Tekerijs Viljams M.

Liekulības tirgus

VILJAMS M. TEKERIJS — LIEKULĪBAS TIRGUS

.

..

.

PIRMS PRIEKŠKARS TIEK PACELTS

Dziļas skumjas pārņem leļļu teātra režisoru, kad viņš tā sēž uz skatuves pie priekškara un noraugās visapkārt mutuļojošā gada tirgus kņadā. Šeit ēd un dzer uz nebēdu, mīl un pievil, gan smejas, gan raud, gan smēķē, blēdās, kaujas, gan dej un čīgā vijoli; šeit drūzmējas kaušļi, uz sievietēm aris met dīkdieņi, pa kabatām ložņā sīki zaglēni, policisti piesardzīgi vēro publiku, šarlatāni (pavisam īpašas sugas, piķis tos parāvis!) bļaustīdamies aicina ļaudis savās būdās, lauķi bola acis uz nabaga nosmiņķē-tajiem vecajiem akrobātiem, dejotājiem, kas margo vienos vizuļos, bet garnadži, no muguras pielavījušies, tikām veikli iztīra tūļām kabatas. Jā, tāds ir šis Liekulības Tirgus; protams, nav jau te pārāk daudz ko mācīties un arī jautrības tā pamazāk, toties trokšņa gan patiešām netrūkst. Paraugieties komediantu un ākstu sejās, kad tie beiguši savu darbu, palūkojieties muļķa Tomā, kad tas, nomazgājis no vaigiem krāsu, kopā ar sievu un mazajiem vientiešiem Džekiem zem audekla nojumes sēžas pusdienot. Taču priekškars drīz pacelsies, un Toms metīs kūleņus, pilnā rīklē kliegdams: «Kā sviežas jaunībā?»

Pieņemsim, ka cilvēks ar noslieci uz pārdomām, klejodams pa šādu izpriecu vietu, nejutīsies pārlieku aizrauts ne no savas, ne cilu jautrības. Varbūt kāds smieklīgs vai saviļņojošs sīkums viņu aizkustinās un uzjautrinās: glīts bērnelis, kurš kārām acīm noraugās uz letes izliktajās piparkūkās, daiļa meitene, kas sarkst, kad kavalieris to uzrunā vai izvēlas tai tirgus dāvanu; muļķa Toms, kurš furgonā sūkā pliku kaulu, sēdēdams kopā ar savu

krietno ģimeni, kas pārtiek no viņa ākstīšanās, — taču iespaids palu galā paliek drīzāk skumīgs nekā jautrs. Un, atgriezies mājās, jūs prātīgi apsēžaties, dziļu, varbūt pat līdzjūtīgu domu pārņemts, un ķeraties pie grāmatām vai kāda darba.

Tā arī ir visa morāle, ko varu pievienot šim stāstam par Liekulības Tirgu. Dažs labs vispār uzskata tirgus par kaut ko amorālu un ar savām ģimenēm un kalpotājiem allaž met tiem apkārt līkumu; iespējams, ka viņiem ir taisnība. Taču, ja kādam gaume ir citāda, prāts lēnīgs, iecietīgs vai arī zobgalīgs, varbūt viņš it labprāt iegriezīsies pie mums uz pusstundiņu, lai noskati tos izrādi. Te viņš redzēs visdažādākos skatus: šaušalīgus cīniņus, lielisku un dižu joņošanu zirgos, ainas no augstākās sabiedrības, bet reizēm no pavisam viduvēju ļautiņu dzīves, jūtīgām sirdīm — mīlas skatus, citiem — kaut ko vieglāku, komisku, — turklāt tas viss apgādāts ar piemērotām dekorācijām un bagātīgi iluminēts ar paša autora svecēm.

Ko vēl lai saka leļļu teātra režisors? Varbūt atgādināt labvēlību, ar kādu izrādi uzņēma visās ievērojamākās Anglijas pilsētās, kur tā lika uzvesta un kur par to ļoti atzinīgi atsaucās paši cienījamākie preses pārstāvji, tāpat vietējie augstmaņi un muižnieki. Režisors ir lepns, ka viņa marionetes sagādājušas tīkamus brīžus visdižākajai šīs impērijas sabiedrībai. Slavenā mazā lieki ja tika atzīta par neparasti lunkanu un veiklu virves dejotāju; lelli Amēliju, kaut arī tā iemantoja daudz mazāk piekritēju, tomēr mākslinieks veidojis un ģērbis ar vislielāko rūpību; marionete Dobins, lai gan pēc izskata neaptēsts, dejo visai jocīgi un dabiski; vienam otram it labi iepatikās zēnu deja. Katrā ziņā pavērojiet bagātīgi tērpto lelli — Nelietīgo Augstmani, kuram mēs nežēlojam nekādus izdevumus un kuru šīs savdabīgās izrādes beigās paraus pats nelabais.

Tad, skatītājiem zemu palocījies, režisors aiziet, un priekškars paceļas.

Londonā 1848. g. 28. jūnija

PIRMĀ DAĻA

.

I NODAĻA ČIZVIKAS ALEJA

Mūsu gadu simtenis vēl nebija sasniedzis otro desmitu; kādā saulainā jūnija rītā pie lielajiem dzelzs vārtiem, kas šķīra no ārpasaules mis Pinkertonas vadīto jaunu meiteņu pansionātu Čizvikas alejā*, ar četru jūdžu ātrumu stundā piebrauca varena divu greznā iejūgā mirdzošu, brangu zirgu vilkta ģimenes kariete, ko vadīja tukls kučieris parūkā, trīsstfireni galvā. Tikko ekipāža piestāja iepretim spožai misiņa plāksnītei ar mis Pinkertonas vārdu un melnādainais kalps, kurš bija mierīgi snaudis uz bukas blakus resnajam kučierim, izstiepa līkās kājas un paraustīja zvana auklu, kad jau vismaz pāris desmitu jaunu meiteņu galviņu parādījās staltās, senlaicīgās ķieģeļu ēkas šaurajos logos. Acīgs vērotājs pat būtu pamanījis labsirdīgās mis Džemaimas Pinkertonas sārto degun-tiņu paslejamies virs ģerāniju podiem viesistabas logā.

— Mis Sedlijas kariete, — mis Džemaima teica māsai. — Melnādainais kalps Sambo tikko piezvanīja pie vārtiem, un kučierim mugurā ir jauna, sarkana veste.

— Vai jūs, mis Džemaima, esat jau visu sagatavojusi mis Sedlijas aizbraukšanai? —- vaicāja majestātiskā dāma mis Pinker-tona — Hammersmitas Semiramīda*, doktora Džonsona* draudzene un pašas misis Šapones* korespondente.

— Meitenes uzcēlās jau pulksten četros, lai sakravātu ceļa somas, — mis Džemaima atbildēja, — un mēs viņai saplūcām veselu pušķi ziedu.

— Sakiet labāk «buķeti», masa Džemaima, — tas skan smalkāk.

— Nu labi, puķeti, gandrīz tik lielu kā siena kaudzi. Es ieliku Amālijas lādē divas pudeles neļķu ūdens misis Sedlijai un ari recepti, kā to pagatavot.

— Ceru, mis Džemaima, jūs taču būsiet sagatavojusi mis Sed-lijas rēķinu. A, te laikam ir. Ļoti jauki — deviņdesmit trīs mārciņas četri šiliņi. Esiet tik laipna — adresējiet to eskvairam Džonam Sedlijam un aizzīmogojiet šo vēstuli, ko es uzrakstīju viņa laulātajai draudzenei.

Mis Džemaimas acīs katra viņas māsas — mis Pinkertonas pašrocīgi rakstīta vēstule izpelnījās tikpat dziļu apbrīnu, kādu viņa būtu veltījusi rakstu rindām, kas nāktu no kronētas rokas. Mis Pinkertona personiski rakstīja savu audzēkņu vecākiem vienīgi tais gadījumos, kad meitenes atstāja mācību iestādi vai gatavojās iziet pie vīra; reiz gan viņa bija aizrakstījusi arī tad, kad nabaga mis Berča nomira ar šarlaku. Mis Džemaima cieši licēja, ka vienīgais mierinājums bēdās par zaudēto meitu misis Berčai varēja būt tikai dievbijīgās un izmeklēti skaistās rindas, kurās mis Pinkertona darīja viņai zināmu notikušo.

Tikko pabeigtajā mis Pinkertonas vēstulē bija rakstīts:

«Čizvikas aleja, 18 ... g. 15 jūnijā Cienītā kundze! 1

Man ir tas gods un tā laime nodot atpakaļ vecākiem mis Amāliju Sedliju, kura pēc sešus gadus ilgas uzturēšanās Čizvikas alejas pansionātā ir kļuvusi par jaunu dāmu, kas cienīga ieņemt pienācīgu stāvokli viņu izmeklētajā un izsmalcinātajā sabiedrībā. Visi tikumi, kas raksturo jaunu angļu lēdiju, vispusīgā Izglītība, kas viņai piedien pēc dzimuma un stāvokļa, piemīt arī jaukajai mis Sedlijai, kuras čaklums un paklausība lika ikvienam skolotājam viņu iemīlēt un kuras valdzinoši maigais raksturs apbūra visus — gan jaunus, gan gados vecākus.

Kā mūzikā, tā dejās, kā pareizrakstībā, tā arī jebkura veida rokdarbos viņa piepildīs savu draugu vislabākās cerības. Ģeogrāfijā vēl daudz ko varētu vēlēties; tāpat arī būtu ieteicams tuvāko triju gadu laikā ik dienas pa četrām stundām rūpīgi un neatlaidīgi nēsāt uz mugurās dēlīti, lai iemantotu cienīgu izturēšanos un stāju, kas tik nepieciešama katrai jaunai labākās sabiedrības dāmai.

Reliģijas un morāles jautājumos mis Sedlija pierādīs, ka ir tās mācību iestādes cienīga, ko ar savu klātbūtni pagodinājis Lielais

Irksikogrāfs un kas atradusies nepārspējamās misis Sapones aizbildniecībā. Atstājot Aleju, mis Amēlija paņem līdzi biedreņu mīlestību un pašus sirsnīgākos savas skolotājas vēlējumus, kurai, cienītā kundze,

ir tas gods parakstīties kā Jums vispadevīgākajai kalponei Barbarai Pinkertonai.

P. S. Mis Sarpa pavadīs mis Sedliju. Ļoti lūdzu Jūs, lai mis Sarpas uzturēšanās Rasclskvērā nepārsniegtu desmit dienas. Ievērojamā ģimene, kur viņa ir saistījusies darbā, vēlas izmantot viņas pakalpojumus pēc iespējas drīzāk.»

Pabeigusi vēstuli, mis Pinkcrtona ierakstīja savu un mis Sed-lijas vārdu Džonsona «Vārdnīcas» pirmajā lappusē, — šo saistošo grāmatu viņa pastāvīgi dāvināja savām audzēknēm, kad tās šķīrās no Alejas. Uz grāmatas vāka bija iespiests: «Jaunajai dāmai, atstājot mis Pinkertonas skolu čizvikas alejā, cienījamā nelaiķa doktora Semjuela Džonsona piemiņai.» Un tiešām — leksikogrāfa vārds ne mirkli nenozuda no šās majestātiskās sievietes lūpām, jo viņa apciemojums bija licis pamatus tās reputācijai un labklājībai.

Pēc vecākās māsas pavēles pasniegt no skapja «Vārdnīcu» mis Džemaima izņēma divus eksemplārus. Kad mis Pinkertona pabeidza ierakstu pirmajā grāmatā, Džemaima mazliet nedroši un bikli pasniedza viņai otru.

— Kam tad tā, mis Džemaima? — mis Pinkertona vaicāja stindzinoši saltā balsī.

— Bekijai Sarpai, — atbildēja Džemaima, bailēs trīcēdama, uzgriezusi māsai muguru, lai slēptu sārtumu, kas pārklāja tās novītušo seju un kaklu. — Bekijai Šarpai. Viņa taču arī brauc projām.

— MIS DŽEMAIMA! — mis Pinkertona iesaucās tā, ka to varētu attēlot tikai ar pašiem lielākajiem no lielajiem burtiem. — Vai jūs esat pie pilna prāta! Lieciet tūliņ «Vārdnīcu» atpakaļ un nekad vairs neiedrošinieties atļauties tādas vaļības!

— Bet, māsa, grāmata taču maksā tikai divus šiliņus deviņus pensus, un nabaga Bekija būs ļoti nelaimīga, ja viņa to nesaņems.

— Atsūtiet mis Sedliju tūliņ pie manis! — mis Pinkertona pavēlēja. Un nabaga Džemaima, neuzdrīkstēdamās vairs bilst ne vārda, ārkārtīgā uztraukumā teciņus vien izskrēja no istabas.

Mis Sedlijas tētiņš, tirgotājs Londonā, bija krietni pārticis cilvēks, turpretim mis Sarpa tika nodota mācībā bez maksas, un viņas labā mis Pinkertona, pēc pašas pārliecības, tā jau bija pietiekami pūlējusies, lai šķiroties vairs nevajadzētu pagodināt viņu ar «Vārdnīcu».

Lai gan skolotāju vēstulēm var ticēt ne vairāk un ne mazāk kā kapu uzrakstiem, taču gadās arī tā, ka nelaiķis patiesi ir pelnījis visus cildinājumus, ko akmeņkalis iegravējis pār viņa pīšļiem, — viņš tiešām ir bijis krietns kristietis, labs tēvs vai laba māte, mīļš bērns vai laulātais un tik tiešām atstājis ģimeni neremdināmās sāpēs par smago zaudējumu, — tā arī mācību iestādēs, kas domātas gan vīriešu, gan sieviešu dzimumam, šad tad atgadās, ka audzēknis pilnībā ir to uzslavu vērts, kuras pār viņu izšķiedis nesavtīgais skolotājs. Mis Amēliju Sedliju varēja pieskaitīt tieši pie šādām neparastām jaunavām: viņa ne tikai bija pelnījusi visus mis Pinkertonas cildinājumus, Amēlijai piemita vēl daudzas citas apburošas īpašības, kuras uzpūtīgā vecā Minerva nespēja ieraudzīt tādēļ, ka starp viņu un skolnieci bija pārāk liela atšķirība kā kārtas, tā gadu ziņā.

Amēlija ne vien dziedāja kā cīrulis vai mis Billingtona, dejoja līdzīgi Hillisbergai vai Parizotei, darināja skaistus izšuvumus un pārzināja pareizrakstību tikpat labi kā pali «Vārdnīca», — viņai bija arī tik krietna, laipna, maiga, jūtīga un cēla sirds, ka meitene iemantoja ikviena cilvēka simpātijas — no pašas Minervas līdz nabaga trauku mazgātājai vai vienacainās kūku sievas meitai, kurai bija atļauts reizi nedēļā iztirgot savu preci pansionāta audzēknēm. No divdesmit četrām meitenēm divpadsmit Amēlijai bija sirdsdraudzenes. Pat nenovīdīgā mis Brigsa nekad nebilda par Amēliju nevienu ļaunu vārdu; augstprātīgā un lepnā mis Soltaira (lorda Dekstera mazmeita) atzina, ka viņas izturēšanās ir dižciltīga; bet bagātā mis Svorca, sīksprogaina mulate no Sentkitsas, Amēlijas aizbraukšanas dienā tā izplūda asarās, ka vajadzēja sūtīt pēc doktora Flosa un gandrīz vai apdullināt nabadzīti ar ožamo sāli. Mis Pinkertonas pieķeršanās bija rāma un cieņas pilna, kā tas pieklājas lēdijai ar tik augstu stāvokli un tādiem izciliem tikumiem, bet mis Džemaima jau vairākkārt bija paguvusi nobirdināt pa asarai, iedomājoties vien, ka Amēlija brauks projām, un tikai bailes no māsas atturēja viņu atklāti krist histērijā, kā to darīja Sentkitsas mantiniece (no kuras tika ņemta divkārša maksa). Taču šāda greznība skumju izpausmē bija atļauta vienīgi privileģētajām pansionārēm. Krietnajai Dže-maimai vajadzēja rūpēties par rēķiniem, par veļas mazgāšanu un lāpīšanu, par pudiņiem un traukiem, tāpat arī uzraudzīt kalpotājus. Bet kādēļ gan runāt par Džemaimu? Iespējams, ka no šā brīža uz laiku laikiem mēs par viņu neko vairs neuzzināsim un ka, lielajiem, izrotātajiem dzelzs vārtiem aizveroties, ne Dže-maima, ne viņas briesmīgā māsa vairs neiekļūs šā stāsta mazajā pasaulītē.

Bet, tā kā ar Amēliju mums iznāks visai bieži tikties, nav par ļaunu jau pašā pazīšanās sākumā pateikt, ka viņa bija ļoti jauka meitene; un ir liela laime kā dzīvē, tā romānos (it sevišķi romānos), kas mudžēt mudž no pēdīgajiem neliešiem, iegūt par pastāvīgu pavadoni šādu krietnu un labsirdīgu būtni. Tā kā Amēlija nav varone, neredzu nekādu vajadzību viņu aprakstīt; baidos, ka deguns viņai bija nedaudz īsāks, nekā vēlams, vaigi labu tiesu apaļāki un sārtāki, nekā pieklātos varonei; taču seja ziedēja no veselības un lūpas — no smaidu svaiguma, un acīs mirdzēja visgaišākais, visneviltotākais dzīvesprieks, protams, ja neskaita brīžus, kad tās pieriša asarām, un tas atgadījās visai bieži, jo mazā muļķīte bija gatava raudāt par beigtu kanārijputniņu, par peli, ko nelaimīgā kārtā noķēris kaķis, par romāna atrisinājumu, lai cik bezjēdzīgs tas arī būtu; un, ja atrastos tādi cietsirdīgi cilvēki, kas spētu Amēlijai pateikt kādu nelaipnu vārdu . . . nu, jo ļaunāk viņiem pašiem. Pat mis Pinkertona, šī bargā, dieviem līdzīgā sieviete, bija bārusi Amēliju vienu vienīgu reizi un nekad šo procedūru vairs neatkārtoja; un, kaut arī viņai par smalkjūtību nebija vairāk jēgas kā par algebru, tomēr viņa deva audzinātājiem un skolotājiem īpašu pavēli apieties ar mis Sedliju cik iespējams maigi, jo stingrāka pieejā tai varētu būt kaitīga.

Kad pienāca aizbraukšanas diena, mis Sedlija bija galīgā nesaprašanā, pēc kuras paražas rīkoties: vai smieties, vai raudāt. Prieks bija par to, ka brauks mājās, un tomēr ļoti skumdināja doma par šķiršanos no skolas. Jau trīs dienas bārenīte Laura Martina sekoja viņai pa pēdām kā šunelis. Amēlijai iznāca pasniegt vismaz četrpadsmit dāvanas un tikpat daudz saņemt arī pretim, četrpadsmit reizes svinīgi nosolīties ik nedēļas rakstīt. «Adresē man domātās vēstules manam vectēvam lordam Dek-steram,» mis Soltaira teica (viņa, starp citu, bija diezgan trūcīga). «Nebēdā par pasta izdevumiem, raksti katru dienu, manu dārgumiņ,» sacīja dedzīgā, sīksprogainā mis Svorca, devīga un sirsnīga meitene, bet bārenīte Laura Martina (kura turpat vien grozījās) saņēma draudzenes roku savējā un teica, skumji raudzīdamās tai acīs: «Amēlija, es tevi savās vēstulēs saukšu par māmiņu.» Esmu gluži pārliecināts — kāds Džonss, kurš savā klubā lasa manu grāmatu, pasludinās visus šos sīkumus par neiedomājami muļķīgām, nenozīmīgām, ultrasentimentālām pļāpām. Jā, es skaidri redzu Džonsu šai mirklī (viegli piesārtušu pēc jēra cepeša un puspintes vīna) — kā viņš paņem zīmuli un pasvītro vārdus «muļķīgas pļāpas» utt. un pievieno tiem vēl piezīmi — *gluži pareizi». Džonss patiesi ir ģeniāls cilvēks un jūsmo par visu dižo un varonīgo gan dzīvē, gan romānos, tādēļ arī viņam labāk būtu uzklausīt brīdinājumu un pameklēt sev citu lasāmvielu.

Tātad, kad misters Sambo jau bija novietojis mis Sedlijas puķes, dāvanas, ceļa somas un cepuru kārbas karietē un pievienojis tām visai niecīgu, paplukušu vēršādas somiņu, kurai rūpīgi bija piestiprināta mis Sarpas vizītkarte, — šo somu Sambo pasniedza vīpsnādams un kučieris saņēma ar attiecīgu nicinošu smīnu, — šķiršanās stunda arī bija klāt; brīža skumīguinu ievērojami mazināja izcilā runa, ko mis Pinkertona veltīja savām audzēknēm. Nevarētu teikt, ka viņas atvadu vārdi būtu pamudinājuši Amēliju nodoties pārdomām vai arī apbruņojuši ar to miera izjūtu, ko dod daži prātīgi slēdzieni; nē, runa bija neciešami garlaicīga, tukša un nogurdinoša, taču mis Sedlija aiz bailēm no audzinātājas neiedrošinājās tās klātbūtnē paļaut vaļu savām slepenajām bēdām. Viesistabā tika pasniegta magoņu kūka un pudele vīna, kā tais svinīgajos gadījumos, kad viesos bija ieradušies audzēkņu vecāki; pēc cienasta iebaudīšanas mis Sedlija varēja doties ceļā.

— Jums, Beldj, vajadzētu ieiet atvadīties no mis Pinkerto-nas, — mis Džemaima teica jaunavai, kas, neviena neievērota, nāca lejā pa kāpnēm, pati nesdama savu somu.

— Laikam vajadzēs gan, — mis Sarpa rāmi atbildēja, par lielu izbrīnu mis Džemaimai; un, kad mis Džemaima pieklauvēja pie durvīm un saņēma atļauju ieiet, mis Sarpa ar vienaldzīgu sejas izteiksmi paspēra pāris soļu un teica nevainojamā franču valodā:

— Mademoiselle, je viens vous faire mes adieux.[1]

Mis Pinkertona neprata franču valodu, viņa vienīgi izrīkoja tos, kas runāja franciski; kodīdama lūpas, izslējusi cienījamo galvu, ko rotāja īsts romiešu deguns (pašā galvvidū rēgojās liels, lepns turbāns), viņa teica: «Esiet sveicināta, mis Sarpa!» Pie šiem vārdiem Hammersmitas Semjramīda izdarīja ar roku lādu kustību, it kā atvadītos, it kā dotu mis Sarpai iespēju paspiest šim nolūkam izstiepto pirkstu.

Mis Šarpa tikai sakrustoja rokas un ar ļoti vēsu smaidu uz lupām paklanīdamās noteikti atraidīja piedāvāto godu; Semira-mida par atbildi izslēja turbānu vēl dziļākā sašutumā nekā parasti. Patiesību sakot, tā bija neliela kauja starp jauno un veco dāmu, kurā jaunā guva virsroku.

— Lai debesis jūs sargā, mans bērns, — mis Pinkertona sacīja, apskaudama Amēliju un pār tās plecu nikniem skatieniem mērodama mis Sarpu.

— Iesim, Bekij! — mis Džemaima teica, lielā uztraukumā vilkdama jauno meiteni projām, un viesistabas durvis aizvērās aiz viņām uz visiem laikiem.

Sekoja atvadīšanās sacīkste apakšstāvā. Trūkst vārdu, lai to izteiktu. Vestibilā bija sapulcējušies visi kalpotāji, visas draudzenes, visas pansionāta audzēknes un tikko atbraukušais deju skolotājs. Sākās tāda jezga, savstarpēja apkampšanās, skūpstīšanās un raudāšana, ko pavadīja histēriskas vaimanas no bagātās mis Svorcas istabas, ka neviena spalva nespētu to aprakstīt un jūtīga sirds tam visam labprāt mestu apkārt līkumu. Tad arī apskāvieni bija aiz muguras; viņas atvadījās — tas ir, mis Scdlija atvadījās no savām draudzenēm. Mis Šarpa jau pirms laba brīža bija apņēmīgi iekāpusi karietē. Neviens neraudāja, šķiroties no viņas.

Līkkājis Sambo aizcirta karietes durvis raudošajai jaunajai pa-vēlniecei aiz muguras. Tad viņš uzlēca savā vietā karietes aizmugurē.

— Pagaidiet! — mis Džemaima iesaucās, steigdamās uz vārtiem ar sainīti rokās. — Te jums būs dažas sviestmaizes, — viņa teica Amēlijai. — Gan jau sagribēsies ēst; un jums, Bekij, Bekij šarpa, grāmata no manas māsas . . . tas ir, es .. . tā sakot, Džon-sona «Vārdnīca»; jūs nedrīkstat aizbraukt no mums bez šīs grāmatas. Ardievu! Kučier, brauc! Lai dievs jums stāv klāt!

Un labsirdīgā būtne dziļi saviļņota atgriezās dārzā.

Bet — kas tas! — tikko kariete sāka kustēties, mis Šarpas bālā seja parādījās lodziņā un viņa izmeta grāmatu dārzā.

Mis Džemaima aiz šausmām tikko nezaudēja samaņu.

— Nē, nu patiesi ... — viņa teica. — Kāda nekrietna . . .

Satraukums liedza mis Džemaimai izteikties līdz galam.

Kariete aizripoja, lielie vārti tika aizvērti, zvans aicināja uz

deju stundu. Abām meitenēm pavērās visa plašā pasaule; tātad — paliec sveika, čizvikas aleja!

2 NODAĻA KURĀ MIS ŠARPA UN MIS SEDLIJA GATAVOJAS UZSĀKT KAMPAŅU

Kad mis Šarpa bija paveikusi varoņdarbu, par kuru tika runāts iepriekšējā nodaļā, un pārliecinājusies, ka «Vārdnīca» pāri dārziņa bruģim beidzot tiešām nolidoja pie pārsteigtās mis Dže-maimas kājām, jaunās meitenes seju, ko naids vērta līķa bālumā, pārslīdēja smaids — diezin vai to varētu saukt tīkamāku par līdzšinējo bālumu, — un viņa atvieglota atslīga karietes sēdeklī, teikdama:

— Ar «Vārdnīcu» nu ir cauri; un, paldies dievam, Čizvika aiz muguras!

Mis Sedliju šāda izaicinoša rīcība satrauca gandrīz ne mazāk kā mis Džemaimu, jo, iedomājieties, nebija taču vēl lāgā ne mi-aiūte pagājusi, kopš viņa atstāja skolu, un iespaidi, kas krājušies sešus gadus, tik īsā laika sprīdī nespēj izgaist. Nē, dažus cilvēkus šī jaunības dienu bijība un bailes neatstāj līdz pat kapa malai. Kāds mans paziņa — sešdesmit astoņus gadus vecs džentlmenis — reiz brokastojot uztraukts man sacīja:

— Pagājušo nakti es sapnī redzēju, ka doktors Reins mani pēra.

Iztēle bija aizvedusi viņu līdz kādam vakaram pirms piecdesmit pieciem gadiem. Un doktors Reins ar savu nūju manam paziņam pat vēl sešdesmit astoņu gadu vecumā sirds dziļumos likās tikpat briesmīgs kā trīspadsmit gadu vecajam zēnam. Ja nu doktors ar lielu bērza rīksti rokii patiešām nostātos viņam pretī tagad, mūža novakarē, un bargā balsī teiktu: «Velc nu, zēn, bikses nost! ...»

Jā, jā, mis Sedliju šis nepaklausības solis bija ārkārtīgi satraucis.

— Kā nu tā var, Rebeka! — brīdi klusējusi, viņa beidzot teica.

— Tu domā, ka mis Pinkertona atkal uzradīsies un sodīs mani ar karceri? — Rebeka jautāja smiedamās.

— Nē, bet...

— Es ienīstu visu šo namu! — mis Sarpa turpināja nevaldāmā niknumā. — Kaut manas acis to vairs nemūžam neieraudzītu! Lai tas nogrimtu Temzas dziļumos, nudien! Un, ja ari mis Pinkertona aizietu dibenā līdz ar visu, es viņu ārā jau nevilktu, nē, neparko! Ai, kā man tiktos viņu redzēt peldam ūdenī — ar turbānu un visu pārējo, — šlepe velkas nopakaļus, deguns gaisā — tieši kā laivas snīpis.

— Klusē! — mis Sedlija uzkliedza.

— Nu ko, vai tad melnais sulainis izpļāpās? — mis Rebeka smiedamās iesaucās. — Viņš ņems un aizies atpakaļ un pastāstīs mis Pinkerlonai, ka es viņu no visas sirds ienīstu; kaut viņš to izdarītu! Un kā es vēlos viņai to pierādīt! Divus gadus neredzēju neko citu kā tikai aizvainojumus un pazemojumus. Ar mani apgājās sliktāk nekā ar jebkuru kalponi virtuvē. Man nebija neviena paša drauga; nedzirdēju nevienu laipnu vārdu — vienīgi no tevis. Mani piespieda uzraudzīt mazās meitenes no jaunākajām klasēm un runāt franciski ar jaunkundzēm, līdz mana dzimtā valoda kļuva man pretīga. Bet tā mana saruna ar mis Pinkertonu franciski bija pamatīgs numurs, vai ne? Viņa taču nesaprot ne vārda, bet ir par lepnu, lai atzītos. Laikam tas arī ierosināja viņu atvadīties no manis; tāpēc — lai slavētas debesis par franču valodu! Vive la Frcmce! Vive l’Empcrcur! Vive BonaparteF

— O, Rebeka, Rebeka, kāds kauns! — mis Sedlija iesaucās; tie bija paši briesmīgākie zaimi, kādus Rebeka jebkad tika izteikusi, — tais laikos Anglijā vārdi «Lai dzīvo Bonaparts!» nozīmēja to pašu, ko «Lai dzīvo Lucifers!». — Kā gan tu vari, kā tu iedrošinies perināt tik ļaunas, tik atriebīgas domas?

— Atriebība varbūt ir ļauna, taču tās ir dabiskas jūtas, — mis Rebeka atbildēja. — Es neesmu nekāds eņģelis. — Patiesību sakot, viņa gan arī nebija eņģelis.

Jo būsim taču pamanījuši, ka šās īsās sarunas laikā (kura risinājās, karietei laiski ripojot gar upes malu) mis Rebekai Sarpai divas reizes radās izdevība pateikties debesīm, — pirmkārt, par to, ka viņa tikusi vaļā no nīstama cilvēka, un, otrkārt, par to, ka viņai dota iespēja savus ienaidniekus zināmā mērā samulsināt un apkaunot; ne viens, ne otrs gan nav piemērots iemesls reliģiskām pateicības jūtām, un tā rīkoties nekādā ziņā neieteiktu labsirdīgs un lēnprātīgs cilvēks. Taču mis Rebeka nekādā ziņā nebija ne labsirdīga, ne lēnprātīga. Šī jaunā mizantrope domāja, ka visa pasaule izturas pret viņu ļauni, taču mēs varam būt gluži pārliecināti, ka ļaudis, ar kuriem visa pasaule apietas ļauni, šādu izturēšanos arī pilnām pelnījuši. Pasaule ir spogulis, kas katram cilvēkam atspoguļo viņa paša attēlu. Sarauciet pieri, un spogulis savukārt jums rādīs skābu seju; uzsmaidiet viņam, pasme-jietics kopā ar viņu — un viņš jums kļūs jautrs, mīļš biedrs; un tā lai jauni ļaudis paši izvēlas, kas tiem vairāk pa prātam. Skaidrs ir viens: ja arī pasaule noniecināja mis Šarpu, tad gan [2]

netika dzirdēts, ka viņa kaut reizi būtu kādam cilvēkam labu darījusi; un nevarētu ari prasīt, lai visas divdesmit četras jaunās meitenes būtu tikpat piemīlīgas kā šī stāsta varone mis Sed-lija (kuru mēs tieši tādēļ arī izvēlējāmies, ka viņa ir vislabsirdīgākā no visām, citādi kas gan mūs būtu aizkavējis viņas vietā izvirzīt par varoni mis Svorcu vai mis Krampu, vai mis IIop-kinsu?); nevar prasīt, lai ikviena būtu raksturā tik pacietīga un maiga kā mis Sedlija, lai censtos izmantot katru izdevību gūt virsroku pār Rebekas cietsirdību un ļaunumu un ar tūkstošiem laipnu vārdu un pakalpojumu kaut uz īsu brīdi pieveikt viņas naidīgumu pret cilvēkiem.

Mis Sarpas tēvs bija mākslinieks un mis Pinkertonas skolā mācīja zīmēšanu. Viņš bija izveicīgs cilvēks, patīkams sarunu biedrs, bezrūpīgs mākslinieks ar spēcīgu tieksmi krist parādos un kaisli uz krodziņiem. Piedzēries viņš bieži sita sievu un meitu un nākamajā rītā, ciezdams galvas sāpes, sūkstījās par visu pasauli, kas neprot novērtēt viņa ģēniju, un zākāja, bieži vien īsti pamatoti un ar ievērojamu meistarību, muļķus — savus amata brāļus gleznotājus. Tā kā jaunais cilvēks varēja uzturēt sevi tikai ar milzīgām grūtībām un bija aizņēmies naudu vai veselu jūdzi visapkārt savai dzīves vietai Soho* kvartālā, viņš nolēma uzlabot materiālos apstākļus, apprecot jaunu meiteni — baletdejotāju, pēc tautības francūzieti. Mātes necilo profesiju mis Sarpa nemēdza pieminēt, toties nekad neaizmirsa apgalvot, ka Antrašā — ievērojama dzimta Gaskonā, un ļoti lepojās, ka viņa cēlusies tieši no šīs dzimtas. Un dīvaini — jo tālāk jaunā dāma lika dzīvē uz priekšu, jo viņas senči pieņēmās slavā un spožumā.

Rebekas māte bija baudījusi nelielu izglītību, un viņas meita runāja nevainojamā l'ranču valodā ar Parīzes akcentu. Tos laikus šādas spējas bija visai liels retums, tādēļ arī principiālā mis Pinkertona pieņēma Rebeku pie sevis darbā. Jo pēc Rebekas mātes nāves viņas tēvs, sapratis, ka no trešās delirium tre-mens^2 lēkmes viņam neizdosies atlabt, uzrakstīja mis Pinkerto-nai vīrišķīgu, aizkustinošu vēstuli, nododams bārenīti tās aizbildniecībā, un ar to pašu arī atstāja šo pasauli, kur divi tiesas izpildītāji palika ķildojamies pie viņa līķa. Rebekai bija septiņpadsmit gadu, kad viņa ieradās čizvikā un tika pieņemta par bezmaksas audzēkni — mācekli; viņas pienākumos, kā mēs to jau redzējām, ietilpa runāt franciski, un viņas tiesības bija dzīvot [3]

pansionātā bez maksas, saņemt dažas ginejas gadā un uzlasīt zināšanu druskas no pasniedzējiem, kas strādāja skolā.

Rebeka bija sīka un trausla, bālu seju, iesarkaniem matiem, pastāvīgi nodurtu skatienu; kad viņa pacēla acis, tās šķita sevišķi lielas, neparastas un pievilcīgas — tik pievilcīgas, ka mācītājs misters Krisps, kurš tikko bija nācis no skolas sola Oksfordā, — Cizvikas vikāra mistera Flaucrdjū jaunais palīgs, — iemīlējās mis Šarpā; viņu gandrīz nonāvēja Rebekas skatiens, kas tika raidīts pāri visai Čizvikas baznīcai — no audzēkņu soliem līdz pašai kancelei. Mīlestības apmātais jauneklis, kas reizēm dzēra tēju pie mis Pinkertonas, ar kuru māte bija viņu iepazīstinājusi, kādā vēstulītē, kuras nodošana bija uzticēta vienacei kūku sievai, pat izteica kaut ko līdzīgu laulību priekšlikumam; vēstulīte gan tika laikus pārķerta. No Bakstonas izsauca misis Krispu, un viņa nekavējoties aizveda līdzi savu dārgo zēnu; taču jau pati doma par to, ka Cizvikas baložu mājiņā uzradies plēsīgs putns, satrauca mis Pinkertonas sirdi, un viņa noteikti būtu padzinusi mis Sarpu, ja rokas nesaistītu līgums; mis Pinkertona ne brīdi nebija ari ticējusi jaunās meitenes apgalvojumam, ka viņa ar misteru Krispu nekad nav izmainījusi nevienu vārdu, ja neskaita tās divas reizes, kad tie bija tikušies, tēju dzerot.

Blakus pārējām slaidajām, veselīgajām pansionāta audzēknēm Rebeka izskatījās gluži kā bērns. Bet, kā visi nabadzīgi ļaudis, viņa bija bēdīgā kārtā pāragri attīstījusies. Cik gan uzmācīgu kreditoru viņa nebija pierunājusi un aizraidījusi no tēva sliekšņa, cik daudz tirgotāju ar glaimiem un lišķību pielabinājusi, lai tikai dabūtu lieku reizi paēst. Viņa parasti uzturējās tēva sabiedrībā, kurš ļoti lepojās ar meitas attapīgo prātu, un dzirdēja viņa pudeles brāļu valodas, kas bieži nepavisam nebija piemērotas jaunas meitenes ausīm. Bet Rebeka, pēc pašas vārdiem, nekad nebija bijusi meitene; kopš astoņu gadu vecuma viņa sevi apzinājās par sievieti. Ak, kādēļ gan mis Pinkertona bija ielaidusi savā būrītī šādu bīstamu putnu?!

Patiesību sakot, vecā dāma uzskatīja Rebeku par pašu lēnprātīgāko būtni pasaulē — tik prasmīgi meitene bija notēlojusi ingénue^4 lomu tanīs reizēs, kad tēvs viņu ņēma līdzi uz Cizviku; un tikai gadu pirms vienošanās, ar kuru Rebeka tika uzņemta mis Pinkertonas mājā, — meitenei toreiz bija sešpadsmit gadu — cienījamā dāma svinīgi, ar attiecīgu nelielu runu pasniedza viņai lelli, kura, starp citu, bija tikusi konfiscēta mis Svindlai, kad to

pārsteidza slepeni rotaļājamies stundu laikā. Kā gan tēvs un meita smējās, pēc šī vakara soļodami mājup (par iemeslu smiekliem bija daudzās runas, jo ielūgti bija visi skolotāji), un kā gan mis Pinkertona būtu plosījusies niknumā, ja redzētu savu karikatūru, ko mazā jokdare Rebeka bija pamanījusies izveidot no lelles. Bekija prata notēlot veselas ainas par lielu uzjautrinājumu Ņūmenstrītai, Džerārstrītai un visam mākslinieku kvartālam; un jaunie gleznotāji, ieradušies uz kārtējo iemešanu pie sava slinkā, izlaidīgā, veiklā un jautrā vecākā biedra, bieži vien apjautājās Rcbekai, vai mis Pinkertona ir mājās; viņa, nabadzīte, bija tiem tikpat labi pazīstama kā misters Lorenss* vai prezidents Vests*. Reiz Rebeka izpelnījās godu pavadīt dažas dienas čizvikā; atgriezusies mājās, viņa ņēma priekšā Džemaimu un uzmeistaroja sev jaunu lelli — mis Džemmiju; kaut arī lāga radība Džcmaima bija tik bagātīgi cienājusi meiteni ar želeju un kūkām, ka no tā pietiktu veseliem trim bērniem, un šķiroties vēl iedevusi septiņus šiliņus, Bekijas izsmiekla gars bija daudz spēcīgāks par pateicības jūtām, un viņa upurēja mis Džemaimu tikpat nesaudzīgi kā tās māsu.

Tad nāca katastrofa, un Rebeka tika nogādāta Čizvikas pansionātā, lai tas kļūtu viņai par mājām. Sīs iestādes bargais cēlums biedēja meiteni, lūgšanas un azaida reizes, mācības un pastaigas, kas nemainīgā kārtībā sekoja cita citai, nomāca gandrīz līdz izmisumam; un viņa ar tādu nožēlu atcerējās savu brīvību un trūkuma pilno dzīvi Soho kvartāla vecajā mākslinieka darbnīcā, ka ikviens — pašu Bekiju ieskaitot — iedomājās viņu nīkstam skumjās par tēva nāvi. Rebeka mitinājās mazā bēniņu istabiņā, un kalpones dzirdēja viņu naktīs staigājam un elsojam raudās — taču aiz niknuma, nevis aiz bēdām. Bekija pēc dabas nebija diez kāda liekule, bet vientulība drīz iemācīja viņu izlikties. Viņa nekad nebija apgrozījusies sieviešu sabiedrībā; tēvs, lai cik arī paklīdis būdams, tomēr bija apdāvināts cilvēks; sarunāties ar viņu bija tūkstoškārt tīkamāk nekā uzklausīt to sava dzimuma pārstāvju pļāpas, ar kurām viņai tagad iznāca darīšana. Vecās skolas priekšnieces uzpūtīgā augstprātība, viņas māsas vientiesīgā labsirdība, vecāko meiteņu muļķīgā tērgāšana un tenkas, tāpat audzinātāju vēsā pieklājība — viss vienlīdz kaitināja Rebeku; ja nelaimīgās meitenes krūtīs pukstētu maiga mātes sirds, viņu spētu mierināt un uzjautrināt mazāko bērnu bezrūpīgās čalas, jo viņai bija uzticēts tos uzraudzīt; taču Rebeka nodzīvoja divus gadus šo bērnu vidū, un neviens no tiem pat nenožēloja viņas aizbraukšanu. Laipnā un maigā Amēlija Sedlija

bija vienīgais cilvēks, kam Rebeka spēja cik necik pieķerties; bet kurš gan Amēlijai nebūtu pieķēries?

Laime — neaizsniedzamā labklājība, ko baudīja pārējās jaunas meitenes, iesvēla Rcbekā neizteicamas skaudības jūtas. «Ko gan šī skuķe tā dižojas — un tikai tāpēc, ka ir kaut kāda grāfa mazmeita!» viņa izteicās par vienu no meitenēm. «Kā viņi gan zemojas un lokās šīs kreolietes priekšā — un tikai to simttūkstoš mārciņu dēļ! Es esmu tūkstoškārt gudrāka un pievilcīgāka par šo radījumu, lai arī cik bagāta viņa būtu. Esmu tikpat labi audzināta kā grāfa mazmeita ar visiem tās slavenajiem radurakstiem; un tomēr ikviens man šeit paiet garām. Bet tad, kad es vēl dzīvoju pie tēva, vai tad vīrieši neatteicās no vislīksmākajām ballēm un izpriecām, lai tikai pavadītu vakaru ar mani?» Un viņa nolēma par katru cenu izkļūt brīvībā no šī cietuma un tūlīt sāka rīkoties uz savu roku, pirmoreiz ķerdamās pie noteiktu nākotnes plānu kalšanas.

Tādēļ arī meitene izmantoja katru gadījumu, lai apgūlu zinības, ko varēja sniegt skola; un, tā kā Rebeka labi muzicēja un prata valodas, viņa ātri izņēma nelielo mācību kursu, kas tos laikus skaitījās nepieciešams jaunām dāmām. Klavieru spēlē viņa vingrinājās nenogurusi un reiz, palikusi mājās, kad pārējās meitenes bija devušās pastaigā, nospēlēja kādu gabalu tik labi, ka Minerva, to noklausījusies, izgudrēm nolēma ietaupīt izdevumus skolotājam un deva mājienu mis Šarpai, ka turpmāk viņa pasniegs jaunākajām meitenēm mūzikas stundas.

Rebeka atteicās — pirmo reizi, par lielu pārsteigumu cienījamai skolas priekšniecei.

— Mans pienākums ir runāt ar bērniem franciski, — Rebeka nelaipni atbildēja, — nevis pasniegt tiem mūzikas stundas un ietaupīt jums naudu. Maksājiet, un es mācīšu.

Minerva bija spiesta padoties, un kopš šīs dienas viņa, protams, sāka nīst Rebeku.

— Trīsdesmit piecu gadu laikā, — viņa teica, un tas bija pilnīgi pamatoti, — neesmu redzējusi nevienu cilvēku, kas būtu iedrošinājies manā mājā apšaubīt manu autoritāti. Esmu savā ” azotē izauklējusi čūsku.

— Čūsku? Blēņas! — mis Sarpa atbildēja vecajai dāmai, kura no pārsteiguma gandrīz vai zaudēja samaņu. — Jūs mani paņēmāt tāpēc, ka biju jums noderīga. Mums nav iemesla runāt par savstarpējām pateicības jūtām. Es ienīstu šo namu un gribu tikt projām. Un nemaz nedomāju daiūt kaut ko tādu, kas neietilpst manos pienākumos.

Veltīgi vecā dāma centās noskaidrot, vai Rebeka apzinās, ka runā ar mis Pinkertonu. Rebeka smējās viņai acīs briesmīgiem, sarkastiskiem, velnišķiem smiekliem, kas skolas priekšnieci noveda gandrīz līdz krampjiem.

— Dodiet man naudu, un jūs tiksiet no manis vaļā. Vai arī, ja jums tas labāk tīk, apgādājiet man guvernantes vietu kādā muižnieku ģimenē — jūs taču to varat, ja vien vēlaties.

Un turpmākajos strīdiņos Rebeka arvien atgriezās pie šā paša jautājuma: «Apgādājiet man darbu — mēs taču ienīstam viena otru, — un esmu gatava aiziet.»

Cienījamai mis Pinkertonai, kaut ari viņai bija romiešu deguns un galvā turbāns un kaut viņa bija augumā stalta kā grenadieris un līdz šim laikam neapšaubāma savas mājas valdniece, pietrūka tās gribas un izturības, kas piemita viņas mazajai māceklei, tādēļ ari viņa veltīgi cīnījās ar savu pretinieci, cenzdamās tai iedvest bailes. Kad mis Pinkertona reiz mēģināja publiski sabārt Rebeku, dzima jau iepriekš minētā ideja atbildēt franciski, un ar to vecā dāma tika galīgi sakauta. Lai saglabātu savu autoritāti skolā, mis Pinkertonai bija jatiek vaļā no šīs dumpinieces, šī briesmoņa, šīs čūskas, šīs kūdītājas; nejauši uzzinājusi, ka sera Pita Krolija dzimta meklē guvernanti, viņa tūliņ rekomendēja mis Sarpu, kaut arī tā bija musinātāja un čūska.

— Es patiešām nevaru žēloties par mis Sarpas uzvedību, ja nerunājam par viņas izturēšanos pret mani, un man jāatzīst viņas izcilās dotības un talanti. Par mis S,arpas prāta spējām varu teikt, ka viņa dara godu izglītības sistēmai, pie kuras pieturas mana mācību iestāde.

Tādējādi skolas priekšniece saskaņoja rekomendāciju ar savu sirdsapziņu; līgums tika lauzts, un mācekle bija brīva. Cīņa, kas šeit aprakstīta dažās rindiņās, ilga, protams, vairākus mēnešus. Un, tā kā mis Sedlija, sasniegusi septiņpadsmit gadu vecumu, gatavojās patlaban atstāt skolu un tā kā viņai bija draudzīgas attiecības ar mis Sarpu («Vienīgi tas Amēlijas uzvedībā,» teica Minerva, «neapmierināja viņas priekšnieci»), viņa uzlūdza mis : Sarpu, pirms tā stājas pie guvernantes pienākumiem Kroliju ģimenē, kādu nedēļu paciemoties viņas mājās.

Tādējādi abām jaunajām meitenēm pavērās pasaule. Amēlijai tā bija jauna, svaiga, mirdzoša pasaule pilnā plaukumā. Rebekai šī pasaule nebija gluži jauna (ja nu tiešām jātcic patiesība par notikumu ar Krispu, — kūku sieva kādam bija devusi mājienu un tas atkal savukārt zem zvēresta bija pačukstējis vēl kādam trešajam, ka starp misteru Krispu un mis Sarpu esot noticis daudz kas vairāk, nekā bija zināms atklātībā, un ka viņa vēstule esot bijusi atbilde uz kādu citu vēstuli). Bet kas gan var pateikt, kā tur viss īsti notika? Ja ari Rebeka nespēra pirmo soli pasaulē, tad viņa katrā ziņā šo soli spēra pavisam no jauna.

Kad meitenes sasniedza Kensingtonas vārtus, Amēlija vēl nebija paguvusi aizmirst savas draudzenes, taču asaras jau bija nožāvētas, un viņa pat stipri nosarka sajūsmā par kādu gvardes virsnieku, kas, garām jādams, noskatīja viņu un teica: «Nolādēti smuks skuķis, nudie!» Un, pirms kariete sasniedza Raselskvēru,. meitenes bija paguvušas krietni vien izrunāties par viesībām un pieņemšanām, par to, vai jaunām dāmām jābūt pūderētām un krinolīnā tērptām, kad tās tiek ievestas galmā, un vai Amēlijai būs lemts šis gods; to viņa gan zināja, ka ies uz balli pie lordmēra. Kad beidzot māja bija klāt, mis Amēlija Sedlija, atbalstīdamās uz Sambo rokas, izlēca no karietes — tik laimīga un tik skaista, ka otru tādu meiteni neatrast visā plašajā Londonā. Sājā jautājumā sulainis un kučieris bija gluži vienis prātis, tāpat domāja ari Amēlijas tēvs un māte, un tiem pievienojās ikviens n» kalpotāju saimes, kuri ar reveransiem un smaidiein priekšnamā sagaidīja jauno kundzi, apsveikdami viņu ar atgriešanos.

Varat būt pārliecināti, ka Amēlija izrādīja Rebekai visas istabas, katru pēdējo sīkumu savās atvilktnēs, grāmatas, klavieres, tērpus, tāpat visas savas kaklarotas, mežģines un pārējos niekus. Viņa pierunāja Rebeku neatteikties no dāvanas — balta karneola kaklarotas, tirkiza auskariem un skaistas, izrakstītas muslīna kleitas, kas bija kļuvusi viņai par mazu, bet draudzenei derēs kā uzlieta; savā sirdī viņa apņēmās lūgt mātei atļauju uzdāvināt draudzenei ari balto kašmira šalli. Vai gan viņa bez tās neizliks,, turklāt brālis Džozefs tikko bija atvedis no Indijas vēl divas šalles!

Kad Rebeka ieraudzīja abas lieliskās kašmira šalles, kuras Džozefs Sedlijs bija pārvedis savai māsai, viņa pilnīgi pamatoti atzina: «Vajag būt brīnišķīgai sajūtai, ja ir tāds brālis,> — un viegli vien iežēlināja jūtīgās Amēlijas sirdi ar to, ka bija gluži viena šai pasaulē, bārenīte, bez draugiem un tuviniekiem.

— Nē, tu neesi viena, — Amēlija teica, — tu zini, Rebeka, es vienmēr būšu tava draudzene un mīlēšu tevi kā māsu — patiesi!

— Ak, bet ja ir tādi vecāki kā tavējie — mīļi, bagāti, sirsnīgi, — kuri sniedz tev visu, ko vien tu vēlies; un viņu mīlestība — tā taču ir dārgāka par visu! Mans nabaga tētis nevarēja neko man dot, un man bija pavisam tikai divas kleitas. Un bez tam — brālis, mīļotais brālis! Ak, tu gan laikam viņu ļoti mīli!

Amēlija iesmējās.

— Kā? Vai tad tu viņu nemīli? Tu, kas sakies mīlam visus un ikvienu?

— Jā, es patiešām viņu mīlu, tikai ...

— Kas — tikai?

— Tikai Džozefam laikam gan maz interesē, vai es viņu mīlu vai ne. Atgriezies mājās pēc desmit gadu ilgas prombūtnes, viņš man sasveicinoties pasniedza divus pirkstus. Brālis ir gaužām mīļš un labs, bet visai reti runā ar mani; šķiet, savu pīpi viņš mīl krietni vien vairāk nekā ... — Taču te Amēlija sastomījās, jo kādēļ gan runāt ļaunu par pašas brāli? — Viņš stipri mīlēja mani, kad es vēl biju bērns, — viņa piemetināja, — man bija tikai pieci gadi, kad viņš aizbrauca.

— Viņš gan laikam ir ļoti bagāts, — Rebeka ieminējās. — Stāsta, ka Indijas nabobi* esot ārkārtīgi bagāti.

— Jā, man šķiet, viņam ir visai,prāvi ienākumi.

— Un tava svaine droši vien ir patīkama un skaista sieviete?

— Nē taču! Džozefs nav precējies, — Amēlija teica un atkal iesmējās.

Iespējams, ka viņa bija jau iepriekš Rebekai par to bildusi, taču jaunā meitene izrādījās to neatceramies; viņa zvērēja un apgalvoja, ka esot cerējusi ieraudzīt krietnu pulciņu Amālijas brāļabērnu. Rebeka likās gluži vīlusies, ka misters Sedlijs nav precējies, viņa atcerējās, ka Amēlija bija apgalvojusi pretējo, — un viņa taču dievināja mazus bērnus.

— Man liekas, tie gan paguva tev apnikt jau Čizvikā, — Amēlija teica, mazliet izbrīnījusies par draudzenes pēkšņo maigumu; saprotams, vēlāk mis Sarpa nekad vairs sevi ncsakompromitētu, izsakot tādas domas, kuru nepatiesīgums tik viegli atklājams. Taču atcerēsimies, ka Rebeka šobrīd ir tikai deviņpadsmit gadu veca un nav vēl iemanījusies krāpšanas mākslā — nabaga nevainīgā būtne! — un viņai pašai saviem spēkiem jāapgūsl dzīves pieredze. Visu iepriekš minēto jautājumu nozīme, ja tos pārtulkotu atjautīgās jaunās sievietes sirds valodā, būtu vienkārši šāda: «Ja misters Sedlijs ir bagāts un nav precējies, kādēļ tad lai es ar viņu neapprecētos? Manā rīcībā gan ir tikai divas nedēļas laika, taču nav par ļaunu pamēģināt.» Un savā sirdī viņa nolēma doties šajā slavējamā uzbrukumā. Viņa divkāršoja Amālijai veltīto maigumu; aplikdama balto karneola kaklarotu, skūpstīja to un zvērēja, ka nekad, nekad no tās nešķirsies. Kad atskanēja zvans, kas aicināja pusdienās, Rebeka nāca lejā pa kāpnēm, aplikusi roku draudzenei n|> vidukli, kā to mēdz darīt jaunas meitenes. Pie viesistabas durvīm viņa tā uztraucās, ka tikko neaptrūka drosmes iet iekšā.

Paklausies, dārgā, kā man sitas sirds! — viņa teica draudzenei.

— Nē, nemaz tā nesitas, — Amēlija atbildēja. — Nāc vien iekšā, nebaidies! Tētiņš tev nekā ļauna nedarīs.

III NODAĻA REBEKA TIEKAS AR IENAIDNIEKU

Ļoti drukns, izplūdis cilvēks, tērpies briežādas biksēs un garos Hesenes zābakos, sarkani svītrotā vestē un bāli zaļos svārkos ar tērauda pogām krietnas kronas lielumā, ar vairākiem milzīgiem kaklautiem, kas sniedzās turpat līdz pašam degunam (tāds bija tolaiku modes āksta jeb dendija rīta tērps), pie kamīna atzveltnī sēdēdams, lasīja avīzi; kad istabā ienāca abas meitenes, viņš pielēca kājās, nosarka un gandrīz līdz ausīm pazuda daudzajos kaklautos.

— Tā esmu tikai es, lava māsa, Džozef, — smiedamās teica Amēlija, satvēruši divus pretī pastieptos pirkstus. — Redzi nu, esmu atgriezusies mājās — pavisam; un šī ir mana draudzene mis Šarpa, par kurn tu jau esi dzirdējis.

— Nē, nekad, goda vārds, — atbildēja galva no kaklauta apakšas, stipri klanīdamās, — tas ir, jā . . . kāds pretīgi auksts laiks, jaunkundzi — Un viņš sirdīgi metās bikstīt uguni kamīnā, kaut arī bija pats jūnija vidus.

— Cik viņš ir glīts! — Rebeka čukstēja Amēlijai — pietiekami skaļi.

— Tu tā domā? — Amēlija pārjautāja. — Es viņam to pateikšu.

— Mīlulīt, tikai to vien ne! — mis Šarpa sacīja, bailēs atlēkdama atpakaļ, bikla kā stirniņa. Pirms tam Rebeka bija goddevīgi un meilenīgi paklanījusies džentlmenim, un viņas kautrās acis tik neatlaidīgi blenza paklājā, ka atlika vienīgi pabrīnīties, pa kuru laiku viņa paguvusi ieraudzīt Džozefu.

— Paldies tev, brāli, par skaistajām šallēm, — Amēlija teica krāsnkurim. — Tās taču ir brīnišķīgas, Rebeka, vai ne?

—- Ak, burvīgas! — atbildēja mis Šarpa, un viņas acis no paklāja tiešā ceļā pārslīdēja uz lustru.

Džozefs joprojām cītīgi ņēmās dimdināt ar kruķi un knaiblēm pūzdams, elsdams, mezdamies gluži sarkans — cik vien viņa dzeltenā seja pieļāva.

— Man nav tādu skaistu dāvanu, ko tev pasniegt, Džozef, — māsa turpināja, — bet skolā es izšuvu tev glītus bikšturus.

— Ak mans dievs! Amēlij! — brālis iesaucās, ne pa jokam uztraucies. — Ko tu runā! — Un viņš no visa spēka parāva zvana auklu, kas nejauši bija gadījusies rokā, vēl vairāk samulsinādama lāga zēnu. — Dieva dēļ, palūkojies, vai mans bagijs* jau ir piebraukts. Es nevaru gaidīt. Man jābrauc. Lai nol ... tas mans zirgu puisis! Man jābrauc.

Sai brīdī istabā ienāca ģimenes galva, zīmogiem šķindot, kā pieklājas īstam britu tirgonim.

— Kas šeit notiek, Amēlij? — viņš vaicāja.

— Džozefs vēlas, lai es paskatos, vai viņa . .. viņa bagijs ir piebraukts. Kas tas ir — bagijs, tēt?

— Bagijs ir vienjūga palankīns*, — atbildēja vecais džentlmenis, kurš savā ziņā bija liels jokupēteris.

Pie šiem vārdiem Džozefs laida vaļā mežonīgus smieklus, taču, sastapis mis Sarpas skatienu, pēkšņi apklusa, it kā viņu būtu trāpījis šāviens.

— Sī jaunā meitene ir tava draudzene? Ļoti priecājos, jūs redzot, mis Sarpa. Vai tad jūs abas, Eminij, jau esat paguvušas .saķildoties ar Džozefu, ka viņš taisās bēgt?

— Ser, es apsolīju Bonemijam — tas ir kāds mans darba biedrs, — Džozefs sacīja, — pusdienot kopā ar viņu.

— Kā nu tā var! Vai tad tu neapsolīji mātei ēst pusdienas pie mums?

— Sai tērpā tas taču nav iespējams.

— Nu paskatieties, mis Sarpa, vai viņš nav pietiekami skaists, lai pusdienotu jebkurā vietā?

Par atbildi mis Sarpa, protams, paraudzījās uz draudzeni, un abas sāka skaļi smieties, un tas nu vecajam džentlmenim bija īsti pa prātam.

— Vai jums mis Pinkertonas pansionātā bija izdevība redzēt tik skaistas ādas bikses? — misters Sedlijs turpināja, izmantodams iespēju pajokot.

— Žēlīgās debesis! Tēt! — Džozefs iesaucās.

— Tettev nu bija! Esmu aizskāris viņa labākās jūtas. Misis Sedlija, mana dārgā, esmu aizskāris jūsu dēla labākās jūtas. Ieminējos par ādas biksēm. Pajautājiet mis Šarpai, vai tā bija.

Nii apmierinies, Džozef, izturies draudzīgi pret mis Sarpu, un iesim visi pusdienot.

— Mums pusdienās būs tāds pilavs, Džozef, — tieši tāds, kā. tev garšo, un tētiņš izmeklējis pašu labāko āti visā Bilingsgeitas. tirgū*.

— Nu, nu, ser, piedāvājiet mis Šarpai roku, un es sekošu juma ar šīm abām jaunajām dāmām, — tēvs teica un, paņēmis zem rokas sievu un meitu, līksmi devās lejā.

Ja mis Rebeka Sarpa sirds dziļumos bija nolēmusi gūt uzvaru pār drukno kavalieri, es nedomāju, manas dāmas, ka mums būtu tiesības viņu par to nosodīt; kaut gan līgavaiņu medības jaunās dāmas parasti kautrīgi uztic savām māmiņām, atcerieties, ka mis Sarpai nebija tādas mīlestības pilnas būtnes, kas varētu uzņemties šā delikātā darījuma nokārtošanu, un, ja viņa saviem spēkiem netiktu pie vīra, tad neviens pats visā plašajā pasaulē nenoveltu šīs rūpes no viņas pleciem. Kas gan cits spiež jaunavas «iziet sabiedrībā», ja ne cildenā vēlēšanās iegūt laulātu draugu? Kas gan viņas dzen pulcēties peldvietās? Kas liek griezties dejā līdz pieciem rītā visu garo, nogurdinošo sezonu? Kas gan viņas spiež pūlēties ap klavieru sonātēm un iemācīties vismaz četras dziesmas pie populāra maestro par gineju stundā vai arī spēlēt arfu, ja viņām ir skaistas rokas un glīti elkoņi, kā arī valkāt spilgti zaļas Linkolnas cepurītes? Kas gan cits, ja ne cerība ar šiem nāvējošiem lokiem un bultām satriekt kādu «iekārojamu» jaunu cilvēku. Kas spiež cienījamus vecākus novākt paklājus, sagriezt visu māju ar kājām gaisā un izdot veselu piektdaļu no gada ienākumiem par ballēm ar vakariņām un šampanieti ledū? Vai tiešām tikai vistīrākā mīlestība pret saviem tuvākajiem un nesavtīga vēlēšanās, lai jaunie ļaudis izpriecātos un izdejotos? Blēņas! Viņi grib izprecināt savas meitas; un, kā labsirdīgā misis Sedlija savas maigās sirds dziļumos jau bija iecerējusi dažu labu plānu, kā iekārtot Amēlijas nākotni, tā arī mūsu jaukā, taču neviena neaizsargātā Rebeka nolēma nežēlot spēkus, lai nodrošinātu sev vīru, kas viņai gan bija daudzkārt vairāk nepieciešams nekā draudzenei. Viņai piemita ļoti dzīva iztēle, starp citu, viņa bija lasījusi «Tūkstoš un vienas nakts» pasakas un Gutrija «Ģeogrāfiju»; tādēļ arī, izjautājusi Amēliju par brāļa bagātību, Rebeka, pārģērbdamās pusdienām, jau sāka fantāzijā celt viskrāšņākās gaisa pilis, kurās viņa bija pavēlniece, bet vīrs palika kaut kur dibcnplānā (viņa vēl to nebija redzējusi, tādēļ arī vīra tēls vēl nerādījās visai noteikts); viņa bija tērpusies neskaitāmās greznās šallēs, turbānos un dimanta rotās un, atskanot «Zilbārža»* marša skaņām, kāpa mugurā zilonim, lai dotos svinīgā vizītē pie Liel-mogula*. Ak burvīgie Alnašara sapņi*! Laimīgā jaunības priekšrocība radīt jūs; Rebeka Sarpa nav ne pirmā, ne pēdējā — dažs labs jauns fantasts nodevies šiem brīnišķajiem nomoda sapņiem!

Džozefs Sedlijs bija divpadsmit gadu vecāks par savu māsu Amēliju. Viņš darbojās Austrumindijas sabiedrības* civilajā dienestā, un mūsu aprakstītajā laika posmā blakus viņa vārdam Austrumindijas arhīva aktu Bengālijas nodaļā bija rakstīts — Boglijvolahas kolektors*, — godājams un ienesīgs amats, kā tas visiem zināms. Ja lasītājs vēlas noskaidrot, kādus augstākus posteņus Džozefs sasniedzis savās dienesta gaitās, ieteicam griezties pēc informācijas pie minētajām aktīm.

Boglivollaha atrodas skaistā, vientuļā, purvainā, džungļiem klātā apvidū, kas pazīstams kā sloku medību vieta, bet kur nereti var izcelt arī tīģeri. Remgandža, administratīvais centrs, ir tikai 40 jūdžu attālumā no šejienes, un vēl 30 jūdzes tālāk izvietots kavalērijas pulka garnizons, — tā Džozefs rakstīja vecākiem uz mājām, kad stājās pie kolektora pienākumiem. Šajā burvīgajā vietā viņš gluži viens bija pavadījis astoņus dzīves gadus, gandrīz neredzēdams nevienas kristīgo sejas, ja neskaita tās divas reizes gadā, kad te ierodas karavīru nodaļa, lai nogādātu viņa savāktās nodevas Kalkulā.

Laimīgā kārtā Džozefs šai laikā sasirga ar kaut kādu aknu kaiti un atgriezās Eiropā, lai ārstētos; un tā nu slimība deva viņam iespēju pilnām izbaudīt atpūtu un dažādas izpriecas dzimtajā zemē. Londonā viņš neapmetās pie tuviniekiem, bet iekārtoja pats savu dzīvokli, kā pieklājas jaunam, vieglprātīgam neprecētam vīrietim. Pirms aizbraukšanas uz Indiju Džozefs bija pārāk jauns, lai piedalītos pilsētas dzīves raibajās izpriecās, toties tagad metās tanīs ar īpašu centību. Viņš vizinājās ar zirgiem pa Parku*, ēda pusdienas pašos elegantākajos krogos (Austrumu klubs vēl nebija izgudrots), atbilstoši toreizējās modes prasībām bieži gāja uz teātriem vai arī parādījās operā, iemocī-jies greznās, apžņaugtās drānās, trīsstūreni galvā.

Atgriezies Indijā, arī vēlāk — līdz pat mūža galam — viņš mēdza lielā sajūsmā stāstīt par šā dzīves posma izpriecām, likdams saprast, ka viņš un Bremmels* bijuši tālaika ievērojamākie dendiji. Taču patiesībā Džozefs galvaspilsētā jutās tikpat vientuļš kā savos Boglijvolahas džungļos. Viņš šeit nepazina gandrīz nevienu dzīvu dvēseli, un, ja nebijis ārsta un par laika kavēkli il< un sāpes aknās, viņš būtu nomiris aiz garlaicības. Džozefs I>11.i sliņķis, īgņa un uzdzīvotājs; dāmas parādīšanās vien spēja < Iņu ārprātīgi izbiedēt; tādēļ arī viņš diezgan reti pievienojās ģimenes pulciņam Raselskvērā, kur valdīja tik daudz jautrības nu kur vecā, labsirdīgā tēva joki aizskāra viņa amoiir proprc].

t uklums izraisīja Džozefā daudz nemierīgu domu un satraukuma; šad tad viņš bija uzsācis izmisīgus mēģinājumus tikt vaļā no pārmērīgā lauku daudzuma; taču laiskums un tieksme krietni paēst ātri vien ņēma virsroku pār pūlēm laboties, un viņš atkal atgriezās pie trim azaida reizēnvdienā. Džozefs nekad nebija labi ģērbies, taču neizsakāmi pūlējās izgreznot savu tuklo personu un daudzas stundas dienā veltīja šīm nodarbībām. Viņa sulainis iedzīvojās mantā uz kunga garderobes rēķina; viņa tualetes galds bija pilns ar visādām pomādēm un esencēm tādā daudzumā, ka tās diez vai spētu izlietot veca koķete; lai tiktu pie vidukļa, viņš bija izmēģinājis visādus žņaugus, korsetes un jostas, kādas vien tos laikus bija izgudrotas. Kā vairums resnu cilvēku, viņš mēdza darināt sev pārāk šaurus tērpus un rūpējās, lai tie vienmēr būtu viskošākajās krāsās un jauneklīgi piegriezti. Ap pēcpusdienu beidzot ticis galā ar tualeti, viņš pilnīgā vientulībā devās izbraucienā uz parku, pēc tam atgriezās mājās, lai pārģērbtos un ielu pusdienot uz kafejnīcu «Piazza» — tādā pašā pilnīgā vientulībā. Džozs bija iedomīgs kā meitene; iespējams, ka tieši šī ārkārtīgā iedomība bija par iemeslu viņa ārkārtīgajai kautrībai. Ja mis Rebeka spēs iekarot Džozefu, turklāt sperdama pašus pirmos soļus dzīvē, tad jāatzīst, ka viņa ir neparasti spējīga meitene.

Jau pirmais gājiens liecināja par vērā ņemamu veiklību. Kad Rebeka nosauca Sedlijti par glītu vīrieti, viņa bija pārliecināta, ka Amēlija to izstāstīs savai mātei, kura droši vien pateiks tālāk Džozefam vai vismaz jutīsies glaimota par dēlam veltīto komplimentu. Ikviena māte justos glaimota. Ja jūs teiktu Sikoraksai, ka viņas dēls Kalibans* ir skaists kā Apolons, pat viņa būtu laimīga, lai gan ir ragana. Iespējams arī, ka Džozefs Sedlijs pats sadzirdēja komplimentu — Rebeka runāja pietiekami skaļi, — viņš tiešām sadzirdēja, un (tā kā sirds dziļumos viņš sevi uzskatīja par lielisku vīrieti) šī uzslava izskrēja cauri pat vissīkākajām šķiedriņām viņa varenajā miesas būvē un lika viņam labpatikā nodrebēt. Taču tūliņ pat Džozefs sarāvās, kā sitienu dabūjis. «Vai tikai meitene par mani nesmejas?» viņš domāja un metās [5] pie zvana, gatavs atkāpties, kā mēs to jau redzējām, taču tēva joki un mātes lūgšanās lika viņam pārdomāt un palikt uz vietas. Viņš pavadīja jauno meiteni pie pusdienu galda satraukts un šaubu pilns. «Vai viņa tiešām domā, ka esmu glīts?» viņš prātoja. «Vai arī tikai zobojas par mani?» Iepriekš jau minējām, ka Džo-zefs Scdlijs bija iedomīgs kā meitene. Lai debesis stāv pār mums nomodā! Meitenēm vajadzētu tikai apmainīties lomām ar vīriešiem un teikt par kādu no sava dzimuma pārstāvēm: «Viņa ir iedomīga kā vīrietis,» — un tām būtu pilnīga taisnība. Bārdainie radījumi ir tikpat kāri pēc cildinājumiem, tikpat izvēlīgi tualetes ziņā, tikpat lepni par saviem personiskajiem panākumiem, tikpat pārliecināti .par savas pievilcības varu kā jebkura koķete zemes virsū.

Tātad viņi kāpa lejā uz ēdamistabu: Džozefs — mulsumā sarkdams, Rebeka — zaļās acis kautrīgi nodūrusi. Baltā tērpā, kailiem, sniegbaltiem pleciem — viņa bija jaunības, neaizsargātas nevainības un pazemīgas, šķīstas naivitātes iemiesojums. «Man jābūt ļoti klusai,» Rebeka domāja, «un pēc iespējas vairāk jāinteresējas par Indiju.»

Mēs jau dzirdējām, ka misis Sedlija bija sagatavojusi dēlam lielisku kariju* viņa gaumē, un pie pusdienu galda Rebekai tika piedāvāts nogaršot šo ēdienu.

— Kas tas tāds ir? — viņa vaicāja, uzmezdama misteram Džo-zefam aicinošu skatienu.

— Kaut kas sevišķs, — Džozefs atbildēja. Mute viņam bija pilna, seja sasārtusi aiz baudas, ko sagādāja ēšana. — Tavs ka-rijs, māt, ir tikpat gards kā manējais Indijā.

— O, tad nu gan jānogaršo, ja tas ir Indijas ēdiens, — mis Rebeka sacīja. — Esmu pārliecināta, ka viss, kas nāk no turienes, ir ļoti labs.

— Pasniedz, dārgā, mis Sarpai kariju, — misters Sedlijs teica smiedamies.

Rebeka nekad vēl nebija garšojusi šo ēdienu.

— Nu kā jums liekas, vai tas ir tikpat labs kā viss, kas nāk no Indijas? — misters Sedlijs jautāja.

— Ak, lielisks! — atbildēja Rebeka briesmīgās mokās, ko lai sagādāja sarkanie pipari.

— Pamēģiniet piekost klāt čiliju*, mis Sarpa, — Džozefs ieinteresēts teica meitenei.

— Čiliju? — jautāja Rebeka, tik tikko spēdama parunāt. — O, jā! — Viņai likās, ka šim čilijam vajadzētu būt kaut kam >i mīl, cik varēja spriest pēc nosaukuma^6, un paņēma vicini l • it It '.li. — Cik tas izskatās svaigs un gards! — viņa sacīja un ielika , almliņu mutē. Taču čilijs izrādījās vēl sīvāks par kariju; Rebekas ipcki bija par vājiem, lai paciestu šīs mokas. Meitene nometa dakšiņu. — Ūdeni, dieva dēļ, ūdeni! — viņa iekliedzās.

Misters Sedlijs skaļi iesmējās (viņš bija parupjš cilvēks, ka jau visi, kas apgrozās biržā, kur lielā cieņā ne visai izmeklēti |oki).

Pats īstākais Indijas čilijs, ticiet man! — viņš teica.

Sambo, pasniedz mis Sarpai ūdeni!

Džozefs piebiedrojās tēva smiekliem, jo viņam likās, ka joks izdevies lielisks. Dāmas tikai mazliet pasmaidīja. Viņas saprata, ka nabaga Rebeka ļoti cieš. Meitene labprāt būtu nožņaugusi veco Scdliju, taču norija aizvainojumu, tāpat kā pirms tam bija norijusi pretīgo kariju, un, atkal atguvusi valodu, teica, labsirdīgi jokodama:

— Man gan vajadzēja atcerēties piparus, ko Pērsijas princese Tūkstoš un vienas nakts» pasakās pieliek krējuma kūkām. Vai pie jums Indijā, ser, krējuma kūkām liek klāt sarkanos piparus?

Vecais Sedlijs sāka smieties un nosprieda, ka Rebeka ir ļoti jauka meitene. Džozefs vientiesīgi apjautājās:

— Krējuma kūkām, mis? Mums Bengālijā ir ļoti negaršīgs krējums. Parasti mēs lietojam kazas pienu, un, vai zināt, man tas liekas gardāks, nudien!

— Jums, mis Sarpa, laikam gan tagad vairs nepatiks nekas, kam būs kāds sakars ar Indiju, — teica vecais džentlmenis; bet, kad dāmas pēc pusdienām aizgāja atpūsties, viltīgais večuks brīdināja dēlu:

— Uzmanies, Džo! Sī meitene ir metusi aci uz tevi.

— Kādas blēņas! — iesaucās Džozefs bezgala glaimots. — Es atceros, ser, Damdamā bija kāda meitene, arlilērista Katlera meita, vēlāk viņa apprecējās ar ārstu Lansu, — arī tā tūkstoš astoņsimt ceturtajā gadā grasījās man uzklupt... man un Mali-getonijam, par kuru. es jums stāstīju pirms pusdienām ... ellišķīgi jauks zēns — šis Maligetonijs ... patlaban viņš ir tiesnesis Badžbadžā un pēc kādiem pieciem gadiem noteikti būs jau ticis par padomnieku. Tātad, ser, artilēristiem bija balle, un Kvintins, no četrpadsmitā karaliskā pulka, man sacīja: «Paklausies, Sed-lij, varu derēt uz trīspadsmit pret desmit, ka Sofija Katlere nozvejos vai nu tevi, vai Maligetoniju vēl pirms lielajiem lietiem.» — «Lai iet,» es saku, un, dieva vārds, ser ... šis klarets ir lielisks. Adamsona vai Karbonella?

Viegla iekrākšanās bija vienīgā albilde: godājamais biržas vīrs bija iemidzis, un tādējādi Džozefa stāsts todien palika nepabeigts. Bet, tā kā viņš vīriešu sabiedrībā parasti kļuva ļoti runīgs, tad šo aizraujošo notikumu bija paguvis jau desmitiem reižu pārstāstīt savam aptiekāram doktoram Gollopam, kad tas ieradās apvaicāties, kā klājas aknām un vai pietiek zāļu.

Džozefs Sedlijs, kā jau slimnieks, rada mierinājumu klarela pudelē, ko izdzēra pie pusdienām virs parastās madeiras devas, un notiesāja vairākus šķīvjus meža zemeņu ar krējumu un pāris duču nelielu cepumu, kas nejauši gadījās viņam pa rokai, un, protams, neatlaidīgi domāja (jo romānu rakstniekiem ir tā priekšrocība visu zināt) par meiteni augšstāvā. «Kādā jauka, jautra un tīkama šķelme!» viņš apcerēja. «Un kā viņa pavērās manī, kad pie pusdienu galda pacēlu tās kabatas drāniņu! Veselas divas reizes viņa to nometa. Diez kas gan tur viesistabā varētu dziedāt? Varbūt uzkāpt augšā un paskatīties?»

Taču tai pašā mirklī viņu pārņēma parastā kautrība. Tēvs gulēja; Džozefa cepure karājās priekšnamā; turpat netālu Sautemp-tonrovā varēja noīrēt ratus. «Aizbraukšu paskatīties «Četrdesmit laupītājus»*,» viņš nolēma, «kā tur dejo mis Dckampa.» Un klusu uz zābaku smailajiem purngaliem viņš izslīdēja no istabas un nozuda, neiztraucēdams sava cienījamā tēva dusu.

— Redziet, kur aiziet Džozefs, — teica Amēlija, stāvēdama pie atvērtā viesistabas loga; Rebeka dziedāja klavieru pavadījumā.

— Mis Sarpa viņu aizbaidīja, — sacīja misis Sedlija. — Nabaga Džo, kādēļ gan viņš ir tik bikls?

IV NODAĻA ZAĻAIS ZĪDA NAUDAS MAKS

Mulsums neatstāja nabaga Džo divas vai trīs dienas; šai laikā viņš neapciemoja vecākus un arī mis Rebeka pat ne reizi nepieminēja Džozefa vārdu. Viņa bija pilna visgoddevīgāko pateicības jūtu pret misis Sedliju, neizsakāmi sajūsmināta par veikaliem un gluži vai mēma aiz brīnumiem par teātri, kur viņu ņēma līdzi labsirdīgā dāma. Kādu dienu Amēlijai sasāpējās galva un viņa nevarēja braukt uz svinībām, kur abas meitenes bija ielūgtas; taču nekāda vara nespētu piespiest draudzeni iet vienai.

Ko? Pamest tevi — tevi, kas pirmo reizi parādīja nabaga lnm iiei, ko nozīmē laime un mīlestība? Nekad! Nemūžam! —

I n zaļās acis, vērdamās debesīs, pielija asarām; bet misis Sedli-|ni neatlika nekas cits kā apjūsmot meitas draudzenes apbrīno-l itui krietno sirdi.

I'ar mistera Sedlija jokiem Itcbeka smējās tik sirsnīgi un nc-ntlaidīgi, ka vecais džentlmenis no prieka bija gluži aizkustināts.

I iiru mis Sarpa prata iemantot ne tikvien ģimenes locekļu lab-M'libu. Viņa savaldzināja misis Blenkinsopu, izrādīdama visdziļāko interesi par aveņu ievārījumu, kas patlaban tika gatavots saimniecības vadītājas istabā; viņa neatlaidīgi godāja Sambo par seru» un «misteru Sambo», tā iepriecinādama sulaini, un ar Indu maigumu un pazemību atvainojās istabenei par traucējumu, ko bija atļāvusies, iedrošinādamās zvanīt, ka saimes istabā visi lika gandrīz ne mazāk savaldzināti kā viesistabā.

Reiz, pārskatot zīmējumus, ko Amēlija bija atsūtījusi no skolas. Rebeka nejauši uzdūrās kaut kam tādam, ka pēkšņi izplūda asarās un metās ārā no istabas. Tas notika tai dienā, kad Džo Sedlijs otrreiz parādījās vecāku mājās.

Amēlija steidzās pakaļ draudzenei, lai noskaidrotu jūtu uzplūduma iemeslu; labsirdīgā meitene atgriezās viena, arī manāmi satraukta.

— Jūs zināt, māmiņ, viņas tēvs bija mūsu zīmēšanas skolotājs čizvikā un gandrīz vienmēr pats visu uzzīmēja.

— Mana mīļā! Es gan atceros — mis Pinkertona stāstīja, ka viņš pat nav pirkstu piedūris jūsu zīmējumiem . .. vienīgi ierāmējis.

— To arī sauca par ierāmēšanu, māmiņ. Rebeka atceras gan pašu zīmējumu, gan to, kā tēvs strādājis pie šā zīmējuma, un atmiņas viņu pārņēma tik pēkšņi .. . un tā nu, redziet, viņa . . .

— Nabaga bērns, cik viņai laba sirds! — teica misis Sedlija.

— Kaut viņa varētu paviesoties pie mums vēl kādu nedēļu! — sacīja Amēlija.

— Viņa ir velnišķīgi līdzīga mis Katlerei, ko es pazinu Dam-damā, tikai skaistāka. Tā apprecējās ar Lansu, artilērijas pulka ārstu. Vai jūs zināt, kundze, reiz Kvintins, no četrpadsmitā pulka, saderēja ar mani, ka ...

— Ak Džozef, zinām jau šo notikumu! — iesmējās Amēlija. — Nemaz nepūlies ar stāstīšanu; labāk mēģini pārliecināt māmiņu, lai viņa aizraksta šim seram ... kā viņu sauca . .. Kroli-jam, — viņš varētu atļaut mūsu nabaga mīļajai Rebckai vēl mazliet atpūsties. Tur jau viņa nāk, acis no asarām gluži sasarkušas.

— Ir jau labāk, — meitene teica ar pašu saldāko smaidu un, satvērusi misis Sedlijas pretī pasniegto roku, to goddevīgi noskūpstīja. — Cik jūs visi esat mīļi pret mani! Visi, — viņa piemetināja smaidīdama, — izņemot jūs, mister Džozef.

— Mani? — Džozefs pārjautāja, gudrodams, vai nebūtu labāk tūliņ pazust. — Žēlīgās debesis! Kungs dievs! Mis Sarpa!

— Jā gan! Vai tad tas nebija ļauni, ka jūs pašā pirmajā mūsu pazīšanās dienā likāt man pusdienās ēst šo briesmīgo, piparoto ēdienu? Nē, jūs neesat tik labs pret mani kā mana mīļā Amēlija.

— Viņš vēl tevi tik labi nepazīst! — iesaucās Amēlija.

— Gribu redzēt, kurš iedrošinātos nebūt labs pret jums, — teica viņas māte.

— Bet karijs taču bija lielisks, nē. nudien, — Džo pavisam bēdīgs piebilda. — Varbūt vienīgi citrona sulas varēja būt vairāk, jā, laikam varēja gan.

— Un čilijs?

— Ak tu velns, kā jūs no tā apraudājāties! — Džo iesaucās un, atcerēdamies jocīgo notikumu, sāka kratīties smieklos, bet tad, kā parasti, pēkšņi apklusa.

— Turpmāk būšu uzmanīgāka pret to, ko jūs man piedāvāsiet, — teica Rebeka, liad viņi atkal devās lejā uz pusdienām. — Nekad nebūtu domājusi, ka vīriešiem sagādā prieku mocīt nabaga meitenes, kas viņiem nav neko ļaunu darījušas.

— Goda vārds, mis Rebeka, ne par kādu naudu pasaulē.

— Nē, — viņa teica, — zinu, ka jūs to nedarīsiet.

Un Rebeka ar mazo rociņu viegli viegli paspieda Džozefa delnu,, tad gluži izbijusies atrāva to, īsu brīdi palūkojās viņam sejā un novērsa skatienu uz paklāja stieņiem; un es neņemos apgalvot, vai Džozefa sirds nesāka pukstēt straujāk no šīs mazās, nevilšās, bikli maigās atzinības izpausmes, ko viņam veltīja naivā meitene.

Tas bija jau uzbrukums, un iespējams, ka daža laba neapšaubāmi korekta un labi audzināta dāma nosodīs Rebekas rīcību, nosaukdama to par nekautrīgu; taču, redziet, nabaga jaukajai meitenei bija jātiek pašai ar sevi galā. Ja kāds cilvēks ir pārāk nabadzīgs, lai turētu kalpu, viņam pašam jāmēž istabas, lai cik smalks viņš arī būtu; ja kādai jaunai meitenei nav mīļas māmiņas, kas ar jauno cilvēku nokārtotu visu nepieciešamo, viņai tas jādara pašai. Kāda tā gan laime, ka sievietes savu varu nepielieto vēl biežāk! Mēs taču nespētu viņām pretoties. Pietiek sievietei tikai pamest ar pirkstiņu, un vīrieši ir gatavi tūliņ mesties ceļos viņas priekšā, visi — arī vecie un neglītie. Un ir neapstrīdama pa-ii i!i;i. ka jebkura sieviete normālos apstākļos, ja vien viņa nav |., .11am kupraina, var apprecēties, ar ko vien vēlas. Būsim pa-i . ii i;;i kaut vai par to, ka šīs mīļās būtnes ir kā putni gaisā un nc-ip/inas savu varu. Jo citādi mēs būtu pazuduši.

(lodā vārds,» Džozefs domāja, ienākdams ēdamistabā, «sāku ļii'.lics gluži tāpat kā Damdamā ar mis Katleri.»

I’ie pusdienu galda mis šarpa apveltīja Džozefu ar dažādām neiigi jocīgām piezīmēm par ēdieniem; šai laikā viņai jau bija nodibinājušās ļoti sirsnīgas attiecības ar visiem ģimenes loceklēm, un abas meitenes mīlēja viena otru kā māsas. Jaunas neprecētas meitenes parasti mēdz tā sadraudzēties, ja vien padzīvo Kopā kaut desmit dienas.

Amālija, it kā nolēmusi katrā ziņā sekmēt Rebekas plānu piepildīšanos, atgādināja brālim kādu solījumu, ko viņš bija devis pagājušajās lieldienu brīvdienās. «Kad es vēl biju skolniece,» viņa piebilda smiedamās. Solījumu, ka viņš, Džozefs, aizvedīs māsu uz Voksholu*.

Tagad, — viņa teica, — kad Itcbeka viesojas pie mums, ir pati īstā reize izpildīt šo solījumu.

— 0, burvīgi! — iesaucās Rebeka, gandrīz vai sasizdama plaukstas, taču paguva laikus attapties un apklusa, kā pieklājas biklai un pazemīgai būtnei.

— Šovakar nu gan ne, — iebilda Džo.

— Labi, rīt. -

— Rītvakar mēs ar tēti uz pusdienām nebūsim mājās, — sacīja misis Sedlija.

— Jūs taču nedomājat, ka es braukšu uz turieni, misis Sedlija? — atjautāja viņas vīrs. — Vai arī ka sievietei jūsu gados un ar jūsu apmēriem katrā ziņā jāmēģina saaukstēties šai pretīgi drēgnajā vietā?

— Kādam taču ir jābrauc bērniem līdzi! — misis Sedlija iesaucās.

— Lai brauc Džo, — smiedamies teica tēvs. — Viņš ir pietiekami liels.

Izdzirdot šos vārdus, pat misters Sambo, kas stāvēja pie bufetes, sāka skaļi smieties, un nabaga tuklajam Džo gandrīz vai sagribējās kļūt par tēva slepkavu.

— Atraisiet viņam korseti! — turpināja nežēlīgais vecais džentlmenis. — Iešļāciet viņam ūdeni sejā, mis Šarpa, vai arī uznesiet viņu augšā: nabaga mīļā radībiņa grasās zaudēt samaņu. Nelaimīgais upuris! Stiepiet viņu augšā; viņš taču ir tik viegls kā spalviņa.

— Ja es to izturēšu, ser, lai esmu nol . .. ! — ieaurojās Džozefs.

— Sambo, izsauc mistera Džoza ziloni! — uzkliedza tēvs.

— Aizskrien pēc ta uz Ekseteras biržu*, Sambo! — Taču, redzēdams, ka Džozs gandrīz vai raud aiz niknuma, vecais jokdaris pārstāja smieties un teica, sniegdams dēlam roku: — Nu, biržā viss labākajā kārtībā, Džoz; Sambo, lai paliek zilonis, atnes man un misteram Džozam pa glāzei šampanieša. Pašam Bonijam* pagrabā nav tāda šampanieša, manu zēn!

Kauss šampanieša atdeva Džozefam gara līdzsvaru, un, vēl -pirms pudele tika iztukšota — Džozs, kā jau slimnieks, izdzēra divas trešdaļas, — viņš bija paguvis apsolīties vest meitenes uz Voksholu.

— Katrai meitenei vajadzīgs savs pavadonis, — sacīja vecais džentlmenis. — Džozs tā aizrausies ar mis Sarpu, ka Amālija noteikti tiks pūlī pazaudēta. Jāaizsūta uz deviņdesmit sesto pulku un jāpajautā Džordžam Osbornam, vai viņš nevēlētos braukt līdzi.

Pie šiem vārdiem — man nav ne jausmas, kādēļ, — misis Sed-lija paraudzījās uz vīru un iesmējās. Mistera Sedlija acis iezibsnī-jās neaprakstāmā šķelmībā, un viņš palūkojās Amālijā; bet Amālija, galviņu nodūrusi, nosarka tā, kā prot sarkt tikai septiņpadsmit gadu vecas meitenes un kā mis Rebcka Sarpa nekad visā savā mūžā nebija sarkusi — vismaz kopš astoņu gadu vecuma, kad krustmāte bija pieķērusi viņu zogam ievārījumu no bufetes.

— Vislabāk būs, ja Amēlija uzrakstīs zīmīti, — teica tēvs,

— lai taču Džordžs Osborns redz, kādu skaistu rokrakstu esam pārveduši no mis Pinkertonas skolas. Emmij, vai tu atceries, kā rakstīji viņam ielūgumu atbraukt pie mums pa Zvaigznes dienu un vārdu «zvaigzne» uzrakstīji bez «g»?

— Tas jau ir tik sen, — atbildēja Amālija.

— Liekas, it kā tas būtu noticis tikai vakar, vai ne, Džon? — misis Sedlija vaicāja vīram; un šajā naktī kādas sarunas laikā, kas notika vienā no augšstāva istabām — tādā kā teltī, ko veidoja audujms bagātīgā un fantastiskā indiešu rakstā ar maigi rožaina kalikona iekšpusi, — šā varenā, teltij līdzīgā veidojuma vidū atradās pēlis ar diviem spilveniem, uz tiem divas apaļas, sārtas sejas — viena mežģinēm rotātā aubīlē, otra vienkāršā kokvilnas naktsmicē ar pušķi galā, — kādas, es teiktu, guļamistabas pārmetumu runas laikā misis Sedlija ņēma priekšā savu vīru par nežēlīgo izturēšanos pret nabaga Džo.

— Tas nu gan bija cietsirdīgi, mister Sedlij, — viņa teica,

— tā mocīt nabaga zēnu.

— Mana mīļā, — atbildēja kokvilnas pušķis, attaisnodams savu rīcību, — Džozs ir krietni vien iedomīgāks, nekā jūs jebkad esat bijusi savā mūžā, un tas jau kaut ko liecina. Lai gan pirms kādiem trīsdesmit gadiem — tūkstoš septiņi simti astoņdesmit... diez kurā tas varēja būt? — jums varbūt bija tiesības būt iedomīgai. Par to neņemos strīdēties. Taču Džozs un viņa švītīgā kautrība ir izvedusi mani no pacietības. Tur jau nu vairs nav nekādas jēgas, mana dārgā; zēns pastāvīgi domā tikai par sevi — kāds viņš gan tīkams jauneklis! Esmu pārliecināts, cienītā, mēs vēl piedzīvosim dažu labu nepatikšanu ar viņu. Un te nu vēl Emmi-jas draudzenīte nežēlo pūļu, mīlinādamās ap Džozu, — tas nu pavisam skaidrs; un, ja arī viņa to nenomedīs, nomedīs cita. Sis cilvēks taču ir kā radīts, lai kļūtu par laupījumu sievietei, — tas ir tikpat drošs, kā es katru dienu eju uz biržu. Mūsu laime, dārgā, ka viņš nav pārvedis mājās melnādainu vedeklu. Bet piemini manus vārdus — pirmā sieviete, kas izmetīs Džozam' ēsmu, nomakšķerēs viņu.

— Rīt pat viņa brauks projām, šī mazā, viltīgā skuķe, — ļoti enerģiski noteica misis Sedlija.

— Vai nav vienalga, misis Sedlija, — viņa vai kāda cita? Sai meitenei vismaz ir balta āda. Kāda man daļa, kas viņu apprec! Lai Džo dara, kā grib.

Tūliņ arī abu runātāju balsis apklusa un tās nomainīja maiga, bet ne visai romantiska šņācienu mūzika; un tikai baznīcas pulksteņa zvans un naktssarga balss reizēm iztraucēja mieru Džona Sedlija — eskvaira, biržas vīra namā Raselskvērā.

No rīta labsirdīgā misis Sedlija vairs pat neatcerējās vakarējos draudus pret mis Sarpu; kaut arī nav nekā kvēlāka, nekā parastāka, nekā attaisnojamāka par mātes greizsirdību, misis Sedlija pat domās nevarēja pieļaut iespēju, ka mazā, pazemīgā, pateicīgā, lēnprātīgā guvernante iedrošinātos mest acis uz lādu ievērojamu personu kā Boglivoliahas kolektors. Turklāt arī lūgums pagarināt jaunās meitenes atvaļinājumu jau bija nosūtīts, un nebūtu viegli atrast ieganstu, kādēļ viņa tik pēkšņi tiek raidīta projām.

Un, it kā visa pasaule būtu sazvērējusies nākt talkā mūsu jaukajai Rebekai, arī pati daba nenocietās neiejaukusies (kaut gan Rebeka ne uzreiz novērtēja tās labvēlību). Tanī vakarā, kad bija nolemts izbraukums uz Voksholu, — Džordžs Osborns jau bija ieradies uz pusdienām un vecākā paaudze devusies pusdienot pie aldermaņa* Bolsa Haiberibarnā, — sākās tāds pērkona negaiss, kāds mēdz uznākt tikai tanīs reizēs, kad paredzētas izpriecas Voksholā; un jaunajiem ļaudīm gribot negribot bija jāpaliek

mājās. Misters Osborns ne vismazākā mērā nelikās par to sarūgtināts. Viņi abi ar Džozefu Sedliju tēte-ā-tēte{ ēdamistabā iztukšoja pamatīgu kvantumu portvīna; pa dzeršanas laiku Sedlijs paguva izstāstīt krietnu tiesu savu labāko Indijas stāstu, jo vīriešu sabiedrībā viņš, kā zināms, vienmēr kļuva ārkārtīgi runīgs; pēc tam mis Amēlija Sedlija uzņēmās namamātes pienākumus, un visi četri jaunie cilvēki pavadīja vakaru tik jauki, ka viņu kopīgā atziņa bija liels prieks par negaisa izjaukto braucienu uz Voksholu.

Osborns bija Sedlija krustdēls un visus šos divdesmit trīs gadus skaitījās tikpat kā viņa ģimenes loceklis. Sešu nedēļu vecumā viņš saņēma no Džona Sedlija dāvanu — sudraba kausu, sešu mēnešu vecumā — koraļļu zobu riņķi ar zelta svilpīti un zvārguļiem; no agras jaunības līdz pat šim brīdim vecais džentlmenis uz ziemassvētkiem pasniedza Džordžam nelielas naudas dāvanas; Džordža atmiņā bija cieši iespiedies šāds gadījums: Džo-zefs Sedlijs, toreiz jau krietni liels, uzpūtīgs lempis, pamatīgi iekaustīja viņu — nekaunīgu, desmit gadu vecu zeņķi, kad viņš brauca atpakaļ uz skolu. Vārdu sakot — Džordžs bija tik tuvs Sedliju ģimenei, cik vien tuvus var cilvēkus padarīt šādas savstarpējas laipnības un uzmanība.

— Vai atceries, Sedlij, kādā niknumā tu plosījies, kad es taviem Hesenes zābakiem nogriezu pušķus, un kā mis . .. hm! . . . kā Amēlija glāba mani no pēriena, krizdama ceļos tavā priekšā un asarām acīs lūgdama savu brāli Džozu nepiekaut mazo Džordžu?

Džozs ļoti labi atcerējās šo ievērojamo notikumu, taču zvērēja, ka tas pilnīgi pagaisis no viņa atmiņas.

— Nu, bet vai tev vēl prātā, kā pirms došanās uz Indiju atbrauci divričos apciemot mani doktora Svišteila skolā, iedevi man pusgineju un noglaudīji galvu? Man palika tāds iespaids, ka tu esi vismaz septiņas pēdas garš, tādēļ arī biju tik pārsteigts, kad pēc tavas atgriešanās no Indijas izrādījās, ka tu nemaz neesi garāks par mani.

— Cik jauki gan misters Sedlijs ir rīkojies, apciemodams jūs skolā un dodams jums naudu! — iesaucās Rebeka neizteicamā sajūsmā.

— Jā, un arī tad, kad biju nogriezis viņa zābakiem pušķus. Zēni nekad neaizmirst ne skolas laikā saņemtās dāvanas, ne arī pašus dāvinātājus.

— Cik brīnišķīgi ir šie Ilesenes zābaki! — teica Rebeka.

Džozs Scdlijs, kurš pats milzīgi jūsmoja par savām kājām un nekad nešķīrās no šiem krāšņajiem chaussurebija bezgala iepriecināts par Rebekas piezīmi, kaut gan, padzirdis to, steigšus paslēpa kājas zem krēsla.

— Mis Sarpa, — teica Džordžs Osborns, — jūs taču esat apdāvināta māksliniece, jums noteikti jārada lieliska vēsturiska glezna par šiem zābakiem. Sedliju vajadzētu attēlot ādas biksēs, ar sabojāto zābaku vienā rokā, ar otru turam mani aiz apkakles, Amālija pret debesīm paceltām rociņām nometusies ceļos viņa priekšā; gleznu rotātu cēls alegorisks uzraksts, apmēram tāds, kādus liek uz titullapām ābecēs.

— Šeit es to vairs nepaspēšu, — atbildēja Rebeka. — Uzgleznošu vēlāk, kad .. . kad būšu projām no jums.

Balss Rebekai aizlūza, un viņa izskatījās tik skumja un nožēlojama, ka ikviens no klātesošajiem sajuta, cik rūgts ir viņas liktenis un cik sāpīgi tiem būs šķirties no viņas.

— Ak mana mīļā Rebeka, kaut tu vēl varētu palikt pie mums! — iesaucās Amālija.

— Kādēļ gan? — Rebeka kļuva vēl skumjāka. — Lai būtu vēl sāp .. . vēl grūtāk šķirties no tevis? — Un viņa novērsās.

Amālija ļāva vaļu iedzimtajai asaru kaitei, kas, kā jau minēts, bija viens no mazās muļķa meitenes trūkumiem. Džordžs Osborns noraudzījās abās meitenēs ar līdzcietības pilnu ziņkāri, bet Džo-zefs Sedlijs izvilināja no savām varenajām krūtīm kaut ko līdzīgu nopūtai, lai gan viņa acis joprojām raudzījās nepārspējamajos Hesenes zābakos.

— Uzspēlēsim kaut ko, mis Sedlija.. . Amālija, teica Džordžs, šai brīdī sajuzdams neparastu, gandrīz nepārvaramu vēlēšanos apkampt jauno meiteni un noskūpstīt to, visiem redzot; Amālija mirkli paraudzījās Džordžā; taču, ja es teiktu, ka viņi tieši šobrīd iemīlēja viens otru, tad tie laikam gan būtu meli, jo patiesībā šos divus jauniešus vecāki jau kopš bērnības bija nolēmuši vienu otram un pēdējos desmit gadus abas ģimenes par viņu saderināšanos runāja tikpat kā par notikušu faktu. Tātad viņi gāja pie klavierēm, kuras, kā tas parasti mēdz būt, atradās mazajā viesistabā, un, tā kā bija jau diezgan tumšs, mis Amālija, gluži dabiski, ielika savu roku mistera Osborna elkonī, jo viņam, pats par sevi saprotams, daudz vieglāk bija atrast ceļu starp krēsliem un dīvāniem. Sās rīcības rezultātā misters

Džozefs Sedlijs bija spiests palikt pie galda tete-ā-tele ar Rebcku, kura adīja zaļu zīda naudas maku.

— Te nu vairs nav nekāda vajadzība apjautāties par jūsu ģimenes noslēpumiem, — teica mis Sarpa. — Par šiem diviem jau viss ir skaidrs.

— Tiklīdz viņš dabūs savu rotu, — atbildēja Džozefs, — man liekas, lieta būs darīta. Džordžs Osborns ir lielisks zēns.

— Un jūsu māsa — jaukākā būtne pasaulē, — piebilda Re-beka. — Cik laimīgs gan būs tas cilvēks, kas iegūs viņas sirdi! — Pie šiem vārdiem mis Šarpa smagi nopūtās.

Kad divi neprecēti jauni cilvēki satiekoties sāk runāt par šādām delikātām tēmām, viņos ātri vien pamostas savstarpējas uzticības un draudzības jūtas. Nav nekāda vajadzība sīki atreferēt mistera Sedlija un jaunās meitenes sarunu, jo tā, kā var spriest jau pēc minētā parauga, nebija ne visai asprātīga, ne daiļrunīga; vispār šādas sarunas divatā vai ari plašākā sabiedrībā reti gadās asprātīgas, ja nu varbūt vienīgi sevišķi pārspīlētos un samākslotos romānos. Tā kā blakus istabā skanēja mūzika, saruna, protams, risinājās piemērotā klusā tonī, kaut gan, patiesību sakot, pārīti blakus istabā nespētu traucēt pat visskaļākās runas,, tik ļoti viņi bija aizņemti paši ar sevi.

Gandrīz pirmo reizi mūžā Džozefs Sedlijs bija sācis tērzēt ar pretējā dzimuma pārstāvi bez vismazākā bikluma un nedrošības. Mis Rebeka viņu pamatīgi iztaujāja par Indiju, un tā nu Džoze-fam radās iespēja pastāstīt dažu labu saistošu anekdoti gan par šo zemi, gan pašam par sevi. Viņš aprakstīja balles gubernatora pilī, stāstīja, kā Indijā cilvēki glābjas no tveices — ar vēdekļiem, pītiem paklājiem un citām ierīcēm; ļoti asprātīgi izteicās par skotiem, kuri ir ģenerālgubernatora lorda Minto aizbildināmie, un beidzot aprakstīja tīģeru medības — kā viens no saniknotajiem zvēriem norāvis no sēdekļa viņa ziloņa dzinēju. Cik Rebeka bija sajūsmināta par gubernatora ballēm, cik sirsnīgi smējās par skotu adjutantiem, nosaukdama misteru Sedliju par šausmīgi ļaunu zobgali, un kā viņu izbiedēja stāsts par ziloni!

— Jūsu mātes dēļ, mīļais mister Sedlij, — viņa teica, — visu jūsu draugu dēļ apsoliet nekad vairs nedoties šādās briesmīgās ekspedīcijās!

— Blēņas, nieki, mis Sarpa, — viņš atbildēja, sakārtodams daudzās krekla apkakles, — briesmas tikai padara medības tīkamākas.

Džozefs bija piedalījies tīģeru medībās vienu vienīgu reizi, un tad arī notika aprakstītais nelaimes gadījums, kad viņu gandrīz vai nogalināja . . . nc jau tīģeris, bet bailes. Tā runādams, Džozefs kļuva pavisam pārdrošs un pat sadūšojās pajautāt Rebekai, kam viņa ada zīda naudas maku. Un pats viņš brīnījās un priecājās par savu piemīlīgo, draudzīgo izturēšanos.

— Tam, kas to vēlēsies, — atbildēja mis Rebeka, raudzīdamās viņā apburoši maigiem skatieniem.

Sedlijs jau gatavojās sākt vienu no savām visiespaidīgākajām runām un grasījās teikt: «Ak mis Sarpa, cik jūs ...» — kad pēkšņi dziesma, kas skanēja blakus istabā, apklusa un viņš sadzirdēja savu balsi tik skaidri, ka aprāvās, nosarka un aiz liela uzbudinājuma nošņauca degunu.

— Vai jums kādreiz ir gadījies dzirdēt šādu sava brāļa daiļrunību? — misters Osborns čukstēja Amālijai. — Nu, vai zināt, jūsu draudzene taču strādā brīnumu darbus!

— Jo labāk, — atbildēja mis Amēlija, jo viņa, kā visas īstas sievietes, sirds dziļumos bija savedēja un būtu ļoti priecīga, ja Džozefs aizvestu sev līdzi sievu uz Indiju. Bez tam šajās nedau-dzajās dienās, ko meitenes pavadīja viena otras sabiedrībā, Amālijas sirdī bija modušās vismaigākās draudzības jūtas pret Re-beku un viņa atklāja draudzenē vai veselu miljonu tikumu un pašu jaukāko īpašību, ko nebija pamanījusi, dzīvodama Ciz-vikā. Jo jaunu meiteņu jūtas aug tikpat ātri kā pasakā pupa, kas vienā naktī paspēj iekāpt debesīs. Un nav iemesla viņas nosodīt, ja pēc kāzām šī Sehnsucht nach der Liebe^1 pierimst. Sentimentāli cilvēki, kas paraduši izteikties augstā stilā, to sauc par tiekšanos pēc ideāla, taču patiesībā tas nozīmē tikai vienu — sievietes parasti jūtas neapmierinātas, pirms nav tikušas pie vīra un bērniem, kuriem tad nu tiek veltīts viss maigums, kas līdz tam šķiests sīkumos.

Izsmēlusi savu nelielo dziesmu krājumu vai arī pietiekami ilgi uzturējusies mazajā viesistabā, mis Amēlija nolēma, ka pienācis laiks lūgt draudzeni padziedāt.

— Jūs manī neklausītos, — viņa teica misteram Osbornam (kaut arī zināja, ka melš niekus), — ja vispirms būtu dzirdējis Rebeku dziedam.

— Taču es brīdinu mis Šarpu, — atbildēja Osborns, — nezinu, vai man ir taisnība vai nav, — ka uzskatu mis Amēliju Sed-liju par labāko dziedātāju pasaulē.

— Gan jau dzirdēsiet, — teica Amēlija, un Džozefs Sedlijs bija tik pieklājīgs, ka aiznesa sveces un nolika uz klavierēm.

Osborns deva mājienu, ka viņš it labprāt paliktu sēžam tumsā, taču mis Sedlija smiedamās atteicās ilgāk uzturēties viņa sabiedrībā, un tā nu viņi abi sekoja misteram Sedlijam. Rcbeka dziedāja daudz labāk par draudzeni (kaut arī Osbornam, protams, neviens neliedza palikt pie saviem uzskatiem) un pārspēja pati sevi, tā ka pat Amēlija jutās pārsteigta, jo nebija zinājusi, ka Re-beka ir tik apdāvināta. Viņa dziedāja kādu franču dziesmu, no kuras Džozefs nekā nesajēdza, pat Osborns atzinās, ka ne vārda nesaprotot, pēc tam vairākas naivas dziesmiņas, kuras bija modē pirms četrdesmit gadiem un kurās galvenokārt tika apdziedāti britu jūrnieki, mūsu karalis, nabaga Zuzanna, zilace Mērija un tamlīdzīga tematika. Šīm dziesmiņām, kā zināms, mūzikā nav sevišķi izcila vērtība, taču tās tik labdabīgi un jauki ietekmē cilvēku jūtas, ka klausītājiem ir tuvākas nekā Doniceti mūzikas* mūžīgās tukšās un salkanās lac/rime, sospiri un felicitā', ar ko tiekam pagodināti mūsu dienās.

Starplaikā starp dziesmām, kuras ar labpatiku noklausījās arī Sambo, kad bija pasniedzis tēju, sajūsminātā virēja un pat saimniecības vadītāja misis Blenkinsopa — visi sastājušies uz kāpņu laukuma, — tika risināta piemērota sentimentāla saruna.

Vienai no dziesmiņām — pašai pēdējai koncertā — bija šāds saturs:

Purvs izskatījās kails un skumjš, Vējš pūta salti svilinošs,

Bet māju droši sedza jumts,

Zem jumta pavards dega spožs. Tur garām gāja puisēns mazs,

Kāds bāris visu pamests, lieks. Vējš cauri svārkam dzēla ass,

Un divreiz saltāks šķita sniegs.

Te ieraudzīja mazo kāds.

Viņš bija kļuvis gaužām vārgs. Viņš tika iekšā aicināts

Un sagaidīts kā viesis dārgs.

Ir puisēns prom, kad ataust rīts,

Vēl ogles kvēlo, pavards silts.

Lai bārabērniem debess līdz!

Jel ieklausieties, vējš kā smilkst![7] [8]

Te nu atkal bija tās pašas jūtas, kas izskanēja jau iepriekš minētajos vārdos: «Kad būšu projām...» Nonākot pie pēdējiem vārdiem, mis Šarpas «pilnskanīgā, zemā balss ietrīsējās». Ikviens sajuta slepeno mājienu par viņas aizbraukšanu, par viņas nelaimīgo bārenes likteni. Džozefu Sedliju, kurš mīlēja mūziku un bija ļoti labsirdīgs, savaldzināja dziesmas izpildījums un dziļi aizkustināja tās pēdējie vārdi. Ja viņam pieliktu drosmes un ja Džordžs un mis Sedlija būtu palikuši blakus istabā, kā to ierosināja Džordžs, Džozefa Sedlija vecpuiša dzīvei laikam pienāktu gals un šis romāns nekad netiktu uzrakstīts. Taču, pabeigusi dziesmu, Rebcka piecēlās no klavierēm un, pasniegusi Amēlijai roku, devās lielās viesistabas puskrēslā; šai brīdī parādījās misters Sambo, nesdams paplāti ar sendvičiem, želeju un vairākām mirdzošām glāzēm un karafēm, kas tūdaļ piesaistīja Džozefa Sedlija uzmanību. Kad vecāki pārradās mājās no viesībām, jaunieši tā bija iegrimuši sarunā, ka nedzirdēja karieti piebraucam, un Džozefs patlaban teica:

— Mīļā mis Sarpa, ņemiet lējkarotīti želejas, stiprinieties pēc jūsu lieliskās ... jūsu brīnišķīgās uzstāšanās.

— Bravo, Džoz! — sauca misters Scdlijs, un Džozs, samanījis zobgalību labi pazīstamajā tēva balsī, satraukts acumirklī apklusa un pasteidzās atvadīties. Visu nakti viņš ne aci neaizvēra, apsvērdams jautājumu, vai ir iemīlējies mis Sarpā vai nav; mīlas kvēle vēl nekad nebija misteram Sedlijam mazinājusi ēstgribu vai traucējusi miegu; taču tagad viņš iztēlojās, cik jauki būtu vakaros pēc darba klausīties šādas dziesmas, domāja par to, cik šī meitene ir distingué', kā viņa runā franciski — labāk par pašu ģenerālgubernatora kundzi — un kādu sensāciju viņa radītu Kal-kutas ballēs! «Tas taču acīm redzams, ka nabadzīte iemīlējusies manī,» viņš secināja. «Un viņa ne par matu nav trūcīgāka kā vairums meiteņu, kas dodas uz Indiju. Varēja iznākt vēl ļaunāk, goda vārds!» Un tā šajās pārdomās viņš arī iemiga.

Nav nekāda vajadzība stāstīt, ka mis Šarpa pavadīja bezmiega nakti, zīlēdama, vai Džozefs rīt atbrauks vai ne. Pienāca nākamā diena, un misters Džozefs Sedlijs kā likts bija klāt jau pirms brokastīm. Tādu godu viņš vēl nekad nebija Raselskvēram parādījis. Džordžs Osborns nez kādēļ jau bija priekšā (viņš nelaimīgā kārtā «izsita no līdzsvara» Amēliju, kas patlaban rakstīja vēstules savām divpadsmit mīļākajām Čizvikas alejas draudzenēm), un Rebeka darbojās ap vakarējo adīkli. Kad Džoza bagijs apstājās durvju priekšā un atskanēja parastais pērkonīgais klauvējiens, bet pēc tam svinīgā kņada pie ārdurvīm un kamēr Bogli-vollalias ekskolektors uzmocījās pa kāpnēm viesistabā, Osborns ar mis Sedliju telegrafēja viens otram zīmīgus skatienus un. viltīgi smaidīdami, raudzījās Rebckā, kura pamanījās nosarkt un nodūra galviņu tik zemu, ka rudās sprogas skāra adīkli. Kā viņas sirds sāka pukstēt, kad parādījās Džozefs — Džozefs spīdošos, čīkstošos zābakos, tusnīdams no smagās rāpšanās pa kāpnēm, Džozefs jaunā vestē, sarkdams aiz vatētā kaklauta, gluži pietvīcis no karstuma un uzbudinājuma. Šis mirklis satrauca visus; un Amālija, — man šķiet, viņa pārdzīvoja šo brīdi vēl dziļāk nekā paši galvenie ieinteresētie.

Sambo, atrāvis durvis un pieteicis misteru Džozefu, smīnā atņirgtiem zobiem sekoja kolektoram pa pēdām, nesdams divus skaistus ziedu pušķus, ko galantais lempis bija paguvis nopirkt Koventgardenas tirgū*, — tie gan nebija tik lieli kā siena kaudzes. ko mūsdienās dāmas nēsā sev līdzi greznos papīra konusos, taču jaunās meitenes bija gluži sajūsminātas par dāvanu, kad Džozefs to viņām pasniedza, ārkārtīgi svinīgi palocīdamies.

— Bravo, Džoz! — iesaucās Osborns.

— Paldies, mīļo Džozef, — teica Amālija, gatava noskūpstīt brāli, ja vien viņš to vēlētos. (Domāju, ka par skūpstu, ko sniedz tāda mīļa būtne kā Amālija, es būtu ar mieru nekavējoties izpirkt tukšas visas mistera Lī siltumnīcas.)

— Ak, kādi burvīgi, burvīgi ziedi! — iesaucās mis Šarpa, ieelpodama puķu smaržu, un maigi piekļāva tās pie krūtīm, neizsakāmā sajūsmā acis pret griestiem pavērsusi. Iespējams, ka viņa jau bija paguvusi pārbaudīt buķeti, vai starp ziediem nav paslēpta kāda billet-douxtaču vēstules nebija.

— Vai pie jums Boglivollahā mēdz runāt puķu valodā, Sed-lij? — smiedamies vaicāja Osborns.

— Blēņas, nieki! — atbildēja romantiski noskaņotais jauneklis. — Nopirku puķes pie Natana; ļoti priecājos, ka jums tās patīk; ak jā, Amālija mana dārgā, pie viena paņēmu arī ananasu, un to es nodevu Sambo. Lai pasniedz mums brokastīs; karstā laikā tāds vēss auglis varen garšo.

Rebeka atzinās, ka nekad vēl neesot ēdusi ananasu un vairāk par visu pasaulē ilgojoties to nogaršot.

Un tā izraisījās saruna. Nezinu, kāda iemesla dēļ Osborns atstāja istabu un kāpēc arī Amālija tūliņ nozuda — varbūt pieskatīt, kā tiek sagriezts ananass, — taču Džozefs palika divatā ar Rebeku, kura atkal ķērās pie adīkļa, zaļajam zīdam un spožajam adatām aši zibot slaidajos, baltajos pirkstos.

Tā nu gan bija skaista, ska-a-aista dziesma, ko jūs vakar dziedājāt, mis Šarpa! — sacīja kolektors. — Gandrīz vai apraudājos, goda vārds, daudz netrūka!

— Tas tādēļ, ka jums tik laba sirds, mister Džozef; un tāda sirds ir visai Sedliju ģimenei.

— Dziesma neļāva man gulēt visu nakti, un šorīt es to gultā mēģināju nodungot — goda vārds, mēģināju. Golops, mans ārsts, ieradās vienpadsmitos (jūs zināt, es taču esmu nožēlojams invalids un tādēļ katru dienu tiekos ar Golopu), un es, dieva vārds, sēdēju gultā un dziedāju — kā sarkankrūtītis.

— Ak jūs jokdaris tāds! Nu tad ļaujiet man paklausīties, kā jūs dziedat!

— Es? Nē, dziediet jūs, mis Šarpa; mīļā mis Šarpa, lūdzu jūs, dziediet!

— Tikai ne tagad, mister Sedlij, — atbildēja Rebeka nopūzdamās. — Nav man tāds garastāvoklis, lai dziedātu, un ari naudas maks jāpabeidz. Vai jūs palīdzēsiet, mister Sedlij?

Gn, pirms misters Džozefs Sedlijs, Austrumindijas sabiedrības varasvīrs, paguva apjautāties, kāda būs šī palīdzība, viņš jau sēdēja lete-ā-tēte ar jaunu meiteni, apveltīdams to kvēliem skatieniem, pastiepis rokas kā lūgšanā, un ap tām bija apstiepts zaļš zīds, ko Rebeka tina kamolā.

Šādā romantiskā pozā interesanto pāri atrada Osborns un Amālija, ierazdamies ar ziņu, ka brokastis galdā. Zīda šķetere jau gulēja uztīta uz papīra, taču misters Džozs vēl nebija bildis ne vārda.

— Esmu pārliecināta, mīļā, ka viņš šovakar tev visu pateiks,— Amēlija sacīja, spiezdama draudzenei roku; un arī Sedlijs, licis skaidrībā pats ar sevi, nolēma:

— Bildināšu viņu Voksholā, dieva vārds!

V NODAĻA MŪSU DOBINS

Kala kautiņu ar Dobinu un tā negaidīto iznākumu ilgi saglabās atmiņā ikviens, kas mācījies slavenajā doktora Svišteila skolā. Dobins (ko saukāja gan par «Ak vai Dobinu», gan «.Nū, nū Dobinu», gan apveltīja visvisādām citām puiciska nicinājuma pilnām iesaukām) bija pats klusākais, pats lempīgākais un, kā šķita, pats stulbākais no visiem doktora Svišteila apmācāmajiem jaunajiem džentlmeņiem. Viņa tēvs bija pārtikas preču tirgotājs Sitijā; klīda valodas, ka zēns uzņemts doktora Svišteila mācību iestādē uz tā sauktā «abpusējā izdevīguma» pamatiem — tas ir, zēna uzturēšanas un skološanas izdevumus tēvs sedza nevis naudā, bet graudā; un tā nu viņš tur dzīvoja — skolas pašās zemākajās sfērās — izdilušās korda biksēs un žaketītē, kuras vīles tik tikko turējās kopā uz viņa spēcīgajiem kauliem, kas it kā simbolizēja tik un tik mārciņu tējas, sveču, cukura, raibo ziepju, plūmju (no kurām vienīgi pavisam mērena daļa tika izlietota audzēkņu pudiņiem) un dažādu citu preču. Pavisam briesmīga jaunajam Dobinam izvērtās diena, kad viens no skolas puišeļiem, dodamies uz pilsētu slepenās gaitās pēc mandeļu cepumiem’ un poļu desas, pie skolas durvīm pamanīja ratus ar uzrakstu «Dobins un Redžs, pārtikas preču un eļļas tirgotava, Temzstrītā, Londonā», no kuriem patlaban lādēja ārā veselu kravu preču, ar ko firma tirgojās.

Kopš šā brīža jaunajam Dobinam nekur vairs nebija miera. Viņš tika apmētāts visbriesmīgākajām, visnežēlīgākajām zobgalībām. «Sveiks, Dobin,» viņam uzsauca kāds jokdaris, «labas ziņas avīzē! Cukura cenas ceļas, manu zēn!» Kāds cits nāca klajā ar uzdevumu: «Ja mārciņa tauku sveču maksā septiņarpus pensu, cik varētu maksāt Dobins?» Šīm piezīmēm, sekoja vispārēja rūkšana, ar ko neskopojās ne zēni, ne palīgskolotāji, ne arī pārējie, jo viņi no tiesas bija pārliecināti, ka mazumtirdzniecība ir negodīga un apkaunojoša nodarbošanās, kas pelnījusi, lai īsti džentlmeņi to nicinātu un apsmietu.

«Tavs tēvs, Osborn, arī ir tirgotājs,» Dobins divatā sacīja mazajam puišelim — visas šās jezgas vaininiekam. Taču tas augstprātīgi atbildēja: «Mans tēvs ir džentlmenis un brauc pats savā karietē,» — un misters Viljams Dobins nolīda pašā tālākajā spēļu laukuma nojumē un tur pavadīja pusi brīvdienas visdziļākajās bēdās un grūtsirdībā. Kurš gan no mums neatceras šādas stundas, pilnas rūgtin rūgta bērnišķīga aizvainojuma! Kurš vēl tā pārdzīvo netaisnību, kura sirds tā sažņaudzas, manot nicinājumu, kurš vēl tik asi izjūt pārestību un ar tādām pateicības jūtām atsaucas uz laipnību kā tāds cēlsirdīgs zēns! Un cik daudz šādu maigu dvēseļu jūs pazemojat, atstumjat, spīdzināt tikai pavāju aritmētikas zināšanu un bēdīgi kropļainas latīņu valodas dēļ!

Arī Viljams Dobins izrādījās nespējīgs apgūt minētās valodas pamatus pēc brīnišķīgās «Itonas latīņu valodas gramatikas» grāmatas un tādēļ bija spiests palikt starp pašiem pēdējiem doktora Svišteila audzēkņiem un paciest pastāvīgo ņirgāšanos, ar ko viņu apveltīja mazie, priekšautiņos tērptie sārtvaidži, kad viņš soļoja kopā ar jaunāko klasi — īsts milzenis uzspīlētās korda biksēs, ar trulu, nodurtu skatienu, apdriskātu ābeci rokā. Lieli un mazi — visi centās viņu izjokot. Viņi aizšuva šīs pašas korda bikses, kas jau tiipat bija šauras. Pārgrieza viņa gultai auklas. Apgāza spaiņus un solus, lai, klupdams pār tiem, Dobins sasistu kāju, un viņš to arī cītīgi darīja. Viņi sūtīja tam sainīšus, kurus atverot lika atrastas tēva ziepes un sveces. Nebija neviena, pat starp pašiem mazākajiem, kas nebūtu izsmējis un izjokojis Dobinu; un viņš, nelaimīgais, pacietīgi visu panesa un klusēja kā mēms.

Turpretim Kafs bija Svišteila skolas galvenais barvedis un dendijs. Viņš slepus ienesa skolā vīnu. Viņš kāvās ar pilsētas puikām. Sestdienās Kaļam pretim tika sūtīts ponijs, un viņš mājup devās jāšus. Istabā stāvēja zābaki ar atlokiem, kurus viņš apāva, brīvdienu laikā nodarbodamies ar medībām. Viņam bija zelta pulkstenis, un viņš šņauca tabaku gluži tāpat kā doktors. Viņš bija noskatījies vairākas izrādes operā un jau prata vērtēt galvenos aktierus, no kuriem misteru Ķīnu* cienīja vairāk nekā misteru Kemblu*. Stundas laikā viņš varēja iedzīt galvā četrdesmit pantus latīņu valodā. Viņš prata dzejot franciski. Vai gan vispār bija kaut kas tāds, ko viņš nezinātu vai nespētu izdarīt? Klīda valodas, ka pats doktors it kā baidoties no viņa.

Kafs, visu atzītais skolas karalis, valdīja pār saviem padotajiem un terorizēja viņus kā visvarens pavēlnieks. Viens zēns spodrināja viņam apavus, otrs grauzdēja maizītes, pārējie cauras vasaras pēcpusdienas kalpoja viņam par bumbu padevējiem kriketa spēlē. Kafs sevišķi nicināja «Vīģi» un vēl ne reizi nebija nolaidies no saviem augstumiem, lai parunātos ar zēnu, kaut gan pastāvīgi atļāvās ņirgāties par to un visvisādi zākāties.

Kādudien abiem jaunajiem džentlmeņiem iznāca maza nesaprašanās. Vīģe viens pats sēdēja, mocīdamies ap vēstuli vecākiem, kad klasē ienāca Kafs un lika viņam izpildīt kādu uzdevumu — laikam aiziet pēc kūkām.

— Es nevaru, — teica Dobins, — man jāpabeidz vēstule.

— Tu nevari? — pārjautāja misters Kafs, sagrābdams minēto dokumentu (kurā daudzi vārdi bija izkasīti, citi mudžēja no kļūdām un kuram bija iztērēts dievs zina cik daudz domu, pūļu un asaru, jo nabaga zēns rakstīja mātei, kas viņu tik ļoti mīlēja, kaut arī bija pārtikas preču tirgotāja sieva un mitinājās Temzstrītas veikala dibenistabiņā). — Ak tu nevari! — teica misters Kafs. — Varbūt tu, lūdzams, pateiktu, kādēļ? Vai tu nevarētu rakstīt savai vīģienei, piemēram, rit?

/ — Nelamājies! — teica Dobins, satraukumā pielēkdams kājās.

— Nu, cienījamais, vai iesiet? — iespiedzās skolas barvedis.

— Liec nost vēstuli! — atbildēja Dobins. — Džentlmeņi nemēdz lasīt citu vēstules.

— Vai tu beidzot iesi vai ne? — kliedza Kafs.

— Nē, neiešu. Un nemēģini kauties, citādi es tevi sasitīšu lupatās, — ierēcās Dobins, tverdams pēc svina tintnīcas ar tik briesmīgu sejas izteiksmi, ka misters Kafs pierima, sakārtoja jau uz-rotītās piedurknes, sabāza rokas kabatās un devās prom ar nicinošu smīnu uz lūpām. Taču kopš šās reizes viņš vairs nekad neielaidās darīšanās ar pārtikas tirgotāja dēlu, kaut gan, patiesību sakot, aiz muguras joprojām izteicās nievājoši par misteru Dobinu.

Neilgu laiku pēc šīs sarunas misteram Kafam kādā saulainā pēcpusdienā gadījās būt tuvumā nabaga Viljamam. Dobinam, kas gulēja spēļu laukumā zem koka, nez kuro reizi burtodams savu mīļāko grāmatu — «Tūkstoš un vienas nakts» pasakas, — tālu no pārējiem skolēniem, kuri nodevās katrs savām izpriecām, — gluži viens un gandrīz vai laimīgs. Ja cilvēki liktu bērnus mierā, ja skolotāji pārstātu viņus terorizēt, ja vecāki neatlaidīgi necenstos virzīt viņu domas un ietekmēt viņu jūtas — šīs jūtas un domas, kas mums visiem ir noslēpums (vai gan jūs un es — vai mēs daudz zinām viens par otru, par mūsu bērniem, par mūsu tēviem, par mūsu kaimiņiem; un cik gan daudz skaistākas un svētākas ir domas nabaga zēnam vai meitenei, kuriem jūs uzmetaties par vadoni, nekā tai muļķīgajai un apkārtnes samaitātajai personai, kas valda pār viņiem!), — ja nu, es saku, vecāki un skolotāji mazliet vairāk liktu bērnus mierā, nekas ļauns gan nenotiktu, vienīgi mazāk būtu tādu cilvēku kā patlaban.

Un tā nu Dobins bija aizmirsis visu pasauli un kopā ar Sind-badu Jūras braucēju apciemoja tāltālo Dimantu Ieleju vai arī ar princi Ahmedu un feju Peribanu* mitinājās brīnumainajā alā, kur princis bija feju atradis un kur ikviens no mums labprāt vēlētos pabūt, — kad pēkšņi spalgi brēcieni, it kā bērns raudātu, uzmodināja viņu no tīkamajiem sapņiem, un, pacēlis acis, Dobins ieraudzīja sev blakus Kafu, kas dauzīja mazu zēnu.

Sis bija tas pats puišelis, kas nodeva viņu, izpļāpādamies par pārtikas preču tirgotāja ratiem,; taču Dobins nemēdza turēt ļaunu prātu, pret mazākiem un vārgākiem jau nu nekādā ziņā ne.

— Kā jūs, cienījamais, iedrošinājāties sasist pudeli? — Kafs uzkliedza mazajam palaidnim, vicinādams viņam pār galvu dzeltenu kriketa nūju.

Zēnam bija uzdots pārrāpties pāri skolas sētai (zināmā vietā, kur bija novāktas stikla lauskas un starp ķieģeļiem izveidoti ērti pakāpieni), noskriet ceturtdaļjūdzi, paņemt uz parādu pinti ruma dzēriena un par spīti visiem doktora spiegiem ierausties atkal atpakaļ pagalmā; šā varoņdarba veikšanas laikā viņam paslīdēja kāja, pudele saplīsa, dzēriens izlija, bikses bija pagalam, un nabaga nožēlojamais puišelis nostājās sava pavēlnieka priekšā, drebēdams bailēs no soda, kaut arī bija pilnīgi bez vainas.

— Kā jūs, cienījamais, iedrošinājāties to sasist? — Kafs kliedza. — Tu — lempīgais zaglēn! Tu iztempi dzērienu un tagad izliecies, ka pudele saplīsusi. Izstiep roku!

Nūja smagi iebelza bērnam pa roku. Zēns iekunkstējās. Dobins pacēla galvu. Feja Peribana ar princi Ahmedu pazuda alas dziļumos, teiksmainais putns Roks aizrāva Sindbadu Jūras braucēju prom no Dimantu Ielejas skatienam neaizsniedzamās mākoņu tālēs, un krietnajam Viljamam atkal pavērās ikdienas dzīves aina — liels zēns bez jebkāda iemesla dauza mazuli.

— Padod otru roku! — Kafs uzrēca mazajam skolasbiedram, kam sejiņa bija saviebta sāpēs.

Dobins nodrebēja, un viņa augums saspringa zem vecajām, šaurajām drānām.

Se tev, velnēns tāds! — iebļāvās misters Kafs, un nūja atkal nolaidās pār bērna roku. Nešausminieties, dāmas, ikviens skolnieks to ir izbaudījis! Jūsu bērni droši vien sitīs citus un paši savukārt dabūs pa ādu. Nūja vēlreiz nozibēja, un Dobins pietrūkās kājās.

Nezinu teikt, kas viņu uz to pamudināja. Spīdzināšana skolās ir tikpat likumīga kā pātaga Krievijā. Būtu pat džentlmeņa necienīgi (zināmā mērā) tai kaut kādā veidā pretoties. Iespējams, ka Dobina nesaprātīgais gars sacēlās pret šādām tirānijas izpausmēm, jeb vai varbūt viņu bija pārņēmušas atriebības alkas un zēns vēlējās mēroties spēkiem ar šo nepārspējamo kausli un tirānu, kuram šeit piederēja viss — slava, lepnums, krāšņums, stāvoklis, plīvojoši karogi, bungu rīboņa, kareivju sveicieni. Lai kas arī būtu Dobinu pamudinājis, viņš pielēca kājās un iekliedzās:

— Stājies, Kaf, beidz spīdzināt bērnu, vai arī es ...

— Vai arī tu? ... — Kafs pārsteigts par šādu iejaukšanos apjautājās. — Dod šurp roku, zvērēn!

— Es tev tā sadošu, ka visu mūžu pieminēsi, — teica Dobins par atbildi Kafa jautājuma pirmajai daļai; un mazais Osborns elsodams, vienās asarās mirkdams, pacēla galvu un izbrīnījies neticīgi noraudzījās negaidītajā aizstāvī, kas bija pēkšņi meties viņu pasargāt; Kafs šķita ne mazāk pārsteigts. Iedomājieties mūsu nelaiķa valdnieku Džordžu Trešo*, kad viņš saņēma ziņu par sacelšanos Ziemeļamerikas kolonijās, iedomājieties nekaunīgo Goliātu, kad mazais Dāvids paspēra soli uz priekšu un izaicināja viņu uz divkauju, — un jūs sapratīsiet mistera Redžinalda Kafa jūtas, kad viņam tika piedāvāta šāda cīņa.

— Pēc stundām, — viņš, protams, atbildēja, vispirms kādu brīdi klusējis, ar tādu skatienu, it kā teiktu: «Līdz tam noraksti testamentu un izsaki draugiem savu pēdējo vēlēšanos.»

— Lai iet! — teica Dobins. — Tu, Osborn, būsi mans sekundants.

— Nu, ja tu vēlies, — atbildēja mazais Osborns, jo viņa tētiņš, redziet, brauca pats savā karietē un viņš bija krietni vien nokaunējies par savu aizstāvi. Jā, kad pienāca brīdis doties cīņā, Osborns gandrīz vai kautrējās teikt: «Sarauj, Vīģe!» — un neviens no klātesošajiem zēniem pirmo divu trīs raundu laikā ne reizi neizkliedza šo saucienu; divkaujas sākumā izveicīgais Kafs ar nicinošu smīnu sejā, jautrs un vieglprātīgs, it kā būtu atnācis uz balli, apveltīja pretinieku sitieniem un trīs reizes pēc kārtas nabaga cīkstoni nogāza zemē. Katram kritienam sekoja gaviļu saucieni, un ikviens no skatītājiem izjuta vēlēšanos būt par atbalstu uzvarētājam.

«Kafs nu gan man sados, kad viss būs cauri,» domāja jaunais Osborns, palīdzēdams savam aizstāvim uzrausties kājās.

— Labāk padodies, Vīģe! — viņš teica Dobinam. — Tā bija tikai kārtējā samizošana, un, tu zini, esmu jau pie tā pieradis.

Taču Vīģe niknumā ieplestām nāsīm, drebēdams pie visām miesām, atgrūda mazo sekundantu un ceturto reizi metās cīņā.

Tā kā Vīģēm nebija ne jausmas, kā atvairīt sitienus, kas bira pār viņu, un Lā kā visas trīs reizes Kafs bija uzbrucis pirmais, neļaudams pretiniekam tikt pie sišanas, zēns nolēma, ka nu viņa reize doties uzbrukumā un, kreilis būdams, laida darbā tieši kreiso roku, gāzdams pāris reižu no visa spēka — vienreiz pa mistera Kafa kreiso aci un otrreiz pa viņa skaisto romieša degunu.

Par lielu pārsteigumu skatītājiem, šoreiz nogāzās Kafs.

— Labi trāpīts, goda vārds! — lietpratīgi sacīja mazais Os-borns, paplikšķinādams aizstāvim pa muguru. — Zvel viņam vēlreiz ar kreiso, Vīģe, manu zēn!

Vīģes kreisā roka līdz pat cīņas beigām bija drausmīgi iedarbīga. Kafs visu laiku gāzās no kājām. Sestajā raundā tikpat daudz bija zēnu, kas kliedza: «Sarauj, Vīģe!» — kā to, kas sauca: «Sarauj, Kaf!» Divpadsmitajā raundā varenais cīkstonis, kā saka, nezināja, kur dēties, un bija zaudējis kā aukstasinību, tā spēju uzbrukt vai aizsargāties. Turpretim Vīģe likās mierīgs kā kvēkeris. Gluži nobālušu seju, plaši ieplestām, mirdzošām acīm un pamatīgi pārsistu apakšlūpu, no kuras bagātīgi plūda asinis, zēns izskatījās mežonīgs un briesmīgs un tāpēc laikam iedvesa šausmas dažam labam skatītājam. Lai nu kā, viņa bezbailīgais pretinieks gatavojās trīspadsmito reizi mesties uzbrukumā.

Ja man būtu tāds vārda spēks kā Nepīram* vai arī «Bella, Dzīvei»*, es būtu varējis aprakstīt šo kautiņu, kā nākas. Tas bija gvardes pēdējais uzbrukums* (pareizāk sakot, būtu bijis, jo Va-terlo kauja vēl nebija notikusi) — tā bija Ncija kolona, kas brāzās virsū Laeijsentas pakalnam*, saslējusi gaisā desmittūkstoš durkļu, divdesmit ērgļiem vainagota, — tas bija krietni nobaroto britu kliedziens, kad viņi, joņodami no kalna, steidzās tikties ar ienaidnieku mežonīgā kaujā, — citiem vārdiem sakot, Kafs cēlās cīņai drosmes pilns, kaut arī grīļodamies un lāgā uz kājām neturēdamies, bet Vīģe, tirgonis, pa paradumam gāza ar kreiso roku pretiniekam pa degunu un nošļaupa viņu pie zemes pēdējo ieizi.

— Man šķiet, viņam pieliks, — teica Vīģe, kad pretinieks nogāzās zemē tikpat precīzi, kā esmu redzējis Džeka Spota raidīto biljarda bumbu ieripojam aplī; tātad, kad sekundes bija izskaitītas, misters Redžinalds Kafs nespēja vairs piecelties vai arī varbūt uzskatīja par gudrāku palikt guļam.

Un tad nu zēnu bars sarīkoja pamatīgas gaviles par godu Vīģēm: gandrīz varēja noticēt, ka viņi visu cīņas laiku turējuši īkšķi par Vīģi; doktors Svišteils, trokšņa satraukts, izskrēja no kabineta, lai noskaidrotu, kāds kņadai cēlonis. Viņš, protams, draudēja pamatīgi sapērt Vīģi, bet Kafs, jau paguvis attapties, patlaban apmazgāja brūces, piecēlās un teica:

— Ser, vainīgs esmu es, nevis Vīģe . . . nevis Dobins. Es darīju pāri kādam puišelim, un viņš man sadeva pēc nopelniem.

Ar šo augstsirdīgo runu Kafs ne tikvien paglāba uzvarētāju no pēriena, bel arī atguva savu ietekmi pār zēniem, kuru gandrīz jau bija zaudējis.

Jaunais Osborns nosūtīja uz mājām vecākiem ziņojumu par notikušo.

«Šugerkeinhauza, Ričmonda, 18 ... g. martā Mīļo māmiņ!

Ceru, ka Jūs esat vesela. Ļoti lūdzu Jūs, atsūtiet man kūku un piecus šiliņus. Starp Kafu un Dobinu notika cīņa. Kafs, kā Jums zināms, bija mūsu skolas barvedis. Viņi cīnījās divpadsmit raundos, un Dobins sadeva Kafam. Tā nu Kafs ir vairs tikai otrās šķiras barvedis. Viņi cīnījās manis dēļ. Kafs mani iekaustīja par to, ka sadauzīju piena pudeli, un Vīģe to nevarēja paciest. Mēs viņu saucam par Vīģi tādēļ, ka tēvs viņam ir pārtikas preču tirgotājs — Vīģe un Redžs, Temzstrīta, Sitija. Man liekas tā: reiz jau nu viņš kāvās manis dēļ, Jums vajadzētu pirkt tēju un cukuru pie viņa tēva. Kafs dodas uz mājām katru sestdienu, bet šoreiz vis nevarēs, jo abas acis ir sasistas zilas. Viņu vienmēr sagaida balts ponijs un sulainis livrejā uz baltas ķēvēs. Man gribētos, lai arī mans tētiņš uzdāvinātu man poniju.

Palieku Jūsu padevīgais dēls

Džordžs Sedlijs Osborns

P. S. Pasveiciniet mazo Emmiju. Es viņai no kartona izgriezīšu karieti. Lūdzu, sūtiet kūku nevis ar magonēm, bet ar rozīnēm.»

Pēc Dobina uzvaras viņa vērtība skolas biedru acīs pieauga neiedomājamos apmēros, un iesauka «Vīģe», ko līdz tam lietoja kā nicinājuma zīmi, kļuva par tādu pašu cienījamu un godājamu pievārdu kā jebkura cita zēna palama. «Galu galā Vīģe taču nav vainīgs, ka tēvs viņam ir pārtikas preču tirgotājs,» teica Džordžs Osborns, kurš, lai arī vēl pavisam mazs puišelis, bija ļoti populārs Svišteila jauniešu vidū, un visi labprāt pievienojās viņa domām. Kopš šā brīža skaitījās zemiski ņirgāties par Vīģes necilo izcelšanos. «Vecais Vīģe» tagad bija mīlināmais vārds un cieņas apliecinājums, un pat neviens no glūņām palīgskolotājiem vairs neiedrošinājās zēnu nopulgot.

Mainoties apstākļiem, pārvērtās arī Dobina raksturs. Viņš guva apbrīnojamas sekmes mācībās. Pat lieliskais Kafs, par kura labvēlību Dobins spēja tikai sarkt un brīnīties, palīdzēja viņam tikt galā ar latīņu dzeju, «dresēja» viņu brīvajās stundās, triumfēdams pārvilka viņu no zemākās klases vidējā un pat apgādāja viņam ciešamu vietu. Atklājās, ka Dobins, kaut ari stulbs uz klasiskajām valodām, bija neparasti attapīgs matemātikā. Visiem par apmierinājumu viņš algebrā ieguva trešo vietu un publiskajos vasaras eksāmenos saņēma balvu — franču grāmatu. Vajadzēja redzēt Dobina mātes seju, kad doktors visas skolas, vecāku un viesu priekšā pasniedza viņas dēlam «Telemaku»* (šo jauko romānu!) ar ierakstu «Gulielmo Dobinam». Visi zēni sita plaukstas — tā bija piekrišanas un simpātiju izpausme. Dobina pietvīkušie vaigi, stostīgā valoda, lempīgums, daudzās kājas, kuras viņš nomina, atgriezdamies savā vietā, — kas gan uzņemsies visu to aprakstīt un izskaitīt? Vecais Dobins, viņa tēvs, kurš pirmo reizi izjuta cieņu pret dēlu, visu klātbūtnē iedāvāja viņam divas gine-jas; lielāko daļu šās naudas Dobins izlietoja skolas biedru uzcie-nāšanai un pēc brīvdienām atgriezās skolā, tērpies frakā.

Dobins bija pārlieku pieticīgs jauneklis, tādēļ viņam pat ne prātā neienāca, ka visām pārmaiņām dzīvē cēlonis ir paša augstsirdīgā un vīrišķīgā rīcība; viņš ietiepīgi nolēma piedēvēt savus panākumus vienīgi mazā Džordža Osborna starpniecībai un labvēlībai un kopš šā brīža pieķērās zēnam ar tādu mīlestību, kā to spēj tikai bērni, — šādas jūtas, kā mēs par to lasām brīnišķīgajā pasaku grāmatā, bija neaptēstajam Orsonam pret savu uzvarētāju — lielisko jaunekli Valentīnu*. Dobins metās pie mazā Osborna kājām un zvērēja tam mīlestību. Jau pirms zēnu tuvākas iepazīšanās viņš bija slepeni apbrīnojis Osbornu, bet tagad kļuva tā kalps, tā suns, tā Piektdienis. Viņš licēja, ka Osborns ir pali pilnība — visskaistākais, visdrosmīgākais, visveiklākais, visgudrākais un viscildenākais zēns pasaulē. Viņi kopīgi izlietoja Dobina naudu, viņš pirka Džordžam neskaitāmas dāvanas — nažus, pe-nāļus, zelta zīmogus, cepumus, dziedātājputniņus un aizraujošas grāmatas ar lielām, košām bildēm, kur bija attēloti bruņinieki un laupītāji, — daudzās no šīm grāmatām bija lasāms ieraksts: «Džordžam Sedlijam Osbornam, eskvairam, no viņa uzticamā drauga Viljama Dobina.» Un Džordžs šos uzticības apliecinājumus žēlīgi pieņēma, apzinādamies savus izcilos nopelnus.

Tātad leitnants Osborns, ierazdamies Raselskvērā tai dienā, kad bija nolemts brauciens uz Voksholu, teica dāmām:

— Misis Sedlija, ceru, ka nesagādāšu jums pārāk lielas neērtības, — ielūdzu mūsu Dobinu pie jums pusdienās un pēc tam braukt kopā ar mums uz Voksholu. Viņš ir gandrīz tikpat kautrīgs kā Džozs.

— Kautrība! Blēņas! — teica druknais džentlmenis, uzmezdams mis Šarpai vainqueurl skatienu.

— Viņš tiešām ir kautrīgs, bet tu esi daudz daudz piemīlīgāks, Sedlij, — Osborns piemetināja smiedamies. — Tevi meklēdams, es viņu sastapu «Bedfordā»* un pastāstīju, ka mis Amēlija atgriezusies mājās, ka mēs visi esam nolēmuši šovakar uzdzīvot un ka misis Sedlija piedevusi viņam bērnu viesībās sasisto punša glāzi. Vai jūs, kundze, atceraties šo katastrofu, kas notika pirms septiņiem gadiem?

— Misis Flamingo sarkanā zīda kleita bija pagalam, — teica labsirdīgā misis Sedlija. — Kāds viņš gan bija lempis! Un viņa māsas nebūt nav graciozākas. Lēdija Dobina vakar ar visām trim bija ieradusies Haiberijā. Un kādi augumi! Ak mūžs!

— Aldermanis laikam ir ļoti bagāts, vai ne? — Osborns šķelmīgi apvaicājās. — Kā jums liekas, kundze, vai viena no viņa meitām nebūtu man labs ķēriens?

— Ak jūs vientiesis! Gribētos zināt, kura gan jūs iekāros — ar tādu dzeltenu seju.

— Man dzeltena seja? Pagaidiet, vispirms apskatiet Dobinu! Viņam, trīs reizes bija dzeltenais drudzis: divreiz Nasauā un vienreiz Senlkilsā.

— Nu labi, labi, mums pietiek ar jūsējās dzeltenumu. Vai nav tiesa, Emmij? — jautāja misis Sedlija.

Izdzirdusi šos vārdus, mis Amēlija tikai pasmaidīja un pietvīka; pametusi skatienu uz mistera Džordža Osborna bālo, interesanto seju, uz viņa skaisto, melno, cirtaino, kopto vaigubārdu, par kuru jaunais džentlmenis pats bija augstās domās, viņa savā sirsniņā nolēma, ka viņa majestātes armijā vai pat visā plašajā pasaulē nekad nav bijis nevienas tik skaistas sejas un tāda varoņa.

— Kāda man daļa gar kapteiņa Dobina sejas krāsu, — viņa attrauca, — vai gar viņa lempīgumu! Zinu, ka viņš man vienmēr būs tīkams. — Iemesls šai pārliecībai izrādījās pavisam vienkāršs — Dobins bija Džordža draugs un aizstāvis.

— Mums armijā nav neviena labāka biedra, — teica Osborns, — ne arī labāka virsnieka, kaut gan, taisnību sakot, par Adonīsu viņu vis nevarētu saukt. — Viņš vientiesīgi paraudzījās uz sevi spogulī, šai brīdī uztverdams mis Sarpas vērīgo skatienu, un viegli piesarka, bet Rebeka sirds dziļumos nodomāja: «Ah, mon beau

Monsieurl^1 Liekas, esmu jus jau novērtējusi.» — Ak, šī viltīga šķelme!

Vakarā, kad Amēlija baltā muslīna kleitā, kas bija domāta tieši uzvarai Voksholā, ietipināja viesistabā, trallinādama kā cīrulis, svaiga kā roze, viņai pretī panācās ļoti garš, neveikls džentlmenis prāvām rokām un kājām un varenām ausīm, kuras īpaši izcēla īsi apcirptie, melnie mati, tērpies neglītā tresotā mundierī, trīsstūreni galvā, kā tos laikus bija pieņemts, un paklanījās tik lempīgi, cik vien lempīgi jebkad spējis paklanīties mirstīgais.

Tas nebija neviens cits kā kapteinis Viljams Dobins no viņa majestātes X kājnieku pulka, atgriezies pēc dzeltenā drudža no Rietumindijas, uz kurieni liktenis bija aiznesis viņa pulku, kamēr ļoti daudzi viņa varonīgie biedri plūca slavas taurus Pircneju pussalā*.

Viņa klauvējiens bija tik bikls un kluss, ka dāmas augšstāvā to nesadzirdēja; citādi, varat būt pārliecināti, mis Amēlija nekad nebūtu uzdrošinājusies ieskriet istabā dziedādama. Lai nu kā, viņas daiļā, dzidrā balstiņa taisnā ceļā ielidoja kapteiņa sirdī un tur arī palika. Kad Amēlija sniedza Dobinam roku, viņš mirkli kavējās, pirms satvēra to savējā, un domāja: «Vai tas ir iespējams — vai jūs tiešām esat tā pati mazā meitenīte, ko atceros rožainā kleitiņā, — tas taču bija pavisam nesen — tajā vakarā, kad apgāzu punša glāzi, — tūliņ pēc manas paaugstināšanas? Vai jūs esat tā pati meitenīte, par kuru Osborns runāja kā par savu līgavu? Cik jūs esat ziedoši daiļa, un kāda gan tam blēdim laime!» To visu viņš paspēja izdomāt, pirms satvēra Amālijas roku un ļāva nokrist trīsstūrenei.

Dobina dzīves stāsts kopš skolas laikiem līdz tam brīdim, kad mums atkal ir lemts tikties ar viņu, lai arī nav gluži sīki izklāstīts, jādomā, atjautīgam lasītājam kļuvis skaidrs pēc iepriekšējām lappusēm. Dobins, nicinātais pārtikas preču tirgotājs, kļuvis par aldermani Dobinu — aldermanis Dobins ir Sitijas vieglās kavalērijas pulkvedis, kas tolaik tvīka kareivīgās alkās dot pretsparu franču iebrucējiem. Pulkveža Dobina korpusam, kurā vecais misters Osborns bija tikai vienkāršs kaprālis, tika piešķirts liels gods — korpusa parādi pieņēma pats valdnieks un Jorkas hercogs. Pulkvedis un aldermanis tika iecelts bruņinieku kārtā. Viņa dēls iestājās armijā, un drīz vien uz to pašu pulku devās jaunais Osborns. Abi bija dienējuši Rietumindijā un Kanādā.

Viņu pulks nesen atgriezās mājās, un Dobina pieķeršanās Džor-džam Osbornam bija tikpat sirsnīga kā skolas dienās.

Un tā nu šie cienījamie cilvēki sēdās pie pusdienu galda. Viņi runāja par karu un slavu, par Boniju un lordu Velingtonu*. par jaunumiem avīzē «Gazelte»*. Šajās ievērojamās dienās «Gazette» katrā numurā vēstīja par jaunām uzvarām, un abi jaunie drošuļi alka izlasīt savus vārdus slavas pilnajā sarakstā un lādēja sūro likteni, kas viņus piesaistījis pie tāda pulka, kur nav izdevības likt pie slavas un goda. Mis Šarpu šī aizraujošā saruna sajūsmināja, bet mis Sedlija drebinājās un gandrīz vai zaudēja samaņu no dzirdētā. Misters Džozs neaizmirsa likt lietā dažus no saviem tīģeru medību stāstiem, šoreiz paguva tikt līdz galam ar mis Katleri un ķirurgu Lansu, centīgi apkalpoja Rebeku pie galda un pats krietni saēdās un sadzērās.

Kad dāmas atstāja ēdamistabu, Džozefs ar drausmīgu grāciju metās atvērt durvis un, atgriezdamies pie galda, pildīja kausu pēc kausa ar sarkanvīnu, kas drudžainā steigā pazuda viņa rīklē.

— Nu gan met! — Osborns čukstēja ausī Dobinam; beidzot bija klāt brīdis doties uz Voksholu, un arī kariete jau gaidīja pie durvīm.

VI NODAĻA VOKSHOLA

Zinu, ka meldija, ko esmu uzņēmies pūst, ir pavisam maiga (kaut arī drīz vien nāks dažas satriecošas nodaļas), un man jālūdz labsirdīgais lasītājs atcerēties, ka mēs patlaban runājam par biržas māklera ģimeni Raselskvērā, par šās ģimenes locekļiem, kuri iet pastaigāties, brokasto, pusdieno, sarunājas, mīl, kā tas dzīvē dažkārt mēdz būt, un nav te nekādu satraucošu vai neparastu notikumu, kas kaut kā pavirzītu uz priekšu viņu mīlestību. Tātad stāvoklis ir šāds: Osborns, kurš mīl Amēliju, ielūdzis senu draugu pusdienās un izbraukumā uz Voksholu; Džozefs Sedlijs iemīlējies Rebekā. Vai viņš to apprecēs? Tas patlaban ir galvenais jautājums, kas mums jānoskaidro.

Mēs varētu šo tematu iztirzāt gan elegantā, gan romantiskā, gan arī komiskā stilā. Iedomāsimies, ka darbība notiktu Grovner-skvērā, bet visi apstākļi tie paši; vai gan trūktu cilvēku, kas mūs uzklausītu? Iedomāsimies, ka mēs aprakstām, kā iemīlējās lords Džozefs Sedlijs un kā marķīzs Osborns iekvēlojās jūtās pret lēdiju Amēliju, iegūdams hercoga — viņas dižciltīgā tēva pilnīgu piekrišanu; vai arī iedomāsimies, ka esam pievērsušies nevis pašiem dižciltīgākajiem, bet gan viszemākajiem slāņiem un aprakstām, kas norisinās mistera Sedlija virtuvē: kā melnādainais Sambo iemīlējās virējā (kā tas arī patiešām bija) un kā viņš tās dēļ saplūcās ar kučieri; kā virtuves zēns tika pieķerts zogam aukstu jēra cepeti un kā mis Sedlijas jaunā femme de chambre^1 atteicās iet gulēt bez vaska sveces; šādas epizodes spētu izsaukt ne mazumu sajūsmas pilnu smieklu un varētu likt uzskatītas palīstās «dzīves» atspoguļojumu. Vai arī ja mums, gluži pretēji, būtu iepaticies aprakstīt kaut ko šaušalīgu un mēs padarītu jaunās femme de chambre mīļāko par profesionālu kramplauzi, kas ar visu savu bandu ielaužas namā, noslepkavo melnādaino Sambo viņa kungam pie kājām un nolaupa Amēliju vienā naktskreklā, lai palaistu brīvē tikai trešajā sējumā, — mēs viegli vien būtu radījuši aizraujoši interesantu stāstu, un lasītājs, elpai stājoties, vai aprītu tā kvēlās lappuses. Iedomājieties, ka šo nodaļu sauktu

Nakts uzbrukums

«Nakts bija tumša un baiga; mākoņi melnum melni, gluži kā tinte. Mežonīgs vējš norāva skursteņus no veco māju jumtiem, un kārniņi dārdēdami aizvirpuļoja pa tuksnesīgajām ielām. Neviena dzīva dvēsele neiedrošinājās stāties pretī vētrai: sargi ierāvās savās būdiņās, bet arī tur viņiem pātagodamas dzinās pakaļ lietus gāzmas; pēkšņi briesmīgs zibens spēriens — un visi sargi beigti; vienu nospēra tieši iepretim atradeņu patversmei. Apsvilis paltraks, sadauzīta laterna, vidū pāršķelta runga — tas arī bija viss, kas palika pāri no spēcīgā Villa Stedfāsta. Sautemptonrovā vētra norāva ormani no bukas un aiznesa — uz kurieni? Nē, viesuļvētra nemēdz stāstīt par saviem upuriem, un varbūt tikai pēdējais atvadu sauciens ir izlauzies pār nelaimīgā lupām, viņam aizejot nebūtībā. Drausmīga nakts! Tumsa — piķa melna tumsa, ne miņas no mēness. Ne miņas. Nē, nē. Ne miņas. Pat nevienas zvaigznes. Nevienas vienīgas vārgas, mirgojošas zvaigznītes. Viena parādījās, līdzko vakars sāka tumst, bet tikai īsu brītiņu trīsuļodama paraudzījās no melnajām debesīm un tad atkal nozuda.

Viens, divi, trīs! Tā ir Melnās Maskas norunātā zīme.

— Mofij! — atskanēja balss no pagalma. — Vai tas ir tu? Es iemēģinās dunci un bišķi paraustīs gaili. Man tas viens šņauciens.

— Pieskat labāk sav’s pīšļ’s, kamēr nav norāvies, — teica Maska, papildinādams savus vārdus ar briesmīgu lāstu. — Šurp, puikas! Ja šie domā pīkstēt, velk dūčus ārā un tik ribās. Tu, BIou-zer, ņem priekšā mantu kambari. Un tu, Mark, ķeras vecim pie naudas lādes, bet es, — viņš piebilda klusāk, taču balss skanēja vēl briesmīgāk, — es parūpēsies par Amēliju.

£Jāves klusums.

— A! — teica Melnā Maska. — Vai tur negflj’ vaļā šāviens?»

Bet tagad iedomāsimies, ka esam uzņēmušies eleganto, salkano stilu.

«Marķīzs Osborns tikko bija nosūtījis savu petit tigre^9 ar billet-doux pie lēdijas Amēlijas.

Jaunā būtne saņēma zīmīti no savas femme de chambre mademoiselle Anastasijas rokām.

Mīļais marķīzs! Kāda apburoša laipnība! Viņa augstības vēstulē ir sengaidītais ielūgums ierasties Devonšīru namā!

— Kas ir šī velnišķīgi skaistā meitene? — iesaucās sèmilant^10K-mbr-džas princis Dž-rdžs tajā pašā vakarā Pikadilijas namā (viņš tikko bija pārradies mājās no savas ložas operā). — Mans dārgais Sedlij, visu Kupidonu vārdā, iepazīstiniet mani ar viņu!

— Monsinjor, viņas vārds ir Sedlija, — teica lords Džo-zcfs, svinīgi palocīdamies.

— Vous avez alors un bien beau nom^11, — sacīja jaunais princis un neapmierināts pagriezās uz papēža, uzmīdams uz kājas kādam vecam džentlmenim, kas stāvēja viņam aiz muguras, dziļā apbrīnā nolūkodamies daiļajā lēdijā Amēlijā.

— Trente mille tonnerres/[12] — iekliedzās nelaimīgais upuris, locīdamies agonie du moment^13.

— Izlūdzos jūsu gaišībai piedošanu, — nosarcis teica jaunais étourdi^14, zemu noliecis gaišsprogaino galvu. Viņš bija uzkāpis uz varžacs lielākajam sava laikmeta karavadonim.

— Ak Devonšīr! — uzsauca princis kādam slaidam, izskatā labsirdīgam augstmanim, kura vaibsti liecināja, ka viņa dzīslās rit Kevendišu asinis. — Veltījiet man pāris vārdu! Vai jūs vēl joprojām gribat šķirties no savas dimantu kaklarotas?

— Es tikko to pārdevu princim Esterhazi par divsimt piecdesmit tūkstošiem mārciņu.

— Und das war gar nicht leuer, potztausendt^15 — iesaucās augstdzimušais ungārs utt., utt., utt.»

Tā nu jus, cienījamās dāmas, redzat, kā šo stāstu varēja uzrakstīt, ja vien autors to būtu vēlējies; patiesību sakot, viņš tikpat labi pazīst Ņūgeitu^16 kā mūsu godājamo aristokrātu pilis, jo kā vienu, tā otras ir apskatījis no ārpuses. Taču ne es māku runāt blēžu mēlē, ne es zinu viņu ierašas, ne arī saprotu daudzām svešvalodām izgreznotās runas, kādas, spriežot pēc populārākajiem romāniem, dzirdamas labā toņa noteicēju sabiedrībā, tādēļ mums atliek, ar jūsu piekrišanu, tikai pieticīgi ieturēt vidusceļu un palikt pie tām dzīves ainām un personām, kas mums visvairāk pazīstamas. Vārdu sakot, šī nodaļa par Voksholu bez iepriekšējās nelielās novirzes no temata būtu padevusies tik ārkārtīgi īsa, ka to gandrīz vispār nevarētu saukt par nodaļu, un tomēr tā ir nodaļa — un pat ļoti svarīga. Vai ikviena cilvēka dzīvē nav šādas sīkas nodaļiņas, kurām, šķiet, it kā nebūtu nekādas nozīmes, un vai galu galā tieši tās nenoteic visu cilvēka likteni?

Tātad sēdīsimies karietē kopā ar Rasclskvēra jauniešiem un dosimies uz Voksholas parku. Priekšējā sēdeklī cieši viens otram piespiedušies Džozs un mis Sarpa, viņiem pretī kapteinis Dobins un Amēlija, bet starp tiem iespraucies misters Osborns.

Ikviens no klātesošajiem bija pārliecināts, ka šajā vakarā Džozs lūgs Rebeku Sarpu kļūt par misis Sedliju. Arī vecāki jau bija samierinājušies ar šādu iespēju, kaut gan, starp mums runājot, vecais Sedlijs juta pret dēlu tādu kā nicinājumu. Tēvs uzskatīja Džozu par iedomīgu patmīli, sliņķi un mīkstčauli. Viņš nevarēja ciest dēla dzīšanos pēc modes un no visas sirds izsmēja viņa uzpūtīgo, tukšo lielību.

— Es atstāšu šim zellim pusi savas mantas, — viņš teica, — turklāt viņam pašam arī ir krietni ienākumi; taču esmu pilnīgi pārliecināts, ja tev vai man, vai arī viņa māsai rīt būtu jāmirst, viņš noteiktu: «Nu ir gan, goda vārds!» — un sēstos pie pusdienu galda, it kā nekas nebūtu noticis, tādēļ arī nedomāju uztraukties par viņu. Lai precas, ar ko grib. Nav mana darīšana.

Turpretim Amēlija, kā jau pieklājas jaunai meitenei ar viņas saprātu un temperamentu, bija gluži sajūsmināta par šīm precībām. Vienu vai divas reizes Džozs jau grasījās pačukstēt Amālijai kaut ko sevišķi svarīgu, un viņa ar lielāko prieku to uzklausītu, taču resnis neparko nespēja izkratīt sirdi un atklāt lielo

noslēpumu; masai par lielu nepatiku viņš tikai izspieda dziļu nopūtu un novērsās.

Sis noslēpums lika Amēlijas maigajai sirsniņai trīcēt pastāvīgā uzbudinājumā. Ja viņa par tik kutelīgo jautājumu neapspriedās ar Rebeku, tad sev par mierinājumu ielaidās garās un sirsnīgās sarunās ar-saimniecības vadītāju misis Blenkinsopu, kura deva vienu otru mājienu istabenei, kas savukārt ar steigu klāstīja visu tālāk virējai, un tā, esmu gluži pārliecināts, iznēsāja ziņu tirgotājiem, tā ka mistera Džoza precības Raselslcvērā tika jo plaši apspriestas.

Misis Sedlija, protams, uzskatīja, ka viņas dēls sevi pazemotu, apprecēdams mākslinieka meitu.

— Ak kungs dies, cienītā kundze! — iesaucās misis Blenkin-sopa. — Mēs paši ar bij tikai pārtikas tirgotāji, kad aizgāja pie mistera Sedlija, un viņš kalpoja māklerim par skrīveri, un mums nebij i ne piecsimt mārciņu, bet tagad — re, cik nu ir bagāti!

Arī Amēlija bija gluži tais pašās domās, un labsirdīgā misis Sedlija drīz vien viņām pievienojās.

Misters Sedlijs palika neitrāls.

— Lai Džozs precas, ar ko grib, — viņš teica, — nav mana darīšana. Meitenei nekas nepieder, bet kas tad piederēja misis Sedlijai? Rebeka liekas piemīlīga un gudra, un varbūt viņai izdosies Džozam pievilkt grožus. Dārgā, labāk viņa nekā melnādaina misis Sedlija un vesels ducis sarkanbrūnu mazbērnu.

Šķita, ka laime jau uzsmaida Rebekai. Ejot pusdienās, viņa paņēma Džozu zem rokas, un tas likās pats par sevi saprotams; viņa nosēdās blakus Džozam uz ratu bukas (Džozs izskatījās pēc īsta franta, rāmi un ar cieņu vadīdams savus sirmjus), un, kaut arī neviens ne vārda neieminējās par precībām, viss likās gluži skaidrs. Rebeka vēlējās tikai vienu — bildinājumu, un, ak, cik ļoti viņai pietrūka mātes — mīļas, maigas māmiņas, kas darījumu nokārtotu desmit minūtēs un pavisam īsā, delikātā sarunā zem četrām acīm rautin izrautu interesanto atzīšanos pār jaunā cilvēka biklajām lūpām.

Tāds bija stāvoklis, kad kariete šķērsoja Vestminstcras tiltu.

Jaunie ļaudis Karaliskajā parkā ieradās īstajā laikā. Kad varenais Džozs rausās ārā no karietes, ka tā nočīkstēja vien, pūlis saņēma drukno džentlmeni ar gaviļu saucieniem, bet viņš soļoja pietvīcis, pārlieku uzpūtīgs un varens ar Rebeku zem rokas. Džordžs, protams, rūpējās par Amēliju. Un viņa tvīka laimē kā rožu krūms saules staros.

— Vai zini, Dobin, — teica Džordžs, — tu varētu kā īsts draugs pieskatīt šalles un pārējās mantas.

Un tā nu, kamēr Džordžs pārī ar mis Sedliju devās projām un Džozs ar Rebeku pie sāniem spraucās pa vārtiem dārzā, godavīram Dobinam atlika tikai piedāvāt roku šallēm un samaksāt ieejas naudu par visu kompāniju.

Dobins pieticīgi soļoja pārējiem aiz muguras. Viņš nevēlējās sabojāt tiem vakaru. Par Rebeku un Džozu kapteinis nelikās ne zinis. Bet Amēlija viņam šķita pat lieliskā Džordža Osborna cienīga. un, skatieniem sekodams jaukajam pārim pa dārza takām, saprazdams meitenes sajūsmu un apbrīnu, viņš ar tēvišķu labpatiku noraudzījās Amālijas neviltotajā laimē. Iespējams, ka Dobins it labprāt būtu vēlējies, lai uz viņa rokas atbalstītos ne tikai šalle (garāmgājēji ar smīnu nolūkojās lempīgajā jaunajā virsniekā, kas stiepa šo sievišķīgo nastu); taču Viljamam Dobinam nebija ne mazākā tieksme nodarboties ar patmīlīgiem aprēķiniem, un vai gan viņš varēja būt neapmierināts, ja vien draugs jutās labi? Kaut arī, patiesību sakot, neviena no daudzajām Voks-holas dārza izpriecām — ne simti un tūkstoši brīnumaino laternu, kas dega visu vakaru; ne vijolnieki trīsstūrenēs, kuri pašā dārza vidū zem apzeltīta gliemežvāka spēlēja aizraujošas melodijas; ne dziedātāji, kas sajūsmināja klausītājus gan ar komiskām, gan sentimentālām dziesmiņām; ne lauku danči, ko lēkāja pilsētnieki un pilsētnieces, kāju švīkoņas, belzienu un smieklu pavadīti; ne signāls, kas ziņoja, ka madame Saki ir gatava pa virvi uzrāpties debesīs vai līdz pašām zvaigznēm; ne vientuļnieks, kas bija iesprostots spilgti apgaismotā cellē; ne tumšās alejas — tik izdevīga tikšanās vieta mīlētājiem; ne ar stipru porteri pildītie kausi, ko pasniedza noplukušās, vecās livrejās tērpti sulaiņi; ne ugunīs mirdzošās lapenes, kur līksmi dzīrotāji likās pieēduši ar tikko saskatāmām šķiņķa šķēlītēm, — neviena no šīm izpriecām, pat ne jaukais Siinpsons*, šis laipnais, smaidošais idiots, kurš, iedrošinos teikt, tieši tos laikus vadīja izpriecu vietu, nespēja ne vismazākā mērā saistīt kapteiņa Viljama Dobina uzmanību.

Viņš stiepa līdz Amēlijas kašmira šalli, un, zem apzeltītās gliemežnīcas noklausījies misis Selmonas dziedāto Borodinas kauju (mežonīgu kantāti pret korsikāņu iznireli, kurš nesen bija piedzīvojis neveiksmi Krievijā), misters Dobins, dodamies tālāk, pūlējās to nodungot, taču attapās dūcam melodiju, ko bija dziedājusi Amēlija, kāpdama lejā uz pusdienām.

Dobins sāka skaļi smieties pats par sevi, jo, taisnību sakot, viņa dziedāšana nebija daudz ko labāka par pūces brēcieniem.

Pats par sevi saprotams, ka mūsu jaunieši, sadalījušies pa pāriem, svinīgi nosolījās turēties kopā visu vakaru, bet jau pēc desmit minūtēm bija izšķīrušies. Un las Voksholā notiek vienmēr, taču pie vakariņu galda jaunie ļaudis atkal satiekas, lai pārrunātu visu, ko pa šo laiku piedzīvojuši.

Kādi gan piedzīvojumi atgadījās misteram Osbornam un mis Amēlijāi? Tas lai paliek noslēpums. Taču varat būt pārliecināti: šis pāris bija gluži laimīgs un viņu uzvešanās — nevainojama; un, lā kā viņi piecpadsmit gadu laikā jau bija pieraduši būt pastāvīgi viens otra tuvumā, tad šāda tête-à-tête nesniedza viņiem neko sevišķi jaunu.

Toties, kad misis Rebeka Šarpa un viņas tuklais kavalieris nozuda kādā vientuļā alejā, pa kuru jau klīda kāds simts tādu pašu mīlas pārīšu, abi sajuta, ka situācija ir augstākā mērā kutelīga un kritiska, un mis Sarpa nolēma: vai nu tagad, vai nekad,— jāizmanto brīdis, lai izvilinātu atzīšanos, kas trīsēja uz mistera Sedlija biklajām lūpām. Viņi jau bija apskatījuši Maskavas panorāmu, pie kuras kāds neaptēsts lamzaks uzmina mis Sarpai uz kājas un viņa, viegli iekliegusies, atslīga mistera Sedlija rokās; šis nelielais starpgadījums tā sakāpināja mistera Sedlija maigumu un pašpaļāvību, ka viņš atkal, vismaz sesto reizi, aplaimoja Rebeku ar dažiem iemīļotajiem Indijas stāstiem.

— Cik ļoti man gribētos redzēt Indiju! — iesaucās Rebeka.

— Vai tiešām? — pārjautāja Džozefs, satriecoša maiguma pilns un, bez šaubām, jau grasījās papildināt šo viltīgo jautājumu ar vēl vienu, kas pārspētu maigumā iepriekšējo (viņš jau dūšīgi vien pūtā un elsa, un Rebekas rociņa, kas atradās netālu no viņa sirds, sajuta drudžaino pulsāciju), kad pēkšņi — kāda nelaime! — atskanēja zvans, vēstīdams uguņošanas sākumu, un nu gāja vaļā tāda drūzmēšanās un grūstīšanās, ka mūsu jaunajiem mīlētājiem neatlika nekas cits kā sekot, ļaužu plūsmai.

Kapteinis Dobins domāja pievienoties pārējiem vakariņu laikā, jo, patiesību sakot, viņam Voksholas izpriecas nelikās sevišķi aizraujošas, taču, kad viņš pāris reižu nosoļoja garām lapenei, kur bija apmetušies abi pāri, neviens neveltīja viņam ne vismazāko uzmanību. Galds bija klāts četrām personām. Pārīši laimīgi mēļoja, un Dobins saprata, ka ir aizmirsts tik pamatīgi, it kā nekad šai pasaulē nebūtu dzīvojis.

«Es tur justos pilnīgi de trop^1,» kapteinis nosprieda, skumji noraudzīdamies viņos. «Labāk iešu aprunāties ar vientuļnieku.» Un tā

nu viņš devās prom no ļaužu drūzmas, prom no dziru trokšņa un čalas pa tumšo aleju, kuras pašā viņā galā mitinājās slavenais kartona eremlts. Taču tas Dobinam diez kādu prieku vis nesagādāja, — patiešām, būt vienam Voksholā — to varu teikt pēc saviem paša piedzīvojumiem — ir viena no visdrūmākajām izpriecām neprecētam vīrietim.

Toties abi pārīši lapenē bija pavisam laimīgi, iegrimuši brīnišķīgās intīmās sarunās. Džozs jutās savā elementā, cēli izrīkodams viesmīļus. Viņš pats sagatavoja salātus, pats atkorķēja šampanieša pudeles, pats sagrieza cāļa cepeti un pats notiesāja un izdzēra lielāko tiesu ņo visa, kas tika pasniegts. Pašās beigās viņš centās citus pārliecināt, ka jāizdzer kauss araka punša — ikvienam Voksholā jādzer araka punšs.

— Viesmīl, araka punšu!

Šis kauss araka punša tad nu ari ir mūsu stāsta sākums. Un kādēļ gan lai araka punšs būtu sliktāks par jebkuru citu sākumu? Vai gan kauss zilskābes nebija cēlonis skaistās Rozamundes* aiziešanai no šās pasaides? Vai gan kauss vīna nebija cēlonis Aleksandra Lielā nāvei*, — vismaz tā domā doktors Lempriērs*. Gluži tāpat kauss araka punša ietekmēja galveno tēlu likteni šinī «romānā bez varoņa», ko mēs patlaban rakstām. Tas ietekmēja visu viņu dzīvi, kaut arī vairums no viņiem nenogaršoja no šī kausa ne pilītes.

Abas meitenes nedzēra punšu, Osbornam tas negaršoja, un rezultātā Džozs, šis resnais kārumnieks, viens pats iztukšoja kausu; izdzertais punšs izraisīja Džozā tādu mundrumu, kas sākumā visus pārsteidza, bet tad kļuva gandrīz vai mokošs, jo resnis pļāpāja un smējās tik skaļi, ka ap lapeni sadrūzmējās prāvs ļaužu pūlis, un tas nu nepavisam nebija patīkami pārējiem; tad Džozs, neviena neaicināts, uzsāka dziesmu (viņš dziedāja tai raudulīgi augstajā toņkārtā, kas tik raksturīga džentlmeņiem iereibušā stāvoklī), atvilinādams mūziķiem zem zeltotā gliemežvāka gandrīz visus klausītājus, kuri apveltīja viņu ar skaļiem aplausiem.

— Bravo, resnais! — teica viens. — Rauj vēlreiz vaļā, Daniel Lembert*! — sauca otrs. — Tas tik ir augumiņš — tieši kā virves dejotājam! — kliedza trešais jokdaris par neizsakāmām šausmām abām dāmām un dziļu sašutumu misteram Osbornam.

— Dieva dēļ, Džozef, slienies kājās, un iesim projām! — uzkliedza Osborns, un meitenes piecēlās no galda.

— Palieciet, mana mīļā, dārgā, sirdsmīļotā! — brēca Džozs, nu jau tik drosmīgs kā lauva, apskaudams mis Rebekas vidukli.

Rebeka sarāvās, taču nespēja atbrīvot roku. Smiekli visapkārt lapenei pieņēmās spēkā. Džozs vēl arvien dzēra, mīlinājās un dziedāja; acis mirkšķinādams, viņš graciozi māja klausītājiem ar glāzi un aicināja ikvienu nākt iekšā un sadzert ar viņu punšu.

Misters Osborns jau gatavojās triekt pie zemes kādu džentlmeni atloku zābakos, kurš grasījās pieņemt uzaicinājumu, un likās — labu galu šī jezga neņems, bet tad pēkšņi — kāda negaidīta laime! — džentlmenis, vārdā Dobins, izstaigājis visu dārzu, pienāca pie lapenes.

— Vācieties prom, muļķi! — uzkliedza šis džentlmenis, lauzdams ceļu caur ļaužu pūli, kas nekavējoties izklīda, viņa trls-slūrenes un niknā izskata izbiedēti, un Dobins ārkārtīgi uztraukts iegāja lapenē.

— Ak dievs! Dobin, kur tu biji palicis? — iesaucās Osborns, izrāva no drauga rokām balto kašmira šalli un ievīstīja tanī Amāliju. — Esi nu tik labs un pieskati šeit Džozu, es aizvedīšu dāmas uz karieti.

Džozs jau bija gatavs slieties kājās un iejaukties, taču pietika viena vienīga Osborna pieskāriena ar pirkstu, lai viņš tusnīdams atgāztos atpakaļ krēslā; tā leitnantam izdevās nogādāt dāmas drošībā. Džozs sūtīja viņām gaisa skūpstus un žagodamies sauca nopakaļus: «Lai dievs stāv jums klāt! Lai dievs stāv jums klāt!» Tad, satvēris kapteiņa Dobina roku, žēli raudādams, viņš uzticēja šim džentlmenim savu mīlestības noslēpumu. Viņš dievinot meiteni, kas tikko izgājusi pa durvīm; viņš ar savu izturēšanos esot salauzis tās sirdi, viņš to skaidri apzinoties; viņš vedīšot to pie altāra jau rīt no rīta Sentdžordža baznīcā Hanoverskvērā; viņš uzmodināšot Kenterberijas arhibīskapu Lambetā*, viņš to izdarīšot — goda vārds! — un panākšot savu; pieķerdamies šiem vārdiem, kapteinis Dobins visgudri pārliecināja Džozu atstāt dārzu un steigties uz Lambetu; kad viņi bija tikuši ārā pa vārtiem, Dobins veikli iestūma misteru Džozu Sedliju īrētā karietē, kas viņu sveiku un veselu nogādāja dzīvoklī.

Džordžs Osborns bez starpgadījumiem pārveda meitenes mājās, un, kad durvis aiz tām bija aizvērušās, šķērsodams Rasel-skvēru, viņš sāka tik skaļi smieties, ka galīgi samulsināja naktssargu. Kāpdama augšā, Amēlija skumīgi pavērās draudzenē, noskūpstīja viņu un, ne vārda nebildusi, devās pie miera.

«Rīt viņš noteikti mani bildinās,» domāja Rebeka. «četras reizes viņš mani nosauca par savu sirdsmīļoto un Amēlijas klātbūtnē spieda man roku. Rīt viņš noteikti mani bildinās.» Arī Amālija bija par to pārliecināta. Man šķiet, viņa jau domāja par tērpu, ko uzvilks kāzās kā līgavas māsa, un par dāvanām jaunajai svainei, un par ceremoniju, kura drīz vien sekos šai un kurā viņai piekritīs galvenā loma, utt., uti., utt.

Ak nevainīgās jaunās būtnes! Ko jūs zināt par araka punša iedarbību! Kas gan ir vakara skurbulis salīdzinājumā ar mokām, kuras seko otrā rītā? Te nu varu kā vīrietis apgalvot: nav pasaulē ļaunākas galvas sāpes par tām, kas nāk pēc Voksholas punša. Pagājuši Veseli divdesmit gadi, bet es vēl skaidri atceros, kādas sekas bija divām glāzēm — divām vīna glāzēm! — tikai divām, dodu jums džentlmeņa goda vārdu; turpretim Džozefs Sedlijs, kurš sirga ar aknu kaiti, patērēja vismaz kvartu šā pretīgā maisījuma.

Nākamais rīts, kam, pēc Rebekas domām, bija jākļūst par viņas laimes ausmu, sastapa Sedliju stenam tādās mokās, kuras pat spalva atsakās aprakstīt. Sodas ūdens vēl nebija izgudrots. Vājš alus — kas gan tam spēs ticēt! — bija vienīgais dzēriens, ar ko nelaimīgie džentlmeņi lāpīja paģiras pēc iepriekšējā vakara žūpošanas. Džordžs Osborns tad nu ari atrada izbijušo Boglijvo-lahas kolektoru viņa dzīvoklī uz dīvāna remdējam ciešanas ar šo nevainīgo dzērienu. Dobins jau bija priekšā un labsirdīgi aprūpēja savu vakarējo pacientu. Abi virsnieki, noraudzīdamies nelaimīgajā Bakha pielūdzējā un pēc tam aizdomīgi pablenzdami viens otrā, apmainījās ļauni līdzjūtīgiem smīniem. Pat Sedlija sulainis, pats nopietnākais un korektākais džentlmenis, nerunīgs un drūms kā zārku taisītājs, tik tikko spēja valdīt smieklus, kad palūkojās uz savu nelaimīgo pavēlnieku.

— Misters Sedlijs vakar bija neparasti nemierīgs, ser, — sulainis pačukstēja noslēpumu Osbornam, kad viņi kāpa augšā. — Gribēja piekaut važoni, ser. Kapteinim vajadzēja viņu nest kā mazu bērnu. — Pie šiem vārdiem acumirklīgs smaids atplaiksnī-jās mistera Braša sejā, taču tūliņ viņa vaibsti atguva parasto neizdibināmo mieru, un viņš pavēra viesistabas durvis, pieteikdams:

— Misters Ilosbins.

— Nu, kā klājas, Sedlij! — aplūkodams savu upuri, iesāka jaunais jokupēteris. — Kauli visi veseli? Lejā gaida važonis ar zilu aci un notītu galvu, draudēdams iesūdzēt tevi tiesā.

— Ko tu gribi teikt ar to . . . tiesu? — Sedlijs vārgi iejautājās.

— Tu viņam vakar esot sadevis pa mizu, vai ne, Dobin? Jūs, ser, esot devis viņam tādu triecienu kā Molinē*. Sargs stāsta, ka neatceroties redzējis kādu tik tīri nostrādājam. Pajautā Dobinam!

— Jums iznāca gan tāda kā saķeršanās ar važoni, — piebalsoja kapteinis Dobins, — un jūs parādījāt pamatīgu cīņas sparu.

— Un kur tad tas subjekts ar baltajiem svārkiem Voksholā? Kā Džozs likās viņam virsū! Un kā sievietes spiedza! Goda vārds, ser, mana sirds līksmoja, raugoties uz jums. Domāju, ka jums, civilajiem, nepavisam nav dūšas, taču tagad gan pacentīšos netrāpīties tev ceļā, kad būsi jautrā prātā, Džoz.

— Laikam gan esmu briesmīgs, kad mani sakaitina, — Džozs atsaucās no dīvāna un savilka seju tik drūmā un smieklīgā grimasē, ka pat pieklājīgais kapteinis nevarēja vairs izturēt, un viņi abi ar Osbornu palaida skaļu smieklu šalti.

Osborns bez žēlastības turpināja mocīšanu. Viņš uzskatīja Džozu par memmesdēliņu. Apsvērdams savā prātā iespējamās Džoza kāzas ar Rebeku, viņš nejutās visai iepriecināts, ka viens no tās ģimenes locekļiem, kurā viņš, Džordžs Osborns, X pulka virsnieks, gatavojās ieprecēties, varētu stāties šādā nevienādā laulībā ar lik necilu personu — kaut kādu guvernantīti.

— Tu esot kādam sitis, ak tu nabadziņ! — teica Osborns. — Tu — un briesmīgs? Tu taču, mīļais cilvēk, uz kājām neturējies, un dārzā visi par tevi smējās, kaut arī pats tu lēji asaras. Tu, Džoz, pinkšķēji. Un vai atceries savu dziedāšanu?

— Ko lai es atceros?

— Tu uzsāki kaut kādu jūsmīgu dziesmu un sauci Rožu ... Rebeku vai ... kā nu viņu tur sauc . .. Amēlijas draudzenīti... par savu mīļo, dārgo, sirdsmīļoto.

Un bezsirdīgais jauneklis, satvēris Dobinu aiz rokas, notēloja visu šo ainu, sašausminādams tās pirmējo izpildītāju un nevērodams Dobina labsirdīgo lūgumu žēlot Džozu.

— Kādēļ lai es viņu saudzētu? — Osborns atbildēja uz drauga pārmetumiem, kad viņi atstāja nelaimīgo cietēju, nododami to doktora Golopa ziņā. — Kādas viņam, velns lai parauj, bija tiesības uzmesties mums par aizbildni un padarīt mūs par apsmieklu Voksholā? Kas ir šī skolas skuķe, kura met uz viņu acis un mīlinās ap viņu? Pie velna! Šī ģimene jau bez visa tā ir pietiekami nenozīmīga. Guvernantes profesija vispār nav peļama, tomēr es labāk gan vēlētos, lai mana svaine būtu īsta dāma. Esmu liberāls cilvēks, taču man ir savs lepnums, un es apzinos savu vietu dzīvē, lai arī viņa apzinās savējo. Es viņu saliekšu ragā, šo balamutīgo nabobu, un neļaušu kļūt par vēl lielāku muļķi. Tieši tādēļ arī ieteicu Džozam piesargāties, pirms tā vēl nav paspējusi uzlikt viņam iemauktus.

— Tu jau laikam zini labāk, — Dobina balsī skanēja šaubas.

— Tu vienmēr esi bijis torijs*, un tava dzimta ir viena no visvecākajām Anglijā. Bet .. .

— Iesim apciemot meitenes, un palakstojies tu pats ap mis Šarpu, — leitnants neļāva draugam pabeigt, taču kapteinis Dobins atteicās iet līdz Osbornam uz Raselskvēru pie jaunajām meitenēm.

Džordžs iesmējās, kad, dodamies no Ilolbornas uz Sautempton-rovu, ieraudzīja Sedliju nama pirmajā un otrajā stāvā divas galviņas modri vērojam ceļu.

Mis Amēlija no viesistabas balkona nepacietīgi raudzījās uz skvēra pretējo pusi, kur dzīvoja misters Osborns, gaidīdama pašu leitnantu; mis Šarpa pa otrā stāva istabiņas logu uzmanīja, kad viņas skatienam parādīsies mistera Džozefa varenais stāvs.

— Māsa Anna stāv savā vietā sargtornī*, — Osborns sacīja Amēlijai, — bet neviens nav redzams nākam, — un smiedamies, no sirds priecādamies pats par savu joku, viņš viskomiskākajiem vārdiem attēloja mis Sedlijai tās brāļa nožēlojamo stāvokli.

— Man liekas, Džordž, tev nevajadzētu smieties, tas ir cietsirdīgi, — Amēlija ļoti nelaimīga teica, bet Džordžs tikai pazobojās par meitenes nožēlojamo un satraukto izskatu, joprojām uzskatīdams savu joku par sevišķi izdevušos; kad mis Šarpa nonāca lejā, viņš metās to ķircināt, ārkārtīgi dzīvi aprakstīdams viņas daiļuma iedarbību uz tuklo ierēdni.

— Ak mis Šarpa! Ja jūs būtu viņu šorīt redzējusi! — Osborns iesaucās. — Kā viņš kunkstēja, ievīstījies puķotajos rītasvārkos, locīdamies mokās pa dīvānu! Ja jūs to vien būtu redzējusi, kā viņš parādīja aptiekāram Golopam mēli!

— Ko lai es būtu redzējusi? — mis Šarpa nesaprata.

— Ko? Ak ko? Kapteini Dobinu, protams, pret kuru mēs visi, starp citu, vakar bijām tik uzmanīgi.

— Mēs izturējāmies pret viņu ļoti nelaipni, — teica Emmija, stipri nosarkdama. — Es ... es viņu biju gluži aizmirsusi.

— Protams, aizmirsusi! — iesaucās Osborns, joprojām smiedamies. — Nevar taču vienmēr domāt par Dobinu, Amēlij. Vai tad tā nav, mis Šarpa?

— Izņemot tās reizes, kad viņš pie pusdienu galda apgāž vīna glāzes, — mis Šarpa atbildēja, augstprātīgi atmetusi galvu.

— Nevienu brīdi neesmu veltījusi uzmanību kapteiņa Dobina eksistencei.

— Ļoti jauki, mis Sarpa, es viņam to pastāstīšu, — teica Osborns, un mis Sarpa pēc šiem vārdiem sāka just neuzticību un naidu pret jauno virsnieku, kurš neapzinājās pamodinājis viņā šādas jūtas.

«Viņš taču laikam ņirgājas par mani,» nodomāja Rebeka. «Vai viņš nav mani padarījis smieklīgu Džozefa acīs? Jeb vai viņš to būtu iebiedējis? Varbūt Džozefs vispār vairs neatnāks.» Viņas acis aizmiglojās un sirds sāka strauji pukstēt.

— Jums vienmēr patīk jokot, — viņa teica, cik iespējams, nevainīgi smaidīdama. — Turpiniet vien savus jokus, mister Džordž; nav jau neviena, kas mani aizstāvētu.

Kad Rebeka aizgāja un Amēlija pārmetoši paraudzījās Džordžā Osbornā, viņu pārņēma ne visai vīrišķīga sajūta — sirdsapziņas pārmetumi par to, ka bez iemesla nodarījis pāri neaizsargātai būtnei.

— Mana mīļā Amēlija, — viņš teica, — tu esi pārāk laba, pārāk maiga. Tu nepazīsti pasauli. Toties es to pazīstu. Un tavai draudzenītei mis ŠarpaL jāapzinās, kur ir viņas vieta.

— Vai tikai tu nedomā, ka Džozs ...

— Goda vārds, dārgā, nezinu. Varbūt jā, varbūt nē. Es taču neesmu noteicējs par viņu. Zinu vienīgi to, ka viņš ir ļoti muļķīgs un iedomīgs tips, kura vainas dēļ mana mīļā meitenīte vakar vakarā nokļuva ārkārtīgi nepatīkamā un neērtā stāvoklī. Mana mīļā, dārgā, sirdsmiļotā! — Un viņš atkal sāka smieties, pie tam tik aizrautīgi, ka arī Amēlija nenoturējās savā nopietnībā.

Todien Džozs tā ir neatnāca. Taču Amēlija daudz nebēdāja: mazā intrigante aizsūtīja savu pāžu un adjutantu misteru Sambo uz mistera Džozefa dzīvokli pēc kaut kādas grāmatas, ko viņš bija apsolījis, un lika apjautāties, kā brālis jūtas; Džozefa sulainis misters Brašs atbildēja, ka viņa kungs guļot gultā slims un tikko to apmeklējis ārsts. Amēlija nosprieda, ka brālis atnāks nākamajā dienā, taču neiedrošinājās par to minēt ne vārda Rebe-kai, un tā savukārt visu vakaru izvairījās pieskarties šim jautājumam.

Nākamajā dienā, kad abas jaunās meitenes sēdēja uz dīvāna, izlikdamās, it kā strādātu, it kā rakstītu vēstules vai lasītu romānu, istabā ienāca Sambo, kā parasti, pievilcīgi atņirgtiem zobiem, pasitis padusē sainīti un rokā turēdams paplāti ar vēstuli.

— Vēstule no mistera Džoza, jaunkundz, — paziņoja Sambo.

Kā Amēlija drebēja, atvērdama vēstuli!

Zīmīte bija rakstīts:

«Mīļā Amālija!

Nosūtu tev «Meža bāreni». Vakar jutos ļoti nelāgi, tādēļ nevarēju ierasties. Šodien braucu uz Čeltenhemu. Lūdzu Tevi manā vārdā atvainoties, ja vien Tu to spēj, jaukajai mis Sarpai par manu uzvešanos Voksholā; lai viņa piedod un cenšas aizmirst visu, ko uztraukumā sarunāju šo nelaimīgo vakariņu laikā. Līdzko būšu cik necik atspirdzis — patlaban mana veselība ir stipri iedragāta, — došos dažu mēnešu braucienā uz Skotiju.

• Tavs padevīgais

Užozs Sedlijs.»

Tas bija nāves spriedums. Visam beigas. Amālija neuzdrošinājās paraudzīties Rebekas bālajā sejā un kvēlajās acīs, tikai iemeta vēstuli draudzenei klēpī, pielēca kājās un skriešus devās augšā savā istabā, lai izraudātu visu, kas nospieda viņas mazo sirsniņu.

Saimniecības vadītāja Blenkinsopa nekavējoties devās mierināt Amāliju, un meitene atviegloja sirdi, slepus izraudājusies pie viņas pleca.

— Neņemiet pie dūšas, jaunkundzi Negribētos gan jums stāstīt, bet nevienam no mums visā mājā viņa nav patikusi, ja nu tikai pašā sākumā. Pati savām acīm redzēju viņu lasām jūsu māmiņas vēstules. Pinnere teic, ka viņa mūžīgi rakājoties pa jūsu rotas lietu kārbiņu un atvilktnēm, tāpat arī pa citu mantām un esot iebāzusi savā ceļa somā jūsu balto lentu.

— Es pati viņai to atdevu, pati atdevu! — iesaucās Amālija.

Taču tas nespēja grozīt misis Blenkinsopas uzskatus par mis Sarpu.

— Es Sitām guvernantēm neuzticos, Pinnere, — viņa teica kalponei. — Izliekas, iztaisās par smalkām dāmām, bet labi ja nopelna to pašu grasi, ko tu un es.

Tagad nu ikvienam, ja neskaita nabaga Amāliju, kļuva gluži skaidrs, ka Rebckai jābrauc projām, un visi (izņēmums atkal bija tikai Amālija) bija vienis prālis, ka tam jānotiek pēc iespējas drīzāk. Mūsu jaukais bērns izrevidēja visas savas atvilktnes, skapjus, somiņas un šķirstiņus, pārskatīja ik lakatiņu, lentīti, kamoliņu, ik mežģini, zīda zeķu pāri un rotas lietu, izmeklēdama te vienu, te otru nieciņu, līdz sanāca vesela kaudze dāvanu Rebekai. Tad Amālija devās pie tētiņa — šā devīgā britu tirgoņa, — kas bija apsolījis dāvāt meitai tik daudz gineju, cik viņai palika gadu,

un lūdza veco džentlmeni atdot šo naudu mīļajai Rebekai, kurai tā bija tik nepieciešama, kamēr viņai pašai netrūka nenieka.

Meitene piespieda pat Džordžu Osbornu ziedot savu artavu, un viņš gluži vēlīgs (jo bija izšķērdīgs kā visi karavīri) devās uz Bondstrītu un nopirka pašu labāko cepuri un jaciņu, kādu vien cilvēks par naudu var dabūt.

— To tev dāvina Džordžs, mīļā Rebeka, — Amēlija teica, ar lepnumu noraudzīdamās kārbās, kurās atradās dāvanas.[17] — Cik Džordžam gan laba gaume! Nav neviena, kas spētu viņam līdzināties.

— Patiešām, — Rebeka piekrita. — Esmu viņam bezgala pateicīga. — Taču savā sirdī viņa nodomāja: «Tieši Džordžs Osborns izjauca manas precības.» Un viņas mīlestība uz Džordžu Osbornu bija pilnīgi atbilstoša šim nodarījumam.

Aizbraukšanai Rebeka gatavojās visai mierīgi un pieņēma jaukās, mazās Amālijas dāvanas, vilcinādamās tikai tik daudz, cik to prasīja pieklājība. Misis Sedlijai viņa, protams, zvērēja mūžīgu pateicību, taču necentās uzbāzties laipnajai dāmai, jo tā mulsa un acīm redzami mēģināja izvairīties no Rebekas. Misteram Sed-lijam, kad tas pasniedza naudas maku, viņa noskūpstīja roku un lūdza atļauju arī turpmāk uzskatīt to par draugu un labvēli. Rebeka izturējās tik aizkustinoši, ka misters Sedlijs jau gatavojās izrakstīt viņai čeku vēl par divdesmit mārciņām, taču paguva savaldīt savas jūtas. Kariete gaidīja, lai vestu cienījamo džentlmeni uz dineju, un viņš aizsteidzās, pateikdams tikai:

— Lai dievs jūs svētī, mana dārgā! Iegriezieties vienmēr pie mums, kad būsiet pilsētā. Brauc pie lordmēra, Džeims!

Beidzot pienāca laiks šķirties no Amālijas, bet pār šo skatu domāju nolaist priekškaru. Pēc ainas, kurā viena persona darbojās pilnīgi nopietni un otra lieliski notēloja savu lomu, kad tika laisti darbā vismaigākie glāsti, visaizkustinošākās asaras, ožamā sāls un sava daļa patiesa sirds siltuma, — Rebeka un Amēlija šķīrās, un Rebeka svinīgi nosolījās mūždien mīlēt savu draudzeni.

7 NODAĻA KROLIJS NO KARALISKAS KROLIJAS

Starp pašiem cienījamākiem vārdiem, kas sākās ar burtu K, 18 . . . gada «Galma gadagrāmatā» tika minēts Krolija vārds — sers Pits, baronets, Greitgontstrītā un Karaliskajā Krolijā, Ilemp-šīrā. Šis godājamais vārds bija vairākus gadus ieņēmis pastāvīgu vietu arī parlamenta locekļu sarakstā, kur tas ierindojās starp citiem tikpat cienījamu džentlmeņu vārdiem, kuri savā laikā pārstāvējuši pilsētiņu parlamentā.

Par Karalisko Kroliju stāsta: karaliene Elizabete kādā no saviem braucieniēm apstājusies Krolijā pabrokastot, un viņu tā sajūsminājis brīnišķīgais Ilempšīras alus, ko pasniedzis toreizējais Krolijs (izskatīgs džentlmenis ar koptu bārdu un veiklām kājām), ka viņa izvirzījusi Kroliju starp tām pilsētiņām, kas sūta divus pārstāvjus uz parlamentu; kopš ievērojamās viesošanās reizes Krolija lika nosaukta par Karalisko Kroliju, un šis vārds tai palicis vēl šobaltdien. Kaut arī laika gaitā pārmaiņas, kam pakļautas gan impērijas, gan lielas pilsētas un pavisam niecīgas pilsēteles, bija skārušas arī Karalisko Kroliju, kuras iedzīvotāju skaits vairs ne tuvu nebija tāds kā karalienes Besijas* laikā, — patiesību sakot, tā jau bija noslīdējusi līdz tam stāvoklim, ko apzīmē par «satrunējušu miestiņu»*, — tomēr sers Pits Krolijs ar pilnām tiesībām varēja lepni teikt:

— Satrunējis! Lai jupis parauj — man taču tas ienes krietnus pusotrus tūkstošus gadā!

Sers Pits Krolijs (kristīts šai vārdā par godu dižajam komo-ncram*) bija tiešais pēctecis Volpolam Krolijam, kurš karaļa Džordža Otrā laikā kalpoja zīmoglaku resorā un kā daudzi godājami to laiku džentlmeņi tika apvainots par valsts naudas piesavināšanos. Volpola Krolija tēvs savukārt, ja to vispār vērts pieminēt, bija Džons Cerčils Krolijs, kurš savu vārdu saņēma par godu karalienes Annas laika ievērojamam karavadonim*. Kroliju ciltskoks (kas karājas pie sienas Karaliskajā Krolijā) tālāk min Čarlzu Stjuartu, kurš tika nosaukts par Berbounu Kroliju un kura tēvs bija dzīvojis Džeimsa Pirmā laikā, un, beidzot, karalienes Elizabetes Kroliju, kas ieņem vietu kopējās gleznas priekšplānā, ar šķeltu bārdu, bruņās tērpts. No viņa bruņām, kā tas pieņemts, stiepjas koks, uz kura resnākajiem zariem rakstīti iepriekš minētie izcilie vārdi. Blakus sera Pita Krolija — baroneta vārdam, kurš ir šā sacerējuma galvenais varonis, minēts tā brālis

cienīgtēvs Bjūts Krolijs (dižā Viljama Pita slava bija sākusi pagaist, kopš dienas gaismu ieraudzīja šis cienījamais džentlmenis) — Krolijas-Sneilbijas draudzes mācītājs, kā arī daudzi citi Kroliju dzimtas vīriešu un sieviešu kārtas locekļi.

Sera Pita pirmā sieva bija Grizela, Mango Binkija — lorda Binkija sestā meita un tātad mistera Dandasa radiniece. Grizela dāvāja seram Pilam divus dēlus — Pitu, ko šai vārdā nosauca vairāk gan par godu debesu sūtītajam ministram* nekā paša tēvam, un Rodonu Kroliju, kura vārds saistās ar kādu Velsas prinča draugu, ko viņa majestāte Džordžs Ceturtais bija paguvis pilnīgi aizmirst. Daudzus gadus pēc savas cienījamās laulātās draudzenes nāves sers Pils veda pie altāra Rožu — tās tēvs bija misters Dž. Dosons no Madberijas, — un šai laulībā viņam piedzima divas meitas, kurām mis Rebeka Sarpa tika pieņemta par guvernanti. Skaidri redzams, ka jaunajai dāmai liktenis lēmis ienākt ģimenē, kurai bija sevišķi smalki sakari, un apgrozīties tik augstās aprindās, ka tā sabiedrība, ko viņa tikko bija pametusi Raselskvērā, tagad šķita gluži neievērojama.

Rīkojumu ierasties pie savām audzēknēm Rebeka saņēma rakstītu uz vecas aploksnes:

«Sers Pits Krolijs lūdz mis Sarpu ar baggāžu būt teitan otrdien, jo es brauc rītā aggri no rīta uz Karalisko Kroliju.

Greitgontstrītā.»

Rebeka nevarēja atcerēties kādreiz dzīvē redzējusi baronetu, tādēļ viņa, atvadījusies no Amēlijas, saskaitījusi ginejas, ko labsirdīgais misters Sedlijs ielika viņas maciņā, un nosusinājusi asaras kabatas lakatiņā (šo procedūru Rebeka pabeidza tieši tai brīdī, kad kariete pagriezās ap stūri), sāka savā prātā apsvērt, kādam īsti vajadzētu izskatīties tādam baronetam. «Diez vai viņam pie krūtīm ir zvaigzne?» viņa prātoja. «Vai varbūt tikai lordi nēsā zvaigznes? Viņš droši vien ģērbies skaistā galma tērpā ar kruzuļiem, mati viegli iepūderēti, gluži kā misteram Rotonam Kovent-gardenā. Tāds baronets laikam gan ir ārkārtīgi lepns un uz mani noraudzīsies ar nicinājumu. Nekas cits neatliek kā klusu panest savu likteni — vismaz taču es dzīvošu pie aristokrātiem, nevis pie kaut kādiem prastiem komersantiem.» Un Rebeka sāka apcerēt savus Raselskvēra draugus ar tādu pašu filozofisku rūgtumu, ar kādu lapsa zināmajā fabulā runāja par vīnogām.

Pārbraukusi pāri Gontskvēram un iegriezusies Greitgontstrītā, kariete beidzot apstājās iepretim kādai augstai, drūmai ēkai, ko

no abām pusēm ieslēdza tādas pašas augstas, drūmas mājas, un it visām šīm ēkām virs vidējā viesistabas loga rēgojās sēru ģerbonis, kā tas pieņemts Greitgontstrītas namos, tā ka liekas — nāve šo drūmo vietu nekad nepamet. Sera Pita nama otrā stāva logiem slēģi bija aizvērti, tikai ēdamistabā tie stāvēja pusvirus un aizkari bija kārtīgi aizklāti ar vecām avīzēm.

Zirgu puisis Džons, kurš pats vadīja arī karieti, bija par slinku, lai norāptos no bukas un pazvanītu, tādēļ palūdza kādu zēnu, kas iznēsāja pienu un patlaban gāja garām, izdarīt to viņa vietā. Kad atskanēja zvans, starp ēdamistabas slēģiem parādījās galva, pēc tam durvis atvēra vecis nosmulētās biksēs un getrās, netīriem, veciem svārkiem mugurā, noskretušu kaklautu ap saraino kaklu, kailu galvvidu, blēdīgu, sarkanu seju, zibošām, pelēkām acīm un mūžīgā smīnā sašķobītām lūpām.

— Vai šite dzīvo sers Pits Ivrolijs? — Džons vaicāja no bukas.

— Jā gan, — atbildēja vīrs pie durvīm, pamādams ar galvu.

— Ta ņem zemē Sitās somas! — pavēlēja Džons.

— Ņem pats šās zemē! — atcirta šveicars.

— Vai tu neredzi, ka es nevaru pamest savus šķimeļus! Nāc nu, ķeries tik klāt, draudziņ, gan jau šiten tā jaunkundze tev iedos priekš alus, — Džons teica iezviegdamies, jo nejuta ne vismazāko cieņu pret mis Sarpu kopš brīža, kad meitenes attiecības ar Sedliju ģimeni tika pārtrauktas un viņa kalpotājiem uz šķiršanos nebija nosliekusies pasniegt ne peniju.

Plikpauris izvilka rokas no kabatām un, paklausīdams Džona aicinājumam, uzvēla mis Sarpas ceļa somu plecā un ienesa namā.

— Paņemiet, lūdzu, šo grozu un šalli un atveriet durvis! — mis Sarpa pavēlēja un pagalam sašutusi izkāpa no karietes. — Aizrakstīšu misteram Sedlijam un pastāstīšu, kā jūs uzvedāties, — viņa teica zirgu puisim.

— Labāk jau nu ne, — Džons atbildēja. — Jādomā, jūs neko nebūsiet aizmirsuši. Un kā ar mis Milijas kleitiņām — jūs gan laikam paķērāt līdz, kaut gan patiesībā tās pienācās istabenei? Cerēsim, ka jums tās derēs. Taisi ciet durvis, Džim, no šitās te neko neizspiedīsi, — Džons turpināja, norādīdams ar īkšķi uz mis Šarpu, — sīksta kā prauls, es tev teikšu, sīksta gan. — To sacīdams, mistera Sedli ja zirgu puisis parāva grožus. Patiesību sakot, Džons bija pieķēries minētajai istabenei un briesmīgi pārskaitās, ka cita no deguna priekšas nocēla to, kas viņa draudzenei pienācās kā gluži likumīgs blakus ienākums.

Pēc gētrainā tipa norādījuma Rebeka iegāja ēdamistabā, kas bija ārkārtīgi nemājīga, kā parasti šādas telpas, kad to dižciltīgie saimnieki izbraukuši ārpus pilsētas. Uzticīgās istabas it kā sēro par iemītnieku prombūtni. Turku paklājs saritinājies un īdzīgi palīdis zem bufetes, gleznas paslēpušas sejas aiz veca ietinamā papīra, griestu lampa ievīstījusies tumši brūna audekla pārvalkā, logu aizkari pavisam pazuduši dažādu noplukušu lupatu aizsegā, sera Volpola Krolija marmora krūšutēls no drūmā kakta noraugās neapklātajos galdos, ieeļļotajos uguns rīkos un tukšajās kāršu kārbiņās uz kamīna dzegas; dzērienu skapītis aizlavījies aiz paklāja, krēsli sagūluši krustu šķērsu gar sienām, un tumšajā kaktā iepretim statujai uz ēdienu sagatavojamā galdiņa uzmetusies aizslēgta senlaicīga, neglīta galda piederumu lāde.

Toties ap kamīnu sapulcējušies divi virtuves ķeblīši, apaļš galdiņš, vecs krāsns kruķis un knaibles un uz tikko sprakstošas uguns apmeties sutināmais podiņš. Uz galda blakus skārda svečturim rēgojas siera kripatiņa, maizes dona un pustukšs tumšalus kauss.

— Jūs, jādomā, pusdienas esat jau iebaudījusi. Vai šeit nav par karstu? Nevēlaties nogaršot alu?

— Kur ir sers Pils Krolijs? — mis Šarpa cēli noprasīja.

-— Ile, he! Es esmu sers Pits Krolijs. Neaizmirstiet, ka esat man parādā pinti alus par paunu iestiepšanu. Ile, he! Pajautājiet Tinkerei, kas es esmu! Misis Tinkere, šī ir mis Šarpa; mis guvernante — misis apkopēja. Ho, ho!

Dāma, kas tika uzrunāta par misis Tinkeri, tūliņ arī parādījās, nesdama pīpi un tabakas paciņu, pēc kuras viņa bija aizsūtīta īsi pirms mis Sarpas ierašanās; misis Tinkere pasniedza šīs mantas seram Pitam, kurš jau bija apsēdies pie kamīna.

— Un kur fartings? — viņš uzbrēca. — Iedevu trīs puspensus. Kur ir pārpalikums, es jums jautāju.

— Site! — atbildēja misis Tinkere, nomezdama monētu. — Tikai baroneli spēj tā dzīties pēc fartingiem.

— Fartings dienā ir septiņi šiliņi gadā, — pamācīja parlamenta loceklis, — un septiņi šiliņi gadā — tas jau ir septiņas ginejas procentos. Taupiet fartingus, Tinkere, un ginejas nāks pašas no sevis.

— Jūs, cienītā, varat būt droša, ka šis ir sers Pits Krolijs, — misis Tinkere īgni noteica, — jo neviens cits tā nerūpējas par saviem fartingiem. Nepaies necik ilgs laiks, un jūs viņu iepazīsiet.

— Un tādēļ vēl jo vairāk iemīlēsiet, — gandrīz jau pieklājīgi piebilda vecais džentlmenis. — Papriekšu vienmēr esmu taisnīgs un tikai tad devīgs.

— Savu mūžu viņš nevienam nav nosliecis ne fartinga, — Tinkere noburkšķēja.

— Nekad, un nekad arī to nedarīšu — tas būtu pretrunā ar maniem uzskatiem. Ejiet atnesiet no virtuves vēl vienu ķeblīti, Tinkere, ja pati gribat apsēsties, un tad mazliet iekodīsim.

Un bāronets ķērās ar dakšiņu pie sautējamā podiņa, kas čurkstēja uz uguns, izvilka no tā kaut kādas ķidas un sīpolu, sadalīja visu divās gandrīz vienādās porcijās un vienu piestūma misis Tinkerei.

— Redziet, mis Sarpa, kad manis šeit nav, misis Tinkere saņem uztura naudu, bet, kad esmu pilsētā, viņa mielojas pie ģimenes galda. IIo, ho, ho! Priecājos, ka mis Sarpai negribas ēst, un kā jūs domājat, misis Tinkere?

Un viņi ķērās pie savām pieticīgajām vakariņām.

Paēdis sers Pits aizsmēķēja pīpi un, kad pavisam satumsa, aizdedza niedres svecīti skārda svečturī, izvilka no bezdibenīgās kabatas kaudzi papīru un sāka tos lasīt un kārtot.

— Esmu iebraucis tiesu darīšanās, mana dārgā, un tā nu sagadījies, ka man rīt , būs lemts tas gods braukt kopā ar šādu skaistu ceļa biedreni.

— Vienmēr viņam tās tiesu būšanas, — noteica misis Tinkere, paņemdama alus kausu.

— Dzeriet, dzeriet vien laukā! — baronels skubināja. — Jā, mana mīļā, Tinkerei taisnība, esmu zaudējis un vinnējis tik daudz prāvu kā neviens cits visā Anglijā. Paraugieties — Krolijs, baro-nets, pret Sneflu. Es viņam parādīšu, vai arī lai neesmu vairs Pits Krolijs. Poders un vēl kaut kāds pret Kroliju, baronetu. Sneilijas draudzes aizbildņi pret Kroliju, baronetu. Viņi nekādi nespēs pierādīt, ka zeme pieder sabiedrībai: es viņiem nepadošos — zeme ir mana. Ja tā pieder sabiedrībai, tad tikpat labi tā pieder arī jums vai šitai pašai Tinkerei. Es viņus sasitīšu, kaut vai tas maksātu tūkstoš gineju. Apskatiet papīrus; varat tos palasīt, ja tīk, mana dārgā. Vai jums ir glīts rokraksts? Jūs man krietni noderēsiet, kad būsim Karaliskajā Krolijā, varat būt droša, mis Sarpa. Mana laulātā draudzene ir mirusi, tādēļ arī man vajadzīga cita rakstītāja.

— Tā jau nebija labāka par viņu pašu, — noteica Tinkere. — Tiesājās ar visiem tirgoņiem un četru gadu laikā paspēja padzīt četrdesmit astoņus sulaiņus.

— Sīksta jau bija gan, kas tiesa, tas tiesa, — baronets vientiesīgi piekrita. — Bet man viņa bija vērtīga sieva — aiztaupīja veselu pārvaldnieka vietu.

Un saruna, par lielu uzjautrinājumu jaunatnācējai, tādā pašā uzticības pilnā atmosfērā turpinājās krietnu brīdi. Lai kāds arī sers Pits bija, labs vai ļauns, viņš it nemaz necentās slēpt savas īpašības. Viņš visu laiku runāja par sevi, brīžiem visparastākajā un vulgārākajā Iiempšīras vienkāršo ļaužu dialektā, brīžiem pāriedams uz pašas lepnākās sabiedrības runas stilu. Visbeidzot, cieši piekodinājis mis Šarpai būt gatavai piecos no rīta, viņš novēlēja labunakti.

— Šonakt jūs gulēsiet kopā ar Tinkeri, — sers Pits teica. — Viņai gulta ir plata, pietiek vietas diviem. Šai gultā nomira lēdija Krolija. Ar labu nakti!

Pēc šāda novēlējuma sers Pits devās projām, un Tinkere, ar niedres svecīti apgaismodama ceļu, svinīgi veda Rebeku pa lielajām, nemīlīgajām akmens kāpnēm garām augstajām, drūmajām viesistabas durvīm, kuru rokturi bija ievīstīti papīrā, uz plašo guļamistabu, kur lēdija Krolija bija izbeigusi savas mūža gaitas. Kā gulta, tā istaba atstāja tik sērīgu un nomācošu iespaidu,, it kā lēdija Krolija ne tikvien būtu te izdzisusi, bet viņas gars vēl joprojām mitinātos šais sienās. Tas tomēr netraucēja Rebeku visai mundri apskraidīt istabu, iemest acis milzīgajos drēbju un veļas skapjos, kumodēs, paraustīt aizslēgtās atvilktnes, nopētīt drūmās gleznas un tualetes piederumus, kamēr vecā apkopēja skaitīja i vakara lūgšanu.

— Likties šitanī gultā, kamēr nav tīra sirdsapziņa, man vis, jaunkundz, nepatiktos, — vecā noteica.

— Tur nu gan pietiks vietas ir mums abām, ir veselam pusducim spoku, — atbildēja Rebeka;'— Pastāstiet, mīlā misis Tinkere, visu, ko vien zināt par lēdiju Kroliju, seru Pitu Kroliju un pārējiem.

Bet vecā Tinkere nebija tas cilvēks, no kura mazā pratinātāja spētu ko izspiest; aizrādījusi, ka gulta domāta gulēšanai, nevis sarunām, viņa savā stūrī uzņēma tādu krācienu, ko spēj izdot vienīgi pali nevainība. Rebeka ilgi ilgi nogulēja nomodā, domādama par rītdienu, par jauno pasauli, kurā viņa gatavojās ieiet, un par iespējām izsisties uz augšu. Niedres svecīte mirguļoja svečturī. Kamīna mala meta platu, melnu ēnu pār vecu, noplukušu sienas segu, ko, bez šaubām, bija izšuvusi nelaiķe lēdija, un pār diviem maziem ģimenes portretiem, kuros bija attēloti

divi jauni zēni — viens tērpies koledžas talārā, otrs — sarkanā jakā, tādā kā karavīra frencī. Laizdamās miegā, Rebeka tieši šo pēdējo izvēlējās par savu sapņu tēlu.

Pulksten četros nākamajā rītā, kas bija tik rožaini sārts, ka pat Greitgontstrīta pieņēma itin saulainu izskatu, uzticamā Tin-kere, pamodinājusi gultas biedreni un norīkojusi to posties ceļā, atšāva bultu un atslēdza lielās parādes durvis (izcēlās tāda šķindoņa un žvadzoņa, ka tika izbiedētas snaudošās atbalsis ielās), un devās tiešā ceļā uz Oksfordstrītu, kur no stāvvietas paņēma važoni. Nav, protams, nepieciešams sniegt sīkākas ziņas par šā satiksmes līdzekļa numuru vai stāstīt, ka važonis bija nometinājies tādā rīta agrumā Svolovstrītas tuvumā, cerēdams, ka varbūt kādam jaunam dīkdienim, kad tas meimuros mājup no dzertuves, ievajadzēsies braucamā un tas atlīdzinās viņa pūles ar īstu reibuma devību.

Tāpat nav arī vajadzīgs teikt, ka važonis, ja arī viņš bija lolojis tamlīdzīgas cerības, jutās rūgti vīlies un ka cienījamais baro-nets, aizvests līdz Sitijai, nenosliecās pasniegt važonim ne pensa vairāk, k>ā tam pienācās. Veltīgi nabaga ormanis gan lūdzās, gan plosījās, pat nometa mis Šarpas kārbas renstelē un draudēja pie tiesas piedzīt samaksu.

—. Neko nepanāksi, — teica kāds no zirgu puišiem, — tas taču ir sers Pits Krolijs. i

— Tieši tā, Džo, — baronets piekrita, — es gan gribētu redzēt cilvēku, kas spēļu no manis ko izspiest.

— Man arī to gribētos redzēt, — noteica Džo ar greizu smīnu un uzcēla baroneta bagāžu uz karietes jumta.

— Ei, važon, pataupi man vietu uz bukas! — parlamenta loceklis uzsauca kučierim, un tas atbildēja:

— Jā gan, ser Pit, — un pielika pirkstus pie cepures, sirdī glabādams niknumu (jo bija apsolījis vietu uz bukas kādam jaunam džentlmenim no Kembridžas, kurš nežēlotu par to vismaz kronu).

Mis Sarpai tika ierādīts pakaļējais sēdeklis karietē, kura viņu, ja tā varētu teikt, aizveda plašajā pasaulē.

Nebūtu jāstāsta arī par to, kā jaunais cilvēks no Kembridžas īdzīgi nometa visus savus piecus mēteļus uz priekšējā sēdekļa, bet samierinājās, kad mazā mis Sarpa bija spiesta atstāt karieti un rāpties augšā pie viņa; kā, ievīstījis meiteni labākajā no saviem šineļiem, viņš kļuva jau pavisam omulīgs; kā džentlmenis, kas sirga ar aizdusu, klīrīgā dāma, kura apzvērēja pie sava goda, ka nekad mūžā neesot braukusi diližansā (pasta ratos vienmēr atgadās pa šādai dāmai — ak vai! — atgadījās, jo kur gan tagad ir šie pasta rati?), un resnā atraitne ar degvīna pudeli — kā viņi visi ieņēma savas vietas karietē; kā nesējs pieprasīja no braucējiem atlīdzību un saņēma sešus pensus no džentlmeņa un piecus nospeķotus puspensus no kuplās atraitnes un kā beidzot diližanss devās ceļā — vispirms izgrozījās pa tumšajām, šaurajām ieliņām, norībināja garām Sentpola baznīcas zilajam kupolam, slaidi aizdrāza gar Flītas tirgus vārtiem, kurš kopā ar Ekzeteras biržu jau nokāpis ēnu valstībā; kā viņi pabrauca garām «Baltajam lācim» Pikadilijā un drīz vien saskatīja rasas klātos Naitsbridžas sakņu dārzus; kā pameta aiz muguras Ternhcmgrīnu, Brentfordu un Begšotu. Taču šo lappušu autoram, kurš dažu labu reizi tādā pašā skaistā rītā veicis šo ievērības cienīgo ceļojumu, ir grūti atturēties, nepieminot visu to ar saldi sāpīgu nožēlu. Kur tagad ir šis ceļš ar visiem tā pastāvīgajiem jautrajiem starpgadījumiem? Vai vecajiem goda vīriem kučieriem ar piņņainajiem deguniem nav vairs savas Čelsijas un Grīničas*? Un kur gan viņi paši palikuši, šie jaukie zēni? Vai vecais Vellers* ir vēl dzīvs vai arī sen jau miris? Un viesmīļi, jā, un iebraucamās vietas, kur tie apkalpoja viesus, un aukstās vēršgaļas šķēles, un panīkušais zil-degunis zirgu puisis ar šķindošajiem spaiņiem — kur gan viņš ir tagad, un kur ir visa viņa paaudze? Tiem diženajiem ģēnijiem, kuri patlaban vēl staigā īsās biksītēs, bet kādreiz sacerēs romānus tagadējo lasītāju jaukajiem bērniem, šie cilvēki un šīs lielas būs tikpat tāla pagātne un neticama leģenda kā Ninīve*, Ričards Lauvassirds vai Džeks Seperds*. Pasta rati viņiem liksies tīrā romantika un četri bērie zirgi — lādas pašas pasaku būtnes kā Bucefals* vai Melnā Besija*. Ai, kā mirdzēja koptā spalva, kad staļļa puiši noņēma zirgiem segas un tie strauji uzņēma riksi; ai, kā tie atmeta astes, kad kūpošiem sāniem piestāja gala stacijā un laiski iesoļoja iebraucamās vietas pagalmā! Ak vai! Nekad vairs mēs neizdzirdēsim taures saucienu pusnaktī, nekad neredzēsim paceļamies muitnīcas barjeru. Taču uz kurieni gan mūs ved ātrā četrvietīgā Trafalgāras kariete? Bez liekas prātošanas kāpsim ārā Karaliskajā Krolijā un paraudzīsimies, kā šeit klājas mis Rebekai Šarpai.

VIII NODAĻA, SLEPENA UN NEIZPAUŽAMA

Mis Rebeka Sarpa mis Amēlijai Sedlijai Raselskvērā Londonā (Bezmaksas sūtījums. — Pits Krolijs.)

«Mana sirdsmīļā, dārgā Amālija!

Ar kādu prieku un reizē skumjām ķeros pie spalvas, lai rakstītu savai vismīļākajai draudzenei! Ak, cik neiespējami salīdzināt šodienu ar vakardienu! Esmu tagad tik vientuļa, bez neviena drauga; vakar vēl biju mājās, kopā ar savu jauko māsu, kuru vienmēr, vienmēr paturēšu mīļā piemiņā.

Nestāstīšu Tev, kādās asarās un bēdās pārlaidu liktenīgo nakti pēc šķiršanās no Tevis. Otrdien Tevi, kā arvien, gaidīja prieks un laime kopā ar māmiņu un Tuvu uzticamo jauno karavīru, bet es cauru nakti domāju, kā Tu dejo pie Perkinsiem, kur tovakar biji, esmu par to pārliecināta, visskaistākā meitene visā ballē. Grūms mani vecajā karietē aizveda uz sera Pita Krolija pilsētas namu, kur, pacietusi Džona nepanesami rupjo un nekaunīgo izturēšanos (ak vai, cik nesodīti var apvainot nabadzīgos un nelaimīgos!), tiku nodota sera P. rīcībā, un man nācās pārlaist nakti drausmīgā, vecā gultā pie sāniem briesmīgai, drūmai vecenei, kura vada saimniecību. Sai naktī ne mirkli neaizvēru acis.

Sers Pits ne tuvu nelīdzinās tiem baronetiem, kādus mēs, muļķa meitenes, izfantazējām, lasīdamas čizvikā «Cecīliju»*. Nav patiešām iespējams iztēloties cilvēku, kas tik maz līdzinātos lordam Orvilam*. Iedomājies druknu, strupu, prastu, briesmīgi nosmulējušos, nodriskātās lupatās un netīrās, novalkātās getrās tērpušos veci, kas kūpina šausmīgu pīpi un pats sev podiņā gatavo briesmīgas vakariņas. Valoda vecim kā lauciniekam, un cik pamatīgiem vārdiem viņš izlamāja veco apkopēju un važoni, kas mūs aizveda uz iebraucamo vietu, no kurienes atgāja pasta rati, uz kuru jumta pavadīju lielāko- daļu ceļa.

Apkopēja mani modināja, līdzko svīda gaisma, un pēc ierašanās iebraucamajā vietā vispirms tiku nosēdināta pašā karietē. Bet, kad nonācām pie ciemata, ko sauc par Līkingtonu, sāka gāzt kā ar spaiņiem, un — vai Tu maz tam vari ticēt? — mani piespieda kāpt augšā; tā kā sers Pits ir karietes īpašnieks un pasažieris, kas iekāpa Madberijā, vēlējās sēdēt iekšpusē, biju spiesta doties ārā lietū, kur kāds jauns džentlmenis no Kembridžas koledžas, kurš arī sēdēja augšā, ļoti laipni ievīstīja mani vienā no saviem daudzajiem mēteļiem.

Šis džentlmenis un konduktors, acīm redzot, ļoti labi pazina seru Pitu un krietni vien par viņu nosmējās. Abi divi vienprātīgi nosauca viņu par vecu badakāsi, kas nozīmē ļoti skopu, mantrausīgu cilvēku. Viņi teica, ka sers Pits nekad nevienam neno-sliecot ne graša (es tādu zemisku īpašību ciest nevaru). Jaunais džentlmenis paskaidroja, ka pēdējos divus ceļa posmus mēs virzāmies uz priekšu tik lēni tāpēc, ka sers Pits sēž uz bukas un viņam pieder zirgi, ar kuriem mēs braucam šo gabalu. «Ja es pagrābtu grožus, tad nu gan dzītu šos līdz pat Skvošmorai,» teica jaunais kembridžietis. «To viņi arī ir pelnījuši, mister Džek,» piekrita konduktors. Kad beidzot izpratu šīs frāzes nozīmi un apjautu, ka misters Džeks grasās atlikušo ceļa gabalu pārņemt savās rokās, lai izgāztu dusmas pār sera Pita zirgiem, saprotams, arī man bija jāsmejas.

Taču Madberijā, četras jūdzes no Karaliskās Krolijas, mūs gaidīja kariete ar četriem vareniem zirgiem ģerboņiem greznotā iejūgā, un mēs lepni iebraucām baroneta parkā. Vai veselu jūdzi gara, skaista aleja stiepjas līdz pat mājai, un pie vārtsarga namiņa (virs vārtu pīlāriem attēlota čūska un balodis, kuri balsta Kroliju ģimenes ģerboni) kalpone noliecās neskaitāmos reveransos, vērdama vaļā vecos, dzelzī kaltos vārtus, kas ir visai līdzīgi pretīgās Cizvikas vārtiem.

«Šitā alija,» teica sers Pits, «ir veselu jūdzi gara. Un no šitiem te kokiem sanāk baļķi par seštūkstoš mārciņām. Vai priekš jums tas nav nikas?» Viņš «aleju» sauc par «aliju» un «nekas» izrunā kā «nikas», — jocīgi, vai ne? Viņš paņēma līdzi karietē kaut kādu misteru Hodsonu, savu pārvaldnieku no Madberijas, un tad nu viņi ņēmās spriest par dažādām apķīlāšanām un izūtrupēšanām, par ūdens novadīšanām un zemes mēslošanām, par visvisādiem nomniekiem un zemes darbiem, — es tur neko nevarēju saprast. Semu Mailsu pieķēruši malu medniecībā, un Pīters Beilijs galu galā nonācis darba namā.

«To viņam arī vajadzēja,» teica sers Pits, «viņš ar savu radu varzu ir krāpis mani tai fermā visus šos simt piecdesmit gadus.»

Laikam tas ir kāds iļonmieks, kurš nav spējis samaksāt rentes naudu. Sers Pits, protams, būtu varējis teikt nevis «viņa radu varza», bet gan «viņa ģimene»; taču bagātiem baronetiem nav vērts nopūlēties ap valodas smalkumiem, jo ko tad darīs nabaga guvernantes!

Ceļā pamanīju kādu skaistu baznīcas torņa smaili, kas slējās pāri parka vecajām gobām; pretī gobām zālāja vidū, dažādu saimniecības ēku ielenkta, stāv veca, sarkana ēka ar efejām apvītiem augstiem skursteņiem un saulē spīguļojošiem logiem.

«Vai tā ir jūsu baznīca, ser?» es jautāju.

«Jā, kaut velns to parautu!» atbildēja sers Pils (tikai viņš, mana dārgā, lietoja daudz spēcīgāku vārdu). «Kā klājas Bjūti-jam, Ilodson? Bjūtijs ir mans brālis, cienītā, — mans brālis — mācītājs. Skaistule un nezvērs^1 — kā es viņu saucu, ha, ha!»

Arī Hodsons sāka smieties, bet tad pēkšņi kļuva nopietns un, pašūpodams galvu, noteica:

«Baidos, ka viņam tagad ir jau labāk, ser Pit. Vakar viņš uz sava ponija devās apraudzīt mūsu tīrumus.»

«Apraudzīt savu desmito tiesu, kaut viņu velns ... (te viņš atkal lietoja to pašu nelabo vārdu). Vai tiešām brandvīns vienreiz viņu nehogalēs? Tad ir nu gan sīksts, taisni kā tas... ek, kā viņu! . .. nu vecais Metuzalems!»

Misters Ilodsons atkal iesmējās.

«Jaunie cilvēki pārradušies mājās no koledžas. Piekaustīja Džonu Skroginu tā, ka tas vai garu izlaida.»

«Piekaustīja manu pārvaldnieka palīgu?» sers Pits ierēcās.

«Viņš bija pagadījies uz mācītāja zemes, ser,» paskaidroja misters Ilodsons, un sers Pits, dievu piesaukdams, trakā niknumā nozvērējās aizgādāt jaunekļus tur, kur nākas, ja vēlreiz pieķers tos malu medniecībā uz savas zemes. Viņš vēl piebilda:

«Es taču pārdevu benefīcijas* tiesības, Ilodson. Neviens no sitās sugas tos nedabūs, tas nu ir skaidrs.»

Un misters Hodsons atzina sera Pita rīcību par gluži pareizu; pēc visa tā man vairs nepaliek ne mazāko šaubu, ka starp brāļiem nav vienprātības — bet tas bieži gadās gan ar brāļiem, gan ari ar māsām. Vai atceries māsas Skrečlijas Čizvikā, kā viņas pastāvīgi plēsās un strīdējās un kā Merija Boksa vienmēr darīja pāri Luizai?

Pēkšņi misters Hodsons pamanīja mežā divus mazus zēnus lasām žagarus un, paklausīdams sera Pila pavēlei, izlēca no karietes un metās ar pātagu tiem virsū.

«Sadodiet viņiem, Ilodson!» baronets auroja. «Izdauziet šiem klaidoņiem viņu sīkās zaglēnu dvēseles un aizgādājiet viņus uz manu māju; es tiem gan parādīšu, vai arī lai mani vairs nesauc par seru Pilu!» [18] [19]

Un tad mēs izdzirdējām, kā mistera Ilodsona pātaga noplīkšķēja pār mazo, pārbiedēto nabaga radījumu mugurām, bet sers Pits, redzēdams, ka ļaundari nogādāti drošībā, piebrauca pie namdurvīm.

Visi kalpotāji bija sapulcējušies, lai sagaidītu mūs un tad .. .

* * *

Sai vietā, dārgā, mani pārtrauca šausmīga dauzīšanās pie durvīm; un kā Tu domā, kas gan tur ārdījās? Pats sers Pits Krolijs rītasvārkos, naktsmici galvā — varens skats! Kad es no šāda apmeklētāja bailēs sarāvos, viņš panācās uz priekšu un sagrāba manu sveci.

«Nekādas sveces pēc pulksten vienpadsmitiem, mis Bekija,» viņš teica. «Rāpieties vien gultā pa tumsu, jūs jaukā, mazā šķelme (tā viņš mani nosauca), un, ja nevēlaties, lai es katru vakaru nāku pēc sveces, lieciet to aiz auss un taisieties vienpadsmitos uz dusu!»

Pateicis to, sers Pits un misters Ilorokss, virssulainis, smiedamies devās projām. Vari man ticēt, ka vairs nekad nepamudināšu viņu uz šādiem apmeklējumiem. Vakarā tika palaisti vaļā divi milzīgi asinssuņi, un tie visu nakti gaudoja un rēja uz mēnesi.

«To te suni es saucu par Plēsēju,» paskaidroja Sers Pits, «viņš, šitas suns, saplosīja kādu cilvēku un tiks galā pat ar bulli, bet viņa māti agrāk sauca par Floru, tagad nu gan tik par Kvankšķi, jo aiz liela vecuma tā nevienam vairs nespēj iekost. Ho-ho-ho!»

Karaliskās Krolijas muižai, kas ir pretīga, veclaicīga sarkanu ķieģeļu ēka ar augstiem skursteņiem un frontoniem karalienes Besijas stilā, galvenās fasādes priekšā atrodas terase, ko no abām pusēm sargā dzimtas čūska un balodis. Ak mana dārgā, milzīgā zāle, kurā var ieiet tieši no terases, bez šaubām, ir tikpat plaša un tikpat drūma kā mūsu mīļajā Udolfa pilī*. Te atrodas varens kamīns, kur bez pūlēm novietotos puse no Pinkertonas skolas, un uz šā kamīna restēm varētu izcept vismaz veselu vērsi. Visapkārt pie sienām karājas nezin cik Kroliju paaudžu — daži bārdaini, vienos kruzuļos, citi milzīgās parūkās un zābakos ar iz-rieztiem purngaliem, vēl citi iežņaugli korsetēs un tādos kā bruņ-veidīgos tērpos, citi ar garu garām cirtām un — ak mana mīļā! — laikam pavisam bez korsetēm. Vienā zāles galā plašas kāpnes, visas melnā ozolā un tik drūmas, ka drūmākas vairs nemaz nav iedomājamas, un abās pusēs tām augstas durvis, virs kurām rēgojas briežu galvas; šīs durvis ved uz biljarda istabu, bibliotēku, uz

lielo, dzelteno salonu un dzīvojamām istabām. Otrajā stāvā izvietotas, šķiet, vismaz divdesmit guļamistabas; vienā no tām stāv gulta, kurā savā laikā gulējusi karaliene Elizabete; pa visām šīm lepnajām telpām mani šorīt izvadāja manas audzēknes. Varu Tev droši apgalvot, ka šo istabu drūmo noskaņu vēl pastiprina mūžam aizvērtie slēģi; un, kad tikai mazliet ielaiž gaismu, liekas, ikvienā no šīm telpām tūliņ parādīsies kāds rēgs. Mūsu mācību istaba atrodas trešajā stāvā, vienā pusē ir mana, otrā meiteņu guļamistaba. Tālāk nāk mistera Pita apartamenti — viņu šeit sauc par misteru Kroliju, — tātad vecākā dēla apartamenti un mistera Rodona Krolija istabas — viņš ir kaut kāds virsnieks un patlaban atrodas savā pulkā. Skaidrs ir viens — telpu te netrūkst. Šai namā droši vien varētu iemājot visi Raselskvēra iedzīvotāji, un tad vēl paliklu pāri diezgan daudz brīvas telpas.

Pusstundu pēc mūsu atbraukšanas atskanēja zvans uz pusdienām, un es ar abām skolniecēm (vājiem, sīkiem skuķēniem, desmit un astoņus gadus veciem) nokāpu lejā ēdamistabā. Biju uzvilkusi Tavu jauko muslīna kleitu (to pašu, par kuru riebīgā misis Pinnere mani tā nolamāja, jo Tu to atdevi man); es te skaitīšos tikpat kā ģimenes locekle, izņemot viesu dienas, kad meitenēm un man pusdienas pasniegs augšstāvā.

Tātad lielais zvans aicināja uz pusdienām, un mēs sapulcējāmies mazajā viesistabā, kur uzturas milēdija Krolija. Milēdija ir sera Pila otrā sieva un abu meiteņu māte. Viņa esot bijusi dzelzs-lietu tirgotāja meita, tādēļ šīs laulības uzskatītas par viņai ļoti izdevīgu darījumu. Jaušams, ka lēdija kādreiz bijusi tīri glīta, taču tagad viņas acis pastāvīgi asaro, it kā apraudātu zaudēto skaistumu. Viņa ir bāla, kalsna, uzrautiem pleciem un, acīm redzot, nespēj sevi ne ar pušplēstu vārdu aizstāvēt. Viņas padēls, misters Krolijs, arī atradās šai istabā. Viņš bija tērpies pilnā parādes. formā, svinīgs kā apbedīšanas biroja īpašnieks. Viņš ir bāls, vājš, neglīts, nerunīgs, kājas tieviņas, krūšu vietā tukšums, vaigu bārda siena krāsā, mati gluži kā salmi. Izskatā viņš pilnīgi atsities savā dieva mierā aizgājušajā māmiņā — Grizelā no augstdzimušās Binkiju dzimtas, — kuras portrets novietots virs kamīna.

«Šī ir mūsu jaunā guvernanle, mister Krolij, » sacīja lēdija Krolija, pienākdama klāt un paņemdama mani pie rokas, «mis Šarpa.»

«Ak tā!» noteica misters Krolijs, paceldams skatienu, un atkal iebāza galvu pamatīgajā brošūrā, ko patlaban lasīja.

«Ceru, ka būsiet laba pret manām meitenēm,» piebilda lēdija Krolija, un viņas sasarkušās acis, kā vienmēr, bija pilnas asarām

«Nu kā tad citādi, māmiņ,» noteica vecākā meitene, un es tūliņ sapratu, ka no šis sievietes man nav jābaidās.

«Milēdij, azaids ir galdā,» ziņoja virssulainis, tērpies melnā frakā ar milzīgu, baltu, kruzuļotu vesti — gluži tādu pašu kā karalienes Elizabetes laikā, to ievēroju portretos pie zāles sienām; un lēdija Krolija, pieņēmusi mistera Krolija piedāvāto elkoni, devās pa priekšu uz ēdamistabu, un es tai sekoju, vezdama pie rokas abas mazās audzēknes.

Tur jau sēdēja sers Pils ar sudraba kausu rokās. Viņš tikko bija atgriezies no pagraba un arī šķita ģērbies pilnā parādes tērpā, tas ir, bija novilcis getras, pavērdams mūsu skatienam mazās, tuklās kājeles melnās vilnas zeķēs. Bufete bija nokrauta mirdzošiem, senlaicīgiem traukiem — tasītēm no zelta un sudraba, paplātēm un garšvielu menāžām, gluži kā no Randela Bridža veikala. Visi galda piederumi arī bija sudrabā kalti, un divi sarkanmataini sulaiņi gaiši dzeltenās livrejās stāvēja katrā pusē bufetei.

Misters Krolijs noturēja garu galda lūgšanu, sers Pils teica «āmen», un lielie sudraba vāki no traukiem tika-noņemti.

«Kas mums šodien pusdienās, Betsij?» baronets vaicāja.

«Liekas, jērgaļas zupa, ser Pit,» atbildēja lēdija Krolija.

«Mouton aux navets,'» svinīgi piebilda virssulainis (vari to izrunāt «mutongonevi»), «pirmajā ēdienā potage de mouton à VEcossaise^20 [21]. Piedevām sagatavoti pommes de terre au naturel un choufleur à l’eau^22.»

«Jēra gaļa paliek jēra gaļa,» sacīja baronets, «milzīgi labs ēdiens. Kas tā bija par aitu, un kad jūs, Iloroks, viņu nokāvāt?»

«Viens no Skotijas tumšgalvas auniem, ser Pit; mēs to nokāvām ceturtdien.»

«Kā to sadalīja?»

«Stils no Madberijas pievāca gurna gabalu un divas kājas, ser Pit, bet viņš apgalvo, ka jērs esot pārāk liess un sasodīti villains, ser Pit.»

«Vai varu jums piedāvāt potage, mis . . . mis Blanta?» vaicāja misters Krolijs.

«Varens skotu virums, mana mīļā,» sacīja sers Pits, «lai arī to sauc nezin kādā franču vārdā.»

«Man šķiet, ser,» augstprātīgi noteica misters Krolijs, «pieklājīgā sabiedrībā šo ēdienu pieņemts saukt tieši tā, kā es teicu.»

Nu sulaiņi gaiši dzeltenajās livrejās pasniedza mums zupu sudraba šķīvjos un arī mouton aux navets. Tad tika atnests ar ūdeni atšķaidīts alus, ko mums, jaunajām dāmām, pasniedza vīna glāzēs. Neesmu diez kāda lielā alus pazinēja, taču no tīras sirds varu teikt, ka tad jau gan labāk dzeru ūdeni.

Kamēr iebaudījām maltīti, sers Pits izmantoja gadījumu, lai apjautātos, kas noticis ar jēra pleca gabaliem.

«Tie droši vien tika patērēti kalpu galā,» pazemīgi noteica milēdija.

«Tā gan, milēdij,» piebalsoja Horokss, «cik tad nu mums katram no šā tika!»

Sers Pits skaļi iezviedzās un turpināja sarunu ar misteru Horoksu:

«Tas tur melnais Kentas cūku mātes sivēns laikam gan tagad būs krietni vien apvēlies.»

«Nevar sacīt, ka plīstu no treknuma, ser Pit,» virssulainis ārkārtīgi nopietni atbildēja, un šoreiz ne vien sers Pits, bet arī abas meitenes sāka kratīties nevaldāmos smieklos.

«Mis Krolija, mis Rozā Krolija,» aizrādīja misters Krolijs, «mani pārsteidz šie jūsu smiekli nevietā.»

«Nekas, milord,» teica baronets, «mēs to barokli sestdien nogaršosim. Kauj tik šo sestdienas rītā nost, Džon Iloroks. Mis Šarpa ciena cūkgaļu, vai ne tā, mis Sarpa?»

Tas nu arī, man šķiet, ir viss, ko varu atcerēties no sarunas pie pusdienu galda. Kad maltīte bija pabeigta, seram Pitam priekšā tika nolikta krūze ar karstu ūdeni un pudele, liekas, ar rumu. Misters Horokss ielēja man un manām audzēknēm pa mazai glāzītei vīna, bet milēdijai tika pasniegts vesels kauss. Kad piecēlāmies no galda, lēdija Krolija izvilka no rokdarbu galdiņa atvilktnes kaut kādu bezgalīgu adīkli, bet abas meitenes paņēma nosmulētu kāršu komplektu un sāka spēlēt kribidžu. Iedegta bija tikai viena svece, bet tā pati lepni mirgoja lieliskā senlaicīgā sudraba svečturī. Kad biju atbildējusi uz pavisam nedaudziem milēdijas jautājumiem, man tika dota iespēja izvēlēties izklaidēšanos — vai nu sprediķu grāmatu, vai arī brošūru par labības likumiem*, kuru pirms pusdienām bija lasījis misters Krolijs.

Tā mēs nosēdējām kādu stundu, līdz pēkšņi izdzirdējām soļus.

«Meitenes, metiet nost kārtis!» bailēs drebošu balsi iesaucās milēdija. «Atlieciet atpakaļ mistera Krolija grāmatu, mis Sarpa!»

Un nebijām vēl lāgā paguvušas izpildīt šīs pavēles, kad istabā ienāca misters Krolijs. [23]

«Turpināsim vakarējo sarunu, jaunās dāmas,» viņš teica, «jūs abas pēc kārtas nolasīsiet pa lappusei, lai mis .. . ē . . . mis Sortai būtu iespēja jūs paklausīties.»

Un nabaga meitenes sāka lasīt garo un garlaicīgo sprediķi, kas ticis noturēts Betedas kapelā Liverpūlē sakarā ar misiju, kura devusies pie Čikaso cilts indiāņiem.

Nu, vai tas nebija aizraujošs vakars?

Pulksten desmitos kalpotājiem lika aicināt seru Pitu un visu saimi uz vakara lūgšanu. Sers Pits ieradās pirmais — krietni piesarcis, visai nedrošu gaitu; viņam sekoja virssulainis, gaišdzeltenie kanārijputniņi, mistera Krolija kalpotājs, tad vēl trīs kalpi, kas izplatīja stipru staļļa smaku, un četras sievietes; viena no viņām, kā ievēroju, bija milzīgi uzcirtusies un, mezdamās ceļos, nomērīja mani ar bezgalīga nicinājuma pilnu skatienu.

Kad misters Krolijs bija pabeidzis sprediķi ar visiem izskaidrojumiem, mēs saņēmām sveces un devāmies uz dusu. Un te nu mana rakstīšana atkal tika pārtraukta, kā jau esmu to aprakstījusi savai dārgajai, jaukajai Amēlijai.

Ar labu nakti! Skūpstu Tevi tūkstoš, tūkstoš un vēl tūkstoš reizes!

Sestdiena. Šorīt pulksten piecos izdzirdu mazā, melnā sivēna kviekšanu. Rozā un Violeta vakar mani iepazīstināja ar šo surķi, parādīja staļļus un suņu būdas, aizveda pie dārznieka, kurš novāca augļus tirgum; meitenes dārzniekam izdiedelēja vīnogu ķekaru no siltumnīcas, kaut gan viņš nodievojās, ka sers Pits esot saskaitījis ikvienu odziņu un ka iztrūkstošais ķekars viņam varot maksāt vietu. Mīļās meitenes noķēra aplokā kumeļu un piedāvāja man, lai es to pajādelējot, bet tad pašas kāpa lopiņam mugurā, lklz pieskrēja grimis un, briesmīgi lādēdamies, viņas aiztrieca.

Lēdija Krolija mūždien kaut ko ada no vilnas dzijas. Sers Pits pastāvīgi katru vakaru piedzeras un uzturas, kā man liekas, Horoksa — virssulaiņa sabiedrībā. Misters Krolijs vakaros allaž lasa sprediķus, bet no rītiem ieslēdzas savā istabā vai arī dodas jāšus uz Madberiju grāfistes darīšanās vai uz Skvošmoru, kur trešdienās un piektdienās notur sprediķus vietējiem nomniekiem.

Nodod savam mīļajam tētiņam un māmiņai simttūkstoš sveicienu pateicībā no manis. Vai Tavs nabaga brālis jau atkopies pēc nelaimīgā araka punša? Ak vai, ak vai! Kā gan vīriešiem vajadzētu piesargāties no šā briesmīgā punša!

Tava mūžam uzticamā

Rebeka.»

Ja apsveram visu minēto, jāatzīst, ka mūsu mīļajai Amālijai Sedlijai Raselskvērā šķiršanās no mis Sarpas nāca tikai par labu. Rebeka, protams, ir jautra un asprātīga; viņas apraksti par nabaga lēdiju, kura apraud savu zudušo skaistumu, un džentlmeni ar siena krāsas vaigubārdu un salmu krāsas matiem, bez šaubām, ir ļoti atjautīgi un liecina, ka viņa pamatīgi pazīst dzīvi. Fakts, ka viņa spēja, ceļos nometusies, domāt par tādiem niekiem kā mis Iloroksas lentas, pārsteidz droši vien ne tikai mani, bet arī jūs. Taču lūgšu mīļo lasītāju neaizmirst, ka šī stāsta nosaukums ir «Liekulības Tirgus», un tāds Liekulības Tirgus ir vieta, kur valda tukšība, samaitātība un muļķība un kur cilvēki blēdās, melo un liekuļo uz nebēdu. Kaut arī moralizētājs, kurš uz vāka notur savu sprediķi^24 (jūsu padevīgā kalpa precīzs attēls), paziņo, ka viņš valkā nevis mācītāja talāru vai tiesneša mantiju, bet gan to pašu garausaino āksta mundieri, kurā tērpta visa viņa draudze, tomēr cilvēkam, redziet, taisnība vien jārunā, cik nu ietilpst viņa spēkos, neatkarīgi no tā, kas sedz viņa galvu — vai cepure ar zvārguļiem, vai garīdznieka platmale; un, ja nu mums ir tāda apņemšanās, tad gribot negribot dienas gaismu ieraudzīs ne viens vien nepatīkams fakts.

Reiz Neapolē dzirdēju kādu savu amata brāli pludmalē sprediķojam godīgu, dīkdienīgu slaistu pūlim. Viņš bija iekvēlojies tādā kaislā niknumā pret savā iztēlē radītajiem neģēļiem, kuru ļaunos darbus atklāja klausītājiem, ka pūlis vairs nespēja valdīt pār sevi, — kopā ar dzejnieku tie izbrēca visniknākos lāstus un lamas pret pašu izdomāto briesmoni, līdz beidzot, kad apkārt tika laista cepure, naudas gabali tanī bira, vispatiesākās piekrišanas pavadīti.

No otras puses, mazajos Parīzes teātrīšos jūs ne tikvien dzirdēsiet pūli no ložām aurojam: «Ah gredin! Ah monstreU^25 un lādam lugā notēloto tirānu, bet novērosiet pat, ka aktieri kategoriski atsakās tēlot ļaundaru lomas, piemēram, infâmes Anglais^26, nežēlīgos kazakus un tamlīdzīgus tipus, un apmierinās ar niecīgāku atalgojumu, lai tikai varētu parādīties uz skatuves kā īsti, uzticami franču tautas dēli. Esmu izvēlējies šos divus gadījumus kā pretmetus, lai jūs paši redzētu, ka šo rindu autors alkst atmaskot un sodīt savus neliešus ne tikai mantkārīgos nolūkos, bet ka viņš izjūt pret tiem patiesu naidu, kurš nekādi nav savaldāms

tin kuram katra ziņa jārod izeja pienācīgos ķengu un lamu vārdos.

Tātad brīdinu savus «mīļos draugus», ka gatavojos stāstīt par neiedomājamu zemiskumu un sarežģītu — taču, es ceru, sevišķi interesantu — noziegumu. Mani nelieši nebūs no bezzobaino blēdīšu sugas, to es jums varu apsolīt. Kad nonāksim piemērotās vietās, necentīsimies taupīt asus vārdus — nē, nē! Bet, pārstaigājot klusus nostūrus', gribot negribot izturēsimies mierīgi. Vētra ūdens glāzē ir nejēdzība. Lai tā paliek varenajam okeānam un pusnakts tumsai. Sī nodaļa ir sevišķi rāma. Bet citas . . . Taču necentīsimies aizsteigties laikam priekšā.

Izvedot darbojošās personas uz skatuves, kā cilvēks un kā brālis gribu lūgt jūsu atļauju būt ne tikai par iepazīstinātāju, bet laiku pa laikam nokāpt no skatuves un parunāt par viņiem — ja tie būs krietni un rātni, mīlestībā spiest tiem roku; ja izrādīsies muļķīgi, slepus pasmieties lasītājam pie auss; ja būs ļauni un bezsirdīgi, norāt viņus pašiem skarbākajiem vārdiem, kādus vien pieļauj pieklājības normas.

Citādi jūs vēl iedomāsieties, ka es pats ņirgājos par dievbijīgajām ierašām, kuras mis Sarpai šķiet tik smieklīgas, un ka es pats labsirdīgi uzjautrinos par grīļīgo veco Silēnu* — baronetu, kaut gan patiesībā smejas tas, kurš izjūt godbijību tikai pret bagātību un kura acis nespēj saskatīt neko citu kā vien izdevīgu gadījumu tikt dzīvē uz priekšu. Tādi cilvēki dzīvo, zeļ un zied šai pasaulē, nepazīdami ne ticības, ne cerības, ne līdzjūtības. Vērsīsimies pret viņiem, dārgie draugi, ar visstingrāko bardzību. Ir vēl arī citas sugas ļautiņi, kas gūst ne mazākus panākumus, — īstie šarlatāni un muļķi, un tieši viņu apkarošanai un atmaskošanai, bez šaubām, savā laikā radīti Smiekli.

IX NODAĻA ĢIMENES PORTRETI

Sers Pits Krolijs bija filozofs ar noslieci uz visu vulgāro. Viņa pirmo laulību ar dižciltīgā Binkija meitu nokārtoja vecāki, un, vēl lēdijai Krolijai dzīvai esot, sers Pils dažu labu reizi izteicās, ka viņam pieliekot jau no viena šāda sasodīti kašķīga tīrasiņu kraķa, tā ka lai velns viņu paraujot, ja pēc milēdijas nāves viņš vēlreiz iedomāšoties sasieties ar tādu sugu; kad milēdija atstāja šo pasauli, viņš tiešām turēja doto vārdu un par otro sievu izraudzījās

mis Rožu Dosoni, mistera Džona Tomasa Dosona — Madberijas dzelzslielu tirgotāja meitu. Cik laimīga gan bija Rozā, kļūdama par milēdiju Kroliju!

Aplūkosim tuvāk viņas laimi! Pirmkārt, viņa atteicās no Pītera Rata, jauna cilvēka, ar kuru līdz šim bija sagājušies un kurš, vīlies mīlestībā, sāka nodoties kontrabandai, malu medniecībai un tūkstoš citiem nelāgiem tikumiem. Pēc tam, kā jau tas pieklājas, viņa sarāva sakarus ar visiem jaunības draugiem un paziņām, kurus milēdija, bez šaubām, nevarēja pieņemt Karaliskajā Krolijā; taču arī jauniegūtajā sabiedrībā neatradās neviens, kas viņu sagaidītu atplestām rokām. Un kurš gan to lai darītu? Seram Hadlstonam Fadlstonam bija trīs meitas, un ikviena no tām cerēja kļūt par lēdiju Kroliju. Sera Džailsa Vopšota ģimene jutās apvainota, ka izvēle nav kritusi uz vienu no Vopšotu meitenēm, bet pārējie grāfistes baroneti bija gluži sašutuši, ka cilvēks no viņu kārtas stājas tik nevienlīdzīgā laulībā. Nemaz jau nerunāsim par vienkāršajiem mirstīgajiem, — lai viņi kurn nevienam nezināmi.

Sera Pila neīs, kā viņš pats izteicās, tie visi nebija ne plika graša vērti. Viņam piederēja skaistule Rozā — un ko gan vēl cilvēkam vajag, lai būtu pilnām apmierināts? Tā viņš katru vakaru piedzērās, šad tad iekaustīja savu skaisto Rožu un, kad brauca uz Londonu, lai piedalītos parlamenta sesijās, pameta sievu Hempšīrā bez neviena vienīga drauga visā plašajā pasaulē. Pat misis Krolija — draudzes mācītāja mistera Bjūta Krolija laulātā draudzene — atsacījās apciemot Rožu, jo viņa, tā sakot, nemūžam neielaidīšoties kaut kādās darīšanās ar tirgoņa meitu.

Tā kā vienīgais, ar ko daba likās apveltījusi lēdiju Kroliju, bija viņas sārtie vaigi un baltā āda un ta ka viņai nepiemita ne stingrs raksturs, ne vismazākā apdāvinātība, ne savi uzskati, ne vājības, ne aizraušanās, ne arī tas dvēseles stiprums un kaislais temperaments, kas nereti tiek piešķirts pavisam muļķīgām sievietēm, viņa nespēja diez cik ilgi valdīt pār sera Pita jūtām. Rozes uz viņas vaigiem drīz novīta, auguma vingrums pēc abu bērnu piedzimšanas izgaisa bez pēdām, un viņa sava vīra namā kļuva gluži vienkārši par priekšmetu, kuram tikpat liela nozīme kā nelaiķes lēdijas Krolijas flīģelim. Kā vairums gaišmatainu sieviešu ar maigu sejas krāsu, viņa valkāja gaišas drānas — parasti tādā kā duļķainā jūras zaļumā vai arī pabālējušā debesu zilumā. Dienu un nakti viņa sēdēja pie sava nebeidzamā adīkļa vai arī knibinājās ap kādu citu rokdarbu. Dažu gadu laikā viņa paguva pieražot segas visām gultām Krolijā. Vienīgais, kam milēdija šķita pieķērusies, bija nelielais puķu dārziņš, — cits viss palika tai vienaldzīgs. Kad vīrs izturējās rupji, viņa sastinga vienaldzībā, kad sita — izplūda asarās. Milēdijai pat pietrūka rakstura nodoties dzeršanai, un viņa tikai novaidējās un augu dienu nīka neapģērbusies, ar papīriņiem matos. Ak Liekulības Tirgus! Liekulības Tirgus! Ja nebūtu tevis, Rozā paliktu tā pati dzīvespriecīgā meitene un Pīters Bats un Rozā kā laimīgs laulāts pāris draudzīgas ģimenes vidū saimniekotu mājīgā fermā un saņemtu savu taisnīgo tiesu gan priekos un bēdās, gan cerībās un pūliņos. Taču Liekulības Tirgū tituls un četrjūgs ir daudz vērtīgākas mantas nekā cilvēka laime; un, ja Henrijs Astotais* vai Zilbārdis vēl šobaltdien dzīvotu un iekārotu sev desmito sievu, kā jums šķiet, — vai viņi nevarētu iegūt pašu skaistāko no meitenēm, kas šajā sezonā tiks ievestas galmā?

Milēdijas rāmais gurdenums, kā to viegli iedomāties, nespēja bērnos izraisīt diez kādu mīlestību pret māti, un abas meitenes jutās daudz laimīgākas saimes galā un zirgu staļļos; un, tā kā dārzniekam — skotam, par laimi, bija jauka sieva un labi bērni, meitenes viņa mājoklī atrada sev piemērotu sabiedrību, kur smēlās pirmās zināšanas, kas arī palika vienīgās līdz tam brīdim, kad ieradās mis Sarpa.

Rebeka tapa pieņemta darbā tikai tāpēc, ka guvernanti neatlaidīgi pieprasīja misters Pits Krolijs, lēdijas Krolijas vienīgais draugs un aizstāvis un arī vienīgais cilvēks, ja neskaita bērnus, pret kuru milēdija izjuta tādu kā tikko manāmu maigumu. Misters Pits, šis ārkārtīgi pieklājīgais un labi audzinātais džentlmenis, bija nolēcies savos senčos — dižciltīgajos Binkijos. Aizsniedzis vīra gadus, viņš tūliņ pēc atgriešanās no Kraistčcrčas* sāka nostiprināt atslābušo mājas disciplīnu, nelikdamies ne zinis gar tēvu, kurš pret viņu izjuta nepārvaramu godbijību. Pits savās smalkajās manierēs bija tik nesatricināms, ka drīzāk būtu nomiris nekā sēdies pie pusdienu galda bez balta kaklauta. Drīz pēc mistera Pita atgriešanās no koledžas virssulainis Ilorokss kādu dienu bija atļāvies pasniegt viņam vēstuli bez paplātes; misters Pits nomērīja sulaini ar saltu skatienu un nostrostēja tik pamatīgi, ka Horokss kopš šā brīža vairs nepārstāja baidīties no viņa; visa māja drebēja viņa priekšā; kad misters Pits bija mājās, papīrīši no lēdijas Krolijas matiem tika iztīti daudz agrāk, sera Pita dubļainās getras nozuda kā nebijušas un, kaut arī nelabojamais večuks mēģināja turēties pie vienas otras vecas paražas, tomēr dēla klātbūtnē nekad nepiesūcās un pie kalpotājiem vērsās tikai ļoti izturētā un

pieklājīgā veida. Pat kalpi bija pamanījuši, ka sers Pits dēla klātbūtnē nekad nenolamā lēdiju Kroliju.

Pits bija tas, kas iemācīja virssulaini ziņot: «Milēdij, azaids pasniegts!» — un kas uzstāja, lai milēdija pie galda tiktu vesta zem rokas. Viņš retos gadījumos uzsāka sarunas ar milēdiju, bet, ja runāja, tad ar visdziļāko cieņu un nekad neļāva tai iziet no istabas, pirms nebija svinīgi piecēlies, lai atvērtu durvis un galanti paklanītos.

ītonā* Pitu iesauca par mis Kroliju; un šeit, lai man tiek piedota atklātība, jaunākais brālis Rodons viņam šad tad pamatīgi sadeva pa ādu. Taču, lai arī viņa garadāvanas nebija no spožajām, talanta trūkumu aizstāja teicama uzcītība, un, cik zināms, visu astoņu skolas gadu laikā viņš ne reizi netika saņēmis to sodu, no kura, kā parasti domā, izvairīties spējīgi vienīgi ķerubi.

Koledžā' Pita karjera nenoliedzami bija augstākās uzslavas cienīga. Šeit viņš gatavojās valsts dienestam, kurā vajadzēja tikt ievestam ar vectēva — lorda Binkija svētību, īpaši centīgi pētīdams gan senos oratorus, gan pēdējā laika veiklākos runātājus un nenoguris piedalīdamies studentu disputos. Lai gan vārdi viņam pludiņ plūda pār lūpām un sīkā balstiņa skanēja uzpūtīgi un pašpārliecināti un lai arī viņš nekad nepieskārās tādām domām un uzskatiem, kas jau nebūtu pagalam novazāti un nodrāzti, neaizmirsdams papildināt savus vārdus ar citātiem no latīņu valodas, tomēr zēnam dzīvē nelaimējās, kaut arī šādas viduvējas spējas jebkuram citam būtu sagādājušas drošus panākumus. Viņš pat nesaņēma godalgu par savu poēmu, lai ari draugi apgalvoja, ka tā pienāktos tieši viņam.

Pabeidzis koledžu, Pits kļuva par lorda Binkija privātsekretāru, vēlāk tika iecelts par sūtni Pumpernikelijā* un šo amatu izpildīja ar teicamām sekmēm, piegādādams toreizējam ārlietu ministram Strasburgas pīrāgu sūtījumus. Desmit gadus nokalpojis par sūtni (kādu laiku pat pēc lorda Binkija nāves), apsvēris, ka šai nozarē tik drīz izvirzīties neizdosies, Pils galu galā pameta diplomāta karjeru, kas zināmā mērā viņam šķita jau pretīga, un nolēma kļūt par muižnieku.

Atgriezies Anglijā, viņš sarakstīja brošūru par iesalu (kā jau godkārīgam cilvēkam, viņam patika uzstāties publikas priekšā) un dūšīgi vien aizstāvēja nēģeru atbrīvošanu. Tā viņš kļuva labs draugs misteram Vilberforsam*, kura politiku apbrīnoja, un uzsāka ievērojamo saraksti ar cienīgtēvu Sailesu Hornbloveru par misijas sūtīšanu uz Ašantu zemi, Londonā viņš ieradās, ja nu ne tieši uz parlamenta sesijām, tad vismaz maijā uz reliģiskām sanāksmēm. Savā grāfistē viņš darbojās par miertiesnesi un rosīgi sludināja svēto vārdu tiem, kam reliģiskā apgaismība bija sevišķi nepieciešama. Ļaudis runāja, ka viņš neesot gluži vienaldzīgs pret lēdiju Sīpšenku — lorda Sautdauna trešo meitu, kuras māsa — lēdija Emīlija bija uzrakstījusi tādus aizraujošus sacerējumus kā «Jūrnieka īstenais kompass» un «Finelejas ābolu tirgotāja».

Mis Sarpas aprakstos mistera Pita izdarības Karaliskajā Iiro-lijā nebūt nav kariķētas. Viņš tiešām piespieda muižas kalpus noņemties ar iepriekš minētajiem dievbijīgajiem vingrinājumiem, kuros (jo labāka liecība viņam!) iesaistīja arī savu tēvu. Viņš uzmetās par aizstāvi Krolijas draudzes independentu* lūgšanu namam, tādējādi izraisīdams ārkārtīgu sašutumu tēvocī — draudzes mācītājā un tikpat ārkārtīgu sajūsmu serā Pitā, kurš pat jutās aicināts pāris reižu aiziet uz šo namu; rezultātā Krolijas draudzes baznīcā nodārdēja ne viens vien saniknots sprediķis, kas tika raidīts tiešā ceļā uz seno, gotisko baroneta solu. Lai kā tas arī būtu, šķīstsirdīgais sers Pils neizjuta šo runu vareno spēku, jo pa sprediķa laiku allaž saldi nosnaudās.

Misters Krolijs visā nopietnībā uzskatīja, ka vecajam džentlmenim nācijas un visas kristīgās pasaules labā būtu jāatdod viņam sava viela parlamentā, taču sers Pits ir nedomāja to darīt. Abi viņi, protams, bija pieliekami saprātīgi, lai neatteiktos no tūkstoš piecsimt mārciņām gadā, ko ienesa otra vieta parlamentā (tai laikā šo vielu aizņēma misters Kvodrūns ar carte blondie^27jautājumā par vergiem); patiešām — dzimtas īpašums bija parādiem apkrauts, un ienākumi no vietas parlamentā Karaliskajai Krolijai katrā ziņā lieti noderēja.

Muiža vēl joprojām nespēja atkopties no bargā naudas soda, kas bija uzlikts Volpolam Krolijam, pirmajam baronetam, par zīmoglaku resorā izšķērdētajiem līdzekļiem. Sers Volpols bija jautrs zēns, kas mācēja veikli likt pie naudas un tikpat veikli to atkal notērēt («Alieni appetens, sui profusus,»[28] — tā nopūzdamies varētu sacīt misters Krolijs), un viņu savā laikā dievināja visa grāfiste, jo Karaliskā Krolija bija plaši pazīstama ar savu viesmīlību un pastāvīgajām dzīrēm. Pagrabi toreiz vai lūza no burgundieša, suņu būdās rēja neskaitāmi dzinējsuņi un staļļos

dižojās lepni medību zirgi, bet šobrīd Karaliskās Krolijas zirgus jūdz arklam priekšā vai ari tie velk Trafalgāras karietes. So pašu zirgu četrjūgs tanī liktenīgajā dienā atveda mis Sarpu Karaliskajā Krolijā, jo, lai kāds lempis bija sers Pits, mājās viņš vienmēr dedzīgi rūpējās par savu cieņu un gandrīz nekad neizbrauca citādi kā ar četriem zirgiem, un, kaut pusdienās viņam galdā tika celta vienīgi vārīta jēra gaļa, toties to pasniedza trīs sulaiņi.

Ja ar sīkstulību vien varētu tikt pie mantas, sers Pits Krolijs sen jau būtu varen bagāts vīrs; ja viņam būtu uzsmaidījusi laime ieņemt godājamu amatu kādā nomaļā pilsētiņā, kaut arī viņa vienīgais kapitāls būtu paša saprāts, arī tad, iespējams, viņš šo kapitālu prastu izmantot lietderīgi un kļūtu par ietekmīgu personu. Taču liktenis viņam nelaimīgā kārtā bija piešķīris skanīgu vārdu un plašu, vēl neapķīlātu īpašumu, — kā vārds, tā muiža nāca drīzāk par ļaunu nekā par svētību. Viņš izjuta nepārvaramu tieksmi prāvoties, kas prasīja ne vienu vien tūkstoti gadā, un, tā kā viņš bija par daudz gudrs, lai ļautu sevi apkrāpt, kā pats teica, vienam starpniekam, tad nodeva savas lietas saputrot veselam ducim aģentu, kaut arī nevienam no tiem neuzticējās. Kā zemes īpašnieks viņš bija tik blēdīgs, ka zemi no viņa nomāt iedrošinājās vienīgi galīgi izputējuši ļautiņi; kā zemkopis viņš bija tik sīksts, ka ne graudiņu negribēja zemei nosliekt, un atriebīgā daba savukārt liedza viņam ražu un piešķīra to devīgākiem zemes kopējiem. Viņš metās uz visām iespējamām spekulācijām: ierīkoja raktuves, pirka kanālu izbūves akcijas, apgādāja ar zirgiem pasta ratus, slēdza ar valdību daždažādus līgumus un bija visvairāk aizņemtais cilvēks un tiesnesis visā grāfistē. Tā kā viņam nclabpatika atlīdzināt par darbu krietniem uzraugiem savās granīta lauztuvēs, viņš pilnām izbaudīja prieku noraudzīties, kā četri no šiem vīriem aizlaižas uz Ameriku, pagrābdami līdz krietnu daļu bagātibas. Viņa ogļraktuves nolaidības dēļ pārplūda ar ūdeni; valdība lauza līgumu, jo bija saņēmusi bojātu liellopu gaļu, bet, ja runājam par sera Pita staļļiem, ikviens pasta turētājs karalistē zināja, ka viņš zaudē tik daudz zirgu kā neviens visā zemē, jo iepirka tos par lētu naudu un piedevām slikti ēdināja. Pēc dabas viņš bija visai sabiedrisks cilvēks un nepavisam ne augstprātīgs; gluži otrādi — viņš ar lielāku prieku uzturējās vienkārša nomnieka vai zirgu tirgotāja sabiedrībā nekā tikās ar tādiem džentlmeņiem kā paša dēls milords; viņam patika iemest, krietni izlamāties, palaist kādu joku ar fermeru meitām; nekad nebija dzirdēts, ka viņš spētu lieki izdot kaut šiliņu vai arī veikt kādu krietnu darbu, taču vienm,ēr bija jautrs, šķelmīgs un zobgalīgs; šodien viņš varēja dzīt jokus un iedzert pa glāzei ar kādu no nomniekiem, bet rīt jau izpārdot tā mantu ūtrupē; ar tādu pašu labsirdīgu jautrību viņš spēja saņemt malu mednieku un tūliņ pat to aizgādāt spaidu darbos. Viņa jūtīgumu pret skaisto dzimumu jau atzīmēja mis Rebeka Sarpa, — vārdu sakot,, starp visiem Anglijas baronetiem, pēriem un apakšnama locekļiem nebūtu iespējams atrast otru tik viltīgu, zemisku, patmīlīgu,, muļķīgu un negodīgu veci. Sera Pita Krolija asinssarkanā ķetna spēja ieslīdēt jebkurā kabatā, tikai ne savējā; tā kā mēs augstu vērtējam britu aristokrātiju, mums, protams, ir ļoti skumji un sāpīgi atzīt, ka cilvēkam, kura vārds minēts Anglijas pēru sarakstā, piemīt tik daudz nekrietnu īpašību.

Galvenais iemesls, kādēļ misteram Krolijam bija tik liela ietekme uz tēvu, izrādījās tīri finansiāli apsvērumi. Baronets bija dēlam parādā krietnu summu no mātes atstātā mantojuma un nekādi nevarēja saņemties to atdot; patiesībā viņš izjuta gandrīz nepārvaramu pretīgumu kādam dot naudu, un tikai piespiedu kārtā varēja panākt, lai viņš samaksā parādus. Mis Šarpa aprēķināja (viņai, kā to drīz uzzināsim, tika uzticēti gandrīz visi ģimenes noslēpumi), ka ikgadējie maksājumi kreditoriem vien atņem godājamam baronetam vairākus simtus mārciņu; taču tā bija tāda bauda, no kuras viņš nekad nespēja atteikties, — baronets izjuta negantu prieku, likdams nabaga nelaimīgajiem gaidīt, virzīdams lietu no vienas tiesu instances uz otru un atbīdīdams parāda nokārtošanas termiņu līdz bezgalībai. Kāda gan jēga būt parlamenta loceklim, viņš mēdza sacīt, ja nevar tikt vaļā no parādu samaksas? Un "patiešām — senatora postenis šai ziņā baronetam bija krietni vien noderējis.

Liekulības Tirgus! Liekulības Tirgus! Te nu redzam cilvēku, kurš tikko prot uzkricelēt kādu vārdu un nav pat papūlējies iemācīties lasīt, — neaptēstu, bet viltīgu tēvaini, kura vienīgais dzīves mērķis ir sīkas blēdības, bezgaumīgu, nejūtīgu cilvēku, kas pazinis tikai netīras un zemiskas izpriecas, — un tomēr šāds cilvēks ieņem izcilu stāvokli, viņam pieder gods un vara, viņš ir ievērojama amatpersona un savas zemes varenības balsts. Viņš ir augstais šerifs* un vizinās zeltītā karietē. Pat ministri un valstsvīri klanās viņa priekšā, un Liekulības Tirgū viņš ieņem daudz augstāku stāvokli nekā ar visspožāko prātu apveltīta nevainojama tikumība.

Seram Pitam bija neprecēta pusmāsa, kas no mātes saņēma mantojumā krietnu bagātību; lai gan baronets silti ieteica māsai aizdot viņam naudu pret galvojumu, mis Krolija atteicās no šā piedāvājuma un atzina par drošāku ieguldīt kapitālu valsts vērtspapīros. Pie tam viņa atklāja savu nodomu — novēlēt visu mantu sera Pita otrajam dēlam un mācītāja ģimenei; pāris reižu viņa jau bija nomaksājusi Rodona Krolija parādus koledžā un vēlāk armijā. Mis Krolijai, dabiski, tika parādīta milzīga cieņa Karaliskajā Krolijā, jo viņai bankā bija tāds kredīts, kas spētu izraisīt mīlestību pret tā īpašnieci jebkurā namā.

Kādu cieņu spēj piešķirt vecai dāmai šāds kredīts bankā! Ar kādu maigumu mēs noraugāmies viņas trūkumos, ja viņa ir mūsu radiniece (kaut ikvienam no lasītājiem būtu savs desmits šādu radinieču!), cik mums viņa liekas jauka un labsirdīga večiņa! Kādus smaidus viņai veltī Ilobsa un Dobsa jaunākais kompanjons, pavadīdams veco dāmu uz rombiem greznoto karieti* ar tuklo, mūžam aizelsušos kučieri uz bukas! Kā gan mēs atrodam iespēju vienmēr, kad radiniece mūs pagodina ar apciemojumu, pavēstīt saviem draugiem, cik ievērojamu stāvokli viņa ieņem sabiedrībā! Mēs sakām (un tā ir svēta patiesība!): «Es vēlētos iegūt mis Makverteres parakstu — uz čeka par piectūkstoš mārciņām!» — «Un viņa šo sīkumu pat nepamanītu!» piebilst jūsu sieva. «Viņa ir mana krustmāmiņa!» jūs atbildat pavisam nevērīgi, it kā starp citu, ja kāds draugs apjautājas, vai mis Mak-vertere ir jums rada. Jūsu sieva pastāvīgi sūta viņai dažādus niekus kā savas mīlestības apliecinājumu, jūsu meitiņas izšuj viņai neskaitāmas somiņas, spilventiņus un kāju soliņus. Cik jauki kuras uguns kamīnā krustmāmiņas istabā, kad viņa ierodas jūs apciemot, kaut gan jūsu paša sieva, aiz aukstuma drebinādamās, šņorē ciet savu korseti! Viņas viesošanās reizēs visa māja kļūst tāda kā jautrāka, omulīgāka, siltāka, dzīvespriecīgāka un mājīgāka, kas nav manāms pārējā laikā. Jūs pats, manu dārgo ser, aizmirstat nosnausties pēc pusdienām un pēkšņi izrādāties aizrautīgs robera spēlētājs (kaut arī nepārtraukti zaudējat). Un kādas gardas pusdienas tiek celtas galdā — katru dienu medījumi, labākie Grieķijas un Spānijas vīni un dažnedažādas zivis no Londonas! Pat kalpi virtuvē dabū izbaudīt vispārējo labklājību; kamēr šeit uzturas mis Makverteres tuklais kučieris, alus ir kļuvis krietni vien stiprāks, bet tējas un cukura patēriņš bērnu istabā (šeit tiek pasniegts azaids krustmāmiņas istabenei) vairs vispār netiek aprēķināts. Vai tas ir tā vai nav? To jautāju tev, vidusšķira. Ak žēlīgā debess! Dāvā man šādu vecu krustmāmiņu — neprecētu krustmāmiņu ar rombu uz karietes un gaišu kafijas; krāsas lieko sprogu uz pieres, — un kādas tik somiņas un maisiņus mani bērni viņai šūdinās, un kā mēs ar Džūliju centīsimies gādāt par viņas omulību! Ak, neizsakāmi saldie māņu tēli! Ak,, neprātīgie nomoda sapņi!

X NODAĻA MIS ŠARPA IEMANTO DRAUGUS

Kad nu Rebeka tika uzņemta par līdztiesīgu locekli šīs draudzīgās ģimenes pulkā, kuras portretus mēs uzskicējām iepriekšējās lappusēs, viņa, dabiski, uzskatīja par pienākumu izpatikt saviem labvēļiem un ar visiem iespējamiem līdzekļiem iegūt U> uzticību. Kas gan cits atliek kā vienīgi apbrīnot nabaga neaizsargātās bārenes cildenās pateicības jūtas! Un, pat ja viņas nodomos varētu samanīt kaut vai nelielu patmīlības ēnu, — kurš gan iedrošinātos apšaubīt, ka šāda saprātīga rīcība ir pilnā mērā attaisnojama? «Esmu viena visā plašajā pasaulē,» teica šī meitene, kurai nebija neviena drauga. «Nekā cita no dzīves nevaru gaidīt kā vien to, ko spēšu sasniegt ar savu darbu, un, kamēr mazā muļķa sārtvaidze Amēlija, kurai nepiemīt ne puse no mana saprāta, ir desmittūkstoš mārciņu īpašniece ar nodrošinātu stāvokli, nabaga Rebeka (un vai var salīdzināt Amēlijas stāvu ar manējo!) var paļauties vienīgi pati uz sevi un savu attapību. Nu paraudzīsimies, vai atjauta spēs pacelt mani pienācīgos augstumos un vai kādā jaukā dienā es nevarēšu mis Amēlijai pierādīt savu nenoliedzamo pārākumu. Nav jau tā, ka es neieredzētu nabaga Amāliju, — kurš gan spētu ienīst šādu nekaitīgu, labdarīgu raclī-biņu? Taču lieliska būs tā diena, kad ieņemšu augstāku stāvokli sabiedrībā nekā viņa, un kādēļ, patiesi, lai tas ar mani nenotiktu?» Tā mūsu mazā, romantiskā draudzene iztēlojās gaišas nākotnes ainas, un nav nekāda iemesla sašutumam par to, ka viņas gaisa piļu galvenais iemītnieks bija senilgotais laulātais draugs. Par ko lai domā jaunas meitenes, ja ne par dzīvesbiedriem? Par ko gan citu lai domā viņu mīļās māmiņas? «Man pašai jāstājas savas māmiņas vietā,» teica Rebeka, tādā kā dzeļošā sakāves apziņā atcerēdamās likstas ar Džozu Sedliju.

Tā Rebeka izmanīgi apņēmās nodrošināt un nostiprināt savu stāvokli Karaliskās Krolijas dzimtā un tādēļ nolēma sadraudzēties ar ikvienu, kas kaut kādā veidā spētu kļūt par traucēkli viņas mieram.

Tā kā milēdija Krolija nekādā ziņā nespētu nostāties Rebekai cejā, — viņa turklāt vēl bija ārkārtīgi kūtra bezrakstura sieviete, kurai pat pašas mājās nebija ne vismazākā teikšana, — Bekija drīz vien secināja, ka nepavisam nav vērts censties pēc milēdijas labvēlības — jo tā kā tā nespētu to iegūt. Sarunās ar audzēknēm Rebeka bieži pieminēja viņu «nabaga māmiņu» un vispār pret lēdiju izturējās ar pienācīgu vēsu cieņu, galveno uzmanību iz-gudrēm veltīdama pārējiem ģimenes locekļiem.

Ar abām meitenēm, kuru vēlību Rebeka iekaroja pilnīgi un galīgi, viņas metode bija pavisam vienkārša. Viņa nepiesārņoja jaunās smadzenes ar pārmērīgām zinībām, bet, gluži pretēji, deva bērniem neierobežotu rīcības brīvību pašiem izglītoties, jo kura skola galu galā ir iedarbīgāka par pašmācību? Vecākā meitene aizrāvās ar grāmatu lasīšanu, un, tā kā Karaliskās Krolijas plašajā bibliotēkā bija pietiekami pagājušā gadsimta vieglās literatūras krājumi kā franču, tā angļu valodā (grāmatas bija iegādājies zīmoglaku ministrs pēc krišanas nežēlastībā) un tā kā grāmatu plauktiem neviens cits nekad nepieskārās, Rebekai radās piemērota iespēja gluži kā pa smieklam apmācīt mis Rožu Kroliju dažā labā gudrībā.

Tā viņas abas ar mis Rožu kopā izlasīja daudzas .aizraujošas franču un angļu grāmatas, starp kuru autoriem varētu atzīmēt mācīto doktoru Smoletu, atjautīgo misteru Henriju Fīldingu un fantastisko mesjē Krebijonu, jaunāko*, par kuru tā jūsmoja mūsu nemirstīgais dzejnieks Grejs*, kā arī universālo mesjē Voltēru. Reiz, kad misters Krolijs iedomājās apjautāties, ko patlaban lasa meitenes, guvernante atbildēja: «Smoletu.» — «Ak Smoletu,» gluži apmierināts noteica misters Krolijs. «Viņa vēsture gan ir diezgan garlaicīga, taču tā nekādā gadījumā nav tik bīstama kā mistera Hjūma vēsture*. Jūs taču lasāt vēsturi, vai ne?» — «Jā,» atbildēja mis Rozā, ir nedomādama piebilst, ka lasa mistera Ilem-frija Klinkera* «vēsturi». Kādu citu reizi misters Krolijs milzum sašutis pieķēra māsu lasām franču lugas, taču, kad guvernante apgalvoja, ka tas tiekot darīts, vienīgi lai labāk apgūtu franču sarunu valodu, viņam bija jāsamierinās. Misters Krolijs, kā jau diplomāts, ārkārtīgi lepojās ar savu veiklo franču valodas prasmi (jo viņš kā nekā vēl bija sabiedrības cilvēks) un jutās krietni vien glaimots par neskaitāmajiem komplimentiem, ar kuriem viņu šai sakarībā apveltīja guvernante.

Mis Violeta turpretim tiecās pēc kaut kā rupjāka un primitīvāka. Viņa zināja slepenus nostūrus, kur vistas dēja olas. Viņa rāpās kokos, izlaupīdama spārnoto dziedoņu ligzdiņas. Lielākais prieks meitenei bija iejāt jaunus zirgus un joņot pa laukiem kā Kamillai*. Viņa bija sava tēva un zirgu puišu mīlule. Virēja viņu lutināja un arī briesmīgi baidījās, jo meitene spēja uziet jebkuru slēptuvi, kur glabājās ievārījumu podi, un, atklājusi tos, iznīcināt bez žēlastības. Ar māsu viņa atradās mūžīgā karastāvoklī. Ja mis Sarpai arī gadījās pieķert Violetu nedarbos, viņa neteica ne vārda lēdijai Krolijai, jo tā varētu visu izstāstīt tēvam vai, kas būtu vēl ļaunāk, misteram Krolijam, tādēļ guvernante nosolījās klusēt, ja mis Violeta apņemas laboties un mīlēt savu audzinātāju.

Pret misteru Kroliju Rebeka izturējās ar cieņu un pazemību. Bieži viņa lūdza tam padomu par dažādiem grūtiem franču tekstiem, kurus pati nespēja izprast, kaut arī viņas māte bijusi francūziete, un jutās apmierināta, kad misters Krolijs šīs vietas izskaidroja. Viņš ne tikvien sniedza palīdzību laicīgās literatūras laukā, bet arī parādīja Rebekai lielu laipnību, izmeklēdams tai daudz nopietnāka satura grāmatas un vienmēr iesaistīdams to sarunās. Rebeka bezgala apjūsmoja mistera Krolija runas par biedrību, kas sniedza palīdzību Mabo nēģeriem, interesējās par viņa iesala brošūru, bija līdz asarām aizkustināta par sarunām, ko viņš uzsāka vakaros, un spēja izdvest tikai: «Ak ser(, paldies jums!» — ar vieglu nopūtu paceldama acis pret debesīm, un tad viņš visžēlīgi paspieda tās rociņu. «Izcelšanās galu galā ir noteicošais faktors,» mēdza teikt šis reliģiozais aristokrāts. «Cik ļoti mani vārdi aizkustina mis Šarpu, bet pārējie paliek pret tiem gluži vienaldzīgi. Esmu viņiem par daudz cēls, par daudz izsmalcināts. Būs laikam jāpadara mans stils ikdienišķāks, jo vienīgi viņa to izprot. Un kā gan ne — viņas māte taču bijusi Mon-moransī*!»

Un patiešām — mis Sarpas māte, izrādās, bija cēlusies no šīs ievērojamās dzimtas. Rebeka, protams, atturējās runāt par mātes sakariem ar skatuvi, jo tas varētu satricināt reliģiozā mistera Krolija pārliecību. Cik gan daudz dižciltīgu emigrantu šī briesmīgā revolūcija netika iedzinusi galīgā nabadzībā! Pāris mēnešu laikā Rebeka paguva izstāstīt ne vienu vien notikumu no savu senču dzīves; dažus šos stāstus misters Krolijs nejauši uzgāja pašu bibliotēkā Dozjē vārdnīcā, un tas jo vairāk nostiprināja viņa pārliecību par stāstītā patiesīgumu un Rebekas dižciltīgo izcelsmi. Vai pēc šīs ziņkārības un okšķerēšanās pa vārdnīcām mēs varam secināt un vai var secināt mūsu varone, ka misters Krolijs interesējas par viņu? Nē, tas notika aiz tīras draudzības. Vai tad mēs netikām minējuši, ka misters Krolijs bija pieķēries lēdijai Džeinai Sīpšenksai?

Reizi vai divas viņš sabāra Rebeku par ielaišanos triktraka* spēlē ar seru Pilu, jo uzskatīja to par bezdievīgu izpriecu, un ieteica viņai pievērsties tādām grāmatām kā «Trampa novēlējums» un «Mūrflldas neredzīgā veļas mazgātāja» vai arī ķerties pie kāda cila prātīga darba, bet mis Sarpa paskaidroja, ka viņas mīļā māmiņa bieži piedalījusies šai spēlē kopā ar veco grāfu de Triktraku un godājamo abatu de Kornetu, un tā vienmēr rada aizbildinājumu gan šai pasaulīgajai izpriecai, gan arī citām.

Taču ne jau ar triktraka spēli vien mazajai guvernantei izdevās iekarot sava maizes devēja baroneta simpātijas. Viņa atrada daudz dažādu iespēju, kā kļūt tam noderīga. Nenogurusi Rebeka lasīja cauri sera Pita tiesu lielas, ar kurām viņš bija apsolījis to iepazīstināt jau pirms braukšanas uz Karalisko Kro-liju. Viņa labprāt uzņēmās pārrakstīt baroneta vēstules un drošu roku pārveidoja tā rakstību pēc toreizējiem valodas likumiem. Viņa interesējās par visu, kam vien bija kāds sakars ar muižu, saimniecību, parku, dārziem un staļļiem; viņa izrādījās tik brīnišķīga sarunu biedrene, ka baronets gandrīz nekad, dodamies pastaigā pēc brokastīm, negāja bez viņas (un, protams, arī bez bērniem), un tad nu Rebeka aizgūtnēm deva viņam padomus, kurus kokus apcirst, kuras dobes uzrakt, kāda labība jau būtu pļaujama, kurus no zirgiem jūgt vezumiem priekšā, kurus norīkot aršanai. Nebija apritējis vēl ne gads kopš Rebekas ierašanās Karaliskajā Krolijā, kad viņa jau visā pilnībā bija pratusi iemantot sera Pita uzticību; sarunās pie pusdienu galda, kuras līdz šim risināja baronets divatā ar virssulaini misteru Iloroksu, tagad piedalījās gandrīz vienīgi sers Pits un mis Šarpa. Kad misis Krp-lija kaut kur izbrauca, Rebeka kļuva vai par pilntiesīgu nama saimnieci, taču šo jauno, godpilno stāvokli viņa ieturēja ar tādu pieticību un vienkāršību, lai tikai neaizskartu virtuves un staļļu varenības, pret kurām viņa vienmēr bija laipna un pieklājīga. Rebeku ne pazīt nevarēja — tā vairs nebija augstprātīgā, tramīgā, īgnā meitene, kādu to vērojām līdz šim; pārmaiņas Rebekas raksturā liecināja par meitenes izcilo saprātu, patieso vēlēšanos laboties un katrā ziņā jau nu parādīja viņas cildenās morālās īpašības. Vai šai jaunajai vēlības un pazemības pilnajai sistēmai Rebeka bija pievērsusies, savas sirdsbalss mudināta, to pierādīs viņas turpmākā rīcība. Šāda liekulības sistēma, kurai cilvēks pakļauts garu gadu gaitā, reti padodas meitenei divdesmit viena gada vecumā; taču lai lasītāji atceras, ka mūsu varone jauna skaitījās tikai pēc gadiem, un, ja viņi vēl nav paspējuši saprast, ka Rebeka bija sevišķi gudra sieviete, tad visa mūsu rakstīšana jāuzskata par gluži veltīgu.

Kroliju dzimtas vecākais un jaunākais dēls, tāpat kā džentlmenis un dāma meteoroloģiskā laika rādītājā, nekad mājās neuzturējās vienlaikus — viņi no sirds neieredzēja viens otru; patiesībā Rodons Krolijs, dragūns, izjuta īpašu nicinājumu pret visu, kas saistījās ar viņa dzimtu, un brauca mājās tikai tais nedaudzajas reizēs, kad krustmāte ieradās savā gadskārtējā apciemojumā.

Par vecās dāmas izcilajām personiskajām īpašībām jau ieminējāmies. Viņas īpašumā skaitījās septiņdesmit tūkstoši mārciņu, un viņa uzskatīja Rodonu Kroliju gandrīz vai par pašas dēlu. Mis Krolija ne acu galā neieredzēja vecāko brāļadēlu, turēdama ( to par īstu mīkstčauli. Viņš savukārt nevilcinājās izklāstīt savus uzskatus par krustmāti, kuras dvēseli domāja neglābjami pazudušu, un bija pārliecināts, ka arī brāļa izredzes viņā saulē nav ne par matu labākas. «īsta bezdieve,» misters Krolijs sacīja par krustmāti, «pinas ar visādiem ateistiem un frančiem! Sermuļi skrien pār kauliem, iedomājoties, kādā neizteicami briesmīgā stāvoklī viņa ir nonākusi, vēl tagad, tik tuvu kapam, nododamās uzpūtībai, izvirtībai, dieva zaimošanai un pasaulīgam neprātam.» Patiesi — vecā dāma kategoriski atteicās uzklausīt viņa pastāvīgos vakara sprediķus, un misteram Krolijam krustmātes viesošanās laikā nācās atteikties no dievam tīkamām pamācībām.

— Paturi tos sprediķus pats pie sevis, Pit, kamēr šeit būs mis Krolija, — teica tēvs, — viņa man raksta, ka nejūtot nekādu vēlēšanos klausīties tavā sludināšanā.

— Ak ser, būtu vismaz padomājuši par kalpotājiem!

— Pie velna ar visiem kalpiem! — atkliedza sers Pits, bet dēlam šķita, ka tas vēl nebūt nav lielākais ļaunums, kas var nākt pār kalpotājiem, ja tiem tiks atrautas viņa svētīgās pamācības.

— Nu lai taču viņi izčib! — bija vienīgā atbilde uz dēla protestiem. — Vai tiešām tu būsi tāds stulbenis, ka ļausi tiem trim tūkstošiem, kas ik gadus pienākas mūsu ģimenei, izsprukt no nagiem!

— Kāda gan nozīme naudai, ja pazušanā iet mūsu dvēseles! — turpināja misters Krolijs.

— Tu laikam gribi sacīt, ka vecā dāma negrasās novēlēt naudu tev?

Un kas lai zina teikt — varbūt tieši par to arī domāja misters Krolijs.

Vecā mis Krolija, bez šaubām, bija īsta grēciniece. Viņai piederēja neliels, mājīgs namiņš Parkleinā*, un pēc Londonas sezonas, kad netika taupīti ne ēdieni, ne dzērieni, vasarās viņa devās uz Herogeitu vai Celtcnhemu*. Mis Krolija bija pārlieku viesmīlīga, dzīvespriecīga dāma un jaunības dienās, kā pati izteicās, izcēlusies ar īpašu daiļumu. (Taču nav nekāds noslēpums, ka ikviena večiņa savā laikā bijusi īsta skaistule!) Viņa skaitījusies bcl esprit^29 un tiem laikiem briesmīgi radikāla sieviete. Viņa bija uzturējusies arī Francijā (kur, kā stāsta, Senžisls iesvēlis viņā nelaimīgu kaislību) un uz visiem laikiem iemīlējusi franču romānus, franču virtuvi un franču vīnus. Viņa lasīja Voltēru un no galvas zināja Ruso, brīvi izteicās par laulības šķiršanu un enerģiski aizstāvēja sieviešu tiesības. Katrā istabā viņai atradās pa mistera Foksa* ģīmetnei; neesmu gluži pārliecināts, vai viņa nostājās šī valstsvīra pusē, kad tas vēl atradās opozīcijā; bet, kad misters Fokss nāca pie varas, viņa uzskatīja par savu nopelnu sera Pita un otra Karaliskās Krolijas pārstāvja noskaņošanu šī ievērojamā cilvēka labā, kaut arī sers Pits pats būtu zinājis, kas jādara, un godājamai dāmai nepavisam nebūtu tāpēc jānopūlas Nav pat vērts piebilst, ka pēc mistera Foksa nāves seram Pitam neatlika nekas cits kā grozīt savus uzskatus par diženo vigu valstsvīru.

Cienījamā vecā dāma iemīlēja Rodonu Kroliju jau lad, kad viņš vēl bija pavisam mazs zēns, vēlāk sūtīja viņu uz Kembridžu (jo viņa brālis mācījās Oksfordā), un, kad universitātes vadība pieprasīja, lai jaunais cilvēks pēc divu gadu veltīgām pūlēm atstāj mācību iestādi, mis Krolija nopirka viņam virsnieka vietu* gvardes Zaļajā pulkā.

Jauno virsnieku pilsētā uzskatīja par nepārspējamu dendiju un švītu. Britu aristokrātijas izpriecas tos laikus bija bokss, žurku medības, bumbas spēle, izbraucieni četrjūgā, un Rodons varēja lepoties ar īstu lietpratību visās šajās dižciltīgajās zinībās. Un, lai gan Rodons Krolijs kalpoja gvardē, kuras pienākumos ietilpa tikai prinča-reģenta drošības apsargāšana un kura tādēļ vēl nebija paguvusi pierādīt savu drošsirdību citās zemēs, viņš jau bija paguvis izcīnīt trīs asiņainas divkaujas (sakarā ar negausīgo kāršu spēli), gaiši pierādīdams, ka nicina nāvi.

— Un arī to, kas nāk pēc nāves, — piezīmēja misters Krolijs, pavērsdams pret griestiem ērkšķogu krāsas acis. Viņš pastāvīgi rūpējās par brāļa dvēseli un arī par to cilvēku dvēselēm, kuri

nebija ar viņu vienis prātis; jāteic, šādā veidā daudzi nopietni cilvēki gūst sev mierinājumu.

Vieglprātīgo, romantisko mis Kroliju nebūt nešausmināja viņas mīluļa drosme; pēc divkaujām viņa allaž samaksāja tā parādus un ne dzirdēt negribēja, kas par viņa izlaidību paklusām lika runāts. «Gan iztrakosies,» viņa sacīja, «un arī tāds viņš tomēr ir nesalīdzināmi pārāks par savu brāli, šo liekulīgo pinkšķi.»

XI NODAĻA LAUKU IDILE

Mūsu pienākums ir iepazīstināt lasītāju ne tikai ar godājamiem muižas iedzīvotājiem (kuru vienkāršība un jaukā laucinie-ciskā sirdsšķīstība katrā ziņā pierāda provinces dzīves pārākumu pār pilsētas tikumiem), bet arī ar viņu radiniekiem un kaimiņiem mācītāja mājā — ar Bjūtu Kroliju un tā sievu.

Cienīgtēvs Bjūts Krolijs, slaids, stalts, dzīvespriecīgs vīrs ar garīdznieka platmali galvā, lika grāfistē daudz vairāk cienīts nekā viņa brālis baronets. Koledžas gados viņš ieņēma vadošo vietu Kraistčerčas airētāju komandā un bija pārspējis visus labākos pilsētas cīkstoņus. Aizrautīgo nodošanos boksam un atlētiskiem vingrinājumiem viņš nepameta arī vēlāk: divdesmit jūdžu apkārtnē bez viņa nenotika neviena cīņa, viņš arvien atrada iespēju būt klāt kā zirgu skriešanas, tā airēšanas sacīkstēs, ikvienā ballē, vēlēšanās un dinejā, un pat jebkurās labās pusdienās gan vienā, gan otrā grāfistes malā. Viņa bēro ķēvi un acenes varēja saslapt desmitiem jūdžu attālumā no mācītāja mājas, lai kur arī tiktu rīkots mielasts — vai pie Fadlstona, vai Roksbija, vai Vopšota pilī, vai arī pie grāfistes varenākajiem lordiem, jo ar visiem viņš bija tuvos draugos. Viņam bija patīkama balss, un viņš dziedāja dziesmu «Dienvidvējš un mākoņaina debess» un reizēm, vispārēju aplausu pavadīts, skaļi iebrēcās korim pa vidu. Viņš devās medībās ar suņiem, tērpies piparu un sāls krāsas svārkā, un bija pieskaitāms pie pašiem labākajiem makšķerniekiem visā grāfistē.

Misis Krolija, mācītāja laulātā draudzene — ņipra, sīka sieviete, — sacerēja svētajam tēvam sprediķus. Viņa bija laba saimniece un lielāko mūža daļu pavadīja mājās savu meitu sabiedrībā, palikdama absolūta valdņiece mācītājmuižā, bet ārpus mājas ļaudama laulātajam draugam pilnīgu brīvību. Viņš tapa laipni sagaidīts pārnākot, mīļi izvadīts aizejot, un viņam netika liegts pusdienot citās mājās, cik vien sirds kāroja, jo misis Krolija bija taupīga sieviete un zināja portvīna cenu. Kopš misis Krolija iekaroja jauno Karaliskās Krolijas draudzes mācītāju (viņa nāca no labas ģimenes — nelaiķa apakšpulkveža Hektora Makteviša meita; kopā ar savu brāli viņa bija likusi uz Bjūtu Ilerogeitas sacīkstēs un uzvarējusi), viņa bija lam rūpīga un gādīga sieva. Taču, lai kā viņa centās, mācītājs nekad neizkūlās no parādiem. Pagāja vismaz desmit gadu, līdz viņam izdevās samaksāt koledžas laiku vekseļus, kas bija izrakstīti, vēl tēvam dzīvam esot. 179 ... gadā, nule kā ticis galā ar šīm saistībām, viņš lika simtu pret vienu (divdesmitniekos) pret Ķenguru, kurš derbijā tomēr uzvarēja. Mācītājs bija spiests naudu aizņemties par tādiem procentiem, kas viņu gandrīz vai izputināja, un kopš tā laika vairs uz zaļa zara netika. Māsa gan viņam šad tad atmeta pa simtniekam, taču vislielākās cerības, bez šaubām, tika liktas uz tās nāvi, kad, «jupis lai parauj (kā mācītājs mēdza izteikties), Matildei būs jāatstāj man puse no savas naudas».

Tātad baronetam un mācītājam iemeslu izrādījās atliku likām, lai divi brāļi dzīvotu kā skabargas viens otra acīs. Sers Pils bija ņēmis virsroku pār Bjūtu neskaitāmos ģimenes darījumos. Jaunais Pits ne tikvien neizgāja medībās, bet bija pat tēvocim pašā degungalā ierīkojis pulcēšanās namu. Rodons, tas nu bija skaidrs, saņems lauvas tiesu no mis Krolijas īpašuma. Sie naudas darījumi — šīs spekulācijas uz dzīvību un nāvi — šīs klusās cīņas par iespējamo laupījumu — tas viss Liekulības Tirgū brāļu attiecības padara sevišķi mīļas. Man zināms pat tāds gadījums, kad piecu mārciņu zīme nostājās starp diviem brāļiem un galu galā izārdīja savstarpējo mīlestību, kas pusgadsimtu tos bija saistījusi, tādēļ varu tikai izteikt apbrīnu par to, cik jaukas un nemainīgas jūtas ir mantīgo ļaužu mīlestība.

Neviens gan laikam neiedomāsies, ka Bjūta Krolija laulātā draudzene varētu palaist garām neievērotu tādas personas kā Rebekas ierašanos Karaliskajā Krolijā un to, ka viņa pakāpeniski iekaro visu muižas iemītnieku labvēlību. Misis Krolija, kura labi zināja, cik dienām pilī pietiek liellopu fileja, cik veļas izmazgāts, cik persiku žāvējas uz dienvidpuses mūra, cik daudz zāļu lieto milēdija, ja tai gadās saslimt, — jo šādi jautājumi bezgala interesē provinces dāmas, — misis Krolija, kā jau minēju, nevarēja palaist jauno guvernanti secen, pirms nebija smalki jo smalki izpētījusi tās pagātni un rakstura īpašības. Starp mācītāja mājas un muižas kalpotājiem valdīja savstarpējas saprašanās gars. Mācītāja virtuvē vienmēr atradās pa kausam laba alus muižas kalpotājiem, kuri tika radināti pie gaužām plāna dzēriena, tādēļ arī mācītāja kundze pilnīgi noteikti zināja, cik iesala muižā tiek izlietots uz katru mucu alus, — un, tāpat kā muižas un mācītāja mājas kungus, arī viņu saimes ļaudis saistīja radniecības saites; un tieši pa šiem kanāliem viena ģimene tika teicami informēta par to, kas notiek otras mājās. Starp cilu, to var uzskatīt par vispārēju iezīmi. Ja jūs ar savu brāli esat draugos, viņa rīcība jums ir pilnīgi vienaldzīga. Bet, tikko jūs saiesiet naidā, jums būs zināmi gan viņa izdevumi, gan ienākumi, it kā jūs nodarbotos ar viņa izspiegošanu.

Rebekas vārds ļoti īsā laikā sāka ieņemt pastāvīgu vietu ziņojumos, kas no pils tika sūtīti misis Krolijai. Tāds ziņojums izskatījās apmēram šāds: «Nokāva melno sivēnu — tas svēra tik un tik — sānu gabalu iesālīja — desas un cisku apēda pusdienās. Misters Krempss no Madberijas apspriedās ar seru Pilu par Džona Blekmora ietupināšanu aiz restēm — misters Pils bija uz dievvārdiem lūgšanu namā (tālāk uzskaitīti visi, kas piedalījušies dievvārdos) — milēdija jūtas kā parasti — jaunās dāmas uzturas guvernantes sabiedrībā.»

Vēlāk nāca jau klāt nevalodas: jaunā guvernante esot sevišķi veikla saimniekotāja — sers Pits izturoties pret viņu pārlieku maigi — tāpat arī misters Krolijs — tas lasot šai priekšā veselus traktātus.

«Paskat, kāda nekrietnele!» nošņācās sīkā, skarbā, rosīgā, tumšādainā misis Krolija.

Un pēdīgi paklīda tenkas, ka guvernante esot paguvusi jau visus aptīt ap pirkstu, rakstot sera Pita vēstules, kārtojot viņa darīšanas, vedot rēķinus, — vārdu sakot, guvusi virsroku pār visiem — ir pār milēdiju, ir pār misteru Kroliju, ir meitenēm, ir visiem pārējiem, — misis Krolija izteicās, ka Rebeka esot slīpēta blēde, kam diez kas labs vis aiz ādas nevarot būt. Tādējādi muižas dzīve bija galvenā sarunu viela mācītāja mājā, un Bjūta sievas vērīgās acis izokšķerēja it visu, kas notika ienaidnieka nometnē, — visu un vēl krietnu tiesu vairāk.

«Misis Krolija mis Pinkertonai. čizvikas alejā.

Karaliskās Krolijas mācītāja mājā ... decembrī

Cienītā kundze! Lai arī ir pagājis tik daudz gadu kopš tā laika, kad mācījos Jūsu nepārspējamā un nenovērtējamā vadībā, taču joprojām esmu saglabājusi visdziļāko mīlestību un godbijību pret mis Pinkertonu un sirdij dārgo Cizviku. Ceru, ka esat pie labas veselības. Sabiedrības un izglītības labad mis Pinkertonai jādzlvo vēl daudzus daudzus gadus. Kad mana draudzene lēdija Fadlstona reiz ieminējās, ka viņas mīļajām meitenēm esot vajadzīga audzinātāja (esmu pārāk nabadzīga, lai pieņemtu guvernanti saviem bērniem, taču vai gan pati neesmu ieguvusi izglītību Čizvikā?), es iesaucos: «Pie kā cita gan lai mēs grieztos, ja ne pie lieliskās, nepārspējamās mis Pinkertonas?» īsi sakot — vai jums, cienītā kundze, nebūtu padomā kāda jauna dāma, kuras pakalpojumi varētu būt noderīgi manai mīļajai draudzenei un kaimiņienei? Iedrošinos apgalvot, ka viņa pieņems guvernanti tikai pēc jūsu ieteikuma.

Mans dārgais laulātais draugs pagodinās sacīt, ka viņam esot tīkams viss, kas nākot no mis Pinkertonas skolas. Kā gan es vēlētos iepazīstināt viņu un manas mīļās meitenes ar savu jaunības dienu draugu, ko tik augstu novērtējis mūsu zemes lielais leksiko-grāfs! Misters Krolijs lūdz pateikt — viņš cerot, ja Jums kādreiz gadīšoties ierasties Hempšīrā, Jūs neatteikšoties aplaimot ar savu klātbūtni mūsu lauku mācītāja māju, kura ir

Jūsu mīlošās Martas Krolijas

pieticīgais, taču laimīgais ģimenes pavards.

P. S. Mistera Krolija brālis — baronets, ar kuru mums diemžēl nav tāda saderība, kā tas pieklātos brāļiem, pieņēmis savām meitiņām guvernanti, kurai, kā man stāstīja, esot piekritusi lielā laime iegūt izglītību Čizvikā. Man nākušas ausīs dažādas tenkas par viņu; un, tā kā no visas sirds dzīvoju līdzi savām mazajām radiniecēm un, paceldamās pāri ģimenes nesaskaņām, labprāt redzētu viņas savu bērnu pulkā, un tā kā vēlos būt uzmanīga pret ikvienu Jūsu audzēkni, lūdzu Jūs, mīļā mis Pinkertona, pastāstiet man visu par šo jauno dāmu, jo gribu aiz cieņas pret Jums nākt lai pretī ar visdraudzīgāko atbalstu.

M. K.»

«Mis Pinkertona misis Krolijai.

Džonsonhauzā, Čizvikā. 18 ... g. ... decembrī

Cienītā kundze! Man ir tas gods paziņot, ka esmu saņēmusi Jūsu laipno vēstuli, un ar skubu cenšos atbildēt. Cilvēkam, kas veic tik grūtu un nogurdinošu darbu kā es, ir bezgala patīkami redzēt, ka viņa nesavtīgās rūpes izraisījušas pateicības jūtas, un saskatīt jaukajā misis Krolijā savu kādreizējo lielisko skolnieci — jautro, labi audzināto mis Martu Maktevišu. Esmu laimīga, ka manā gādībā ir nodotas daudzu to manu audzēkņu meitas, kas kopā ar Jums ieguva izglītību manā mācību iestādē, un kāds gan man būtu prieks, ja arī Jūsu mīļajām meitenēm rastos nepieciešamība tikt audzinātām manā vadībā.

Nosūtot vispadevīgākos sveicienus lēdijai Fadlstonai, man ir gods iepazīstināt (ar vēstules starpniecību) viņas augstdzimtību ar divām manām draudzenēm — mis Tafinu un mis Ilokiju.

Abas šīs dāmas ir teicami sagatavotas mācīt grieķu un latīņu valodu, senebreju valodas pamatus, matemātiku un vēsturi, spāņu, franču, itāliešu valodu un ģeogrāfiju, viņas var dot stundas mūzikā — gan vokālajā, gan instrumentālajā, mācīt dejas bez skolotāja palīdzības un iepazīstināt ar dabas zinību pamatiem. Ar globusu viņas rīkojas kā īstas lietpratējas. Bez visa minētā mis Tafina, kura ir nelaiķa cienīgtēva Tomasa Tafina (Kembridžas koledžas Corpus Christi padomes locekļa) meita, var mācīt arī sīriešu valodu un izskaidrot mūsu valsts iekārtas pamatus. Taču meitene ir tikai astoņpadsmit gadu veca, bez tam neparasti pievilcīga, tādēļ, iespējams, viņas klātbūtne sera Hadl-stona Fadlstona namā neliksies visai vēlama.

Mis Litīšija Hokija turpretim nav nekāda izskatīgā. Viņa ir divdesmit deviņus gadus veca, bakurētainu seju, tāda kā pakliba, sarkanmataina un tikko manāmi šķielē. Abas jaunās dāmas apveltītas ar visiem iespējamiem morāliem un reliģiskiem tikumiem. Honorāram, protams, jāatbilst viņu vispusīgās izglītības līmenim.

Ar cieņas pilniem sveicieniem godājamam mācītājam Bjūtam Krolijam, cienītā kundze, palieku Jūsu uzticamā un padevīgā kalpone

Barbara Pinkertona.

P. S. Mis Sarpa, kura Jūsu vēstulē minēta kā sera Pita Kro-lija — baroneta, parlamenta locekļa guvernante, bija mana audzēkne, un neko sliktu par viņu nevaru sacīt. Nekāds skaistums jau nu viņai nepiemīt, taču nav mūsu spēkos pārveidot to, ko radījusi daba; arī vecāki nav bijuši godājami cilvēki (tēvs — gleznotājs, vairākkārt bankrotējis, māte, to es sev par lielām šausmām uzzināju tikai vēlāk, — dejotāja operā), tomēr viņa ir sevišķi apdāvināta, un nekad neesmu nožēlojusi, ka pieņēmu viņu aiz tīras žēlsirdības. Baidos vienīgi, ka tie uzskati, kas vadīja dzīvē viņas māti, ar kuru mani iepazīstināja kā ar franču grāfieni, kas bijusi spiesta emigrēt revolūcijas šausmu darbu dēļ, bet kura patiesībā, kā tas vēlāk noskaidrojās, nākusi no pašiem zemākajiem, netikumīgākajiem slāņiem, — ka ar laiku šie uzskati neizrādās iedzimti arī nelaimīgajā jaunajā sievietē, ko es pieņēmu kā no sabiedrības izstumto. Taču līdz šim laikam viņas rīcība ir .bijusi korekta (vismaz es tā domāju), un esmu pārliecināta, ka dižciltīgajās, izsmalcinātajās aprindās, ar kurām saietas godājamais sers Pits, neatgadīsies nekas tāds, kas varētu viņu samaitāt.»

«Mis Rebeka Šarpa mis Amēlijai Sedlijai

Jau vairākas nedēļas neesmu rakstījusi savai mīļajai Amēlijai, jo ko gan jaunu var pastāstīt par to, kas tiek runāts un darīts šajā Garlaicības Pilī, kā esmu to nokristījusi; un vai Tevi spēj interesēt, kāda padevusies runkuļu raža — laba vai slikta, vai baroklis sver trīspadsmit vai četrpadsmit stounu un kā lopu attīstību ietekmē lopbarības bietes? Kopš manas pēdējās vēstules visas dienas šeit nāk un iet līdzīgas cila cilai. Pirms brokastīm pastaiga ar seru Pitu un viņa knauķiem; pēc brokastīm mācības (kādas nu tās ir) klasē; pēc mācībām jālasa un jāraksta kopā ar seru Pitu (esmu kļuvusi par viņa sekretāri) par visādiem juristiem, nomas līgumiem, ogļraktuvēm, kanāliem; pēc pusdienām vai nu mistera Krolija pamācošās runas, vai triktraks ar baronetu; abos šais laika kavēkļos milēdija noraugās ar vienlīdz rāmu skatienu. Pēdējā laikā viņa kļuvusi tā kā interesantāka, jo bija sasirgusi, un tādēļ muižā radās jauns apmeklētājs zaļoksnēja ārsta personā. Zini, mana mīļā, jaunām sievietēm nav vērts krist izmisumā. Jaunais ārsts lika Tavai draudzenei noprast, ka gadījumā, ja viņai nekas nebūtu pretī kļūt par misis Globeri, viņa tiklu laipni saņemta kā ārsta mājas rota. Es šim nekauņām pateicu, ka apzeltīta piesta un miezeris viņam ir pilnīgi pietiekams rotājums; iedomājies, it kā es tādēļ vien būtu nākusi pasaulē, lai kļūtu par provinces daktera sievu! Misters Globers aizgāja pavisam sašļucis no šāda negaidīta noraidījuma, bet mājās ieņēma nomierinošas zāles un nu jau ir pavisam vesels. Sers Pits no sirds apsveica manu atbildi, liekas gan, ka viņam būtu žēl zaudēt savu sekretārīti; esmu pārliecināta, ka vecajam blēdim itin labi patīku, jo tāda jau ir viņa daba. Apprecēties — padomā tikai! — un vēl ar provinces aptieķnieku pēc tā, kas .. . Nē, nē, nav iespējams tik viegli aizmirst bijušo, labāk par to vairs nebildīšu ne vārda. Atgriezīsimies Garlaicības Pilī.

Kopš neilga laika tā nebūt vairs nav Garlaicības Pils. Mana mīļā, ir ieradusies mis Krolija ar brangajiem zirgiem, brangajiem kalpiem un brango klēpja sunīti — varenā, bagātā mis Krolija ar septiņdesmit tūkstošiem mārciņu piecprocentu obligācijās, kuru vai, pareizāk būtu teikt, kurus dievina abi tās brāļi. Viņa, nabadzīte, izskatās tā, ka liekas — nupat, nupat to ķers trieka; tādēļ ari nav brīnums, ka abi brāļi tā noraizējušies par radinieci. Ja Tu redzētu, kā tie viens par otru pūlas sakārtot viņai spilvenus vai pasniegt kafiju! «Kad braucu uz šejieni,» mis Krolija saka (jo viņai ir humora izjūta), «varu atstāt mājās savu roklaižu mis Brigsu. Šeit, dārgā, par roklaižām man kalpo brāļi, un cik jauki viņi abi sader kopā!»

Kad viņa ierodas, mūsu pils durvis tiek plaši atvērtas un vismaz uz veselu mēnesi paliek tāds iespaids, it kā pats vecais sers Volpols būtu piecēlies no miroņiem. Mēs rīkojam mielastus, izbraucam četrjūgā, sulaiņi ietērpjas gluži jaunās, gaišdzeltenās livrejās, mēs dzeram sarkanvīnu un šampanieti un izliekamies, ka tā ir gluži ikdienišķa parādība. Klasē mums deg vaska sveces un kamīnā sprakst malka. Lēdiju Kroliju piedabū ietērpties pašā spilgtākajā zirņu zaļajā kleitā, un manas audzēknes nomet novalkātās tupeles un sen jau par šauru kļuvušos rūtainos brunčus un apvelk zīda zeķes un muslīna tērpus, kā pieklājas elegantām baroneta meitām. Rozai vakar izgāja pavisam nelāgi — Viltšīras sivēnu māte (nepārspējama meitenes lutekle) nogāza viņu gar zemi un samaitāja pašu jaukāko puķaino ceriņkrāsas kleitu. Ja tas būtu noticis vēl pirms nedēļas, sers Pits izlamātos uz nebēdu, sadotu nabaga meitēnam pa ausīm un noliktu viņu veselu mēnesi pie maizes un ūdens. Taču viņš noteica tikai: «Vai, kā jūs dabūsiet, mis, kad krustmāte būs projām!» — un pasmējās, it kā nebūtu noticis nekas sevišķs. Kaut nu niknums viņam pārietu pirms mis Krolijas aizbraukšanas. Es vismaz ceru nabaga mis Rozas dēļ, lai nu tā būtu. Cik gan nepārspējama nogludinātāja un samierinātāja ir nauda!

Pavisam brīnišķīgi mis Krolija un viņas septiņdesmit tūkstoši mārciņu ietekmējuši abu brāļu Kroliju rīcību. Runa ir par baro-netu un draudzes mācītāju, ne par mūsu brāļiem, — visu cauru gadu tie tur naidu viens pret otru un tikai ziemassvētku vakarā kļūst laipni un mīlīgi. Jau pagājušajā gadā Tev rakstīju, kā šis derdzīgais mācītājs — lielais zirgu skrējējs — nomoka mūs baznīcā ar saviem nejēdzīgajiem sprediķiem, uz kuriem sers Pits mēdz atbildēt ar krākšanu. Kad ierodas mis Krolija, vairs nav ne domas par strīdēšanos, — muiža ierodas ciemos mācītāja mājā, un otrādi, mācītājs ar baronetu aprunājas par cūkām, par malu medniekiem un par grāfistes darīšanām — ārkārtīgi laipni, pat skurbumā neķildodamies; nudien. Mis Krolija negrib ne dzirdēt viņu strīdus un nozvērējās atstāt naudu Šropšīras Krolijiem, ja mūsējie viņu sakaitināšot. Man šķiet, ka šie Sropšīras Kroliji, ja tik tie būtu cik necik gudri cilvēki, varētu dabūt visu naudu, bet Sropšīras Krolijs ir tāds pats mācītājs kā viņa Hempšīras brālēns; viņš reiz līdz nāvei aizvainojis mis Kroliju (kura bija aizbēgusi pie viņa trakās dusmās uz nesaticīgajiem brāļiem) ar saviem puritāniskajiem priekšstatiem par tikumību. Laikam gan viņš būtu ar mieru noturēt dievkalpojumu pat savā paša mājā.

Kad ierodas mis Krolija, mūsu sprediķu grāmatas liek aizvērtas un misters Pits, kuru viņa ne acu galā neieredz, atrod par labāku doties uz pilsētu. Toties jaunais dendijs — liekas, tos sauc ari par frantiem, — kapteinis Krolijs tādās reizēs tieši pārrodas mājās, un man šķiet, tu tīri labprāt vēlētos uzzināt, kas viņš ir par putnu.

Tātad šis jaunais švīts ir ļoti liela auguma. Garums — sešas pēdas, runā varenā basā, spēcīgi lādas, izrīko kalpotājus, kuri, neraugoties uz visu, dievina kapteini; viņš devīgu roku mētājas ar naudu, tādēļ arī saime ir gatava izpildīt ikvienu viņa vēlēšanos. Pagājušo nedēļu sargi gandrīz vai nogalināja tiesas izpildītāju ar visu palīgu, kuri bija ieradušies no Londonas apcietināt kapteini un kurus pieķēra slepus tam uzglūnam pār parka žogu, — un tad nu viņus sita un mērcēja, un grasījās jau nošaut kā malu medniekus, taču iejaucās baroncts.

Kapteinis, kā tas skaidri redzams, no visas sirds nicina tēvu un saukā viņu gan par veco biedi, veco plukatu, veco bendesmaisu, gan neskaitāmos citos jaukos vārdiņos. Dāmu vidū viņam ir šausmīga reputācija. Viņš ierodas ar visiem saviem medību zirgiem, dzīro ar vietējiem muižniekiem, ielūdz pusdienās ikvienu, ko vien iedomājas, un sers Pits neiedrošinās bilst ne vārdiņu, baidīdamies aizskart mis Kroliju un līdz ar to zaudēt mantojumu, kad māsu ķers sirdstrieka. Vai lai pastāstu Tev, kādu komplimentu kapteinis man veltīja? Protams, pastāstīšu, tas bija tik jauki. Kādu vakaru pie mums tika dejots; bija ieradies sers Iladl-stons Fadlstons ar ģimeni, sers Džailss Vopšots ar meitām un vēl daudzi viesi, kas viņus var saskaitīt! Un tad nu es dzirdēju, ka viņš sacīja: «Pie velna, ir gan jauks skuķēns!» — ar to domādams Tavu padevīgo kalponi; pēc tam viņš mani pagodināja ar diviem kontrdansiem. Viņš ļoti labi sadzīvo ar muižnieku jauno paaudzi, iemet ar tiem, slēdz derības, dodas izjādēs un aprunājas par medībām un šaušanām; taču provinces jaunavas viņš uzskata par neizsakāmi garlaicīgām, un, manuprāt, viņš nebūt nemaldās. Tev vajadzētu redzēt, ar kādu nicinājumu viņas noraugās manī, nabadzītē! Kad viņas dejo, es sēžu pie klavierēm un klusā kautrībā spēlēju; kādu vakaru kapteinis krietnā dūšā iznāca no ēdamistabas un, ieraudzījis mani šādi nodarbinātu, skalā balsī paziņoja, ka esmu šeit labākā dejotāja, un svēti nosolījās apgādāt vijolniekus no Madbcrijas.

«Es jums nospēlēšu kontrdansu,» labprātīgi piedāvājās Bjūta Krolija laulātā draudzene. (Viņa ir sīka, melnīgsnēja večiņa ar turbānu galvā, staigā salīkusi un nepārtraukti mirkšķina acis.) Kad kapteinis un Tava nabaga mazā Rebeka nodejoja kontrdansu, viņa, vai Tu maz vari iedomāties, izteica atzinību par maniem dejas soļiem. Tas bija kaut kas nemūžam nedzirdēts — to teica lepnā misis Krolija, grāfa Tiptofa māsīca, kura atļaujas apmeklēt lēdiju Kroliju tikai tais reizēs, kad muižā viesojas viņas vīra-māsa. Nabaga lēdija Krolija, — gandrīz visus šos izpriecu vakarus viņa spiesta nosēdēl savā istabā un dzert zāles!

Pēkšņi esmu milzum iepatikusies Bjūta Krolija sievai. «Mana mīļā mis Sarpa,» viņa saka, «kādēļ gan jūs nevarētu atvest savas meitenes pie mums mācītāja mājā? Brālēniem tas sagādātu lielu prieku.» Skaidrs, kas viņai padomā. Ne velti sinjors Klementi mūs mācīja klavieru spēlē, un viņa cer dabūt saviem bērniem mūzikas skolotāju bez maksas. Redzu viņas intrigām cauri, it kā viņa pati tās man būtu izklāstījusi; un tomēr es iešu, jo esmu cieši nolēmusi it visiem izdabāt, — ko gan citu var darīt nabaga guvernante, kurai visā pasaulē nav neviena drauga, ne aizstāvja? Mācītāja kundze apber mani glaimiem par audzēkņu panākumiem mācībās, bez šaubām, cerēdama ar to aizkustināt manu sirdi — nabaga nevainīgā provinces dvēsele, — man taču ne silts, ne auksts par šīm skolniecēm!

Tavs Indijas muslīns un sārtais zīds, mīļā Amēlija, kā stāsta, man ļoti labi piestāvot. Nu jau gan tie ir krietni apvalkāti; taču, kā Tev zināms, mēs, nabaga meitenes, nespējam iegādāties des fraîches toilettes'. Ak laimīgā, laimīgā Amēlija! Tev atliek aizbraukt tikai līdz Sentdžeimsstrītai, un Tava mīļā māmiņa nopērk visu, ko vien Tu iekāro. Paliec sveika, mana dārgā draudzene.

Tava mīlošā

Rebeka.

P. S. Ja Tu būtu redzējusi, kā izstiepās seja mis Blekbrūkām (admirāļa Blekbrūka meitām, mana dārgā) — šīm skaistajām, jaunajām dāmām no Londonas izrakstītās tualetēs, — kad kapteinis Rodons par partneri izvēlējās mani, nabadzīti.»

Kad misis Krolija (kuras viltību māsu atjautīgā Rebeka tik ātri atmaskoja) bija saņēmusi no mis Sarpas solījumu apmeklēt mācītāja māju, viņa pierunāja visvareno mis Kroliju apstrādāt seru Pitu, un labsirdīgā vecā dāma, kura pati mīlēja jautrību un labprāt redzēja visus ap sevi līksmus un laimīgus, gluži sajūsmināta metās samierināt brāļus un atjaunot viņu savstarpējo mīlestību. Tādēļ tapa nolemts, ka abu ģimeņu jaunā paaudze turpmāk bieži apciemos viens otru; viņu draudzība patiešām saglabājās tieši tik ilgi, kamēr omulīgā vecā samierinātāja viesojās muižā, uzturēdama mieru starp saviem tuviniekiem.

— Kādēļ tu uzaicināji pusdienās šo nelieti Rodonu Kroliju? — mācītājs sacīja sievai, kad viņi caur parku devās mājup. — Es to zelli savā mājā nevēlos redzēt. Viņš raugās uz mums, lauciniekiem, kā uz kādiem moriem. Nekas viņam nav pa prātam, ja nu vienīgi vīns ar dzelteno zieģeli, kas man izmaksā desmit šiliņus pudelē, kaut jupis viņu parautu! Un bez tam viņam ir tāda pekles slava — kāršu spēlmanis, pļēgurs — izvirtulis caur un cauri. Viņš divkaujā nogalinājis cilvēku, viņš ir līdz ausīm iestidzis parādos, turklāt viņš man un manējiem atrāvis lielāko daļu no mis Krolijas mantojuma. Voksijs stāsta, ka tā viņam ... — pie šiem vārdiem mācītājs pakratīja dūri pret mēnesi, izdvesdams kaut ko līdzīgu lāstam, un piebilda gluži melanholiskā balsī: — ... esot norakstījusi veselus piecdesmit tūkstošus, tā ka labi ja trīsdesmit vēl paliks, ko sadalīt.

— Man liekas — viņas laiks ir klāt, — mācītāja kundze noteica. — Viņa bija gluži sarkana, kad beidzām pusdienot. Man pat nācās atraisīt tai korseti.

— Viņa izdzēra septiņas glāzes šampanieša, — norūca cienīgtēvs, — un tas taču ir pretīgs draņķis, ar ko mans brālis mūs indē; bet jūs, sievietes, jau nekad neko nesajēdzat.

— Mēs patiešām neko nesaprotam, — misis Krolija piekrita.

— Pēc pusdienām viņa dzēra ķiršu liķieri, — turpināja cienīgtēvs, — un pie kafijas vēl ieņēma kiraso. Es pat par piecmārciņu zīmi ne glāzi pie lūpām neliktu, jo pēc tam no grēmām vai jānobeidzas. Tas nu par traku, misis Krolija, jāmirst vien šai būs — kurš dzīvs cilvēks to spētu izturēt! Lai iet pieci pret divi — Matilde gada laikā būs beigta kā muša.

Iegrimuši šādos svarīgos prātojumos un apcerēdami gan savus parādus, gan dēla Džima gaitas koledžā un otra dēla Frenka sekmes Vulidžā*, gan savu četru meitu likteni, kuras, nabadzītes, nekādas skaistules vis nebija un kurām bez cerībām uz krustmātes mantojumu nepiederēja ne pliks grasis, — mācītājs un viņa kundze turpināja ceļu.

— Pits taču nebūs tāds pekles nelietis un nepārdos mantošanas tiesības uz draudzes ienākumiem. Un tas metodistu* jēlinie-sis — viņa vecākais dēls -— visu laiku met acis uz parlamentu, — misters Krolijs pēc brītiņa ierunājās.

— Sers Pits ir gatavs uz visu, — piebilda mācītāja kundze. — Mums jāpanāk, lai mis Krolija piespiež viņu apsolīt draudzi Džeimsam.

— Pits tev apsolīs visu ko, — atbildēja misters Krolijs. — Kad nomira tēvs, viņš apsolījās samaksāt manus koledžas laika vekseļus; viņš apsolījās piebūvēt mācītāja mājai jaunu spārnu; viņš apsolīja man atdot Džibsa lauku un sešakru pļavu, — un vai daudz viņš ir pildījis šos solījumus! Un šitā cilvēka dēlam — nelietim, kāršu spēlmanim, krāpniekam un slepkavam Rodonam Krolijam — Matilde grib atstāt lauvas tiesu no savas naudas. Es teikšu — tas nu nepavisam nav kristīgi. Nudien nav! Sim pretīgajam nelietim piemīt visi netikumi, izņemot varbūt liekulību, toties tās papilnam ir viņa brālim.

— Klusu, dārgais! Mēs atrodamies uz sera Pita zemes.

— Es saku — viņam piemīt, it visi netikumi, misis Krolija. Jūs, cienītā, nekaitiniet mani! Vai viņš nenošāva kapteini Markeru? Vai viņš «Kokospalmā» neaplaupīja jauno lordu Dovdeilu? Vai viņš neiejaucās Bila Soumsa un Češiras Trumpja kautiņā, un vai tādēļ man nenācās zaudēt četrdesmit mārciņu? Tu tīri labi zini, ka tas tā bija, bet par sievietēm — nu, to jau gan tu būsi dzirdējusi pirms manis, — manā paša kantorī. ..

— Dieva dēļ, mister Krolij, — uztraucās dāma, — aiztaupiet man šos pretīgos sīkumus!

— Un šito nelieti tu uzaicini mūsu namā! — iesaucās pagalam sakaitinātais mācītājs. — Tu, ģimenes māte, anglikāņu baznīcas garīdznieka sieva! Kaut jupis! ...

— Bjūt Krolij, tu esi muļķis, — mācītāja kundze nicīgi noteica.

— Labi, cienītā, lai es arī būtu muļķis, nekad neesmu teicis, Marta, ka esmu tāds gudrinieks kā tu, nekad. Bet Rodonu Kroliju es negribu redzēt, tas nu skaidrs kā diena. Aizbraukšu pie Hadl-stona — lūk, misis Krolija, ko es darīšu, — apskatīt viņa melno kurtu un likšu pret to uz Lanselotu piecdesmit mārciņas. Goda vārds, tā būs. Vai arī pret jebkuru citu suni Anglijā. Lai tikai nebūtu jāredz tas lops Rodons Krolijs.

— Mister Krolij, jūs, kā parasti, esat piesūcies, — sieva viņam atbildēja.

Nākamajā rītā, kad mācītājs, tikko pamodies, prasīja pēc alus, misis Krolija atgādināja viņa solījumu apciemot sestdien seru Hadlstonu Fadlstonu; un, tā kā bija sagaidāma pamatīga iemešana, tapa nolemts, ka viņš steigsies mājās pietiekami agri, lai paspētu laikus uz svētrīta dievkalpojumu. Jā, Krolijas draudzei bija laimējies gan ar muižnieku, gan ar mācītāju.

Mis Krolija vēl nebija paguvusi muižā tā īsti iedzīvoties, kad Rebekas pievilcīgums jau pilnām iekaroja vecās jautrās Londonas dāmas sirdi, kā tas bija noticis ar lauku vientiešiem, ko tikko aprakstījām. Kādu dienu, dodamās parastajā izbraucienā, vecā dāma pēkšņi iedomājās pavēlēt, lai «šī mazā guvernante» pavadītu viņu uz Madberiju. Jau ceļā Rebeka svinēja uzvaru, jo četras reizes sasmīdināja mis Kroliju un visu laiku to uzjautrināja.

— Kas vēl nebūs — neļaut mis Sarpai pusdienot pie kopēja galda? — viņa uzkliedza seram Pitam, kas bija sarīkojis dineju un ielūdzis visus tuvējos baronetus. — Manu dārgumiņ, vai tev šķiet, ka es tērzēšu ar lēdiju Fadlstonu par bērnu audzināšanu vai ari apspriedīšu ar veco aunagalvu — seru Džailsu Vopšotu kaut kādas tiesu būšanas? Es prasu, lai mis Sarpa sēdētu pie galda! Ja nepietiek vietas, lai lēdija Krolija paliek savā istabā! Bet mazā mis Šarpa! Viņa taču visā grāfistē ir vienīgā, ar ko iespējams sarunāties!

Pēc šādas kategoriskas pavēles guvernante mis Sarpa, protams, saņēma rīkojumu pusdienot kopā ar izcilo sabiedrību. Kad sers Hadlstons svinīgi un ceremoniāli pieveda mis Sarpu pie pusdienu galda un grasījās jau ieņemt vietu tai blakus, vecā dāma griezīgi iespiedzās:

— Bekija Sarpa! Mis Sarpa! Nāciet pie manis, sēdieties blakus un kavējiet man laiku, bet sers Hadlstons lai sēžas pie lēdijas Vopšotas!

Kad viesības bija beigušās un visas karietes devušās ceļā, nerimtīgā mis Krolija teica:

— Iesim, Bekij, manā istabā un ņemsim visu šo kompāniju pamatīgi uz zoba!

L'n nozākāšana abām draudzenēm patiešām padevās. Vecais sers Hadlstons pusdienu laikā dūšīgi vien nošņācies, sers Džailss Vopšots īpaši skaļi strēbis viru, un viņas augstdzimtība lēdija Vopšole visu laiku mirkšķinājusi kreiso aci, — Bekija apbrīnojami smieklīgi prata visu to atdarināt, līdz pēdējam sīkumam atcerēdamās katru sarunu — gan par politiku, kariem, kārtējo sesiju, slavenajām zirgu skriešanas sacīkstēm, kurās piedalījusies pat viņas augstība, un par dažādiem citiem garlaicīgiem un apnicīgiem tematiem, kas saista provinces džentlmeņus. Kad pienāca kārta misis Vopšotas tualetei un lēdijas Fadlstonas slavenajai dzeltenajai cepurei, mis Sarpa, klausītājai par lielu uzjautrinājumu, izplūkāja tās lupatu lēveros.

— Jūs, mana mīļā, esat īsts trouvaille'l — mis Krolija uzslavēja Bekiju. — Būtu jauki, ja jūs varētu braukt pie manis uz Londonu, taču apcelt jūs kā nabaga Brigsu laikam gan man neizdotos — nē, nē, mazā šķelme, — jūs esat pārāk gudra, vai ne tā, Ferkin?

Misis Ferkina (kura patlaban kārtoja niecīgās matu paliekas, kas vēl turējās mis Krolijai uz paura) atmeta galvu un ar gluži iznīcinošu sarkasmu atteica:

— Man šķiet, ka mis ir ļoti gudra.

Patiesībā misis Ferkinu uz šādiem vārdiem pamudināja it dabiskā greizsirdība, kas taču ir katras kārtīgas sievietes pamatīpašība.

Galīgi noraidījusi seru Hadlstonu Fadlstonu, mis Krolija pavēlēja turpmāk Rodonam Krolijam vest viņu pie pusdienu galda, un Bekijai vajadzēja nest viņas spilvenu — vai arī lai Bekija ņem viņu zem rokas un Rodons nāk ar spilvenu.

— Mums jāsēž kopā, — viņa sacīja. — Mēs, mana dārgā, esam vienīgās kristīgās dvēseles visā grāfistē.

No tā var spriest, ka reliģija llempšīras grāfistē atradās uz visai zema līmeņa.

Mis Krolija bija ne tikai sevišķi dievticīga sieviete, viņas uzskatos, kā jau minēts, izpaudās arī galējs liberālisms, un viņa allaž atrada iespēju pilnīgi atklāti paust šos uzskatus.

— Kas gan ir izcelšanās, mana mīļā? — viņa bieži vien teica Rebekai. — Paraugieties uz manu brāli Pitu, paraugieties uz Hadlstoniem, kas šeit dzīvo jau no Henrija Otrā laikiem; paraugieties uz nabaga Bjūtu mācītāja mājā, — vai kaut viens no viņiem var līdzināties jums saprāta vai uzvedības ziņā? Kur nu jums — viņi pat nevar stāvēt blakus manai mīļajai nabaga Brigsai vai manam sulainim Boulsam. Jūs, mana mīļā, esat pati pilnība, patiešām īsts mazs dārgums. Jums ir daudz vairāk saprašanas nekā visai pusgrāfistei kopā; ja pasaulē nopelni tiktu taisnīgi atmaksāti, jums pienāktos būt hercogienei — nē, nē, hercogienēm vispār nevajadzētu eksistēt, tikai lai. jums nebūtu nevienam jāpakļaujas; es uzskatu jūs, mana mīļā, par līdzvērtīgu sev jebkurā ziņā . .. iemetiet, lūdzu, ogles kamīnā, mana mīļā, un vai jūs nevarētu pārveidot šo manu tērpu, jums taču viss tik labi padodas!

Un tā vecā filantrope nepārtraukti izrīkoja savu līdzvērtīgo draudzeni, lika tai pāršūt apģērbus un ik vakaru, iekams laidās miegā, lasīt priekšā franču romānus.

Šajā laikā, kā to varbūt atcerēsies dažs labs vecāks lasītājs, augstāko sabiedrību bija pārņēmis manāms satraukums, ko ierosināja divi notikumi, kuri, kā raksta avīzes, varēja dot darbu džentlmeņiem garajās mantijās*. Kapteinis Šef tons bija aizbēdzis ar lēdiju Barbaru Ficersu, grāfa Braina meitu un mantinieci, un nabaga Virs Veins, džentlmenis, kas līdz četrdesmit gadu vecumam pratis saglabāt nevainojamu reputāciju un kam nācās uzturēt pamatīgu ģimeni, pēkšņi pilnīgi nedzirdētā kārtā pameta māju sešdesmit piecus gadus vecās aktrises misis Ružmonas dēļ.

— Tā bija lorda Nelsona visjaukākā rakstura iezīme, — mis Krolija teica. — Viņš sievietes dēļ ne paša velna nebijās. Un tāds vīrietis katrā ziņā ir patīkams. Es dievinu šādas neprāta laulības. Vairāk par visu man tīk, ja augstmanis apprec, piemēram, dzirnavnieka meitu, kā to izdarīja lords Flauerdeils, — tas tik ļoti sanikno sieviešu prātus! Novēlu, lai kāds ievērojams cilvēks nolaupītu jūs, mana dārgā, — nešaubos, ka esat pietiekami daiļa.

— Divi jātnieki katrs savā pusē! Ai, cik tas būtu aizraujoši! — Rebeka atzinās.

— Un vēl man tīk, ja kāds nabaga puisis aizbēg ar bagātu jaunavu. Savā sirdī esmu jau iecerējusi, lai Rodons nolūkotu sev šādu meiteni.

— Kādu īsti — bagātu vai nabagu?

— Ak jūs vientiesīte! Viņam pie dvēseles nav ne šiliņa, ja neskaita tās summas, ko es viņam dodu. Rodons ir criblé de dettes' — viņam atliek vienīgi tikt pie mantas un izsisties dzīvē uz augšu.

— Vai viņš ir ļoti gudrs? — Rebeka jautāja.

— Gudrs, mana mīļā! Viņam taču nav ne mazākās jēgas par kaut ko citu kā par zirgiem, savu pulku, medībām un kāršu spēli, — bet, lai kā tas arī būtu, zēnam jāgūst panākumi, jo viņš ir tik apbrīnojami samaitāts. Vai tad jūs nezināt, ka viņš pat nogalinājis cilvēku un lā satriektajam tēvam izšāvis cauri cepurei? Viss pulks apjūsmo viņu, un jauniešiem, kas līksmo pie Votjēra* un «Kokospalmā», viņš ir dieva vietā.

Kad mis Rebeka Sarpa vēstulē mīļotajai draudzenei sīki aprakstīja nelielās viesības Karaliskajā Krolijā un to, kā kapteinis Krolijs pirmo reizi pievērsis viņai uzmanību, viņa dīvainā kārtā šo gadījumu apgaismoja ne visai precīzi. Kapteinis jau agrāk neskaitāmas reizes bija veltījis viņai uzmanību. Savas desmit reizes kapteinis bija ticies ar viņu kopējās pastaigās. Vismaz pussimt reižu viņš bija nejauši gadījies tai ceļā gan gaiteņos, gan kāpņu telpās. Vai divdesmit reižu vakarā kapteinis bija slaistījies gar klavierēm, kad mis Šarpa dziedāja (milēdija gulēja slima augšstāva istabā, un neviens nelikās gar viņu ne zinis). Kapteinis bija rakstījis viņai vēstulītes (augstākais sasniegums, ko šāds lempja dragūns spēj sacerēt un uzšņāpt uz papīra; bet stulbums pie sievietēm ir gluži tādā pašā cieņā kā jebkura cita vīriešu īpašība). Taču, kad kapteinis pirmo reizi atļāvās ielikt vēstulīti dziesmu burtnīcā, pēc kuras Rebeka dziedāja, mazā guvernante piecēlās un, cieši vērdamās viņam sejā, ar elegantu žestu satvēra trīsstūrī salocīto zīmīti, izveidoja kā ar platmali gaisā loku un, pienākdama pretiniekam gluži klāt, iemeta vēstuli ugunī, tad, zemu paklanījusies, atgriezās savā vietā un atsāka dziedāšanu jautrāk nekā jebkad agrāk.

— Kas tad nu? — jautāja mis Krolija, kuru pēkšņi pārtrauktā mūzika iztraucēja no pēcpusdienas snaudas.

— Tikai nepareiza nots, — iesmiedamās atbildēja mis Sarpa, bet Rodons Krolijs nezināja, kur likties aiz dusmām un aizvainojuma .

Cik jauki rīkojās Bjūta Krolija laulātā draudzene, kad, novērojusi mis Krolijas acīm redzamo pieķeršanos jaunajai guvernantei, viņa nebūt nekļuva greizsirdīga, bet laipni ielūdza jauno dāmu mācītāja mājā — un ne tikai viņu, bet arī Rodonu Ivro-liju — sava vīra sāncensi cīņā par vecās dāmas piecprocenlu vērtspapīriem! Misis Krolija un viņas krustdēls gandrīz dzīvot vairs nevarēja viens bez otra sabiedrības. Viņš atteicās no medību priekiem, noraidīja ielūgumus pie Fadlstona, viņam vairs negaršoja pusdienas virsnieku klubā Madberijā, — lielākais prieks tagad kapteinim bija doties uz mācītāja māju, kur mēdza ierasties arī mis Krolija; un, kamēr māmiņa slima, kādēļ šeit nevarētu paciemoties arī bērni ar mis Šarpu? Un tā nu meitenes (mīļās radībiņas!) nāca kopā ar mis Sarpu, bet vakaros daļa viesu gāja atpakaļ kājām. Tikai bez mis Krolijas — viņa deva priekšroku karietei. Pastaiga pāri mācītāja laukiem, cauri ma-llC zajiem parka vārtiņiem, starp tumšajiem krūmiem, pa līčloču alejām līdz pat Karaliskajai Krolijai šādā mēnesnīcas naktī bija brīnišķīgs piedzīvojums tādiem dabas krāšņuma cienītājiem kā kapteinis un mis Rebeka.

— Ak, šis zvaigznes, šīs zvaigznes! — mis Rebeka tādās reizēs sacīja, pievērsdama debesīm mirdzošās zaļās acis. — Raudzīdamās viņās, jūtos gluži kā ne no šīs pasaules!

— O ... ak .. . jods .., jā, es arī jūtos gluži tāpat, mis Sarpa, — atbildēja otrs dabas cienītājs. — Vai jums nav nekas pretī, ka es smēķēju cigāru, mis Sarpa?

Mis Sarpai vairāk par visu pasaulē palika cigāra smarža svaigā gaisā, un viņa pat bezgala graciozi mēģināja pati ievilkt dūmu, izpūta niecīgu mutulīti, maigi iespiedzās, iedudinājās sīkā smiekliņā un atdeva delikatesi kapteinim; tas uzgrieza ūsas, ievilka tik krietnu dūmu, ka cigārs iekvēlojās sarkans pret tumšo dārza fonu, un noteica:

— Velns ar ārā . .. o ... goda vārds! ... ak ,.. pats lieliskākais cigārs manā mūžā . .. nudien.

Kapteiņa garīgais apvārsnis bija tikpat lielisks kā viņa runas dāvanas, un ko vairāk gan var prasīt no neveikla, jauna dragūna!

Vecais sers Pits, kurš pie alus kausa sūca pīpi, nogrimis pārrunās ar Džonu Iloroksu par teķi, kas nāca kaujams, pa kabineta logu pamanīja flirtā aizrāvušos pārīti un ar visbriesmīgākajiem lāstiem nozvērējās, ka vienīgi mis Krolijas dēļ viņš atturoties šo nelieti Rodonu izmest pa durvīm.

— Nekāds lāga cilvēks jau nu viņš nav gan, — misters IIo-rokss piezīmēja, — un viņa sulainis Fleders ir tāds pats blēdis,— viņš sarīkoja saimniecības vadītājas istabā tādu traci par pusdienām un alu, ka lai tik kāds lords spētu līdzi turēt; taču, domāt, mis Sarpa ir viņam kā radīta, ser Pit, — viņš pēc brītiņa piebilda.

Un patiesībā viņa ari bija kā radīta — gan tēvam, gan dēlam.

XII NODAĻA GLUŽI SENTIMENTĀLĀ GAKA

Ir pienācis laiks šķirties no lauku idilcs, no jaukajiem ļaudīm, kas šeit piekopj īstus zemnieku tikumus, un doties atpakaļ uz Londonu, lai uzzinātu, kā tur klājas mis Amēlijai. «Kāda mums daļa gar viņu!» raksta man nezināma korespondente glītā, sīkā

rokraksliņā, apstiprinādama vēstulīti ar sārtu zīmodziņu. «Viņa ir tik sāja un neizteiksmīga,» un piebilst šādā garā vēl dažu labu jauku piezīmi, ko es nekad neatkārtotu, ja tas patiesībā neizrādītos milzum glaimojoši mūsu jaunajai dāmai.

Vai dārgajam lasītājam nekad nav dzīvē gadījies dzirdēt šādas un līdzīgas piezīmes no savām jaukajām draudzenēm, kuras allaž brīnās, ko gan jūs tik pievilcīgu esat saskatījis mis Smitā vai arī kas dzinis majoru Džonsu bildināt muļķīgo, neievērojamo niekkalbi mis Tompsoni, kuras vienīgais lepnums ir vaska lelles sejiņa? «Patiesi, kāda jēga no sārtiem vaidziņiem un zilām actiņām?» vaicā jaukās moralizētājas un visgudri aizrāda, ka patiesas gara dāvanas, izcils prāts, droša orientēšanās Menjolas «Jautājumos»*, īsti smalkas zināšanas botānikā un ģeoloģijā, māka veikli kalt pantus, nobungot uz klavierēm Herca* gaumē rakstītas sonātes un tā joprojām ir dāmai nesalīdzināmi vērtīgāki talanti nekā ātri gaistošā burvība, kas pēc pāris gadiem jau izrādās neizbēgami nobālējusi. Tiešām ir visai pamācoši noklausīties sieviešu spriedelējumus par daiļuma nīcīgumu un īslaicību.

Taču, lai arī tikumība ir daudz vērtīgāka par skaistumu un tām nelaimīgajām būtnēm, kuras nospiež daiļuma slogs, vajadzētu vienmēr paturēt prātā ļauno likteni, kas viņas sagaida, un lai arī, ļoti iespējams, varonīgais sieviešu tips, ko tā apjūsmo dāmas, ir kaut kas daudz cildenāks un skaistāks nekā tīkama, svaiga, smaidoša, naiva, maiga mājas dieviete, ko tiecas pielūgt vīriešu prāts, tomēr šai pēdējai — zemākajai sieviešu šķirai jāmierina sevi ar domu, ka galu galā vīrieši apjūsmo viņas un ka, neuzklausīdami mūsu laipno draudzeņu brīdinājumus un iebildumus, mēs ejam tālāk bezcerīgos maldu un neprāta ceļus un darīsim to līdz mūža galam. Nu kaut vai ņemsim mani: lai arī dāmas, pret kurām jūtu visdziļāko cieņu, vairākkārt centušās man iestāstīt, ka mis Brauna ir nenozīmīga skuķe un ka misis Vaitas vienīgais lepnums ir tās petit minois chiffonne^1, un ka misis Bleķa nav spējīga pateikt nevienu sakarīgu vārdu, tomēr zinu, ka esam aizrautīgi sarunājušies ar misis Bleķu (protams, cienītā kundze, šīs sarunas nav izpaužamas), esmu redzējis, kā vīrieši drūzmējas ap misis Vaitu un it visi jaunekļi cits par citu cenšas dejot ar mis Braunu; un tā nu tieku vedināts uz domām, ka visaugstākā atzinība sievietei ir nicinājums, ko pauž sievišķais dzimums.

Jaunās dāmas, ar kurām draudzējās Amēlija, šai ziņā nežēloja pūles. Laikam gan nevienā citā jautājumā mis Osbornas,

Džordža māsas, un Dobinu jaunkundzes nespētu tik labi saprasties kā Amālijas nenozīmīguma vērtējumā, nevarēdamas vien nobrīnīties, kādu pievilcību viņu brāļi saskatījuši šai meitenē.

— Mēs izturamies laipni pret viņu, — teica mis Osbornas, skaistas jaunavas tumšām uzacīm; viņām bija labākās guvernantes, skolotāji un modistes, un viņas izturējās pret Amāliju ar tādu īpašu uzmanību un gluži nepanesamu augstprātīgu labvēlību, ka nabaga meitene viņu klātbūtnē zaudēja runas spējas un to tiešām varēja noturēt par muļķīti. Un Amālija pietika visas pūles, cenzdamās iemīlēt sava nākamā vīra māsas. Viņa vadīja kopā ar tām ilgas rīta stundas, drūmas un garlaicīgas priekšpusdienas. Viņa devās svinīgos izbraucienos varenajā Osbornu ģimenes karietē ar abām meitenēm un to guvernanti mis Virtu, izkāmējušu, vecu jumpravu. Mis Osbornas vadāja viņu līdzi uz dažādiem senlaicīgiem koncertiem, oratorijām un uz Sentpola baznīcu apraudzīt patversmes bērnus, taču tur viņa aiz briesmīgas bijības pret draudzenēm neiedrošinājās pat izjust aizkustinājumu par bērnu dziedātajām garīgajām dziesmām. Viņu nams bija mājīgs, viņu tēva galds — bagātīgs un grezns, viņu sabiedrība — cēla un smalka, viņu pašcieņa — apbrīnojama, viņu ģimenes sols baznīcā — pats labākais; ikviena viņu rīcība bija cildena un apsvērta un visas viņu izpriecas — nepanesami garlaicīgas un pieklājīgas. Katru reizi pēc Amēlijas viesošanās (ak, cik viņa jutās laimīga, ka tā jau bija beigusies!) mis Osborna —- mis Marija Osborna un mis Virta, jaunavīgā guvernante, arvien lielākā izbrīnā jautāja cita citai:

— Ko gan Džordžs atradis šajā meitenē?

Kā tad tā! — iēsauksies dažs labs kašķīgs lasītājs. — Kā gan iespējams, ka Amāliju, kurai skolā bija tik daudz draugu un kurai veltīja tādu mīlestību, ar pirmajiem soļiem dzīvē pašas izvēlīgais dzimums saņem noraidošā nelabvēlībā? Cienītais kungs, mis Pinkertonas mācību iestādē nebija neviena vīrieša, ja neskaita veco deju skolotāju; un jūs taču nedomāsiet, ka meitenēm būtu vajadzējis naidoties viņa dēļ! Taču, kad Džordžs, meiteņu skaistais brālis, ik rītu tūliņ pēc brokastīm nozuda un pusdienoja ārpus mājas veselas sešas reizes nedēļā, nav ko brīnīties, ka novārtā pamestās māsas sāka izjust tādu kā neapmierinātību. Un, kad jaunais Buloks (firmas «Ilalkcrs, Buloks un Ko, baņķieri, Lombardstrītā» mantinieks), kurš jau vairākas sezonas bija mis Marijas pielūdzējs, pēkšņi uzlūdza Amēliju dejot kotiljonu, kā jums šķiet — vai iepriekš minētā jaunā dāma varēja par to priecāties? Pin tomēr viņa neliekuļotā sirsnībā apgalvoja, ka priecājoties. «Tas ir ļoti jauki, ka jums patīk mūsu mīļā Amēlija, » viņa pēc dejas dedzīgi teica misteram Bulokam. «Viņa ir mana brāļa Džordža līgava; diez kas jau no viņas nav, taču pēc dabas Amēlija ir pati labsirdība un piemīlība; mēs visi esam viņā gluži iemīlējušies.» Mīļā meitene! Kurš gan spētu izmērīt, cik dziļas bija kvēlās jūtas, kas tika izteiktas ar šo dedzīgo — glužil

Mis Virta un abas mīlestības pārņemtās jaunās dāmas tik aizrautīgi un bieži centās pārliecināt Džordžu Osbornu, cik milzīgs upuris un cik pārspīlēta augstsirdība ir viņa pieķeršanās Amālijai, līdz viņš pats, liekas, beidzot sāka noticēt, ka ir viens no visievērojamākajiem vīriem britu armijā, un ļāva sevi mīlēt, it kā samierinādamies ar neizbēgamo likteni.

Taču, lai arī Džordžs katru rītu, kā jau minēts, izgāja no mājas, sešas reizes nedēļā pusdienoja kaut kur citur un māsas ticēja, ka apmātais jauneklis šai laikā turas pie mis Sedlijas brunčiem, patiesībā viņš ne vienmēr bija pie Amālijas, kad pēc ļaužu domām viņam vajadzēja gulēt tai pie kājām. Skaidrs ir tas, ka ne vienu reizi vien, kad kapteinis Dobins ieradās apciemot savu draugu, mis Osborna (kura pret kapteini vienmēr izturējās ļoti uzmanīgi, aizrautīgi klausījās viņa kara stāstus un apjautājās par viņa mīļotās māmiņas veselību) smiedamās norādīja uz laukuma pretējo pusi un teica:

— Ak, ja gribat satikt Džordžu, aizejiet pie Sedlijiem; mēs viņu neredzam no agra rīta līdz vēlai naktij.

Uz šiem vārdiem kapteinis atbildēja, muļķīgi, nedabiski iesmiedamies, un kā īsti veikls sabiedrības cilvēks novērsa sarunu uz vispārīgiem tematiem, tādiem kā opera, prinča pēdējā balle Karltonhauzā*, vai arī apsvēra, kāds patlaban laiks, — šis vienmēr noderīgais jautājums.

— Ir nu gan vientiesis tas tavs pielūdzējs! — mis Marija teica mis Džeinai pēc kapteiņa aiziešanas. — Vai pamanīji, kā viņš nosarka, kad tu ieminējies par nabaga Džordža dežūrām?

— Žēl gan, Marija, ka Frederikam Bulokam nepiemīt kaut drusku kapteiņa kautrības, — atmezdama galvu, atbildēja vecākā māsa.

— Kautrības! Tu laikam, Džeina, gribēji teikt — lempīguma. Es nebūt nevēlētos, lai Frederiks man uzkāpj uz stērbeles un izrauj robu muslīna kleitā, kā pie misis Perkinsas tev izgāja ar kapteini Dobinu.

— Tavā kleitā, ha, ha! Kā gan tas būtu bijis iespējams, — viņš taču dejoja ar Amēliju!

Patiesībā kapteinis Dobins tik koši pietvīka aiz neveiklības, jo atcerējās kādu sīkumu, ko nebija uzskatījis par vajadzīgu pavēstīt jaunajām dāmām, proti, ka viņš jau paguvis iegriezties pie Sedlijiem, — bez šaubām, tikai lai satiktu Džordžu, — bet Džor-dža tur nebija, vienīgi nabaga mazā Amēlija ar skumju, ilgu pilnu skatienu sēdēja pie viesistabas loga un pēc pāris pavisam nenozīmīgu, tukšu vārdu apmaiņas iedrošinājās apjautāties kapteinim, vai tiesa, ka pulks drīz saņemšot pavēli doties ceļā, un vai kapteinis Dobins todien esot ticies ar misteru Osbornu.

Pulks nebija vēl saņēmis pavēli doties ceļā, un kapteinis Dobins nebija redzējis Džordžu.

— Ļoti iespējams, ka viņš ir pie māsām, — kapteinis sacīja. — Vai man neaiziet un neatvest šo sliņķi šurp?

Meitene pateicības pilna laipni sniedza kapteinim rociņu, un viņš devās pāri laukumam. Amēlija gaidīja un gaidīja, bet Džordžs kā nenāca, tā nenāca.

Nabaga mazā, maigā sirsniņa! Tā joprojām dreb cerībās, ilgās un uzticībā. Jūs paši redzat, ka par šo dzīvi nav daudz ko rakstīt. Tanī nav gandrīz nekā no tā, ko mēdz saukt par notikumiem. Augu dienu viena un tā pali doma — kad viņš atnāks? — un ar šo domu viņa vakarā gūlās un no rīta cēlās. Varu iedomāties, ka tobrīd, kad Amēlija apjautājās kapteinim Dobinam par Džordžu, viņš Svolovstrītā ar kapteini Kanonu spēlēja bridžu, jo Džordžs bija jautrs, sabiedrisks cilvēks un izcili veikls dažādās spēlēs.

Reiz, kad kapteinis nebija rādījies trīs dienas, mis Amēlija uzlika galvā cepurīti un gluži negaidot iebruka pie Osborniem.

— Kas tad nu! Tu pamet mūsu brāli un nāc pie mums? — jaunās dāmas iesaucās. — Vai jūs esat sastrīdējušies, Amēlija? Nu, pastāsti taču!

Nē, strīdu gan nekādu neesot bijis.

— Vai tad var ar viņu strīdēties? — meitene atbildēja, un acīs tai saskrēja asaras. Viņa tikai atnākusi. .. atnākusi apciemot mīļās draudzenes — tik sen neesot tikušās. Un šoreiz Amēlija likās tik ārkārtīgi muļķīga un vientiesīga, ka mis Osbornas un guvernante, nopētīdamas meiteni, kad tā skumīga devās mājup, vairāk nekā jebkad brīnījās, ko Džordžs spējis saskatīt nabaga Amēlijā.

Bija jau arī par ko brīnīties. Kā gan lai Amēlija spētu atklāt savu biklo sirsniņu jauno dāmu asajam melno acu skatienam? Labāk tai likās ievilkties sevī un paslēpties. Zinu, ka mis Osbornas teicami prata novērtēt kašmira šalles un sārta atlasa apakšveļu; un, ja mis Ternere savējo bija nokrāsojusi purpura krāsā un pāršuvusi par jaciņu un mis Pikforda no sermuļādas apmetņa izveidojusi uzroci un apkaklīti, galvoju jums, ka šīs pārmaiņas nepagāja secen minētajām attapīgajām jaunavām. Taču, redziet, ir kaut kas daudz smalkāks par kažokādām un atlasu, par visiem Zālamana krāšņumiem un Zabas ķēniņienes lepnajiem tērpiem, — tāds skaistums, kam pārslīd pāri daudzu lietpratēju skatieni. Ir lādas jaukas, pieticīgas dvēselītes, kurām jūs uzduraties pavisam nejauši un kuras smaržodamas liegi uzplaukst klusos pakrēšļa stūrīšos; un ir arī krāšņuma augi ar ziediem krietnas sildāmās krāsniņas apmērā, kuri liek nobālēt vai pašai saulei. Mis Sedlija nepiederēja pie šādām saulespuķēm, un, domāju, attēlot vijolīti pildītās dālijas lielumā nozīmētu pavisam zaudēt mēra izjūtu.

Nē, patiešām — krietnas jaunas meitenes dzīvē, kad viņa vēl nav atstājusi vecāku paspārni, neatgadās diez cik daudz aizraujošu notikumu, ar kuriem parasti nodarbinātas piedzīvojumu romānu varones. Cilpas un skrotis apdraud vecos putnus, kad tie dodas medībās, — reizēm tie nokļūst arī vanagam nagos, bet mazuļi pavisam neromantiski mitinās no dūnām un salmiem vītā ērtā un siltā ligzdiņā, līdz pienāk viņu kārta pacelties spārnos. Kamēr Bekija Sarpa lauku nostūrī, paļaudamās pati uz saviem spārniem, lēkāja no zara zariņā starp neskaitāmām lamatām, netraucēti uzknābādama barību, Amēlija omulīgi zvilnēja vecāku namā Raselskvērā; ja viņai arī nācās iziet sabiedrībā, tad tikai vecāku gādīgajā pavadībā. Likās, nekāds ļaunums nevarēja nākt ne pār meiteni, ne pārlikušo viesmīlīgo, ērto namu, kas viņu sargāja mīlestības pilns. Māmiņai bija savi ikrīta pienākumi, savi ikdienas izbraucieni un tīkami apciemojumi un iepirkšanās — bagātas Londonas dāmas kārtējās izpriecas vai, kā varētu teikt, profesija. Tētiņš veica savas noslēpumainās operācijas Sitijā, kur valdīja neparasta rosība dienās, kad pār Eiropu plosījās kara vētras un impēriju gods bija likts uz spēles, kad avīzes «Courier» abonentu skaits sniedzās desmitos tūkstošu, kad viena diena atnesa kauju pie Vitorijas*, otra — Maskavas degšanu vai arī pusdienas laikā avīžu iznēsātāja taure Raselskvērā vēstīja tādu notikumu kā «Kauja pie Leipcigas — sešsimt tūkstoši vīru — pilnīga franču sakāve — divsimt tūkstoši kritušo». Vecais Sedlijs pāris reižu atgriezās mājās sevišķi norūpējies; un nav ko brīnīties, jo šādas ziņas viesa satraukumu kā visās Eiropas sirdīs, tā arī biržās.

Pa to laiku notikumi Raselskvērā, Blumsberijā, risinājās tālāk, it kā dzīve visā Eiropā nepavisam nebūtu tikusi traucēta. Atkāpšanās no Leipcigas* nekādi nepārgrozīja maltīšu skaitu, ko misters Sambo notiesāja kalpu istabā; sabiedrotie iegāja Francijā, bet zvans uz pusdienām aicināja, kā parasti, tieši pulksten piecos.

Nedomāju, ka nabaga Amēlija būtu norūpējusies par Briennu un Monmiraiju* vai arī cik necik interesējusies par karu vispār līdz imperatora krišanai, kad viņa pēkšņi sāka plaukšķināt rokām un skaitīt lūgšanas — ai, tik bezgala pateicīgas! — un ar visu sirdi metās Džordža Osborna apkampienos, izraisīdama izbrīnu ikvienā, kas gadījās par šīs nevaldāmās jūtu izpausmes liecinieku. Bet lai nu kā — miers tika pasludināts, Eiropa devās atpūtā, korsikānis bija gāzts, un leitnanta Osborna pulkam vairs nekur nebija jādodas. Tāda bija mis Amālijas domu gaiļa. Eiropas liktenis viņu interesēja tikai tik, cik tas skāra Džordžu Osbornu. Viņam briesmas vairs nedraudēja, un Amēlija varēja dziedāt slavas dziesmu dievam. Džordžs bija viņas Eiropa, viņas imperators, viņas sabiedrotie monarhi un viņas dižais princis reģents. Džordžs bija viņas saule un mēness; un, šķiet, viņa pat spēja iedomāties, ka lieliskā uguņošana un balle pid lordmēra tiek rīkota īpaši par godu Džordžam Osbornam.

Esam jau minējuši viltību, patmīlību un trūkumu kā nožēlojamus skolotājus, kuru vadībā tika audzināta nabaga mis Bekija Sarpa. Turpretī mis Amālijas Sedlijas pēdējā audzinātāja bija mīlestība, un tieši jābrīnās, kādus panākumus mūsu jaunā dāma guva šīs iecienītās skolotājas aizgādībā. Piecpadsmit vai astoņpadsmit mēnešus šai izcili veiklajai audzinātājai diendienā veltītā uzmanība atklāja Amālijai krietnu liesu noslēpumu, par kuriem ne mis Virtai, ne melnacēm meitenēm laukuma viņā pusē, pat ne vecajai mis Pinkertonai Čizvikā nebija ne vismazākās jausmas. Patiešām, ko gan spētu apjaust šīs klīrīgās, šķīstās jaunavas? Pilnīgi izslēgts, ka mis P. un mis V. varētu skart kaut kādas dedzīgas jūtas; es neiedrošinātos par viņām pat šādu domu ieņemt galvā. Tiesa, mis Marija Osborna bija «pieķērusies» misteram Frede-rikam Augustam Bulokam, firmas «Halkers, Buloks un Buloks» kompanjonam, taču šīs jūtas bija augstākā mērā pieklājīgas, un viņa tikpat labi būtu ņēmusi pretī arī Buloku, vecāko, jo — kā tas pieklājas labi audzinātai jaunai dāmai — prātā viņai bija tikai nams Parkleinā, lauku īpašums Vimbldonā, skaista kariete ar diviem milzīgiem rumakiem un sulaiņiem aizmugurē un ceturtā daļa no ievērojamās Halkera un Buloka firmas gada ienākumiem, turklāt visus šos labumus pārstāvēja Frederika Augusta persona. Ja tos laikus līgavas vainagam būtu tikuši izmantoti apelsīnkoka ziedi (šis aizkustinošais sievietes šķīstības simbols, kas pie mums ieviesies no Francijas, kur meitenes parasti tiek pārdotas nākamajam vīram), mis Marija droši vien pieņemtu šo nevainības rotu un sēstos karietē blakus vecajam, ģikts sagrauztajam plikgalvim Bulokam, vecākajam, ar milzīgo degunu un klusā padevībā ziedotu savu skaistumu viņa laimei, taču vecais džentlmenis diemžēl bija jau precējies, un tādēļ mis Marija savu meite-nīgo jūsmu dāvāja jaunākajam kompanjonam. Daiļie, tikko uzplaukušie apelsīnkoka ziedi! Nesen es redzēju mis Troteri (bijušo) šo ziedu rotā iekāpjam karietē pie Sentdžordža baznīcas Hanoverskvērā, un lords Metuzals ierausās viņai blakus. Ar kādu pievilcīgu kautrību viņa nolaida karietes aizkariņus — ak, svētā nevainība! Uz laulību ceremoniju bija sabraukusi vai puse Liekulības Tirgus kariešu.

Amēlijas pilnveidošanos veicināja pavisam citāda mīlestība, un tā gada laikā padarīja jauko jauno meiteni par jauku jaunu sievieti, kurai lemts kļūt par jauku sievu, kad būs klāt laimīgais brīdis. Sī jaunā meitene (iespējams, ka vecāki rīkojās pārāk neuzmanīgi, uzkūdīdami un pamudinādami meitu uz šādu dievināšanu un muļķīgām romantiskām fantāzijām) no. visas sirds mīlēja viņa majestātes armijas virsnieku, ar kuru esam jau paguvuši pavirši iepazīties. Meitene domāja par viņu, rītā mozdamās, un viņa vārds bija pēdējais, ko tā vakarā pieminēja savās lūgšanās. Viņa vēl nekad nebija sastapusi tādu skaistu un gudru cilvēku, kas tik lepni turētos zirgam mugurā, tādu veiklu dejotāju — caur un cauri varoni. Runas par to, kā princis prot paklanīties? — Vai to var salīdzināt ar Džordža sveicienu? Viņa bija redzējusi misteru Bramelu, kurš tik ļoti tapa cildināts. Un tādu cilvēku pielīdzināt viņas Džordžam! Starp visiem kavalieriem operā (un tos laikus netrūka kavalieru, pie tam ar īstiem cilindriem) nebija neviena, ko stādīt blakus Džordžam. Tikai pasaku princis spēj būt viņam līdzvērtīgs. Un kāda augstsirdība — nolaisties līdz nabaga Pelnrušķītei! Mis Pinkertona, ja viņa būtu Amēlijas uzticības persona, katrā ziņā censtos darīt galu šai aklajai pielūgsmei, taču diez vai vecā dāma gūtu panākumus. Tāda jau sievietēm ir dabiska tieksme. Daļa no viņām radītas intrigu dzīšanai, daļa — mīlestībai. Un es varu tikai vēlēties, lai ikviens cienījams vecpuisis, kas lasīs šo grāmatu, izmeklētu sev piemērotāko sievietes tipu.

Mis Amēlija, savu nepārvaramo izjūtu nomākta, kā parasti mēdz rīkoties patmīļi, gluži bezsirdīgi pameta novārtā visas divpadsmit sirdsdraudzenes Cizvikā. Viņas domas, protams, saistījās tikai ap vienu tematu, taču misis Soltaira bija pārāk vēsa, lai to izvēlētos par uzticības personu, tāpat arī viņa nespēja saņemties un izstāstīt visu mis Svorcai, sprogainajai Sentkitsas mantiniecei. Amēlija bija ielūgusi pie sevis pa brīvdienām mazo Lauru Martinu, un esmu pārliecināts, ka viņa atklāja tai savu sirdi, apsolīja ņemt pie sevis, kad apprecēsies, un sīki jo sīki izklāstīja tai kvēlos mīlas noslēpumus, kas jaunajai meitenei katrā ziņā bija sevišķi noderīgi. Ak vai, ak vai! Laikam gan nabaga Amēlija vairs nespēj kontrolēt savu rīcību.

Un ko darīja meitenes vecāki, lai nejautu tās mazajai sirsniņai tik strauji pukstēt? Vecais Sedlijs ne visai interesējās par notiekošo. Viņš pēdējā laikā kļuva arvien drūmāks un bija pilnīgi aizņemts ar savām darīšanām. Misis Sedlija pēc dabas bija tik miermīlīga un vienaldzīga, ka neizjuta pat ne vismazāko greizsirdību. Misters Džozs, kādas īru atraitnes aplenkts, mitinājās tālu projām Celtenhcmā. Amēlija jutās gluži viena visā mājā — reizēm pat pārlieku viena un vientuļa, — kaut arī viņu nenomāca ne mazākās šaubas, jo skaidrs, ka Džordžam darīšanas galvenajā štābā un ne vienmēr viņš var pamest Cetemu*, tāpat arī viņam jāapciemo draugi un māsas, jāapgrozās sabiedrībā, kad gadās būt pilsētā (jo tāds cilvēks taču spēj greznot jebkuru sabiedrību!), un savā pulkā viņš tik ļoti tiek pārpūlēts, ka garas vēstules no viņa nav ko gaidīt. Zinu, kur Amēlija glabā vēstuļu sainīti, un varu slepus iezagties viņas guļamistabā un tikpat nemanāmi nozust kā Jakimo — gluži kā Jakimo*! Nē, tā nav glīta loma. Labāk kļūšu par mēness gaismu un, nevienam nenodarīdams ļaunu, nolūkošos gultā, kur maigos sapņos dus uzticība, daile un nevainība.

Osborna vēstules bija īsas, kā pieklājas karavīram, bet, jāatzīstas, ja mēs gribētu publicēt mis Sedlijas vēstules misteram Osbornam, šis romāns būtu jāizstiepj tādā garumā, ka pat vissentimentālākie lasītāji nespētu tikt ar to galā; Amēlija ne tikai aprakstīja milzīgas papīra lapas, bet sašņīpāja tās krustām šķērsām, bez vismazākās žēlastības pārrakstīdama veselas lappuses no dzejoļu grāmatām, gluži bezjēdzīgi pasvītrodama vārdus un pat fragmentus, tā ka galu galā atkal skaidrs kļuva viņas pašreizējais stāvoklis. Nē, viņa nebija varone. Viņas vēstules bija pilnas atkārtojumiem. Viņas zināšanas gramatikā reizēm likās apšaubāmas un dzejoļi tika rakstīti pretēji elementāriem metrikas likumiem. Bet, ak mesdames, ja jums reizēm nebūtu atļauts aizkustināt kādu sirdi pretēji visām sintakses rēgulām un ja jūs nevarētu tikt mīlētas, pirms neapjaustu starpību starp sešpēdu un astoņpēdu pantu, tad pie joda ar visu dzejas mākslu un lai izput pīšļos ikviens skolotājs!

13 NODAĻA NE TIKAI SENTIMENTĀLĀ GARĀ

Baidos, ka džentlmenis, kam tika adresētas Amālijas vēstules, bija diezgan bargs kritiķis. Leitnantam Osbornam visur pa pēdām sekoja tāds daudzums vēstulīšu, ka viņš jau sāka kautrēties no pārējo virsnieku izsmējīgajām piezīmēm un pavēlēja dieniniekam nogādāt tās tieši viņa istabā. Reiz viņš pat ar vienu no šīm zīmītēm aizsmēķēja cigāru par lielām šausmām kapteinim Dobinam, kurš, esmu gluži pārliecināts, par šo dokumentu būtu gatavs atdot kaut veselu banknoti.

Kādu laiku Džordžs centās saglabāt savu mīlas dēku slepenībā. Viņš gan atzina, ka vēstuļu lietā iejaukta sieviete. «Un ne jau nu pirmā,» sacīja leitnants Spūnijs leitnantam Stablam. «Ir gan tas Osborns velna zellis. Demeraras tiesneša meita gandrīz vai prātu zaudēja viņa dēļ, un kur tad vēl skaistā kvarterone mis Paja Sentvincentā; ļaudis runā, ka pēc atgriešanās mājās viņš esot kļuvis par īstu donžuānu, goda vārds.»

Slābis un Spūnijs uzskatīja, ka būt par «īstu donžuānu, goda vārds», ir pati lieliskākā vīrieša cilvēka īpašība; un Osborna reputācija pulka jauno virsnieku acīs bija apbrīnojama. Viņš parādīja izcilas spējas visos sporta veidos, lieliski dziedāja, lieliski turējās parādēs, brīvi rīkojās ar naudu, ko bagātīgi piegādāja tēvs. Mundieru viņam bija vairāk un tā pašūti kā nevienam visā pulkā. Kareivji viņu dievināja. Žūpībā neviens virsnieks, pat vecais pulkvedis Hevitops, nespēja turēt viņam līdzi. Boksā viņš pārspēja ierindnieku Naklsu (kurš savā laikā cīnījies ringā kā profesionālis un sen jau būtu ticis paaugstināts par kaprāli, ja nenoņemtos ar dzeršanu), bija caur un cauri labākais kriketa spēlētājs visā pulka klubā. Viņam bija pašam savs zirgs — Zibenīgais, ar kuru viņš Kvebekas sacīkstēs ieguva garnizona kausu. Amālija nebūt nebija vienīgā, kas pielūdza Džordžu Osbornu. Stablam un Spūnijam šķita, ka viņā ir kaut kas no Apolona, Dobins salīdzināja Džordžu ar nepārspējamo Kraitonu*, un pat majora O’Dauda laulātā draudzene atzina viņu par galantu cilvēku, kurš tai atgādinot Ficdžeraldu Fogartiju, lorda Kāslfogartija otro dēlu.

Tātad Stabls, Spūnijs un pārējie virsnieki nodevās romantiskiem minējumiem par Osborna korespondenti, iedomādamies, ka viņā iemīlējusies kāda hercogiene Londonā vai kāda ģenerāļa meita, kura gan saderēta citam, bet kā bez prāta tiecas tieši pēc

viņa, vai ari kāda parlamenta locekļa dzīvesbiedre, kas cer aizbēgt ar viņu četrjūgā, — minēdami vēl daudzas citas, kuras varētu būt kritušas par upuri šai briesmīgajai, aizraujoši romantiskajai kaislei, kas vienlīdz met ēnu uz abiem vainīgajiem, — taču ne uz vienu no šiem minējumiem Osborns neatbildēja ne ar pušplēstu vardu, ļaudams saviem draugiem un cienītājiem pilnu vaļu visdažādāko romānu sacerēšanā.

Tā arī pulkā neviens neuzzinātu patiesību, ja kapteinis Dobins nebūtu atļāvies netaktisku rīcību. Kādu dienu kapteinis virsnieku klubā ēda brokastis, un Kekls, pulka ārsta palīgs, ar abiem iepriekš minētajiem cienījamiem draugiem apcerēja Osborna mīlas dēku. Stabls apgalvoja — šai dāmai vajagot būt hercogienei karalienes Šarlotes galmā, bet Kekls pastāvēja uz savu: viņa esot operdziedātāja ar visai apšaubāmu reputāciju. Šāda izdoma Do-binu tik ļoti satrauca, ka viņš piemirsa izēst muti, kas bija piebāzta ar olu un sviestmaizi, bet vēl jo vairāk savu pienākumu klusēt un nenocietās neizpļāpājies:

— KekI, jūs esat galīgs stulbenis! Vienmēr jūs tērgājat visādas aplamības un izplatāt tenkas. Osborns nebūt netaisās mukt ar hercogieni vai izpostīt dzīvi modistei. Mis Sedlija ir pati jaukākā meitene pasaulē, un viņš ar to jau sen gadiem saderinājies. Es nevienam neieteiktu manā klātbūtnē kaut kādi apvainot šo meiteni.

Pietvīcis līdz ausu galiem, Dobins apklusa un gandrīz vai aizrijās ar tēju.

Pusstundas laikā viss pulks bija informēts, un to pašu vakaru majora O’Dauda laulātā draudzene aizrakstīja savai māsai Glor-vinai uz O’Daudstaunu, lai viņa nesteidzas izbraukt no Dublinas, jo jaunais Osborns izrādās jau pasteidzies saderināties.

Vakarā misis O'Dauda omulīgā sarunā pie punša glāzes apsveica leitnantu, un tas pārskaities devās mājās, lai izlamātu Dobinu (kurš bija atteicies nākt uz viesībām pie misis O’Daudas un sēdēja savā istabā, spēlēdams flautu un, jādomā, sacerēdams bezgala melanholiskus dzejoļus) — lai izlamātu Dobinu par to, ka viņš izpaudis uzticēto noslēpumu.

— Kāds velns tevi dīdīja izpļāpāties? — Osborns sašutis uzkliedza Dobinam. — Kāpēc, pie joda, visam pulkam jāzina, ka es taisos precēties? Kādēļ šai vecajai tenku vācelei Pegijai O’Daudai pie tās sasodītā vakariņu galda jāvazā mans vārds un jābazunē pāri trejdeviņām karaļvalstīm par manu saderināšanos? Kādas tev, Dobin, galu galā tiesības stāstīt, ka esmu saderinājies, un vispār jaukties manās darīšanās?

— Man liekas ... — Dobins sāka stostīties.

— Nav mana daļa, kas tev liekas, — jaunākais biedrs viņu pārtrauca. — Zinu, ka esmu tev pateicību parādā, nolādēts, pārāk labi to zinu, bet es negribu mūžīgi uzklausīt tavus sprediķus tikai tāpēc, ka esi piecus gadus par mani vecāks. Lai jupis mani parauj, ja vēl pacietīšu tavu pārākuma apziņu, tavu ellišķo līdzcietību un aizbildniecību. Nekādu līdzcietību un aizbildniecību! Pasaki man, kādā ziņā esmu sliktāks par tevi!

— Vai tu esi saderināts? — kapteinis Dobins viņu pārtrauca.

— Kāda, velns lai parauj, tev vai kādam citam daļa gar manu saderināšanos?

— Vai tu kaunies par to? — Dobins turpināja.

— Gribētos zināt, kādas jums tiesības, ser, uzdot man šādu jautājumu, — sacīja Džordžs.

— Dievs kungs, vai tikai tu negribēsi teikt, ka domā atsaukt saderināšanos? — jautāja Dobins, pielēkdams kājās.

— Citiem vārdiem sakot, tu man jautā, vai es esmu goda vīrs! — nikni/iesaucās Osborns. — Vai tā tas bija domāts? Pēdējā laikā tu esi sācis runāt ar mani tādā tonī, ka lai mani . . . ja vēl turpmāk to pacietīšu.

— Ko gan es esmu izdarījis? Teicu tikai, ka tu izturies nevērīgi pret tādu jauku meiteni, Džordž. Teicu, lai tu, iebraucis pilsētā, aizej pie viņas un nevis uz Sentdžeimsas spēļu namiem.

— Tu laikam gribi saņemt atpakaļ savu naudu, — nicīgi noteica Džordžs.

— Protams, es jau labprāt... es vienmēr labprāt, tu jau zini, — atbildēja Dobins. — Nu tu runā kā krietns zēns.

— Nē, pie velna, Viljam, lūdzu, piedod, — Džordžs pēkšņas nožēlas uzplūdumā pārtrauca draugu. — Tikai dievs zina, cik tu esi bijis man īsts draugs. Vienmēr un visur. No kādām nepatikšanām tu mani esi izpestījis! Kad gvards Krolijs toreiz mani tik pamatīgi apspēlēja, es būtu pagalam, ja nebijis tevis, to es skaidri zinu. Bet tev nevajadzētu mani mūžam tirdīt un izprašņāt. Es ļoti mīlu Amēliju, es viņu tieši dievinu — un tā tālāk. Nu, ko tu skaisties! Viņai nav nekādu trūkumu, es to droši zinu. Bet, saproti, nav interesanti iegūt to, kas nāk bez iekarošanas. Pie joda! Pulks tikko pārradies no Rietumindijas; man taču vajag mazliet patrakoties, bet pēc tam, kad apprecēšos, centīšos laboties, goda vārds, centīšos. Un . . . zini... Dob, nedusmojies uz mani, es tev nākamo mēnesi atdošu simtnieku, kad tēvs atsūtīs prāvāku summiņu; atprasīšos Hevitopam aizbraukt uz pilsētu un rīt pat aiziešu pie Amēlijas, — nu, vai tas tevi apmierina?

— Uz tevi, Džordž, nav iespējams ilgi dusmoties, — noteica labsirdīgais kapteinis, — un, ja runājam par naudu, veco zēn, lad skaidrs, — ja man tā būs vajadzīga, tu taču ar pēdējo šiliņu dalīsies.

— Nu protams, goda vārds, Dobin, — Džordžs sacīja bezgala augstsirdīgi, kaut gan, starp citu, nebija spējīgs atlicināt ne peniju.

— Vienīgais, ko es vēlos, Džordž, — kaut tu beidzot būtu iztrakojies. Ja tu redzētu nabaga mazās Emmijas sejiņu, kad viņa todien apjautājās par tevi, tu triektu pie joda tās savas biljarda bumbiņas. Brauc un nomierini viņu, nelieti tāds! Ej uzraksti viņai labi garu vēstuli! Dari kaut ko, lai viņu iepriecinātu, nu papūlies mazdrusciņ!

— Viņa patiešām ellīgi manī samīlējusies, — pašapmierināti piekrita leitnants un devās uz klubu pavadīt ar draugiem līksmu vakaru.

Sai laikā Amēlija Raselskvērā raudzījās uz mēnesi, kas lēja gaismu gan pār šo kluso vietu, gan pār laukumu pie Četemas kazarmām, kur mitinājās leitnants Osborns, minēdama, ar ko patlaban varētu nodarboties viņas varonis. Varbūt viņš pārbauda sardzi, Amēlija domāja, varbūt izbraucis uz nometni, bet varbūt sēž pie kāda ievainota biedra gultas vai ari vientulībā savā istabiņā studē kara mākslu. Un viņas domas kā spārnoti eņģeļi aizklīda tālumā — lejup pa upi uz Cetemu un Ročestru, cenzdamās ielūkoties kazarmās, kur mīt viņas Džordžs ... Ja ņemam visu vērā, šķiet, labi vien bija, ka vārti izrādījās aizslēgti un sardze nevienu neielaida kazarmās, tā ka nabaga eņģelis baltajā tērpā nedabūja dzirdēt brašās dziesmas, ko jaunie ļaudis auroja pie punša glāzes.

Dienu pēc nelielās sarunas Četemas kazarmās jaunais Osborns, cenzdamies pierādīt, ka ir vīrs, kas prot turēt vārdu, posās uz pilsētu un tādējādi izpelnījās no kapteiņa Dobina uzslavu.

— Gribētos aizvest viņai kādu dāvanu, — Osborns pačukstēja draugam, — tikai man nav ne penija pie dvēseles, kamēr tēvs atvērs maku.

Taču Dobins nevarēja pieļaut, ka šāda labsirdība un devība netiktu izmantota, tādēļ aplaimoja Osbornu ar dažām mārciņu zīmēm, ko tas arī pēc nelielas svārstīšanās pieņēma.

Iedrošinos apgalvot, ka Osborns būtu varējis nopirkt Ameli* jai kaut ko patiešām skaistu, ja, izkāpis no karietes Flītstrītā, nebūtu ieraudzījis juveliera skatlogā glītu kaklasaites adatu, kuru viņam pēkšņi par katru cenu vajadzēja iegādāties; kad par šo pirkumu bija samaksāts, naudas palika pāri tik maz, ka neatlika nekas cits kā atturēties no tālākiem laipnības izpaudumiem. Un kas tur ļauns: esiet droši — ne jau viņa dāvanas Amēlija gaidīja. Kad Džordžs ieradās Rasclskvērā, meitenes sejiņa tā atplauka, it kā viņš būtu pati saule. Sīkās raizītes, bažas, asaras, biklās aizdomas, neskaitāmu dienu un bezmiega nakšu laikā radītie iedomu teli acumirklī tika aizmirsti, līdzko atplaiksnīja tuvais, neatvairāmais smaids. Viņš tieši uzmirdzēja pie viesistabas durvīm — lielisks, ār iesmaržotu vaigubārdu, — īsts dievs. Kad Sambo ar līdzjūtīgu smaidu sejā pieteica kapteini Osbinu (paaugstinādams jauno virsnieku par veselu dienesta pakāpi), meitene satrūkās, pietvīka, uzlēca kājās, pamezdama novērotājas posteni pie loga; Sambo devās projām, un, tikko durvis aiz viņa aizvērās, Amēlija metās pie leitnanta Džordža Osborna sirds, it kā tā viņai bulu vienīgā īstā mājas vieta. Ak nabaga nelaimīgā! Pats skaistākais koks mežā, ar visslaidāko stumbru, visspēcīgākajiem zariem un biezāko lapotni, kuru jūs esal izvēlējusies savas ligzdiņas vīšanai, var izrādīties iezīmēts ciršanai un, kas zin, drīz vien ar skaļu brīkšķi nogāzties. Cik vecum vecs ir šis cilvēka un kokmateriālu salīdzinājums!

Pa to laiku Džordžs ļoti maigi noskūpstīja Amēlijas pieri un mirdzošās acis un izrādījās sevišķi laipns un jauks; un viņai likās, ka Džordža dimanta kaklasaites adata (ko viņa nekad agrāk nebija manījusi) ir pati skaistākā rota pasaulē.

Vērīgs lasītājs, kas paturējis prātā mūsu jaunā leitnanta iepriekšējo rīcību un saglabājis atmiņā viņa nelielo sarunu ar kapteini Dobinu, droši vien jau nonācis pie noteiktiem secinājumiem par mistera Osborna raksturu. Kāds cinisks francūzis reiz izteicies, ka mīlestībai esot vajadzīgas divas puses: viena, kas mīl, un otra, kas ir ar mieru tikt mīlēta. Reizēm tas, kas mīl, ir vīrietis, citreiz sieviete. Varbūt kāds mīlas apmāts pielūdzējs nejūtību uzskatījis par kautrību un trulumu par jaunavīgu atturību, galīgu tukšību par maigu biklumu, — īsi sakot, zosi noturējis par gulbi. Varbūt daža laba no mūsu jaukajām lasītājām ir izgreznojusi ēzeli ar visu savas iztēles krāšņumu un spožumu, apjūsmodama viņa stulbumu kā vīrišķīgu vienkāršību, pielūgdama viņa patmīlību kā vīrieša pārākumu pār sevi, pieņemdama viņa aprobežotību par diženu nopietnību, — izturēdamās pret viņu tāpat kā brīnišķīgā feja Titānija pret zināmu Atēnu audēju*. Šķiet, esmu ne vienreiz vien dzīvē redzējis šādas maldu komēdijas*. Taču skaidrs, ka Amēlija uzskatīja savu mīļoto par vienu no skaistākajiem un izcilākajiem vīriešiem visā impērijā, un iespējams, ka leitnants Osborns domāja gluži tāpat.

Džordžs Osborns bija diezgan neapdomīgs cilvēks — kā daudzi jauni vīrieši; taču vai tad meitenēm trakuļi nepatīk labāk par memmesdēliņiem? Vēl Džordžs nav paguvis izālēties, bet gan jau trakums drīz pāries, un tad viņš atstās armiju, jo ir pasludināts miers, Korsikas briesmonis ieslodzīts Elbas salā, tāpēc uz paaugstinājumu vairs nav ko cerēt un nav ari nekādu iespēju likt lietā varonību un neapšaubāmās spējas militārā lauka; Džordža kabatas nauda un Amālijas mantojuma tiesa nodrošinās viņiem omulīgu mītni kaut kur uz laukiem jaukā, sportam piemērotā vietā, un Džordžs varēs nodoties medībām, nodarboties ar zemkopību, un viņi abi būs bezgala laimīgi. Par to, ka pēc apprecēšanās Džordžs paliktu armijā, nevarēja būt ne runas. Iedomājieties misis Osbornu kaut kādas provinces pilsēteles mēbelētās istabās vai, vēl ļaunāk, Austrumu vai Rietumu Indijā, virsnieku sabiedrībā un majora O’Dauda laulātās draudzenes aizbildnībā! Amēlija vai nomira aiz smiekliem, klausīdamās Osborna stāstos par majora sievu. Džordžs pārlieku stipri mīlēja savu Amāliju, lai uzspiestu viņai šo briesmīgo, vulgāro sievieti un visus karavīra sievas dzīves grūtumus. Par sevi viņš nerūpējās — nepavisam ne, bet viņa dārgajai meitenei jāieņem tāda vieta sabiedrībā, kāda tai pienākas kā viņa sievai. Un, varat būt pārliecināti, Amēlija piekrita ikvienam no šiem priekšlikumiem, tāpat kā būtu piekritusi visam, ko ierosinātu viņas Džordžs.

Turpinādami šo sarunu un celdami neskaitāmas gaisa pilis (kuras Amēlija izgreznoja ar visdažādākajiem puķu dārziņiem, klusām taciņām, lauku baznīcām, svētdienas skolām un līdzīgiem jaukumiem, bet Džordžs gara acīm skatīja zirgu staļļus, suņu būdas un vīna pagrabus), jaunie (audis pavadīja dažas visai tīkamas stundas; un, tā kā leitnanta rīcībā bija tikai viena diena un pilsētā viņu gaidīja milzums vissvarīgāko darīšanu, nolēma, ka Emmija ēdīs pusdienas pie savām nākamajām vīramāsām. So piedāvājumu viņa ar prieku pieņēma. Džordžs pavadīja Amēliju pie māsām un atstāja tur, pats dodamies kārtot savas darīšanas; meitene šoreiz trieca un čivināja bez mitas, tā ka jaunās dāmas pārsteigtas nosprieda, ka Džordžam varbūt izdosies Amēliju pataisīt par cilvēku.

īsi sakot, Džordžs izgāja no mājas, iebaudīja saldējumu čeringkrosas konditorejā, uzlaikoja jaunu mundieri Pelmelā, iegriezās pie «Vecā Slotera»*, apciemoja kapteini Kenonu, izspēlēja ar viņu vienpadsmit biljarda partijas, no kurām astoņas uzvarēja, un atgriezās Raselskvērā — gan ar pusotras stundas novēlošanos, toties sevišķi labā noskaņojumā.

Taču vecais misters Osborns nebūt nelikās labā omā. Kad šis džentlmenis pārradās mājās no Sitija.s un viesistabā viņu apsveica abas meitas un cēlā mis Virta, uzreiz kļuva redzams gan pēc sejas — tā pat vislabākajos laikos bija uzblīdusi, drūma un dzeltena, — gan ari pēc sarauktajām melnajām uzacīm, ka viņa sirds zem milzīgās, baltās vestes ir satraukta un nemierīga. Kad Amēlija pienāca klāt sasveicināties, ko viņa vienmēr darīja biklumā drebošu sirdi, misters Osborns par atbildi īgni kaut ko norūca un palaida vaļā mazo rociņu, ne brīdi nepaturējis to savā varenajā, spalvainajā ķepā. Viņš drūmi paraudzījās vecākajā meitā, un tā, sapratusi šā skatiena nepārprotamo nozīmi: «Kāda velna pēc viņa ir šeit?» — nekavējoties paskaidroja:

— Džordžs ir iebraucis pilsētā, tētiņ. Viņš aizgāja uz galveno štābu un būs atpakaļ uz pusdienām.

— Ak tā, Džordžs ir atbraucis, vai tiešām? Bet es, Džeina, nedomāju gaidīt pusdienas, kamēr viņš ieradīsies. — Pēc šiem vārdiem cienījamais vīrs iezvēlās atpūtas krēslā, un klusumu lepnajā, grezni iekārtotajā viesistabā iztraucēja vairs tikai lielā franču pulksteņa nemierīgie tikšķi.

Kad pulkstenis, ko rotāja jautra vara figūriņu grupa — Ifi-ģēnijas upurēšana*, svinīgi kā katedrāles zvans nosita pieci, misters Osborns nikni paraustīja zvanu, kas atradās viņam pie labās rokas, un istabā iesteidzās virssulainis.

— Pusdienas! — misters Osborns ierēcās.

— Misters Džordžs vēl nav pārnācis, ser, — sulainis mēģināja bilst.

— Pie velna ar misteru Džordžu, ser! Vai es vairs neesmu šīs mājas saimnieks? Pusdienas!

Misters Osborns draudīgi sarauca pieri. Amēlija nodrebēja. Pārējās trīs dāmas apmainījās zīmīgiem skatieniem. Paklausīgais zvans apakšējos apartamentos vēstīja, ka azaids ir galdā. Kad zvans apklusa, ģimenes galva, sabāzis rokas misiņa pogām greznoto zilo svārku kabatās, bez jebkādiem tālākiem uzaicinājumiem viens pats devās lejā pa kāpnēm, nikni palūrēdams pār plecu uz četrām sievietēm.

— Diez kas viņam lēcies, dārgā? — tās jautāja cita citai un nedroši tipināja pakaļ ciltstēvam.

— Iespējams, ka akcijas kritušās, — čukstēja mis Virta, un bez trokšņa, bailēs drebēdamas, apklusušās dāmas sekoja savam drūmajam pavēlniekam. Klusēdami visi sasēdās ap galdu. Misters Osborns norūca lūgšanu, un tā izskanēja skarbi kā lāsts. No traukiem tika nocelti lielie sudraba vāki. Amēlija trīcēja, viena pali sēdēdama šajā galda pusē blakus niknajam Osbornam, jo tukšā vieta bija paredzēta Džordžam.

— Zupu? — aizkapa balsī iejautājās misters Osborns, sagrābdams smeļamo kausu un cieši vērdamies Amēlijā, un, ielējis viņai un pārējiem, labu bridi nebilda ne vārda.

— Novāciet mis Sedlijas šķīvi! — beidzot viņš sacīja. — Viņa nevar ēst šo zupu, un es arī nevaru. Tā ir pretīga. Nesiet prom zupu, Hiks, un jau rīt, Džeina, padzen pavāru!

Devis zupai šādu novērtējumu, misters Osborns strupi izteica dažas piezīmes par zivi — arī diezgan asas un negantas — un nolamāja Bilingsgeitas tirgu tādiem vārdiem, kas pilnībā atbilda šai vietai. Pēc tam viņš iegrima klusēšanā un sparīgi dzēra vīnu, ar katru brīdi izskatīdamies arvien briesmīgāks, līdz beidzot ņiprs klauvējiens pie durvīm vēstīja, ka ieradies Džordžs, un visi klātesošie atviegloti uzelpoja.

Viņš nekādi neesot varējis atbraukt ātrāk. Ģenerālis Degilets licis viņam gaidīt galvenajā štābā. Vienalga, zupa vai zivs. Dodiet tikai kaut ko — vienalga ko. Brīnišķīga jēra gaļa — viss tik brīnišķīgs.

Džordža labā oma nekādi nesaskanēja ar tēva bardzību. Ēdot viņš bez mitas tērgflja, sajūsminādams visus — it sevišķi vienu no dāmām, kuru nosaukt vārdā būtu gluži liekas pūles.

Līdzko jaunās dāmas bija nobaudījušas apelsīnus ar vīnu, kas parasti noslēdza drūmās maltītes mistera Osborna namā, tika dots mājiens pārvākties uz viesistabu un visi piecēlās no galda. Amēlija cerēja, ka Džordžs drīz sekos pārējiem. Viņa piesēdās pie lielajām ādas apvalkā ietērptajām klavierēm ar greznām, kokā grieztām kājām un nospēlēja dažus no Džordža iecienītajiem valšiem (tie nupat bija nākuši modē). Taču šī sīkā viltībiņa neizdevās. Džordžs palika kurls pret valša skaņām, un tās maz-pamazām pieklusa; pēc brīža spēlētāja samulsusi pameta milzīgo instrumentu, un, kaut arī visas trīs draudzenes nodziedāja pāris visskanīgāko, visskaistāko dziesmu no sava jaunākā repertuāra, Amēlija nedzirdēja nevienu pašu noti, bet sēdēja, domās iegrimusi, it kā nelaimi jauzdama. Vecā Osborna sarauktā piere, kas allaž spēja iedvest bailes, nekad vēl viņai nebija šķitusi tik šausmīga. Viņa acis neatlaidīgi sekoja meitenei gluži kā tādai noziedzniecei. Kad tika pasniegta kafija, Amēlija satrūkās, it kā virssulainis misters Ilikss viņai piedāvātu indes kausu. Kas gan aiz visa tā varēja slēpties? Ak, šīs sievietes! Viņas auklē un lolo savas nelabās priekšnojautas un apmīļo pašas briesmīgākās iedomas kā mātes kroplus bērnus!

Tēva drūmais izskats viesa satraukumu arī Džordža Osborna sirdī. Šīs sarauktās uzacis, šis neapšaubāmi žultainais skatiens! — Kā gan Džordžs spēs izspiest no veca naudu, kas viņam katrā ziņā nepieciešama? Džordžs ņēmās slavēt tēva vīnu. Tas parasti bija visdrošākais līdzeklis, kā pieglaimoties vecajam džentlmenim.

— Rietumindijā mēs ne reizes nedabūjām tik labu madeiru kā jūsējā, scr. Pulkvedis Hevitops iztempa veselas trīs pudeles no tām, ko jūs man atsūtījāt.

— Vai tiešām? — pārjautāja vecais džentlmenis. — Šis vīns man maksāja astoņus šiliņus pudelē.

— Varbūt jūs ņemsiet sešas ginejas par duci, ser? — Džordžs iesmējās. — Viens no visdižākajiem vīriem karalistē labprāt ņemtu to pretī.

— Vai tas var būt? — norūca vecais Osborns. — Nu, lai viņam izdodas!

— Kad ģenerālis Degilets ieradās Cetemā, ser, Hevitops sarīkoja brokastis un lūdza mani ziedot dažas pudeles vīna. Arī ģenerālis bija sajūsmināts un pasūtīja veselu mucu virspavēlnieka vajadzībām. Un šis vīrs ir viņa karaliskās augstības labā roka.

— Patiešām, sasodīti labs vīns, — sacīja uzacis, izskatīdamās jau daudz labvēlīgākas; un Džordžs grasījās izmantot šo lēnprātības mirkli, lai nokārtotu naudas jautājumu, bet tēvs no jauna iegrima nopietnībā un lika dēlam — tiesa, diezgan draudzīgi pazvanīt, lai ienes sarkanvīnu.

— Paraudzīsimies, Džordž, vai tas būs tikpat labs kā madeira, kura, nešaubos, patika viņa karaliskajai augstībai. Un pie tā paša gribu aprunāties ar tevi par kaut ko svarīgu.

Satrauktā Amēlija augšstāvā izdzirda zvanu, ar kuru tika pasūtīts sarkanvīns. Viņu pārņēma dīvaina iedoma, ka šis zvans vēstī kaut ko noslēpumainu un draudīgu. Un, ja cilvēku pastāvīgi vajā priekšnojautas, tad skaidrs, ka dažas no tām arī piepildās.

— Redzi, man gribētos zināt, Džordž ... — vecajs džentlmenis sacīja, lēnā garā iesūcis pirmo glāzi, — gribētos zināt, kā tad īsti ir ar tevi un ... ē ... ar to maziņo tur augšā, ko?

— Liekas, ser, tas nu skaidri redzams, — Džordžs atbildēja, pašapmierināti nosmīnēdams. — Pavisam skaidri, ser. Kāds lielisks vīns!

— Ko jūs, ser, gribat teikt ar šo «pavisam skaidri»?

— Nu, vai zināt, pie velna, ser, netirdiet mani! Esmu kautrīgs cilvēks. Es . . . nu . . . cs nebūt neiedomājos sevi par siržu lauzēju, taču vaļsirdīgi atzīstos, ka viņa mani velnišķīgi samīlējusies. To jau pat aklais pamanīs.

— Un kā ir ar tevi?

— Nu vai tad jūs, ser, man nepavēlējāt precēties ar viņu, un vai es neesmu paklausīgs zēns? Vai tad mūsu tētiņi šo jautājumu nav nokārtojuši jau kopš neatminamiem laikiem?

— Jauks zēns, nav vārdam vietas! It kā es nebūtu dzirdējis par jūsu darīšanām, ser, ar lordu Tarkvinu, ar gvardes kapteini Kroliju, ar godājamo misteru Djūsīsu un tamlīdzīgām personām! Piesargieties, ser, piesargieties!

Vecais džentlmenis šos aristokrātiskos vārdus izrunāja ar sevišķu baudu. Kad vien ceļā gadījās kāds dižmanis, viņš zemojās ta priekšā un godāja to par milordu tādā pieglaimībā, uz kādu spējīgs tikai brīvais britu pilsonis. Pārradies mājās, viņš pēru grāmatā izpētīja šā aristokrāta biogrāfiju, ikkatrā izdevīgā gadījuma pieminēja tā vārdu un plātījās meitām, ka ir draugos ar lordiem. Viņš līda to priekšā uz vēdera un gozējās to slavas atblāzmā kā Neapoles ubags saules staros.

Džordžs uztraucās, izdzirdis pieminam šos vārdus. Viņš baidījās, vai tikai tēvam nav nācis ausīs kaut kas par viņa darījumiem kāršu spēlē. Taču vecais moralizētājs nomierināja dēlu, rāmi sacīdams:

— Labi jau, labi, jauni cilvēki paliek jauni cilvēki. Esmu apmierināts, Džordž, ka tev ir sakari ar labākajām angļu aprindām, es ceru, ka tas tā ir, ticu tam, jo mani līdzekļi tev atļauj ...

— Pateicos, ser, — teica Džordžs, pāriedams tiešā uzbrukumā. — Taču nav iespējams dzīvot starp šādiem vareniem ļaudīm ar tukšu kabatu, bet mans naudas maks, ser, paraugieties! — un viņš atvēra mazo maciņu, kuru bija darinājusi Amēlija un kurā atradās pēdējā no Dobina dotajām mārciņu zīmēm.

— Jums netrūks nekas, ser. Britu tirgoņa dēlam nekas nedrīkst trūkt, ser. Manas ginejas, Džordž, manu zēn, ir tikpat labas kā viņējās, un es tās nežēlošu. Aizej pie mistera Copera, kad būsi rīt Sitijā; gan viņam kaut kas priekš tevis atradīsies. Nežēlošu naudu, ja zināšu, ka esi labā sabiedrībā, jo skaidrs, ka labā sabiedrībā tu no ceļa nenoklīdīsi. Nesaku to aiz lepnības. Pats esmu dzimis no vienkāršiem ļautiņiem, bet tev lemts labāks liktenis. Proties tikai to izmantot! Biedrojies ar dižciltīgiem jauniešiem! Diez vai daudzi no viņiem spēs likt kronu pretī tavai ginejai, manu zēn! Bet, ja runājam par rožainajām aubītēm (pie šiem vārdiem zem biezajām uzacīm pazibēja zīmīgs, bet ne visai tīkams skatiens), ko lai dara, — zēni paliek zēni! Ir tikai viena lieta, kurai pavēlu tev mest apkārt līkumu, bet, ja tu nepaklausīsi, nedabūsi vairs ne šiliņa, goda vārds, — un šī lieta ir azarta spēles, ser.

— Ak jā, protams, ser, — teica Džordžs.

— Bet nu atgriezīsimies pie otra jautājuma — par Amēliju: kādēļ gan tu nevarētu apprecēties ar meiteni no labākām aprindām nekā šī biržas māklera meita, Džordž, — to es labprāt gribētu zināt.

— Nu tā jau ir tīra ģimenes darīšana, — noteica Džordžs, skraukšķinādams riekstus. —- Jūs ar misteru Scdliju apprecinājāt mūs vismaz pirms simt gadiem.

— Nebūt to nenoliedzu, taču cilvēku sabiedriskais stāvoklis nav mūžam nemainīgs. Nav ko noliegt — Sedlijs līdzēja man tikt pie mantas vai, pareizāk sakot, ievirzīja manas paša spējas un dotības tā, ka varēju sasniegt augsto stāvokli, kādu, uzdrošinos teikt, patlaban ieņemu tauku tirdzniecībā un Sitijā. Esmu parādījis Sedlijam pateicību, un viņš to pēdējā laikā pietiekami izmantojis, ser, ko var apliecināt mana čeku grāmatiņa. Džordž! Uzticēšu tev noslēpumu: man nepavisam nepatīk mistera Sedlija veikalu pašreizējais stāvoklis. Mans kantora pārvaldnieks misters Čopers arī nav apmierināts ar viņa veikalu lietām, bet tas nu ir slīpēts zellis un pārzina biržas darījumus labāk kā neviens visā Londonā. Halkers un Buloks arī sākuši no Sedlija piesargāties. Baidos, vai tik viņš nebūs kļūdījies savos aprēķinos. Stāsta, ka kuģis «Jeune Amélie»[30], ko nolaupījis jenkiju kaperis «Melase», esot piederējis Sedlijam. Viens ir skaidrs: kamēr Amēlijas desmit tūkstoši nebūs galdā, tu viņu neprecēsi. Negribu savā ģimenē ielaist neveiksminieka meitu. Pasniedziet man vīnu, ser ... vai labāk pazvaniet, lai ienes kafiju!

Pēc tam misters Osborns atvēra vakara avīzi, un Džordžs pēc šā mājiena saprata, ka saruna izbeigta un tētiņš vēlas mazliet nosnausties.

Sevišķi labā omā viņš steidzās augšā pie Amēlijas. Kas Džordžu spieda šai vakarā būt tik uzmanīgam pret Amēliju, tik mīļam, maigam, tik asprātīgam sarunās, kā tas sen jau nebija piedzīvots? Vai varbūt viņa cēlā sirds, nelaimi jauzdama, iesila pret meiteni līdzcietībā, vai arī doma par šīs jaukās, mazās būtnes zaudēšanu padarīja to viņa acīs vērtīgāku?

Labu laiku Amālija dzīvoja atmiņās par šo laimīgo vakaru un atcerējās ikvienu Džordža vārdu, viņa sejas izteiksmi, ikkatru viņa dungoto dziesmu, ik kustību, kā viņš tai pieliecās klāt vai arī pa gabalu apveltīja skatieniem. Amālijai likās, ka nekad vēl vakars mistera Osborna namā nav pagājis tik ātri, un jaunā dāma pirmo reizi mūžā gandrīz vai saskaitās, kad misters Sambo bez laika atnāca tai pretī ar šalli.

Nākamajā rītā Džordžs ieradās pie Amālijas, maigi no tās atvadījās un steigšus devās uz Sitiju pie mistera Čopera, tēva kantora pārvaldnieka, lai saņemtu no šā džentlmeņa dokumentu, ko pie Halkera un Buloka apmainīja pret pilnu naudas maku. Tobrīd, kad Džordžs pārkāpa bankas slieksni, vecais Džons Sed-lijs drūmu seju iznāca no baņķiera pieņemamās istabas. Taču krustdēls jutās tik pacilāts, ka neievēroja ne cienījamā biržas māklera nomāktību, nē skumjo skatienu, ar ko šis vecais, jaukais džentlmenis viņu apveltīja. Jaunais Buloks to vairs nepavadīja ar smaidu uz lūpām kā agrākajos gados.

Un, kad firmas «Halkers, Buloks un kompānija» platās divviru durvis aiz mistera Sedlija aizvērās, kasieris misters Kvils (kurš piekopa labdarīgo amatu — izsniedza čaukstošas banknotes no atvilktnes un ar vara liekšķeri piebīdīja skanošu sīknaudu) pamirkšķināja ar aci misteram Draiveram — ierēdnim, kas sēdēja pa labi no viņa. Misters Draivers atmirkšķināja pretī.

— Nekas nesanāca, — misters Draivers čukstēja.

— Neiet gan tam vairs nekādā jēgā, — atbildēja misters Kvils. — Mister Džordž Osborn, kādā naudā jums, ser, labpatiks saņemt?

Džordžs veicīgi sastūķēja banknotes kabatās. Un jau vakarā viņš Dobinam virsnieku klubā atdeva piecdesmit mārciņu.

So pašu vakaru Amēlija rakstīja Džordžam vismaigāko no savām garajām vēstulēm. Sirds viņai bija mīlas jūtu pārpilna, taču joprojām tā nojauta nelaimi. Kādēļ gan misters Osborns ir tik drūms? — viņa jautāja. Vai tikai viņam nav radušās kādas domstarpības ar tās tēvu? Nabaga tētiņš pārnācis no Sitijas tik grūtsirdīgs, ka mājās visi jau sākuši par to uztraukties. Tā viņa piepildīja četras lappuses ar mīlestību, raizēm, cerībām un bažu pilnām priekšnojautām.

— Nabaga mazā Emmija ... Mīļā mazā Emmija! Cik ļoti gan viņa mani mīl! — Džordžs sacīja, rūpīgi izlasījis vēstuli. — Pie velna, kādas galvas sāpes no tā nolādētā punša!

Nabaga Amēlija — nudien!

14 NODAĻA MIS KROLIJA SAVĀS MĀJĀS

Ap to pasu laiku pie ārkārtīgi mājīga un labi iekārtota nama Parkleinā piestāja ceļojumu kariete ar ģerboni uz sāniem, neapmierinātu, sproggalvainu sievišķi zaļā šķidrautā uz pakaļējā sēdekļa un augumā varenu uzticības personu uz bukas. Sī ekipāža piederēja mūsu draudzenei mis Krolijai, kura patlaban atgriezās no Hempšlras. Karietes logi bija aizvērti; pārbarotais klēpja sunītis, kura purns un mēle pastāvīgi kārās laukā pa logu, atdusējās uz neapmierinātās sievietes ceļiem. Kad rati apstājās, no tiem tika izcelts vesels lēvenis šaļļu — te palīdzīgu roku sniedza vairāki kalpi un jaunā dāma, kura pavadīja šo drānu kaudzi. Lēvenī bija ievīstīta mis Krolija, kuru nekavējoties nogādāja augšstāvā un nolika gulēt pamatīgi sakurinātā istabā, kā pieklājas vājiniecei. Ziņneši lika aizsūtīti pēc ārstiem. Tie atnāca, izklausīja, parakstīja zāles, nozuda. Jaunā mis Krolijas laika kavētāja ārstu apspriedes beigās ienāca istabā, uzklausīja viņu rīkojumus un sāka dot savai pavēlniecei dažādās zāles, ko bija parakstījuši medicīnas dižgari.

Gvardes kapteinis Krolijs jau nākamajā dienā atjoņoja no Naitsbridžas kazarmām; viņa melnais rumaks kārpīja salmus pie savārgušās krustmātes namdurvīm. Rodons bezgala sirsnīgi apjautājās par mīļotās radinieces veselību. Likās — stāvoklis patiešām nopietns. Mis Krolijas istabeni (neapmierināto sievišķi) viņš sastapa neparasti īgnu un izmisušu, mis Brigsu, krustmātes dome de compagnie^31, atrada vienu pašu viesistabā mirkstam asarās. Izdzirdusi par mīļotās draudzenes slimību, viņa esot skriešus skrējusi mājās. Viņa vēloties steigties pie savas pavēlnieces gultas, pie tās gultas, kur stāvējusi klāt dažā labā nestundā. Taču viņa netika ielaista mis Krolijas apartamentos. Kaut kāda svešiniece no laukiem . . . kaut kāda pretīga mis ... Asaras apslāpēja laika kavētājas jūtu izpausmi, un viņa’ paslēpa aizskartās jūtas un nabaga veco, sarkano degunu kabatas lakatiņā.

Rodons Krolijs uzsūtīja īgno istabeni pieteikt viņu un strauji metās pretī mis Krolijas jaunajai laika kavētājai, kura, steigšus noskrējusi pa kāpnēm no vājiniecēs istabas, ielika mazo rociņu Rodona saujā un, pārlaidusi nicinājuma pilnu skatienu samulsušajai Brigsai un paaicinājusi jauno gvardu ārā, aizveda to uz

tukšo apakšstāva ēdamzāli, kas savā laikā pieredzējusi tik daudz lepnu dineju.

Šeit viņi abi kādas desmit minūtes aprunājās, iztirzādami, bez šaubām, vecās vājinieces slimības simptomus; pēc šīm desmit minūtēm spalgi noskanēja ēdamistabas zvans, uz kuru atsaucās misters Boulss, mis Krolijas varenais, uzticamais virssulainis (kuram nejauši gadījās pa atslēgas caurumu noklausīties lielāko daļu sarunas). Kapteinis iznāca no mājas, ūsas skrullēdams, un uzlēca mugurā melnajam rumakam, kurš pakaviem kārpīja salmus, un tādējādi sajūsmināja negantniekus zēnus, kas bija sapulcējušies uz ielas. Valdīdams zirgu, kas slējās pakaļkājās un lepni dižojās, viņš ielūkojās pa ēdamistabas logu; jaunā dāma uz īsu mirkli parādījās logā, tad pazuda, jo viņa, bez šaubām, devās augšā veikt aizkustinošos labdarības pienākumus.

Interesanti zināt, kas gan varēja būt šī jaunā sieviete. Tovakar ēdamistabā galds bija klāts divām personām; misis Fer-kina, mis Krolijas apteksne, ielauzās savas pavēlnieces guļamistabā un nu ņēmās tur rosīties, izmantodama jaunās slimnieku kopējas prombūtni, kamēr tā ar mis Brigsu omulīgi ieturēja azaidu.

Jūtu uzplūdi Brigsu smacēja vai nost, un viņa nespēja norīt ne kumosu gaļas. Jaunā dāma ar tik izsmalcinātām kustībām grieza vistas cepeti un tik cēli lūdza pasniegt olu mērci, ka nabaga Brigsa, kurai šī gardā piedeva atradās tieši blakus, satrūkās, pamatīgi nošķindināja mērces karoti pret trauka malu un atkal, asarām šķīstot, krita histērijā.

— Pasniedziet, lūdzu, mis Brigsai glāzi vīna! — jaunā dāma norīkoja misteru Boulsu, vareno uzticības vīru. Un viņš izpildīja rīkojumu. Brigsa mehāniski satvēra glāzi, krampjaini to iztukšoja, vārgi novaidējās un ņēmās niekoties gar vistu.

— Man šķiet, mēs itin labi varam apkalpot viena otru, — jaunā dāma sacīja īpaši maigi, — un iztikt bez mistera Boulsa laipnajiem pakalpojumiem. Mister Bouls, esiet tik labs, mēs pasauksim jūs, kad būs vajadzīgs.

Virssulainis devās lejā un tur, starp citu, ne no šā, ne no tā paļāva vaļu visniknākajām lamām pār sulaini, savu padoto.

— Zēl gan, ka jum? tā viss ķeras pie sirds, mis Brigsa, — mierīgi, ar ironisku pieskaņu teica jaunā dāma.

Mana visudārgā draudzene ir tik ļoti slima un ne-e-e-e-vēlas mani redzēt! — iekunkstējās Brigsa, no jauna bēdu pārmākta.

— Tagad viņa jūtas jau tīri labi. Nomierinieties, mīļā mis Brigsa! Viņa ir tikai pārēdusies — un tas arī viss. Nu jau ir daudz iabāk. Un drīz viņa atkal bus uz kajani. Mis Krolija kļuvusi vārga no banku likšanas un zālēm, bet tagad ātri vien atspirgs. Es lūdzu jūs — nomierinieties un iedzeriet vēl mazliet vīna!

— Bet kāpēc, kāpēc gan viņa vairs nevēlas mani redzēt! — mis Brigsa ieblējās. — Ak Matilde, Matilde, tā tu atmaksā savai nab’aga, nabaga Arabellai par divdesmit trīs gadu uzticīgo kalpošanu!

— Neraudiet vis tik gauži, nabaga Arabella! — teica otra dāma (ar tādu kā ņirdzīgu smīnu). — Viņa nevēlas jūs redzēt vienīgi tāpēc, ka jūs neprotot apkalpot tik labi kā es. Nav jau arī man nekāds prieks kvernēt tur visu nakti. Mīļuprāt atstātu to jūsu ziņā.

— Vai tad es neesmu gadiem uzticīgi stāvējusi pie viņas gultas? — Arabella ievaimanājās. — Un tagad...

— Tagad viņa atzīst citu par labāku. Slimiem cilvēkiem taču mūžam ir savas iedomas, un tām vajag izdabāt. Kad viņa atkopsies, es braukšu projām.

— Nemūžam, nemūžam! — iebrēcās Arabella, kā ārprātā grūzdama pie deguna ožamo sāli.

— Nemūžam neatkopsies, vai arī es nemūžam neaizbraukšu, mis Brigsa? — apjautājās otra dāma ar to pašu izaicinošo labsirdību. — Blēņas! Pēc divām nedēļām viņa būs uz pekām, un tad es došos atpakaļ uz Karalisko Kroliju pie savām mazajām audzēknēm un viņu mātes, kura ir daudz slimāka par jūsu draudzeni. Neesiet greizsirdīga uz mani, mis Brigsa. Esmu nabaga meitene bez neviena paša drauga un nevienam ļauna nevēlu. Nekādā ziņā negribu jums atvilt mis Krolijas labvēlību. Mani viņa aizmirsīs jau pēc nedēļas, bet pieķeršanās jums veidojusies garu gadu gaitā. Pasniedziet man, lūdzu, vīnu, mīļā mis Brigsa, un kļūsim draudzenes. Man patiešām ļoti vajadzīgi draugi.

Atsaukdamās uz šo aicinājumu, lēnprātīgā un mīkstsirdīgā Brigsa klusēdama pastiepa pretī roku, taču līdz ar lo vēl asāk izjuta pamestību un rūgti rūgti novaidējās par savas Matildes nepastāvību. Pēc pusstundas, kad maltīte bija jau pabeigta, mis Rebcka Sarpa (jo šādi, lai cik savādi tas arī liktos, sauc to, ko visu laiku atjautīgi dēvējām par «jauno dāmu») devās augšā uz savas pacientes apartamentiem, ar īpaši izsmalcinātu pieklājību izvadīdama no turienes ārā nabaga Ferkinu.

— Paldies, mis Ferkina, pietiks pūlēties; cik jauki jūs visu esat paveikusi! Pazvanīšu, ja būs kāda vajadzība. Pateicos jums.

Un Ferkina kāpa lejā, greizsirdības vētras plosīta, kura bija vēl jo bīstamāka tāpēc, ka to vajadzēja savaldīt pašai savās krūtīs.

Vai šī pati vētra neatrāva vaļā arī viesistabas durvis, kad Fer-kina devās pāri pirmā stāva kāpņu laukumam? Nē, durvis zagšus pavēra Brigsas roka. Brigsa bija slepus uzglūnējusi. Viņa pārlieku skaidri sadzirdēja kāpņu čīkstēšanu un karotes šķindu pret tumes šķīvi, ko nesa atraidītā sieviete.

— Nu, Ferkina? — viņa vaicāja, kad uzrunātā ienāca istabā. — Nu, Džeina?

— Arvien ļaunāk un ļaunāk, mis Brigsa, — atbildēja Ferkina, galvu kratīdama.

— Vai tad nemaz nekļūst labāk?

— Tikai vienu pašu reizīti ierunājās, kad apjautājos, vai šai nav jau vieglāk, un tad pat pavēlēja man savaldīt savu glupjo mēli. Ak mis Brigsa, nekad nedomāju, ka piedzīvošu šitādu dienu!

Un atkal sāka plūst asaru straumes.

— Kas tā mis Sarpa ir par cilvēku, kā jums šķiet, Ferkina? Vai, līksmojoties pa ziemsvētkiem manu uzticamo draugu — cienīgtēva Laijonela Delamera un viņa jaukās laulātās draudzenes namā, man varēja nākt prātā, ka sveša sieviete ieņēmusi vietu manas mīļotās, vēl aizvien vismīļākās Matildes sirdī!

Mis Brigsai, kā tas redzams pēc viņas valodas, bija slieksme uz literāriem un sentimentāliem izteicieniem; viņa reiz pat tika publicējusi dzejoļu krājumu — «Lakstīgalas treļļi», uz kuru varēja parakstīties abonenti.

— Ziniet, mis Brigsa, viņi visi tur bija kā apmāti no šitā jaunā sievišķa, — atbildēja Ferkina. — Sers Pits neparko negribēja laist šo projām, bet neuzdrīkstējās mis Krolijai neko pretī bilst. Bjūta sieva mācītāja mājā ir taisni tikpat dulla — nu ne brīsniņu nelaiž šo no acīm ārā. Un kapteinis — tas nu pavisam sajucis pēc viņas. Bet misters Krolijs līdz nāvei greizsirdīgs. Kopš mis Krolija apslima, viņa nevienu citu nelaiž sev tuvumā kā tikai šito mis Sarpu, — ta kas lai zin, par ko un kāpēc; domāt, šī būs vai visus nobūrusi.

Rebeka to nakti, ne acu neaizvērusi, nosēdēja pie mis Krolijas gultas; nākamo nakti vecā dāma dusēja tik mierīgi, ka Rebekai pat atlika laika pāris stundu ērti atlaisties dīvānā pie labvēles kājām. Drīz mis Krolija jūtās jau tik žirgta, ka varēja piecelties sēdus, un tad nu viņa no sirds dabūja izsmieties, kad Rebeka tik lieliski atdarināja bēdu nomākto mis Brigsu, šņuksti un pastāvīgā kabatas lakatiņa lietošana tika attēlota ar tādu meistarību, ka mis Krolija kļuva pavisam jautra, tādējādi pārsteigdama vizītē atbraukušos ārstus, kuri bija paraduši redzēt šo cienījamo sabiedrības dāmu pagalam izmisušu gļēvās šausmās no nāves pat tad, kad piesitās visniecīgākā kaite.

Kapteinis Krolijs katru dienu ieradās pie mis Rebekas pēc ziņām par krustmātes veselības stāvokli. Tas tik strauji uzlabojās, ka Brigsai jau atļāva tikties ar savu labdari; un ikviens, kam cik necik maiga sirds, spēs iztēloties šīs jūtīgās sievietes nevaldāmo aizkustinājumu un kvēlo tikšanās brīdi.

Drīz vien mis Krolija sāka pieņemt Brigsu itin bieži. Rebeka bija iemanījusies vislielākajā nopietnībā atdarināt nabaga sievieti pašas acu priekšā, un tādēļ šis uzjautrinājums cienījamai labvēlei likās īpaši pikants.

Iemesli, kas izraisīja mis Krolijas smago slimību un pēc tam lika aizbraukt no brāļa lauku muižas, nekādā ziņā nebija romantiski, tā ka nav pat visai pieklājīgi tos izskaidrot šādā smalkā, sentimentālā romānā. Vai gan iespējams izsacīties par delikātu vājā dzimuma pārstāvi no labākās sabiedrības, ka tā ir pārēdusies un pārdzērusies un ka bagātīgās vakariņas ar omāriem mācītāja mājā ir īstais saslimšanas cēlonis, kaut gan pati mis Krolija neatlaidīgi apgalvo, ka vainojams vienīgi drēgnais laiks. Lēkme bija tik smaga, ka Matilde — kā izsacījās cienīgtēvs — gandrīz vai «nolika karoti», visa dzimta dega nepacietībā uzzināt novēlējumus testamentā, bet Rodons Krolijs jau rēķinājās vismaz ar četrdesmit tūkstošiem mārciņu pirms Londonas sezonas iesākšanās. Misters Krolijs piegādāja radiniecei īpaši izmeklētus reliģiskus traktātus, lai sagatavotu viņas pārcelšanos no Liekulības Tirgus un Parkleinas uz viņsauli, taču kāds veikls ārsts no Sautemptonas ieradās īstajā laikā, pievārēja omāru, kas mis Krolijai gandrīz kļuva liktenīgs, un iedvesa tai spēkus atgriezties Londonā. Baronels pat necentās slēpt ārkārtīgo sašutumu par šādu negaidītu pavērsienu notikumu gaitā.

Kamēr visi noņēmās ar mis Krolijas kopšanu un sūtņi ik stundu nesa mīļajiem tuviniekiem vēstis no mācītāja mājas par mis Krolijas veselību, pils viņā galā gulēja smagi slima sieviete, gar kuru neviens nelikās ne zinis, — šī sieviete bija lēdija Krolija. Lādzīgais ārsts, viņu izmeklējis, nogrozīja galvu; sers Pits vizītei piekrita tikai tāpēc, ka par to nenācās maksāt; milēdija tika pamesta viena savā guļamistabā pamazām izdziestam, un neviens tai neveltīja vairāk uzmanības kā visniecīgākajai nezālei dārzā.

Ari jaunās meitenes zaudēja gandrīz vai visus nenovērtējamos labumus, ko sniedza mācības guvernantes vadībā. Mis Sarpa bija tik maiga slimnieku kopēja, ka mis Knolija zāles ņēma pretī tikai no viņas rokām. Ferkina tika atstumta jau labu laiku pirms kundzes aizbraukšanas no laukiem. Atgriezusies Londonā, uzticamā kalpone smēlās rūgtu mierinājumu, redzēdama, ka mis Brigsa cieš tādas pašas greizsirdības mokas un pakļauta tādai pašai netaisnībai kā viņa.

Sakarā ar krustmātes slimību kapteinim Rodonam tika pagarināts atvaļinājums, un viņš, uzticīgs pienākumam, palika mājās. Viņš neatlaidīgi sēdēja krustmātes priekšistabā. (Slimniece gulēja goda guļamistabā, kurā varēja iekļūt caur mazo zilo salonu.) Tēvs vienmēr gadījās Rodonam priekšā; lai cik klusu viņš tuvotos pa gaiteni, tēva durvis kā likts atvērās, un parādījās vecā džentlmeņa seja, tik līdzīga hiēnas purnam. Kas viņiem lika tik neatlaidīgi izsekot vienam otru? Bez šaubām, cēlsirdīgs sacensības gars — kurš izrādīs vairāk uzmanības nabaga mīļajai cietējai goda guļamistabā? Rebeka šad tad iznāca pie viņiem un mierināja abus — reizēm tēvu, reizēm dēlu. Un abi cienījamie džentlmeņi viens pār otru centās saņemt ziņas par slimnieci no mazās, uzticamās sūtnes.

Pie pusdienu galda — šai maltītei Rebeka ziedoja pusstundu — viņa uzturēja mieru starp seru Pilu un Rodonu, bet pēc tam nozuda uz visu nakti. Tad Rodons auļoja uz simt piecdesmito pulku, kas stāvēja Madberijā, pamezdams tētiņu pie ruma glazēs mistera Iloroksa sabiedrībā.

Rebeka pavadīja pie mis Krolijas slimības gultas divas tik nogurdinošas nedēļas, ko mirstīgajam pat grūti iedomāties, taču viņas nervi likās kā no dzelzs, un viņa nesatricināmā mierā veica gan kopējas pienākumus, gan ari panesa neciešamo garlaicību.

Tikai pēc krietni ilga laika Rebeka atzinās, cik smagi bijuši viņas pienākumi, cik īgna vājiniece izrādījusies jautrā vecā dāma, cik nikna tā kļuvusi, kā cīnījusies ar bezmiegu, kā trīcējuši šausmās no nāves, cik daudz garu nakšu, vaidēdama baismos murgos, drebējusi bailēs no nākamās pasaules, gar kuru, būdama pie labas veselības,'nebija likusies ne zinis. Iedomājieties tikai, ak daiļā, jaunā lasītāja, šādu pasaulīgu, savtīgu, samaitātu, nepateicīgu, neticīgu veču lokāmies mokās un šausmās — un turklāt bez parūkas! Iedomājieties šo večiņu un, pirms pati neesat kļuvusi veca, mācieties mīlēt un lūgt dievu!

Mis Šarpa nenogurdināmā pacietībā neatgāja ne soli no nepateicīgās slimnieces gultas. Nekas viņai nepalika nepamanīts, kā

saprātīga saimniece viņa mācēja it visu izrīkot. Vēlāk viņa prata pastāstīt dažu labu anekdoti par mis Krolijas slimības laiku —-un šie stāsti liktu cienītajai dāmai notvīkt pat caur mākslīgi uzlikto sārtumu. Visā slimības laikā Rebeka ne reizi nezaudēja savaldību, vienmēr bija modra: gulēja vieglu miegu, ko neapgrūtināja netīra sirdsapziņa, un ik brīvu brīdi spēja iegrimt atspirdzinošā snaudā. Arī viņas sejā tikpat kā nemanīja noguruma pēdu. Varbūt tā bija kļuvusi drusku bālāka un loki zem acīm mazliet tumšāki nekā parasti, taču, iznākdama no slimnieces istabas, viņa vienmēr smaidīja, vienmēr bija svaigi uzposusies un rīta-svārkos un naktsmicītē izskatījās tikpat glīta kā visgreznākajā vakara tualetē.

Tā šķita kapteinim, kurš pret mis Sarpu izjuta dīvainu, nepārvaramu kaisli. Viņa trulajā ādā bija ieurbusies atskabargainā mīlas šautra. Sešas nedēļas ilgā pastāvīgā tuvība nolika viņu kā upuri pie Rebekas kājām. Par pašu uzticamāko cilvēku kapteinim kļuva mācītāja mājas krustmāte. Pamanījusi tā neprātīgo aizraušanos, viņa pazobojās, tad mēģināja brīdināt, bet galu galā bija spiesta atzīt, ka mazā mis Sarpa ir pati gudrākā, jautrākā, neparastākā, labsirdīgākā, naivākā un jaukākā būtne visā Anglijā. Rodonam gan neklātos jokoties ar meitenes jūtām, kaut vai tāpēc, ka dārgā mis Krolija to nekad nepiedotu, jo vecā dāma taču arī gluži sajūsminājusies par mazo guvernanti un iemīlējusi to kā pašas meitu. Rodonam jādodas projām — jāatgriežas savā pulkā, izlaidīgajā Londonā, un jāizbeidz rotaļa ar nabaga vientiesīgās meitenes jūtām.

Neskaitāmas reizes šī labsirdīgā dāma, juzdama līdzi nelaimīgā gvarda ciešanām, sagādāja viņam iespēju tikties ar mis Šarpu mācītāja mājā un pēc tam pavadīt to uz pili, kā jau mēs par to iepriekš lasījām. Ziniet, cienījamās dāmas, kad šādas sugas vīrieši iemīlas, viņi, kaut arī redzēdami ir āķi, ir auklu, ir visu ierīci, ar kuru tiks saķerti, tomēr tver ēsmu, norij to un jau izrādās pusdzīvi izvilkti krastā. Rodons manīja Bjuta sievas acīm redzamo nodomu sagūstīt viņu ar Rebeku ēsmas vietā. Ne ar kādu gudrību lepoties viņš nevarēja, taču dažu labu gadu bija grozījies sabiedrībā. Pēc kādas sarunas ar misis Kroliju Rodona tumšajā prātā it kā atausa gaisma — vismaz pašam viņam tā šķita.

— Liec vērā manus vārdus, Rodon, — mācītāja sieva sacīja. — Kādā jaukā dienā mis Sarpa kļūs par tavu radinieci.

— Par kādu radinieci — māsīcu, vai, misis Krolija? Vai tad . Džeimss uz viņu metis aci? — draiskais virsnieks apjautājās.

— Tas jau vēl nebūtu nekas, — teica Bjūta sieva, un viņas melnās acis iezibējās.

— Varbūt Pits? Nu, tas nu gan viņu nedabūs. Sis prcteklis nav Rebekas vērts. Un viņš taču ir saderēts lēdijai Džeinai Šlpšenksai.

— Jūs, vīrieši, itin neko neapjēdzat. Tad zini, aklo muļķīti, — ja ar lēdiju Kroliju kaut kas atgadīsies, mis Sarpa būs lava pamāte, tas nu ir skaidrs kā diena.

Rodonam Krolijam, eskvairam, aiz brīnumiem paspruka svilpiens. tā viņu pārsteidza šis paziņojums. Viņš nekādi nespēja to apšaubīt. Tēva acīm redzamā patika pret mis Sarpu nebija viņam palikusi nemanīta. Rodons labi pazina cienījamā džentlmeņa dabu — nekaunīgāku veci . .. tpu-tu! . . . Nepabeidzis teikumu, viņš, ūsas skrullēdams, devās mājās, pārliecināts, ka ir atradis izskaidrojumu misis Krolijas mīklainajai rīcībai.

«Pie joda, tas nu par traku!» Rodons domāja. «Par traku gan, lai velns parauj! Liekas, šis sievišķis grib pazudināt nabaga meiteni, lai tikai tā nevarētu ienākt mūsu dzimtā kā lēdija Krolija.»

Sastapis Rebeku vienu pašu, Rodons ar sev īpatnējo piemīlību pajokoja par tēva aizraušanos. Viņa nicīgi atmeta galvu, atklāti paraudzījās tam acīs un sacīja:

— Labi, pieņemsim, ka viņš manī ieskatījies. Zinu, tā ir taisnība, un ne tikai viņš vien. Jūs taču nedomāsiet, kapteini Krolij, ka es baidos no viņa? Vai arī ka pati nespēju savu godu aizstāvēt? — sīkā sieviete teica cienīgi kā karaliene.

— O . . . ak ... nu . . . gribēju jūs tikai brīdināt... piesargie-ties ... ziniet ... tas arī viss! — ūsainajam varonim raustījās valoda.

— Jums varbūt prātā kādas netīras domas? — Rebeka aiz-svilās.

— Ak . .. velns ... nu patiešām . . . mis Rebeka! — varenais dragūns stomījās.

— Vai varbūt jums šķiet — man nav ne vismazākās pašcieņas tikai tāpēc, ka esmu vientuļa un pavisam nabadzīga, vai arī tāpēc, ka bagātajiem šī īpašība nepiemīt? Vai tādēļ, ka esmu guvernante, man mazāk saprašanas, jūtu un uzvedības nekā jums, Hempšīras dižciltīgajiem, — tā jūs domājat? Esmu no Monmo-ransī dzimtas. Vai varbūt Monmoransī ir sliktāki nekā Kroliji?

Kad mis Sarpa bija uzbudināta vai arī atsaucās uz saviem radiem no mātes puses, viņa parasti runāja ar tikko manāmu sveš-tautietes akcentu, kas viņas skaidrajai, skanīgajai balsij piešķīra īpašu pievilcību.

— Nē, — viņa turpināja, aizvien vairāk iekvēlodamās. — Varu paciest nabadzību, bet ne kaunu, nevērību, bet ne apvainojumus; un kas mani apvaino? — Jūs!

Jūtas vairs nebija valdāmas, un viņa ļāva asarām vaļu.

— Pie velna, mis Sarpa . . . Rebeka . . . jods lai .. . goda vārds, pal par tūkstoš mārciņām es nebūtu uz to spējīgs. Pagaidiet, Rebeka!

Bet viņa jau bija projām. Todien Rebeka devās izbraukumā ar mis Kroliju. Tas notika pirms cienījamās dāmas saslimšanas. Pie pusdienu galda Rebeka šķita neparasti mundra un atjautīga, taču nelikās ne zinis par mājieniem, zīmēm un neveiklajiem izskaidrošanās mēģinājumiem, ar kuriem noņēmās pazemīgais, neprātīgas mīlas pārmāktais gvardes kapteinis. Šādas sadursmes bija parasta parādība viņu nelielajā karagājienā — garlaicīgi pat par to runāt, — un rezultāts pastāvīgi bija viens un tas pats. Sakāve vēl vairāk satracināja Krolija smago kavalēriju, un tā ik reizes meklēja glābiņu piespiedu bēgšanā.

Ja Karaliskās Krolijas baronets nedzīvotu vienās bailēs zaudēt māsas mantojumu, viņš nemūžam nepieļautu, ka viņa mīļajām meitenēm tiek atrauti svētīgie izglītības augļi, ar ko tās apveltīja nenovērtējamā guvernante. Vecā māja bez viņas šķita pamesta kā tuksnesis, tik omulīga un jauka tanī bija izrādījusies Rebeka. Kopš mazā sekretāre bija projām, neviens vairs nepār-rakstīja un neizlaboja sera Pita vēstules, grāmatas netika vestas, saimniecības darīšanas un dažnedažādie projekti pamesti novārtā. Neskaitāmās vēstulēs sers Pils lūdzās Rebeku, pavēlēja tai atgriezties, un šo vēstuļu saturs un rakstība vien gaiši liecināja, cik nepieciešama viņam privātsekretāre. Gandrīz katra diena atnesa no baroneta pa vēstulei (pasta izdevumus seram Pitam nevajadzēja segt) ar neatlaidīgiem lūgumiem Bekijai braukt mājās vai arī ar aizkustinošiem apgalvojumiem mis Krolijai, cik bēdīgā stāvoklī nonākusi meiteņu audzināšana. Taču mis Krolija šiem dokumentiem neveltīja ne vismazāko vērību.

Mis Brigsa formāli netika atlaista, taču tīri kā par apsmieklu viņai nekādus pienākumus vairs neuzticēja; laiku viņa nosita viesistabā pārbarotā klēpja sunīša sabiedrībā vai reizēm tērzēja ar neapmierināto Ferkinu tās kambarī. Taču, kaut arī vecā dāma par Rebekas aizbraukšanu ne dzirdēt negribēja, nekāds noteikts stāvoklis jaunajai favorītei Parkleinā netika piešķirts. Kā daudziem turīgiem cilvēkiem, mis Krolijai piemita paraža izspiest no zemāk stāvošiem ļautiņiem pēc iespējas vairāk un, tikko zudusi vajadzība, laipni atkratīties no tiem. Pateicība nav bagātniekiem diez cik raksturīga īpašība, un tas arī tīri dabiski. Viņi pieņem pakalpojumus no nabadzīgajiem kā kaut ko pašu par sevi saprotamu. Bet nav jau arī jums, nabaga parazītiem un pazemīgajiem liekēžiem, nekāds iemesls gausties! Jūsu draudzīgums pret naudīgajiem ir apmēram tikpat patiess kā jūtas, ko saņemat no viņiem pretī. Jūs taču mīlat naudu, nevis cilvēku; un, ja Krēzs apmainītos lomām ar savu kalpu, vai varat iedomāties, jūs nabaga plukatas, kam jūsu iztapība nāktu par labu!

Neesmu gluži pārliecināts, vai viltīgā vecā londoniete jau no sākta gala neizjuta slepenas aizdomas pret Rebeku, kaut arī maigā kopēja un draudzene kā īstas uzticības pierādījumu bagātīgi šķieda pār viņu savu vienkāršību, rosīgumu, lēnprātību un nenogurdināmo jautrību. Mis Krolijai, jādomā, ne vienreiz vien galvā iešāvās doma, ka neviens cilvēks neko par velti nedara. Ja viņa mācēja novērtēt pati savas jūtas pret pasauli, tad gluži labi saprata, ko šī pasaule izjūt pret viņu, un iespējams, ka vecā dāma uzskatīja par gluži dabisku cilvēka likteni dzīvot bez draugiem, ja jau tam pašam nav nekāda bēda par citiem.

Lai nu kā, pagaidām Bekija mis Krolijai sagādāja iepriecinājumu un ērtības, tādēļ viņa uzdāvināja tai pāris jaunu tērpu, novalkātu kaklarotu un šalli un izrādīja savu draudzību, noniecinot jaunās mīlules acīs visas iepriekšējās sirdsdraudzenes (vai gan var izvēlēties vēl aizkustinošāku pateicības pierādījumu!), un reizēm domās pavirši apcerēja Rebekas spožās nākotnes izredzes — varbūt izprecināt meiteni aptieķniekam Klampam vai arī kaut kā savādāk izdevīgi ievirzīt tās dzīves gaitas; ja ne citādi, kad galīgi apniks un pilnā sparā sāksies Londonas sezona, var taču nogādāt to atpakaļ Karaliskajā Krolijā.

Kad mis Krolija sāka atveseļoties un jau varēja nokāpt viesistabā, Bekija lai kavēja laiku gan ar dziesmām, gan citiem uzjautrinājumiem; kad vecā dāma bija tiktāl atlabusi, ka spēja doties izbraukumos, Bekija to vienmēr pavadīja. Un uz kuru citu vietu pasaulē mis Krolijas apbrīnojamā sirsnība un draudzīgums spētu viņu šo izbraucienu laikā aizvest, ja ne uz Rasclskvēru Bļumsberijā pie Džona Sedlija, eskvaira!

Varam iedomāties, cik daudz vēstulīšu pirms šā nolikuma bija ceļojušas no vienas draudzenes pie otras. To mēnešu laikā, ko Rebeka pavadīja Hempšīrā, meiteņu mūžīgā draudzība (vai par to maz vērts runāt?) bija krietni vien sarukusi un kļuvusi tik vārga un nespēcīga, ka draudēja pavisam izdzist. Protams, katrai bija savas rūpes un raizes: Rebeka centās iegūt darba devēju labvēlību, Amēlija gremdējās pati savās jūtās. Kad draudzenes sastapās un metās viena otras apkampienos ar to īpašo dedzību, kas tik raksturīga jaunām meitenēm, Rebeka savu lomu notēloja ārkārtīgi ņipri un enerģiski. Nabaga mazā Amēlija, draudzeni skūpstīdama, nosarka, jo jutās vainīga Bekijas priekšā, it kā būtu izturējusies pret to pārāk vēsi.

Viņu pirmā saruna bija pavisam īsa. Amēlija patlaban grasījās doties pastaigā. Mis Krolija lejā gaidīja karietē, viņas kalpi netika skaidrībā, kur īsti nokļuvuši, un blenza uz godavīru Sambo, Blumsberijas melno sulaini, noturēdami to par vienu no šā apvidus dīvainajiem iezemiešiem. Kad Amēlija, laipni smaidīdama, iznāca no nama (Rebekai taču jāiepazīstina viņa ar savu draudzeni, un mis Krolija ilgoties ilgojas viņu redzēt, bet ir vēl ļoti sagurusi un nevar izkāpt no karietes), kad, es saku, Amēlija iznāca no nama, Parkleinas livrejotā aristokrātija kļuva vai mēma aiz brīnumiem — kur šāda būtne Blumsberijā radusies? Mis Kroliju pilnīgi savaldzināja jaunās meitenes maigā, sasārtusī sejiņa, kad viņa bezgala kautri un graciozi pienāca klāt, lai apliecinātu cieņu draudzenes labvēlei.

—*- Kāda sejas krāsa, mana dārgā! Un cik jauka balstiņa! — mis Krolija jūsmoja, kad viņi pēc īsā tikšanās brīža atkal devās rietumu virzienā. — Mīļā mis Sarpa, jūsu draudzenīte ir apburoša. Atvediet viņu kādreiz uz Parkleinu, vai dzirdat?

Mis Krolijai bija laba gaume. Viņai patika dabiska izturēšanās — un biklums to vēl vairāk izcēla. Viņa labprāt skatīja savā tuvumā glītas sejiņas, tāpat kā skaistas gleznas un krāšņu porcelānu. Sajūsmināta viņa todien atkal un atkal atcerējās Amāliju. Viņa ieminējās par meiteni arī Rodonam Krolijam, kad tas, apzinādamies pienākumu, ieradās palīgā notiesāt vistas cepeti.

Rebeka, protams, tūliņ pasteidzās izstāstīt, ka Amēlija ir saderināta ... ar kādu leitnantu Osbornu ... un ka tā ir ļoti sena mīlestība.

— Vai viņš nedien regulārajā armijā? — kapteinis Krolijs apjautājās un, krietni palauzījis galvu, kā jau tas gvardam pieklājas, beidzot atcerējās pulka numuru.

Rebekai šķita, ka tas pats pulks vien būs.

— Kapteini, — viņa sacīja, — sauc Dobins.

— Neveikls tips, īsts lempis, — teica Krolijs, — staigā klupdams krizdams. Pazīstu viņu, un Osborns — tas paglītais zellis ar vareno, melno vaigubārdu?

— Varena bārda, — piebilda mis Sarpa, — un, ticiet man, viņš ar to varen arī lepojas.

Atbildes vietā kapteinis Rodons Krolijs skaļi iezviedzās, un, tā kā dāmas uzstāja, lai tiktu paskaidrots smieklu cēlonis, viņš, pārvarējis jautrības lēkmi, sāka stāstīt:

— Osborns iedomājas, ka prot spēlēt biljardu. Es viņu «Kokospalmā» apspēlēju par divsimt mārciņām. Spēlmanis šis esot! Stulbenis! Todien būtu nospēlējies līdz pēdējam, ja draugs — kapteinis Dobins nebūtu viņu aizvācis projām, velns lai to parautu!

— Rodon, Rodon, neesi nu tik ļauns! — piezīmēja mis Krolija bezgala sajūsmināta.

— Nu vai zināt, kundze, no visiem jaunajiem armijas vīriem, ar kuriem man bijusi darīšana, šis tips ir pats zaļākais. Tarkvins Djūsīss izvelk viņam naudu pēc sirds patikas. Viņš pat dvēseli velnam atdos, lai tikai pabūtu kopā ar lordu. Izmaksā tiem Grīničā pusdienas, un šie tik ved sev līdzi draugus.

— Un, jādomā, sevišķi tīkamus draugus.

— Jums pilnīga taisnība, mis Sarpa. Taisnība, ka vienmēr, mis Sarpa. Neparasti jauki draudziņi — ha, ha, ha! — Un kapteinis smējās arvien skaļāk un skaļāk, pats domādams, ka joks izdevies sevišķi labs.

— Rodon, nekļūsti vaļīgs! — aizrādīja krustmāte.

— Nu labi, — viņa tēvs ir komersants — stāsta, it kā milzum bagāts. Pie joda šitos veikalniekus, der tos drusku paspaidīt. Un, ja gribat zināt, vēl es neesmu viņu pienācīgi apstrādājis. Ha, ha, ha!

— Fui, kapteini Krolij, es katrā ziņā brīdināšu Amēliju. Ņemt spēlmani par vīru!

— Briesmīgi, vai ne? — kapteinis sacīja pavisam nopietni, bet tad, pēkšņas domas pārņemts, piebilda: — Goda vārds, kundze, kad es jums saku, atsauksim viņu šurp.

— Vai viņš ir pietiekami reprezentabls, lai tiklu pieņemts? — apjautājās krustmāte.

— Reprezentabls? O, ārkārtīgi piemērots. Jūs pat nemanīsiet ne vismazāko atšķirību no citiem, — kapteinis Krolijs atbildēja. — Katrā ziņā viņu ielūgsim, kad jūs atkal varēsiet pieņemt viesus, nu un to viņa ... kā lai saka . . . viņa mīļoto — vai ne tā, mis Sarpa? — ari. Goda vārds, uzrakstīšu viņam zīmīti un atsaukšu; palūkosim, vai šis piketu spēlē tikpat labi kā biljardu. Kur viņš dzīvo, mis Sarpa?

Mis Sarpa pateica Krolijam leitnanta pilsētas adresi, un dažas dienas pēc šīs sarunas leitnants Osborns saņēma ar kapteiņa Rodona skolniecisko roku rakstītu vēstuli, kurā tika uzaicināts apciemot mis Kroliju.

Arī Rcbeka nosūtīja ielūgumu savai mīļajai Amēlijai, kura, varat būt pārliecināti, bija priecīga gājēja, uzzinājusi, ka Džordžs būs viesu pulkā. Norunāja, ka Amālija visu rītu pavadīs ar dāmām Parkleinā, kur viņa tika ļoti laipni uzņemta. Rebeka izturējās pret draudzeni ar tādu kā aizgādniecisku pārākumu, jo jutās daudz gudrāka, bet lēnīgā, pieticīgā Amālija, kā vienmēr, bija gatava piekāpties ikkatram, kas uzmetās par komandētāju, tādēļ arī mēmā padevībā un piemīlībā uzklausīja Rebekas pavēles. Arī mis Krolija izrādīja sevišķu laipnību. Viņa joprojām apjūsmoja mazo Amāliju, nekautrēdamās meitenes klātbūtnes, it kā tā būtu Ielīt*, kalpone vai glezna, un viņas apbrīna nepazina robežu. Es tieši apbrīnoju to apbrīnu, kādu augstākā sabiedrība reizēm izlej pār vienkāršajiem mirstīgiem. Nav dzīvē nekā skaistāka kā redzēt Meifēras* iemītniekus žēlīgi nolaižamies no saviem augstumiem. Mis Krolijas neticamā labvēlība ātri vien nogurdināja nabaga mazo Amāliju, un man tā vien gribas domāt, ka no visām trim Parkleinas dāmām visjaukākā viņai šķita krietnā mis Brigsa. Amālija juta simpātijas pret Brigsu, kā pret visiem atstumtajiem un lēnprātīgajiem, jo viņa nebūt nebija, kā mēdz sacīt, garā dižena sieviete.

Džordžs ieradās uz pusdienām — viņi abi ar kapteini Kroliju ieturēja maltīti en garĢon^32.

Milzīgā Osbornu ģimenes kariete aizgādāja leitnantu no Ra-selskvēra uz Parkleinu. Jaunās dāmas, viņa māsas, kuras netika ielūgtas, izlikās vienaldzīgas pret šādu nevērību, taču nekavējās uzmeklēt sera Pila vārdu baronetu grāmatā un izpētīt visu, ko vien šis avots spēja pavēstīt par Kroliju dzimtu, tās ciltskoku, par Binkijiem, viņu radiniekiem utt., uti.

Rodons Krolijs saņēma Džordžu Osbornu bezgala sirsnīgi un labvēlīgi, slavēja tā māku biljarda spēlē, apjautājās, kad Džordžs vēlas revanšēties, interesējās par Osborna pulku un jau to pašu vakaru būtu uzaicinājis spēlēt piketu, ja mis Krolija jo stingri neaizliegtu jebkādas azarta spēles savā namā; tādējādi jaunā leitnanta naudas maks vismaz tovakar netika atvieglots. Taču viņi norunāja visā drīzumā kaut kur satikties, lai apskatītu zirgu, ko Krolijs gatavojās pārdot, un izmēģinātu to parkā vai ari kopā paēstu pusdienas un pavadītu vakaru jautru zēnu sabiedrībā.

— Protams, ja jums nav jādežurē pie šīs glītās mis Sedli-jas, — Krolijs piebilda, zīmīgi pamirkšķinādams. — Šausmīgi jauka meitene, goda vārds, Osborn, — viņš vēl laipni piemetināja. — Laikam čupām skanošā, ko?

Osbornam nebija jādežurē, viņš ar lielāko prieku piebiedrošoties Krolijam; un, kad viņi.nākamajā dienā satikās, kapteinis cildināja — ar vistīrāko sirdsapziņu — jaunā drauga veiklību zirgu sportā un iepazīstināja to ar trim četriem jaunekļiem no paša sabiedrības krējuma, tādējādi ārkārtīgi sajūsminādams vientiesīgo jauno virsnieku.

— Starp citu, kā klājas mazajai mis Sarpai? — Osborns švītīgi apjautājās draugam pie vīna glāzes. — Patīkams meitēns! Vai viņa jums Karaliskajā Krolijā noder arī? Mis Sedlija pagājušajā gadā ar viņu krietni vien draudzējās.

Kapteinis Krolijs ar šaurajām, zilajām ačelēm nikni palūkojās leitnantā un, skatienu nenolaizdams, vēroja, kā las devās augšā pa kāpnēm atjaunot pazīšanos ar daiļo guvernanti. Taču, ja arī lepnā gvarda sirdī iekvēlojās kaut niecīgākā greizsirdība, Rebekas izturēšanās to tūliņ nomierināja.

Kad jaunie cilvēki uzkāpa augšā un Osborns bija iepazīstināts ar mis Kroliju, viņš devās klāt Rebekai ar tādu kā augstprātīgu bramanību. Viņš katrā ziņā būs laipns un pieļāvīgs. Viņš pat bija gatavs sarokoties ar Rebeku kā ar Amēlijas draudzeni, tādēļ pastiepa lai pretī kreiso roku un sacīja: «Nu, mis Šarpa, kā klājas? — cerēdams ar šādu goda parādīšanu pilnīgi satriekt meiteni.

Mis Šarpa sniedza labās rokas rādītāja pirkstu un iznīcinoši ledaini pamāja ar galvu, tā ka Rodons Krolijs, kas notiekošo vēroja no blakus istabas, tikko atturēja smieklu šalti, tik apjucis izskatījās nabaga leitnants — vispirms sarāvās, sastinga uz vietas un tikai tad bezgala neveikli spēra paris soļu uz priekšu, lai paspiestu pretī izstiepto pirkstu.

— Tā ar pašu velnu tiks galā, goda vārds! — sajūsmināts iesaucās kapteinis, bet leitnants, mēģinādams uzsākt sarunu, apjautājās, kā Rebekai patīk viņas jaunā vieta.

— Mana vieta? — mis Šarpa vēsi pārjautāja. — Ļoti laipni, ka jūs man to atgādināt! Pietiekami laba vieta -— alga arī nav nekāda mazā — protams, ne jau nu tik liela kā mis Virtai pie jūsu māsām Raselskvērā. Starp citu, kā klājas jaunajām dāmām? Kaut ari man laikam nenāktos par to jautāt.

— Kādēļ ne? — misters Osborns brīnījās.

— Tādēļ, ka viņas nekad neatļāvās uzrunāt mani vai ieaicināt jūsu namā, kamēr viesojos pie Amēlijas. Nu lai, mēs, nabaga guvernantes, kā jums zināms, pie. šādas nevērības esam pieradušas.

— Bet dārgā mis Šarpa! — Osborns iesaucās.

— Vismaz dažās ģimenēs, — Rebeka turpināja. — Jūs pat nespējat iedomāties, ka atšķiras šis divas pasaules. Mēs Hempšlrā, protams, neesam tik bagāti kā jūs, Sitijas laimes lutekļi. Toties es tagad dzīvoju džentlmeņa ģimenē — īstā senā dižciltīgo angļu dzimtā. Jums droši vien nebūs noslēpums, ka sera Pita tēvs atteicās no pēra titula. Un jūs redzat, kā ar mani apietas. Esmu pilnīgi apmierināta. Patiešām man gadījusies sevišķi laba vieta. Taču jūs esat ļoti laipns, apjautādamies par manu labklājību!

Osborns drebēja niknumā. Šī mazā guvernante atļāvās augstprātīgi ņirgāties par viņu, jauno britu lauvu, un padarīt par izsmieklu citu acis; viņš pat nespēja vairs parādīt pietiekamu aukstasinību, lai kaut kādā veidā izbeigtu šo pār mēru tīkamo sarunu.

— Man šķiet, jums agrāk tīri labi patika Sitijas ļaudis, — viņš vīzdegunīgi aizrādīja.

— Jūs, liekas, runājat par pagājušo gadu, kad es tikko kā biju izkļuvusi no šīs derdzīgās, vulgārās skolas. Toreiz, protams, patika. Vai gan atradīsies tāda meitene, kurai negribētos brīvdienas pavadīt mājās? Un kā es varēju spriest, kas labs, kas slikts? Taču, ak mister Osborn, pēdējo astoņpadsmit mēnešu pieredze man atvērusi acis! Astoņpadsmit mēnešus esmu pavadījusi, piedodiet manu atklātību, — džentlmeņu sabiedrībā. Amālija, tur jums pilnīgi piekrītu, ir īsta pērle un būs vienlīdz pievilcīga jebkurās aprindās. Nu redziet, jūs atkal atgūstat labo omu. Ak, šie dīvainie, neizprotamie Sitijas ļaudis! Un misters Džozs — kā klājas apburošajam misteram Džozefam?

— Man tā vien šķiet, ka pagājušajā gadā jums šis apburošais misters Džozefs itin labi patika, — Osborns laipni ieteicās.

— Cik jūs esat dzēlīgs! Nu labi, starp mums runājot, sirdi viņa dēļ netiku pazaudējusi, taču, ja viņš būtu lūdzis mani darīt to, uz ko jūs norādāt ar saviem skatieniem (tie nudien ir ļoti mīļi un izteiksmīgi!), es, protams, nebūtu teikusi «nē».

Misters Osborns pavērās Rebekā ar skatienu, kas skaidri sacīja: «Patiešām, tas būtu bijis sevišķi laipni!»

— Pēc jūsu domām, iegūt jūs par svaini ir īpašs gods, vai ne? Būt par radinieci Džordžam Osbornam, eskvairam, Džona Os-borna — eskvaira dēlam un . .. kas gan bija jūsu vectēvs, mister Osborn? Nu, nu, nedusmojieties! Jūs taču neesat atbildīgs par savu izcelšanos, turklāt esmu ar jums vienis prātis, ka man nebūtu bijis nekas pretī apprecēties ar misteru Džo Sedliju, jo ko gan citu lai darītu nabaga meitene bez" penija pie dvēseles? Tagad nu jūs zināt manu noslēpumu. Esmu gluži atklāta un vaļsirdīga, un galu galā jūs rīkojāties c(ēli, neaizmirsdams man visu to atgādināt, — patiešām cēli un pieklājīgi. Amēlija dārgā, mēs ar misteru Osbornu patlaban runājam par tavu nabaga brāli Džozefu. Kā viņam klājas?

Tā Džordžs tika satriekts pīšļos. Ne jau nu tāpēc, ka Rebekas pusē būtu bijusi taisnība, taču viņa nepārspējami veikli prata iegrozīt visu tā, lai Džordžs paliktu muļķos. Un nu viņam atlika tikai kaunpilna bēgšana, jo bija skaidrs, ka vēl pēc minūtes viņš liks padarīts par nelgu Amālijas acīs.

Lai arī Rebeka bija galīgi sakāvusi Džordžu, viņš stāvēja tālu pāri tādam zemiskumam kā mēlnesībai vai atriebības jūtām pret dāmu, vienīgi viņš nevarēja atturēties, nākamajā dienā visgudrām slepus neuzticējis kapteinim Krolijam dažas savas atziņas par mis Rebeku, — viņa esot diezgan blēdīga, bīstama, neglābjama koķete utt. Krolijs smiedamies piekrita, un, nebija vēl pagājušas ne divdesmit četras stundas, kad mis Rebeka jau tika iepazīstināta ar Džordža uzskatiem. Un tas vēl vairāk nostiprināja viņas īpašās simpātijas pret misteru Osbornu. Sievišķīgais instinkts Rebekai pavēstīja, ka tieši Džordžs izjaucis tās panākumus pirmajā mīlas dēkā, un šis viņa nopelns tika attiecīgi novērtēts.

— Es jūs vienīgi brīdinu, — Džordžs ar zīmīgu skatienu sacīja Rodonam Krolijam — viņš bija nopircis zirgu un pēc pusdienām zaudējis jaunajam draugam pāris desmitu gineju, — es jūs vienīgi brīdinu — pazīstu sievietes, tādēļ dodu jums padomu būt piesardzīgam.

— Paldies jums, manu zēn, — Krolijs teica, un viņa skatiens bija dīvainas pateicības pilns. — Redzu, jūs neesat ar pliku roku ņemams.

Un Džordžs aizgāja, pārliecināts, ka Krolijam pilnā mērā taisnība.

Viņš pastāstīja Amālijai, ko bija izdarījis un kā devis padomu Rodonam Krolijam — velnišķīgi jaukajam, godīgajam zēnam — būt modram pret šīs mazās blēdes Rebekas viltībām.

— Pret A’o? — Amēlija nesaprata.

— Pret tavu draudzeni — guvernanti. Neizliecies nu tik pārsteigta!

— Ak Džordž, ko tu esi izdarījis! — Amēlija iesaucās, jo viņas sievišķīgais skatiens, kuru mīlestība bija padarījusi sevišķi vērīgu, vienā acu uzmetienā atklāja noslēpumu, ko nesamanīja ne mis Krolija, ne nabaga jumprava Brigsa un kas nepavisam nebija saskatāms uzpūtīgā bārdaiņa leitnanta Osborna muļķīgajām ačelēm.

Kad Rebeka viena no augšstāva istabām palīdzēja Amālijai ietīties šallē, draudzenēm radās izdevība aizraujošām slepenām pārrunām, kas tik ļoti priecē sieviešu prātus. Amālija pienāca klāt Rebekai, saņēma tās mazās rociņas savās delnās un sacīja:

— Rebeka, es redzu visu.

Rebeka noskūpstīja viņu.

Un neviena no abām jaunajām meitenēm vairs nebilda ne vārda par brīnišķīgo noslēpumu. Taču liktenis bija lēmis tam drīz vien nākt gaismā.

Neilgi pēc aprakstītajiem notikumiem, Rebekai Šarpai joprojām viesojoties savas labvēles namā Parkleinā, daudzajiem sēru ģerboņiem Greitgontstrītā, kuri nepārstāj greznot šo drūmo nostūri, pievienojās vēl viens. Šis ģerbonis parādījās virs sera Rita Krolija nama, taču nebūt nevēstīja par godājamā baroneta šķilšanos no šīs pasaules. Tas bija sievietes sēru ģerbonis, kas pirms pāris gadiem tika izlikts, lai pieminētu sera Rita veco māti, dieva mierā aizgājušo atraitni lēdiju Kroliju. Kad ģerbonis savu laiku bija nokalpojis, to noņēma no nama fasādes un nomitināja atpūtā kādā sera Rita nama pažobelē. Un nu tas atkal parādījās — šoreiz par godu nabaga Rozai Dosonai. Sers Pits no jauna kļuva atraitnis. Ģerbonis, ko novietoja uz vairoga blakus sera Rita paša dižciltības zīmei, protams, nepārstāvēja nabaga Rožu. Viņai vispār nebija nekāda ģerboņa. Taču te attēlotais ķerubs atbilda tiklab sera Pita mātei, kā sievai, un zem tā bija lasāms uzraksts: «Resurgam»', ko no abām pusēm apsargāja Kroliju balodis un čūska. Ģerboņi, sēru plāksnes un Resurgam. Kāda izdevība cildenām pamācībām!

Misters Krolijs vienīgais bija stāvējis pie visu pamestās slimnieces gultas. Viņa atstāja šo pasauli, saņēmusi no audžudēla iespējamo stiprinājumu un mierinājumu. Ilgus gadus viņš vienīgais bija parādījis lai kaut nedaudz sirsnības, un tikai viņa draudzīgā laipnība sniedza iepriecinājumu šai vārgajai, vientuļajai dvēselei. Sirds lēdijai Krolijai bija mirusi daudz agrāk nekā miesa. Viņa to pārdeva, lai kļūtu sera Pita Krolija sieva. Liekulības Tirgū mātes un meitas šādus darījumus slēdz ik dienas!

Kad milēdija šķīrās no šīs saules, viņas vīrs Londonā patlaban noņēmās ar saviem neskaitāmajiem plāniem un bija pilnīgi iegrimis bezgalīgajās tiesu lietās. Tomēr viņš atrada arī laiku itin [33] bieži iegriezties Parkleinā un nogādāt Rebekai ne vienu vien vēstulīti, kurās lūdzās, prasīja, pavēlēja viņai atgriezties uz laukiem pie savām audzēknēm, kas pa mātes slimības laiku bija pamestas gluži savā vaļā. Taču mis Krolija par Rebekas aizbraukšanu ne dzirdēt negribēja. Lai gan visā Londonā nevarēja atrast sabiedrības dāmu, kas spētu bezrūpīgāk atkratīties no saviem draugiem, tiklīdz apnikusi viņu klātbūtne, un lai arī reti kādai draugi apnika ātrāk nekā mis Krolijai, taču, kamēr vien viņas aizrautība turpinājās, pieķeršanās bija bezgalīga, tādēļ arī vecā dāma joprojām neatlaidīgi turējās pie Rebekas.

Ziņa par lēdijas Krolijas nāvi izraisīja mis Krolijas ģimenes lokā ne vairāk skumju un pārrunu, kā bija sagaidāms.

— Šķiet, man būs jāatliek trešā datuma viesības, — noteica mis Krolija un pēc brīža piebilda: — Ceru, ka brālim pietiks pieklājības jūtu neprecēties vēl vienu reizi.

— Ai, kā Pits trakos niknumā, ja viņš tiešām iedomāsies apprecēties! — piebilda Rodons, kā parasti izrādīdams cieņu pret vecāko brāli.

Rebeka nebilda ne vārda. Viņa likās daudz vairāk apbēdināta un nomākta nekā pārējie. Viņa izgāja no istabas, vēl pirms Rodons bija paspējis atvadīties, taču, kad kapteinis devās projām, abi lejā nejauši sastapās un starp viņiem norisinājās saruna.

Nākamajā rītā Rebeka, paraudzījusies laukā pa logu, nobiedēja mis Kroliju, kura savā nodabā lasīja kādu franču romānu, ar satrauktu kliedzienu:

— Sers Pits ieradies, kundze!

Un šim paziņojumam tūliņ sekoja baroneta klauvējiens pie durvīm.

Mana mīļā, es nespēju ar viņu sastapties. Pasakiet Boul-sam, ka neesmu mājās, vai nokāpiet lejā un aizbildiniet mani. ka esmu ļoti slima un nevienu nepieņemu. Mani nervi patlaban tiešām nav noskaņoti paciest brāļa klātbūtni! — mis Krolija iesaucās un atkal pievērsās romānam.

— Viņa jūtas ļoti slikti un nevar jūs pieņemt, ser, — Rebeka sacīja, steigdamās lejup pa kāpnēm pretim seram Pitam, kurš jau grasījās kāpt augšā.

— Jo labāk, — atbildēja sers Pils. — Patiesībā gribēju sastapt jūs, mis Bekija. Nāciet, ieiesim viesistabā! — Un viņi abi devās uz šo telpu.

— Vēlos, lai jūs atgrieztos Karaliskajā Krolijā, mis, — baro-nets teica, nenolaizdams skatienu no Rebekas, un novilka melnos cimdus, un noņēma cepuri ar plato sēru lentu. Viņa acis likās lik dīvainas un ar tādu neatlaidību blenza Rebekā Sarpā, ka viņa gandrīz vai nodrebēja.

— Ceru, ka varēšu drīz aizbraukt, — viņa pavisam klusu sacīja, — tiklīdz mis Krolija atlabs ... un tad atgriezīšos pie ... pie mīļajām meitenēm.

— To jūs solāt jau trīs mēnešus, Bekij, — sers Pits atbildēja, — un tomēr ncatlaižaties no manas māsas, kura jūs aizmetīs kā novalkātu kurpi, tikko būsiet izsūkta. Sacīšu jums skaidri — jūs man esat vajadzīga. Braukšu mājās uz bēru ceremoniju. Vai jūs atgriezīsieties? Jā vai nē?

— Es neiedrošinos ... man šķiet... vai tas būs pareizi... ja es viena ... ar jums, ser, — Bekija atbildēja, kā likās, gaužām uztraukusies.

— Saku jums vēlreiz — jūs man esat vajadzīga, — sers Pits uzstāja, triekdams dūri pret galdu. — Nevaru iztikt bez jums. Sapratu to tikai tad, kad bijāt aizbraukusi. Mājās viss iet ačgārni. It kā nemaz vairs nebūtu mana māja. Visi rēķini atkal saputroti. Jums jāatgriežas. Katrā ziņā atgriezieties! Mīļā Bekija, atgriezieties!

— Atgriezties ... kā ... kam, ser? — Rebeka izdvesa.

— Atgriezieties kā lēdija Krolija, ja vien vēlaties, — atbildēja baronets, sažņaugdams rokās ar sēru lentu apvīto cepuri. — Nu, vai tas jūs apmierina? Atgriezieties un kļūstiet mana sieva! Jūs tam pilnā mērā atbilstat. Pie velna visu izcelšanos! Jūs esat tāda pati dāma kā tās lēdijas, kuras es pazīstu. Un smadzeņu jums pat mazajā pirkstiņā vairāk nekā jebkurai baroneta sievai visā grāfistē. Vai esat ar mieru braukt man līdzi? Jā vai nē?

— .Ak ser Pil! — Rebeka iesaucās dziļā aizkustinājumā.

— Sakiet jā, Bekij, — sers Pits turpināja. — Esmu vecs vīrs, taču vēl itin žirgts. Noturēšos vismaz savus divdesmit gadus. Jūs būsiet laimīga, ticiet man! Varēsiet darīt, ko vien gribēsiet, izdot naudu, cik vien vēlēsieties, un izrīkoties pēc sava prāta. Norakstīšu jums krietnu žūksni naudas. Darīšu visu, visu! Nu paraugieties mani! — Un večuks nometās uz ceļiem un blenza Rebekā kā īsts satīrs.

Bekija, gluži mēma aiz apjukuma, strauji atvirzījās. Visā šā romāna gaitā ne reizi neesam manījuši viņu zaudējam aukstasinību, taču šoreiz tas notika, un pār jaunās dāmas vaigiem nobira pirmās gluži patiesās asaras.

— Ak ser Pit! — viņa iesaucās. — Ak ser... es ... es jau esmu precējusies.

15 NODAĻA KURĀ ISU BRĪDI PARĀDĀS REBEKAS VĪRS

Ikvienam kaut cik sentimentāli noskaņotam lasītājam (un citādus mēs nepavisam nevēlamies) katrā ziņā patiks aina, ar kuru nobeidzās mūsu nelielās drāmas pēdējais cēliens; jo kas gan var būt skaistāks par Mīlestības iemiesojumu uz ceļiem Dailes priekšā!

Taču, kad Mīlestības iemiesojums izdzirda Dailes. šaušalīgo atzīšanos, ka tā jau ir precējusies, viņš uzšāvās kājās no paklāja, kur bija tupējis pazemojošā stāvoklī, un sāka izkliegt tādus vārdus, kas nobiedēja nabaga Daili vairāk nekā pašas atzīšanās.

— Precējusies! Jūs jokojat! — baronets brēca pēc pirmā niknuma un pārsteiguma izvirduma. — Jūs atļaujaties ņirgāties par mani, Bekij! Kurš gan būs ar mieru jūs tādu precēt — bez šiliņa pie dvēseles?

— Precējusies! Precējusies! — Rebeka sacīja, asaru straumes liedama, un viņas balss uztraukumā aizžņaudzās, — tā nu viņa tur stāvēja, atslējusies pret kamīna dzegu, piespiedusi kabatas lakatiņu pie saraudātajām acīm, — un viņas ciešanas spētu aizkustināt pat visnocietinātāko sirdi.

— Ak ser Pit, mīļais ser Pit, tikai nedomājiet, ka esmu nepateicīga un varu aizmirst jūsu labvēlību. Vienīgi jūsu augstsirdības dēļ spēju atklāt savu noslēpumu.

— Pie velna augstsirdību! — sers Pits ierēcās. — Kurš ir tas tips, ar ko jūs apprecējāties? Un kur tas notika?

— Ļaujiet man atgriezties pie jums uz laukiem, ser! Ļaujiet man kalpot jums tikpat uzticīgi kā līdz šim! Nelieciet man šķirties no mīļotās Karaliskās Krolijas!

— Tas zellis tātad jūs pametis, vai ne tā? — baronets jautāja, pats pārliecināts, ka sācis visu saprast. — Nu labi, Bekij, ja gribat, atgriezieties! Izlietu ūdeni sasmelt nevar. Lai nu kā, esmu jums godprātīgi piedāvājis savu roku. Brauciet mājās kā guvernante — tā kā tā varēsiet rīkoties pēc sava prāta.

Rebeka izstiepa baronetam pretī rociņu. Un elsās viņas sirds vai lūza, kuplās sprogas noslīga pār seju un pār marmora kamīna dzegu.

— Tātad tas nelietis aizlaidās, ko? — sers Pils sacīja, un tas bija derdzīgs mēģinājums mierināt Rebeku. — Nekas, Bekij, es par jums parūpēšos.

— Ak ser! Tā būtu lielākā laime manā mūžā — atgriezties

Karaliskajā Krolijā un rūpēties par bērniem un par jums tāpat kā agrāk, kad allaž bijāt apmierināts ar savas mazās Rcbekas pakalpojumiem. Kā vien iedomājos, kādu piedāvājumu jūs nupat izteicāt, sirdi pilda pateicības jūtas — patiešām, ser. Nevaru kļūt jūsu sieva, ser, ļaujiet vismaz... ļaujiet man būt jūsu meitai!

To sacīdama, Rebeka bezgala traģiski nokrita ceļos pie sera Pita kājām un, satvērusi raupjo, melno plaukstu savās mazajās rociņās (kuras bija ļoti skaistas, baltas un liegas kā atlass), pavērās viņam sejā ar sajūsmas un uzticības pilnu skatienu, bet tad ... tad atvērās durvis un istabā cēli iesoļoja mis Krolija.

Misis Ferkina un Brigsa, kurām nejauši gadījās būt viesistabas durvju tuvumā, pēc tam kad baronets un Rebeka iegāja šajā telpā, tāpat gadījuma pēc pa atslēgas caurumu pamanīja veco džentlmeni nogāžamies ceļos guvernantes priekšā un dzirdēja viņu izsakām augstsirdīgo piedāvājumu. Vārdi vēl nebija lāgā paspējuši izsprukt pār vecā vīra lūpām, kad misis Ferkina un mis Brigsa teciņiem vien joza augšā pa kāpnēm, iespurdza pie mis Ivrolijas, kura vēl joprojām lasīja f'ranču romānu, un pavēstīja vecajai dāmai satraucošo jaunumu, proti, ka sers Pits tup uz ceļiem un bildina mis Šarpu. Un, ja jūs parēķināsiet laiku, kādu aizņēma iepriekš aprakstītā saruna, laiku, kas pagāja, kamēr Brigsa un Ferkina iejoņoja dzīvojamā istabā, laiku, ko vajadzēja mis Krolijai, lai apstulbtu un nomestu zemē Pigo-Lebrēna* sējumu, un vēl laiku, lai viņa paspētu norausties pa kāpnēm, — jūs redzēsiet, cik bezgala precīzs ir mūsu stāstījums, un pamanīsiet, ka mis Krolijai vajadzēja parādīties viesistabā tieši tobrīd, kad Rebeka tikko bija ieņēmusi pazemīgo pozu.

— Zemē nometusies lēdija un nevis džentlmenis, — mis Ivro-lija sacīja, neslēpdama nicinājumu skatienā un balsī. — Man tika stāstīts, ka jūs esot tupējis uz ceļiem, ser Pīt; tad nu metieties vēlreiz, lai arī es varētu paraudzīties uz šo jauko pārīti.

— Es tikai pateicos seram Pilam Krolijam, cienītā kundze, — Rebeka teica, pieceldamās kājās, — un sacīju, ka... ka nekad nekļūšu lēdija Krolija.

— Jūs noraidījāt viņu! — mis Krolija iebrēcās neredzētā niknumā. Brigsai un Ferkinai pie durvīm acis un mute pavērās aiz brīnumiem.

— Jā, noraidīju, — Rebeka turpināja skumjā, asaru māktā balsī.

— Un man tiešām vajadzēs ticēt savām ausīm, ka jūs visā nopietnībā viņu bildinājāt, ser Pit? — vecā dāma uzstāja.

— Jā-a, — atzinās baronets, — tiešām bildināju.

— Un viņa atteicās, kā tikko paziņoja?

— Jā-a, — sers Pits piekrita, un viņa seja atplauka platā smaidā.

— Šķiet, jūsu sirds tādēļ nebūt nav salauzta, — mis Krolija piezīmēja.

— Nepavisam ar ne, — sers Pits atbildēja tādā mierā un tik labsirdīgi, ka mis Krolija aizsvilās trakā niknumā. Vecs, cienījams džentlmenis krīt ceļos kaut kādas plikadīdas guvernantes priekšā un jautri smejas, kad tā atsakās iziet pie viņa par sievu, un šī plikadīda guvernante noraida baronetu ar četriem tūkstošiem mārciņu ienākumu gadā, — nē, šādu noslēpumainu rīcību mis Krolija nemūžam nespēs saprast. Tas jau sita pušu jebkurus intrigu samezglojumus viņas iecienītajā Pigo-Lebrēnā.

— Priecājos, brāli, ka jūs to uztverat kā labu joku, — viņa turpināja, nespēdama atjēgties no brīnumiem.

— Vareni, — piekrita sers Pits. — Kas to būtu domājis! Šito slīpēto vellēnu! Ta ir gan viltniece! — viņš pie sevis murmināja, aiz labsajūtas ķiķinādams.

—- Ko būtu domājis? — iekliedzās mis Krolija, piecirzdama kāju. — Mis Šārpa, esiet tik laipna, — varbūt jūs gaidāt prinea-reģenta šķiršanos, jeb vai mūsu ģimene jums nešķiet pietiekami laba?

— Mana izturēšanās, — teica Rebeka, — kad jūs, cienītā kundze, ienācāt šai telpā, nebūt neliecināja, ka es noniecinātu godu, ko šim labajam ... šim augstsirdīgajam cilvēkam labpatika man piedāvāt. Vai tiešām jūs domājat, ka man nav sirds? Jūs visi mani mīlējāt un bijāt tik laipni pret nabaga bāreni... gluži pamesto meiteni . . . un nu es lai spētu palikt bezjūtīga? Ak mani draugi! Ak mani labdari! Vai tiešām mana mīlestība, visa mana dzīve, mana cieņa pret jums nespēs atlīdzināt jūsu uzticību? Vai jūs, mis Krolija, man nenovēlēsiet pat ne pateicības jūtas? Tas ir par daudz, mana sirds vai lūst! — Un Rebeka noslīga krēslā tik izmisīgi, ka viņas bēdas pagalam aizkustināja gandrīz visus klātesošos.

— Vai nu precaties ar mani, vai ne, jūs tomēr esat lāga meitene, Bekij, un atcerieties, ka es palieku jūsu draugs, — apliecināja sers Pits un, uzlicis galvā sēru platmali, devās projām. Rc-beka atviegloti nopūtās, — acīm redzot, mis Krolijai noslēpums nebija nācis zināms un vēl palika īss brīdis atelpai.

Piespiedusi pie acīm kabatas lakatiņu un aizraidījusi prom lāga Brigsu, kura grasījās nākt līdzi, Rebeka devās uz savu istabu; Brigsa un mis Krolija milzīgi uztrauktas palika apspriest savādo atgadījumu, bet Ferkina ne mazāk uzbudināta nolaidās virtuves valstībā, un apsprieda notikumu ar turienes sabiedrību — gan vīriešu, gan sieviešu dzimuma. Misis Ferkinu jaunā ziņa tā aizrāva, ka viņa atrada par vajadzīgu ar tā paša vakara pastu nosūtīt vēstuli «pazemīgā cieņā pret misis Kroliju un visu mācītāja ģimeni, ka sers Pits bija ieradies, lai bildinātu mis Šarpu, uz ko viņa, visiem par brīnumu, atbildēja ar noraidījumu».

Abas dāmas ēdamistabā (kur cienījamai mis Brigsai lika piešķirta lielā laime atkal tapt uzaicinātai uz slepenu sarunu ar savu labvēli) nevarēju vien nobrīnīties par sera Pila piedāvājumu un Rebekas atteikšanos; Brigsa izteica atjautīgu domu, ka par šķērsli te varētu būt kāda sena aizraušanās, jo citādi neviena jauna sieviete pie pilna prāta nespētu noraidīt tik izdevīgu bildinājumu.

— Jūs pati, Brigsa, to gan laikam pieņemtu? — mis Krolija laipni apjautājās.

— Vai tad tā nebūtu laime — kļūt par mis Krolijas māsu? — izlocīdamās padevīgi atsaucās Brigsa.

— Lai nu kā, no Bekijas galu galā būtu iznākusi īsta lēdija Krolija, — mis Krolija piezīmēja (meitenes atsacīšanās aizkustināta, viņa kļuva iecietīga un augstsirdīga, jo vairs nekādi upuri nebija vajadzīgi). — Galviņa viņai strādā (prāta tai mazajā pirkstiņā vairāk nekā visā jūsu galvā, mana mīļā nabaga Brigsa). Un manieres viņai lieliskas, kopš es tās esmu izkopusi. Viņa ir Monmoransī, Brigsa, un asinis tomēr kaut ko nozīmē, lai arī es par tām neko neiztaisu; un viņa gan būtu mācējusi sevi nostādīt šo uzpūtīgo, stulbo hempšīriešu vidū daudz labāk nekā nelaimīgā vecu dzelžu tirgotāja meita.

Brigsa, kā parasti, piekrita, un tad tika apcerēta iespējamā «agrākā aizraušanās»,

— Jums, nabaga vientuļajām būtnēm, pastāvīgi prātā kāda muļķīga mīlas dēka, — sacīja mis Krolija. — Jūs pati, atcerieties vien, bijāt iemīlējusies kādā skolmeistarā (nu nebrēciet, Brigsa! — Ko jūs vienmēr dīcat, no tā viņš starp dzīvajiem neatgriezīsies!), un man šķiet, ka šī nelaimīgā Bekija arī ir paļāvusies muļķīgai sentimentalitātei — kāds aptieķeris, muižas pārvaldnieks vai gleznotājs, jauns draudzes mācītāja palīgs vai kaut kas cits tādā garā.

— Ak nabadzīte, nabadzīte! — iesaucās Brigsa (domās aizklīzdama divdesmit četrus gadus atpakaļ pie jaunā, diloņslimā glītrakstīšanas skolotāja, kura gaišo matu sprogu un vēstules, daiļas tieši nesalasāmības dēļ, viņa svēti glabāja vecajā rakstāmpultī). — Ak nabadzīte, nabadzīte! — vaimanāja Bi-igsa. Un atkal viņa bija astoņpadsmit gadus veca sārtvaidze skuķe un vakara dievkalpojumā abi ar diloņslimo skolmeistaru, balsis tricinādami, dziedāja no vienas dziesmu grāmatas.

— Pēc šādas rīcības, — aizrautīgi ieteicās mis Krolija, — mūsu ģimenei kaut kas jādara Rebekas labā. Izdibiniet, Brigsa, kas ir vainīgais! Es viņam ierīkošu veikalu vai arī pasūtīšu savu portretu, vai varbūt parunāšu ar savu radinieku bīskapu ... un apgādāšu Rebekai pūru, un mēs nosvinēsim kāzas, bet jūs, Brigsa, sarīkosiet brokastis un būsiet līgavas māsa.

Brigsa atzina to visu par debešķīgu un svinīgi apliecināja, ka viņas mīļā mis Krolija vienmēr bijusi laba un augstsirdīga; pēc tam viņa devās augšā uz Rebekas guļamistabu mierināt meiteni, patērzēt par bildinājumu, noraidījumu un tā iemeslu, it kā nejauši norādīt par mis Krolijas cildenajiem nodomiem un pie viena izzināt, kas īsti ir džentlmenis, kurš iekarojis mis Šarpas sirdi.

Rebeka bija ļoti mīļa, ļoti sirsnīga un aizkustināta, dedzīgā pateicībā atsaucās Brigsas maigumam un atzinās slepenā mīlestībā — šai jaukajā noslēpumā! Žēl gan, ka mis Brigsa pirmīt nebija uzkavējusies vēl kaut pusminūti pie atslēgas cauruma! Rc-beka, iespējams, būtu pastāstījusi vēl kaut ko vairāk. Taču piecas minūtes pēc mis Brigsas Rebekas istabā pēkšņi ieradās mis Krolija — kāds nedzirdēts gods! Nepacietība bija ņēmusi virsroku, un, nespēdama ilgāk gaidīt savu gauso sūtni, viņa ieradās personiski un aizsūtīja Brigsu prom. Uzslavējusi Rebekas rīcību, mis Krolija jo sīki iztaujāja par šo satikšanos un iepriekšējiem notikumiem, kas seru Pilu bija noveduši pie negaidītā bildinājuma.

Rebeka atzinās sen jau nomanījusi, ka sers Pits neesot gluži vienaldzīgs pret viņu (jo vecais vīrs mēdza izrādīt savas jūtas atklāti un bez kautrēšanās), taču, nemaz jau nerunājot par personiskas dabas motīviem, ar kuru izklāstu viņa patlaban nevēloties apgrūtināt mis Kroliju, sera Pita vecums, viņa sabiedriskais stāvoklis un paražas pašas par sevi padarot laulību ar viņu neiespējamu; un vai gan godīga sieviete, kurai cik necik pašcieņas, vispār spētu uzklausīt tamlīdzīgus piedāvājumus brīdī, kad pielūdzēja laulātā draudzene vēl nav guldīta apakš zemes?

— Muļķības, mana mīļā, jūs viņu nemūžam nebūtu noraidījusi, ja tur neslēptos kāds cits vīrietis, — mis Krolija tūliņ ķērās vērsim pie ragiem. — Izstāstiet man savas personiskās dabas motīvus — kas tie īsti ir par personiskiem motīviem? Tur noteikti kaut kas slēpjas, — kurš gan tā spējis aizkustināt jūsu sirsniņu?

Rebeka nodūra acis un atzinās, ka tā nu tas esot gan.

— Jūs, cienītā kundze, uzminējāt, — viņa, balsij aizlūstot, maigi un vientiesīgi atbildēja. — Jūs pārsteidz, ka arī tik vientuļai nabaga meitenei var būt sava aizraušanās, vai ne tā? Taču man nekad nav gadījies dzirdēt, ka nabadzība spētu no tā pasargāt. Kaut nu tā būtu bijis!

— Mans nabaga mīļais bērns! — iesaucās mis Krolija, vienmēr gatava paļaut vaļu jūtu uzplūdiem. — Tātad jūsu kaislība nav radusi atbalsi? Vai tiešām mēs tvīkstam slepenās mokās? Uzticiet man visu, varbūt spēšu jūs mierināt.

— Kaut jūs to spētu, cienītā kundze! — Rebeka atsaucās tai pašā asaru aizlauztajā balsī. — Patiesi, patiesi, kā man tas noderētu !

Un meitene nolieca galviņu pie mis Krolijas pleca un raudāja tik neviltotas asaras, ka vecā dāma, patiesas līdzjūtības pārņemta, apskāva to mātes sirsnībā un teica neskaitāmus aizkustinošus mierinājuma vārdus, svinīgi nosolīdamās mīlēt kā pašas meitu un darīt visu, kas viņas spēkos, lai tikai palīdzētu.

— Un tagad, mana dārgā, pasakiet, kas viņš ir! Vai varbūt šīs glītās mis Sedlijas brālis? Jūs reiz kaut ko tādu izteicāties. Es ielūgšu viņu, mana dārgā, pie mums, un jūs viņu dabūsiet, noteikti dabūsiet.

— Tikai tagad to nejautājiet! — Rebeka lūdza. — Drīz jūs visu uzzināsiet. Tik tiešām uzzināsiet. Mīļā labā mis Krolija — dārgā draudzene, — vai drīkstu jūs tā saukt?

— Protams, drīkstat, mans bērns, — vecā dāma atbildēja, skūpstīdama Rebeku.

— Patlaban vēl nevaru par to runāt, — Rebeka šņukstēja, — esmu tik nelaimīga! Bet jel nepārstājiet mani mīlēt — apsoliet vienmēr mani mīlēt!

Un, kopējām asaru straumēm plūstot, — jaunākās sievietes satraukums aizkustināja vecākās sirdi, — mis Krolija deva svinīgu solījumu un atstāja savu mazo protežē vienu, domās svētīdama un apjūsmodama to kā vismīļāko, vissirsnīgāko, maigāko, jūtīgāko un neizdibināmāko būtni.

Un beidzot Rebeka palika viena, lai nodotos pārdomām par negaidītajiem, pārsteidzošajiem dienas jaunumiem, par to, kas bija noticis un kas būtu varējis notikt. Kā jums šķiet, — kādas bija mis ... nē, piedodiet... misis Rebekas patiesās jūtas? Ja pirms dažām lappusēm šā stāsta autors ņēmās sev tiesības iemest acis mis Amēlijas Sedlijas guļamistabā un rakstnieka visgudrlbā izprast liego smeldzi un kaisli, kas bija apsēdusi šīs nevainīgās būtnes pagalvi, kādēļ gan lai viņš tagad neuzmestos par Rebekas uzticības personu, kas pārzina visus tās noslēpumus un glabā tās sirdsapziņas atslēgu?

Tātad Rebeka pirmām kārtām nodevās patiesām un aizkustinošām nozēlām par tik tuvo, negaidīto, lielo laimi, no kuras bija spiesta atsacīties. Ikviens kārtīgs cilvēks, bez šaubām, izpratīs šādas gluži dabiskas bēdas. Vai atradīsies kāda mīloša māte, kas neizteiks nožēlu nabaga jaunavai, kura bulu varējusi kļūt milē-dija ar četri tūkstoši mārciņu gada ienākumu? Vai visā Liekulības Tirgū sastapsim labi audzinātu jaunu dāmu, kas nejutīs līdzi darbīgajai, sirsnīgajai un cildenajai meitenei, kuru aplaimo ar šādu godpilnu, izdevīgu un vilinošu bildinājumu tieši tai brīdī, kad nav vairs viņas spēkos to pieņemt? Esmu pārliecināts, ka mūsu draudzenes Bekijas vilšanās pelna vispārējas simpātijas un tās arī netiks liegtas.

Atceros, reiz man pašam gadījās būt Liekulības Tirgū kādās viesībās. Starp viesiem ievēroju veco mis Todiju, kas saistīja uzmanību ar īpaši laipno un lišķīgo izturēšanos pret mazo misis Brīflesu, advokāta sievu, kura, lai gan nākusi no labas ģimenes, kā mums visiem zināms, ir nabadzīgāka par nabagu.

«Kas gan,» domās pats sev jautāju, «spējis izraisīt tik verdzisku mis Todijas padevību; vai tiešām Brīfless būtu iekļuvis grāfistes tiesā vai ari viņa sieva saņēmusi mantojumu?» Taču mis Todija ar sev raksturīgo vientiesību pati uz līdzenas vietas visu izskaidroja.

— Ziniet, — viņa sacīja, — misis Brīflesa ir sera Džona Red-henda mazmeita, un viņš čeltenhemā guļ tik smagi slims, ka laikam ne pusgadu vairs nenodzīvos. Misis Brīflesas tētiņš ir viņa mantinieks; tātad, kā jūs paši sapratīsiet, viņa būs baroneta meita! — Un Todija jau to pašu nedēļu ielūdza Brīflesu ar laulāto draudzeni uz vakariņām.

Ja iespēja kļūt par baroneta meitu vien var sagādāt dāmai tik daudz goda sabiedrībā, pats par sevi saprotams, ka mums jāmāk cienīt mokas, ko pārcieš jauna meitene, zaudējusi izdevību kļūt par baroneta sievu. Kas gan varēja iedomāties, ka lēdija Krolija tik drīz šķirsies no šīs pasaules! «Viņa taču piederēja pie tām slimīgajām sievietēm, kuras var novārgt pat veselu gadu desmitu,» smagās nožēlās prātoja Rebeka, «un es būtu varējusi kļūt milēdija! Un darīt ar večuku, kas vien ienāktu prātā. Tad nu gan es atlīdzinātu misis Krolijai par tās aizbiklniecisko labvēlību un misteram Pilam par viņa neciešamo augstprātību. Pilsētas namu es iekārtotu un izdaiļotu gluži no jauna. Man piederētu visskaistākā kariete Londonā un loža operā, bet nākamajā sezonā mani ievestu galmā.» Tas viss būtu varējis notikt, bet tagad . .. tagad atlika vienīgi šaubas un neziņa.

Taču Rcbeka bija pārāk apņēmīga un enerģiska jauna dāma, lai ilgi nodotos nevajadzīgiem un nepiedienīgiem sirdēstiem par to, kas vairs nav atsaucams, tādēļ, ziedojusi bijušajam pienācīgu tiesu nožēlas, viņa visgudrām pievērsās nākotnei, kas šobrīd likās daudz daudz nozīmīgāka, un ņēmās apcerēt savu stāvokli ar visām tā cerībām, šaubām un izredzēm.

Vispirmām kārtām viņa izgājusi pie vīra, un tas nu bija svarīgs notikums. Sers Pits to zināja. Viņa bija vaļsirdīgi atzinusies ne tik daudz aiz pārsteiguma, cik pēkšņa aprēķina mudināta. Tā kā tā tam bija jānotiek, un kādēļ vēl vilcināties? Viņš, kurš labprāt būtu ņēmis to pats par sievu, taču nevarēs neko iebilst pret tās laulību. Svarīgākais jautājums bija, kā jauno ziņu uzņems mis Krolija. Ļaunas nojautas māca Rebeku, bet tad viņa atcerējās visu, ko mis Krolija bija izteikusies, — vecās dāmas neslēpto nicinājumu pret izcelšanos, pārdroši brīvos uzskatus, mūžam romantisko noskaņojumu, gandrīz dievinājumam līdzīgo mīlestību pret krustdēlu un atkārtoti deklarēto pieķeršanos pašai Rebekai. «Viņa tā mīl Rodonu,» Rebeka domāja, «ka piedos tam jebkuru pārkāpumu, un pie manis viņa tik ļoti pieradusi, ka droši vien nespēs dzīvot viena. Protams, kad pienāks eclaircissemenf reize, viņa sarīkos scēnu, kritīs histērijā, būs briesmīgs tracis un pēc tam jauka samierināšanās. Lai nu kā, vilcināties vairs nav nozīmes. Kauliņi ir mesti, un — šodien vai rīt — gala iznākums būs viens un tas pats.» Un tā nu, nolēmusi, ka mis Krolijai jāuzzina patiesība, jaunā dāma apsvēra, kā to vislabāk izdarīt un vai viņai uz savas ādas saņemt brāzienu, kas neizbēgami nāks, vai arī mukt un nogaidīt, līdz pirmais niknums pārskrējis. Sājā pārdomu brīdī Rebeka uzrakstīja vēstuli:

«Sirdsmīļais draugs!

Lielais brīdis, par kuru mēs tik bieži prātojām, ir klāt. Puse no mana noslēpuma nākusi gaismā. Domāju, domāju, līdz beidzot cieši nolēmu, ka pienācis īstais laiks atklāt mūsu noslēpumu līdz galam. Sodiem pie manis bija ieradies sers Pits un nāca klajā — kā tev šķiet, ar ko? — ar oficiālu bildinājumu. Iedomā- [34] jies tikai! Ak. es nabadzīte! Būtu varējusi kļūt lēdija Krolija. Cik aplaimota justos Bjūta Krolija sieva un kur nu vēl ma tante^34, ja es ieņemtu augstāku stāvokli nekā viņa! Es būtu varējusi kļūt kādam par māmiņu, nevis par... Ak, es drebēt drebu, iedomādamās vien, cik drīz mums viss būs jāatklāj!

Sers Pils jau zina, ka esmu precējusies, taču, nenojauzdams, ar ko, pagaidām vēl ir diezgan apmierināts. Ma tante acīm redzami dusmojas, ka noraidīju seru Pitu. Tomēr viņa ir pati laipnība un labsirdība. Viņa pat atļaujas izteikties, ka es būtu tam kļuvusi laba sieva, un zvēr ieņemt lavas mazās Rebekas mātes vietu. Viņa, protams, būs satriekta, kad izdzirdēs patiesību. Taču vai mums jābīstas kaut kā vairāk nekā acumirklīga dusmu uzplūda? Nedomāju vis. Esmu par to pārliecināta. Viņa tik ļoti mīl tevi (tu nerātni un slaist!), ka piedos visu, un, tā kā nākamo vietu viņas sirdi, par to esmu pārliecināta, ieņemu es, bez manis viņa jutīsies gluži nelaimīga. Mīļais! Nojauta man teic, ka mēs uzvarēsim. Tu atstāsi savu pretīgo pulku, metīsi mieru azarta spēlēm un zirgu skriešanai un kļūsi labs zēns. Mēs dzīvosim Parkleinā, un ma tante atstās mums visu savu naudu.

Pacentīšos rīt pulksten trijos aizstaigāt līdz parastajai vietai. Ja mis B. mani pavadīs, atnāc uz pusdienām, atnes atbildi un ieliec Portcusa sprediķu grāmatas trešajā sējumā. Bet, lai nu ka, katrā ziņā atnāc pie savas mīļotās. ^

Misteram Barnetam, segliniekam, Naitsbridžā.

Nodot mis Elizai Stailzai.»

Gribu ticēt, ka neviens no šā mazā stāsta lasītājiem nebūs tik aprobežots, lai neapjaustu, ka mis Eliza Slailza (kā Rebeka izsacījās — kādreizējā skolas bieorene, ar kuru pēdējā laikā viņai nodibinājusies rosīga sarakste un kura vēstules saņēma no seglinieka) valkāja spožus piešus, tai bija kuplas, uzgrieztas ūsas un tā nudien nebija neviens cits kā kapteinis Rodons Krolijs.

XVI NODAĻA VĒSTULE UZ ADATU SPILVENTIŅA

Kā viņi apprecējās, tam nav ne vismazākās nozīmes. Kas spēj aizkavēt pilngadīgu kapteini un pieaugušu jaunavu iegādāties laulību licenci un savienot savas dzīves jebkurā šīs pilsētas baznīcā? Un vai gan vēl kādam jāstāsta, ka sieviete, kaut ko

iedomājusi, to arī izvedīs līdz galam? Esmu pārliecināts, ka reiz, kad mis Sarpa bija aizgājusi uz Raselskvēru pavadīt priekšpusdienu ar mīļoto draudzeni mis Amāliju Sedliju, kāda jauna dāma, ļoti līdzīga mis Sarpai, tika redzēta ieejam vienā no Sitijas baznīcām kopā ar melnūsainu džentlmeni, kurš pēc stundas ceturkšņa aizveda viņu atpakaļ uz īrēto karieti, kas jau gaidīja, — un ka tās arī bija klusu nosvinētās kāzas.

Un kurš cilvēks gan pēc visa tā, ko mums ik dienas nākas piedzīvot, ņemsies apšaubīt tiesības džentlmenim precēties, ar ko vien viņš vēlas? Cik gudro un mācīto vīru nav apņēmuši par sievām savas virējas? Vai tad pats lords Eldons*, vissaprātīgākais no saprātīgajiem, nesalaulājās, slepus aizvedis līgavu? Vai gan Ahills un Ajakss nebija iemīlējušies savās kalponēs?* Un vai mēs varam gaidīt, lai lempja dragūns ar spēcīgām rokām un niecīgu prātiņu, kurš nekad savā mūžā nav pūlējies pārvarēt ne vissīkāko iekāri, ne no šā, ne no tā pēkšņi kļūtu prātīgs un necenstos par katru cenu izpildīt iegribu, kas tam iesēdusies galvā? Ja tiktu noslēgtas vienīgi saprātīgas laulības, cilvēcei jo drīz pienāktu gals.

Pēc manām domām, mistera Rodona precības bija gandrīz vai visgodīgākā rīcība, ko varam sagaidīt no šā džentlmeņa tanī viņa biogrāfijas posmā, kam tiešs sakars ar mūsu stāstu. Neviens neņemsies apgalvot, ka nav vīrieša cienīgi tapt kādas sievietes savaldzinātam vai arī jau savaldzinātam apprecēt šo sievieti, taču apbrīna, sajūsma, kaisle, pielūgsme, nebeidzamā uzticība un bezprātīgā dievināšana, ar kādu šis lielais karotājs mazpamazām pierada uzlūkot mazo Rebeku, bija jūtas, kuras vismaz pēc dāmu uzskatiem viņam negodu nedarīja. Kad viņa dziedāja, ikkatra nots sacēla trīsas tā trulajā dvēselē un kā tirpas izšāvās caur vareno stāvu. Kad viņa runāja, Rodons sasprindzināja smadzenes, lai uzklausītu un apbrīnotu. Ja Rebeka bija jautrā noskaņojumā, viņš prātā ilgi apsvēra viņas jokus un tikai pēc pusstundas — jau uz ielas laida vaļā skalus smieklus, pārsteigdams grūmu, kas sēdēja ekipāžā blakus, vai arī kādu no draugiem, kurš gāja kopā ar viņu pa Rotenrovu*. Rebekas vārdi viņam likās neapstrīdama patiesība, visniecīgākā tās rīcība — nemaldīga saprāta un gudrības apdvesta. «Kā viņa dzied, kā glezno!» viņš domāja. «Kā savaldīja niķīgo ķēvi Karaliskajā Krolijā!» Intīmos brīžos viņš bieži Rebekai sacīja:

— Pie joda, Bek, tu taču varētu būt vismaz armijas virspavēlnieks vai Kenterberijas arhibīskaps, goda vārds!

Un vai tad šis nu ir kāds izņēmuma gadījums? Vai mēs ik dienas visā plašajā pasaulē nesastopam neskaitāmus godavīrus Iler-kulesus, ieķērušos Omfalēm brunčos*, un varenus, bārdainus Samsonus guļam pie Dalilu kājām*?

Kad nu Bekija pavēstīja, ka lielais bridis vairs nav tālu un ka pienācis laiks rīkoties, Rodons izteica gatavību darīt visu, ko viņa tam pavēlēs, gluži tāpat kā pēc pulkveža komandas mestos trieciena ar savu kavalērijas vadu. Viņam neradās vajadzība ielikt vēstuli Porteusa trešajā sējumā. Nākamajā dienā Rebeka veikli prata atkratīties no savas pavadones Brigsas un sastapties ar uzticamo draugu «parastajā vietā». Pa nakti viņa bija visu prātā apsvērusi un paziņoja Rodonam savu pārdomu rezultātus. Viņš, protams, bez ierunām piekrita, bija pārliecināts, ka viss ir labākajā kārtībā, ka Rebekas priekšlikumi — paši teicamākie, ka mis Krolija galu galā pēc kāda laika atmaigs vaj, kā viņš izteicās, «nāks pie sajēgas». Ja Rebekas lēmums būtu bijis gluži pretējs, viņš arī tam akli, bez jebkādām ierunām sekotu.

— Tev galviņa strādā priekš mums abiem, Bek, — viņš sacīja. — Skaidrs, ka tu mūs izpestīsi no ķezas. Nav gan man nācies sastapt neko tev līdzīgu, kaut arī savā laikā esmu redzējis dažu labu zibeņzelli. — Šādos vientiesīgos vārdos izteicis ticības apliecinājumu, mīlas apmātais dragūns devās izpildīt savu tiesu plānā, ko Rebeka bija sastādījusi viņiem abiem.

Viņa tiesa bija noīrēt klusu mājoklīti kapteinim un misis Kro-lijai vai nu Bromptonā, vai arī kaut kur kazarmu tuvumā. Jo Rebeka bija nolēmusi — mums tā šķiet visai saprātīga doma — bēgt. Rodons staroja laimē par tādu nodomu — viņš jau vairākas nedēļas neatlaidīgi pūlējās Rebeku pierunāt uz šo soli. Un tagad nu viņš metās šai pasākumā ar visu savu mīlas kvēli. Viņš tik viegli piekrita maksāt divas ginejas nedēļā, ka dzīvokļa saimniece nožēloja, ka prasījusi pārāk maz. Viņš pasūtīja klavieres, vai pusgiltumnīcu dažādu ziedu un iegādājās veselu kaudzi skaistu lietu. Bet, ja runājam par šallēm, glazē cimdiem, zīda zeķēm, franču zelta pulksteņiem, rokassprādzēm un smaržām — tās viņš piegādāja tik izšķērdīgi, cik vien spēj akla mīlestība un neierobežots kredīts. Atvieglojis sirdi ar šādiem devības uzplūdiem, viņš aizbrauca uz klubu, satraukts iebaudīja vakariņas un sāka gaidīt savas dzīves lielo mirkli.

Iepriekšējās dienas notikumi — Rebekas apbrīnojamā rīcība — tik izdevīga bildinājuma noraidīšana, noslēpumainā nelaimes jausma, kas māca meiteni, klusā pazemība, ar kādu viņa panesa savas likstas, — tas viss izraisīja mis Krolijā neparastu sirsnību. Tādi notikumi kā precības, atraidījums vai bildinājums vienmēr satrauc maigo dzimumu un palaiž vaļā visas neapvaldītās sievišķīgās simpātijas. Kā cilvēku dabas novērotājs augstāko aprindu laulību sezonas laikā pastāvīgi mēdzu iegriezties Sentdžordža baznīcā Hanoverskvērā. Nekad man nav gadījies redzēt vīriešus — līgavaiņa draugus — ļaujam vaļu asarām vai arī draudzes kalpotājus un mācītājus izrādām kaut niecīgākās jūtu izpausmes, toties gluži parasta parādība ir sievietes, kurām gar notiekošo nav pilnīgi nekādas daļas, — vecas dāmas, kam precību gadi sen aiz muguras, drukni, padzīvojuši sievišķi ar neskaitāmiem dēliem un meitām, nemaz nerunājot par jaunām, glītām, rožainās aubītēs tērptām meitenēm, kuras vēl cer uz savu laimi un tādēļ,’ gluži dabiski, interesējas par tamlīdzīgām ceremonijām, — es saku, gluži parasta parādība šādās reizēs ir sievietes, kas činkst, šņukst, šņaukājas, slēpj sejiņu niecīgos, nekam nederīgos kabatas lakatiņos un visas — gan vecas, gan jaunas — dveš smagas nopūtas no jūtu pārpilnās sirds. Kad mans draugs — populārais Džons Pimliko stājās laulībā ar apburošo lēdiju Belgrē-viju Grīnparkeri, vispārējais satraukums aizsniedza tādu līmeni, ka pat mazā, īgnā baznīcas slēdzēja, kura pavadīja mani līdz solam, mirka asarās. Un kādēļ? — es jautāju pats savai sirdij. Tādēļ, ka viņa nav tā, kas iziet pie vīra.

īsi sakot, mis Krolija un Brigsa pēc atgadījuma ar seru Pilu nodevās visizšķērdīgākajām jūtu izpausmēm, un Rebeka kļuva par viņu maigās intereses objektu. Kad viņa nebija tuvumā, mis Krolija meklēja mierinājumu vissentimentālākajā romānā, kādu vien varēja atrast bibliotēkā. Mazā Sarpa ar savām slepenajām bēdām bija dienas varone.

Tovakar Rebeka dziedāja daudz skanīgāk un veda sarunas daudz jaukāk, nekā jebkad Parkleinā bija dzirdēts. Viņa paņēma savā varā mis Krolijas sirdi. Par sera Pila bildinājumu viņa runāja ar vieglu smaidu uz lūpām, izsmiedama vecā vīra muļķīgo iedomu. Kad Rebeka izteicās, ka nekāro dzīvē neko citu kā vien mūžam palikt pie savas mīļotās labdares, viņas acīs ricsās asaras un Brigsas sirds sarāvās neizsakāmi sāpīgās baiļu jausmās.

— Mana mīļā mazulīte, — vecā dāma teica, — nedomāju laist jūs prom no sevis vēl ilgus ilgus gadus, uz to varat paļauties. Pēc visa notikušā par atgriešanos pie mana pretīgā brāļa vispār nevar būt ne runas. Jūs paliksiet pie manis, bet Brigsa ... Brigsa ļoti bieži vēlas apciemot savus radiniekus. Brigsa, jūs varat braukt, kad vien gribat. Bet jums, mana dārgā, japaliek un jaap-rūpē vecenīte.

Ja Rodons Krolijs šai brīdī atrastos šeit, nevis mestu sarkanvīnu glāzi pēc glāzes, viņi abi būtu varējuši krist ceļos vecās jaunkundzes priekšā, atzīties pārkāpumā un acumirklī saņemt piedošanu. Bet tāda izdevība mūsu jaunajam pārim tiek liegta,— bez šaubām, vienīgi tādēļ, lai rastos iespēja uzrakstīt šo stāstu ar neskaitāmiem brīnišķīgiem piedzīvojumiem — piedzīvojumiem, par kuriem nebūtu ne miņas, ja laulātos draugus silti un omulīgi apņemtu mierinājuma pilnā, taču pagalam neinteresantā mis Krolijas piedošana.

Parkleinas namā misis Ferkinas rīcībā bija nodota kāda jauna meitene no Hempšīras, kurai starp citiem pienākumiem nācās klauvēt pie mis Sarpas durvīm un pasniegt krūzi ar karstu ūdeni, jo Fcrkina labāk ietu nāvē nekā apkalpotu «šo uzmācīgo personu». Meitenei, kas bija uzaugusi dzimtas muižā, brālis dienēja kapteiņa Krolija vadā, un, ja patiesība nāktu gaismā, iedrošinos apgalvot,, izrādītos, ka viņai zināms dažs labs noslēpums, kam visai tiešs sakars ar šo stāstu. Lai nu kā, par tām trim ginejām, ko deva Rebeka, meitene tika pie dzeltenas šalles, zaļām kurpēm un gaišzilas cepures ar sarkanu spalvu; un, tā kā mazā Sarpa nekādā ziņā nebija no devīgajām, skaidrs, ka Betija Martina tika uzpirkta kaut kādiem pakalpojumiem.

Nākamajā dienā pēc sera Pita Krolija bildinājuma saule uzlēca kā parasti un parastajā stundā Betija Martina, augšstāva istabene, pieklauvēja pie guvernantes guļamistabas durvīm.

Nesagaidījusi atbildi, viņa pieklauvēja vēlreiz. Taču nekas neiztraucēja klusumu, un Betija ar visu karsto ūdeni atvēra durvis un iegāja istabā.

Mazā, baltā gultiņa likās tikpat gluda un kārtīga kā iepriekšējā dienā, kad Betija pati savām rokām bija palīdzējusi to sakārtot. Vienā istabas kaktā ar auklu pārsietas stāvēja divas nelielas ceļa somas, uz galda blakus logam — uz adatu spilventiņa — uz lielā, piebāztā, gluži kā dāmu naktscepure rožaini izoderētā adatu spilvena — nolikta vēstule. Droši vien tā bija še nogulējusi visu nakti.

Betija tuvojās vēstulei uz pirkstgaliem, it kā baidītos to iztraucēt no miega, paraudzījās uz aploksni, aplaida skatienu visapkārt istabai milzīgi izbrīnīta un tai pašā laikā apmierināta, tad paņēma vēstuli, zīmīgi smaidīdama, pagrozīja rokās un galu galā nonesa lejā mis Brigsas istabā.

Man gribētos gan izprast, kā Betija varēja zināt, ka vēstule domāta mis Brigsai? Jo visa Betijas izglītība tik vien bija kā Bjūta Krolija laulātās draudzenes svētdienas skolā iegūlās zinības un rakstu zīmēs viņa orientējās ne vairāk un ne mazāk kā senebreju valodā.

— Vai, mis Brigsa! — meitene iesaucās. — Ak mis, kaut kas laikam būs lēcies — mis Šarpas istaba ir tukša, gultā neviens nav gulējis, pati viņa aizlaidusies un atstājusi jums vēstuli, mis.

— Ko?! — iebrēcās Brigsa, nomezdama ķemmi, un izbalējušo, reto matu šķipsnas izira viņai pār pleciem. — Aizbēgusi? Mis Sarpa aizlaidusies? Ko ... ko tas nozīmē? — Un, steigšus atplēsusi kārtīgi aizzīmogoto vēstuli, viņa, kā mēdz teikt, «acīm aprija tās saturu».

«Mīļā mis Brigsa,» bēgle rakstīja, «vismaigākā sirds visā pasaulē, tāda kā jūsējā, pažēlos mani, jutīs man līdzi un spēs piedot. Ar asarām, lūgšanām un svētīšanas vārdiem atstāju šo namu, kur nabaga bārene saņēmusi tikai laipnību un mīlestību. Taču saites, kas stāv augstāk pat par manas labvēles gribu, sauc mani no šejienes projām. Dodos izpildīt pienākumu — aizeju pie sava vīra. Jā, esmu precējusies. Mans laulātais draugs pavēl man sekot viņam pieticīgajā pajumtē, ko mēs abi saucam par savējo. Vis-dārgā mis Brigsa, paziņojiet šo vēsti manai dārgajai, manai mīļotajai draudzenei un labvēlei, liekot lietā visu savu smalkjūtību. Sakiet viņai, ka pirms došanās projām slacīju asarām viņas mīļo pagalvi — pagalvi, pie kura tik bieži liku stāvējusi, kad viņa gulēja uz slimības gultas, un pie kura alkstu atkal palikt nomodā ... ai, kāds prieks gan būtu atgriezties manā mīļajā Parkleinā! Drebēdama gaidu atbildi, kas izšķirs manu likteni! Kad seram Pitam labpatika piedāvāt man savu roku — par to mana mīļā mis Krolija izteicās, ka esmu lādu godu pelnījusi (lai svētīta viņa par to, ka atzina nabaga bāreni cienīgu būt viņas māsai!), — es viņam izstāstīju, ka esmu jau sieva citam, — pat viņš man piedeva. Taču drosme mani pameta, kad gribēju izteikt visu — ka nevaru kļūt viņa sieva, jo esmu viņa meita! Mana roka pieder vislabākajam, viscēlākajam no vīriem — mis Krolijas Rodons ir mans Rodons. Pēc viņa pavēles atklāju šo noslēpumu un sekoju viņam uz mūsu pieticīgo mājokli, kā sekotu līdz pasaules galam. Ak mana krietnā, laipnā draudzene, aizlieciet mana Rodona mīļotajai krustmāmiņai labu vārdu par viņu un nabaga meiteni, kurai visa viņa dižciltīgā dzimta parādījusi ne ar ko nesalīdzināmas jūtas. Lūdziet mis Kroliju pieņemt viņas bērnus. Nekā cita man nav vairs ko teikt, varu tikai aizlūgt debesu svētību par visiem, kas paliek mīļajā namā, kuru es atstāju.

Jūsu mīlošā, pateicīgā Rebeka Krolija.

Pusnakti.»

Tikko Brigsa paspēja izlasīt šo aizkustinošo un saistošo dokumentu, kas viņu no jauna padarīja par mis Krolijas pirmo uzticības personu, istabā ienāca misis Ferkina.

— No Hempšīras ar pasta karieti tikko ieradusies Bjūta Krolija sieva un vēlas iebaudīt tēju. Vai jūs nenokāptu lejā sagatavot brokastis?

Un, pagalam pārsteigdama Ferkinu, mis Brigsa apmeta rītakleitu un, nesasukātajām pinkām pakausī plīvojot, matu rullīšiem pilnu galvu metās lejā pie misis Krolijas ar vēstuli, kas pauda nepārspējamo jaunumu.

— Ak misis Ferkina, — aizraudamās čukstēja Betija, — šitāda būšana! Mis Šarpa ņēmusi un aizlaidusies lapās ar kapteini, un nu jau tie būs Gretnijgrīnā*.

Mēs varētu veltīt vai veselu nodaļu misis Ferkinas izjūtu aprakstam, taču mūsu galanto mūzu daudz vairāk aizrauj uzticamās kalpones pavēlnieču kaislie pārdzīvojumi.

Kad Bjūta Krolija laulātā draudzene, nakts ceļojumā pārsalusi, 'sildījās pie tikko iekurtās sprakstošās kamīna uguns viesistabā un uzzināja no mis Brigsas jaunumus par slepenajām laulībām, viņa paziņoja, ka neviens cits kā tieši liktenis viņu sūtījis šādā brīdī pie mīļās nabaga mis Krolijas, lai atbalstītu to bēdās, ka licbeka esot slīpēta blēde — tas viņai no laika gala bijis skaidrs — un ka viņa nekad nav spējusi izprast vecās dāmas apmātību altiecībā uz Rodonu Kroliju, kuru viņa pati vienmēr uzskatījusi par izlaidīgu, pagalam pazudušu netikli. Sis briesmīgais nolikums — tā misis Krolija cerēja — darīs vismaz tik daudz laba, ka atvērs nabaga mīļās mis Krolijas acis un tā saskatīs šī nelietīgā cilvēka īsto dabu. Pēc tam misis Krolija omulīgi notiesāja grauzdētās maizītes ar tēju, un, tā kā patlaban namā atradās vesela brīva istaba, viņai nebija nekāda vajadzība mitināties Glosteras kafejnīcā, kur cienījamo dāmu bija nogādājusi

Portsmutas pasta kariete, tādēļ viņa nosūtīja uz turieni mistera Boulsa adjutantu — sulaini pēc ceļa somām.

Mis Krolija, lai tas būtu zināms, nemēdza atstāt istabu gandrīz līdz pusdienai — no rīta viņa gultā dzēra šokolādi, bet Bekija Šarpa likām lasīja priekšā «Morning Post» vai abas kaut kā citādi nosita laiku. Sazvērnieces apakšstāvā norunāja saudzēt dārgās lēdijas jūtas, līdz viņa parādīsies viesistabā. Pa to starpu mis Krolijai tika paziņots, ka no Hempšīras ar pasta karieti ieradusies misis Krolija, apmetusies Glosteras kafejnīcā un sūta viņai sveicienus, lūgdama atļauju pabrokastot kopā ar mis Brigsu. Bjūta sievas apciemojums, kas citā reizē nespētu izraisīt īpašu sajūsmu, patlaban tika no sirds apsveikts, jo mis Kroliju priecēja izdevība patenkot ar svaini par nelaiķa lēdiju Kroliju, par gaidāmo gatavošanos bērēm un par sera Pita pēkšņo bildinājumu Rebekai.

Vecā lēdija vēl ne lāgā nepaguva ierīkoties savā atzveltnī viesistabā un dāmas apmainīties skūpstiem un laipniem vārdiem, kad sazvērnieces nosprieda, ka pienācis īstais brīdis ķerties pie operācijas. Kurš gan nav dažu labu reizi apbrīnojis delikāto izdomu un prasmi, ar kādu sievietes «sagatavo» savas draudzenes ļaunām vēstīm! Arī abas mis Krolijas draudzenes, pirms klāja vaļā jaunumus, tikām darbināja šādu noslēpumainības aparātu, līdz vecās dāmas satraukums sasniedza šaubu un nemiera kalngalus.

— Un viņa noraidīja seru Pilu, ak mana mīļā, dārgā mis Krolija, saturieties, — teica Bjūta laulātā draudzene, — tāpēc .. . tāpēc vien, ka citādi nevarēja darīt.

— Skaidrs, ka tur bija savs iemesls, — mis Krolija atbildēja. — Viņai ir kāds cits. Es tā arī vakar Brigsai sacīju.

— Viņai ir kāds cits! — aizelsdamās iesaucās Brigsa. — Ak manas mīļās draudzenes, viņa jau ir apprecējusies.

— Jau apprecējusies, — piebalsoja misis Krolija, un abas sēdēja, rokas salikušas, un raudzījās te viena otrā, te abas savā upurī.

— Tikko viņa ieradīsies, tūlīt sūtiet pie manis! Ak, šī nožēlojamā blēde! Kā gan viņa iedrošinājās man neko ņeteikt? — mis Krolija iesaucās.

— Tik drīz vis viņa nepārnāks. Saņemiet dūšu, mīļā draudzene, — viņa ir aizgājusi uz ilgāku laiku .. . viņa ... vairs neatgriezīsies.

— Žēlīgais dievs, bet kas tad man gatavos šokolādi? Sūtiet tai pakaļ, un tūlīt lai atgriežas. Vēlos, lai viņa nāk atpakaļ, — vecā dāma neatlaidās.

— Viņa pagājušo nakti aizmukusi! — iekliedzās misis Krolija.

— Un atstājusi man vēstuli, — Brigsa pievienojās. — Viņa apprecējusies ar...

— Dieva dēļ, sagatavojiet viņu! Nemokiet taču cilvēku, mīļā mis Brigsa!

— Ar ko viņa apprecējusies? — vecā dāma iebrēcās pēkšņā niknumā.

— Ar ... ar... jūsu ...

— Viņa noraidīja seru Pilu! — upuris rēca. — Runājiet taču! Nepadariet mani traku!

— Ak kundze, — sagatavojiet viņu, mis Brigsa, — šī persona ir apprecējusies ar Rodonu Kroliju.

— Rodons apprecējies ... ar Rebeku... ar guvernanti ... aitādu ... Vācieties ārā no manas mājas, jūs muļķe, jūs idiote, jūs stulbā vecā Brigsa! Kā jūs uzdrošināties? Tas ir jūsu pirksts .. . jūs panācāt, lai Rodons ar viņu apprecas, cerējāt, ka tad es neatstāšu viņam mantojumu ... to esat izdarījusi tikai jūs, Marta! — vecā dāma aizraudamās histēriski spiedza.

— Es, kundze, lai pierunātu kādu no šīs dzimtas precēt zīmēšanas skolotāja meitu?!

— Viņas māte bija dzimusi Monmoransī! — vecā dāma iesaucās, no visa spēka raudama zvana auklu.

— Viņas māte bija balerīna un uzstājās uz skatuves vai vēl sliktākā vietā, — Bjūta sieva papildināja.

Mis Krolijai izlauzās pēdējais spiedziens, un viņa bez samaņas atslīga krēslā. Atlika tikai veco dāmu stiept atpakaļ uz guļamistabu, no kuras tā nupat bija ieradusies. Histērijas lēkmes sekoja cita citai. Izsauca ārstu — atbrauca aptiekārs. Bjūta Krolija laulātā draudzene ieņēma slimnieku kopējas vietu pie mis Krolijas gultas.

— Tuvinieku pienākums ir nepamest viņu vienu, — šī piemīlīgā sieviete sacīja.

Tikko mis Krolija tika nogādāta pašas istabā, jau bija klāt nākamā persona, kam arī katrā ziņā vajadzēja pavēstīt jaunumus. Šī persona bija sers Pits.

— Kur ir Bekija? ‘— sers Pits jautāja, slādams iekšā pa durvīm. — Kur viņas pa\inas? Viņa brauks man līdzi uz Karalisko Kroliju.

— Vai jūs neesat dzirdējis satriecošo vēsti par viņas slepenajām laulības saitēm? — vaicāja Brigsa.

— Kāda man tur daļa? — sers Pits atjautāja. — Zinu, ka viņa ir apprecējusies. Tam nav nekāda nozīme. Sakiet, lai tūliņ nāk lejā un neliek man gaidīt!

— Vai jūs, ser, vēl nesaprotat, — Brigsa neatlaidās, — ka viņa pametusi mūsu pajumti, iedzinusi izmisumā mis Kroliju, kura gandrīz aizgāja kapā, uzzinājusi par kapteiņa Krolija laulībām ar Rebeku?

Kad sers Pits izdzirdēja, ka Rebeka apprecējusies ar viņa dēlu, vecajam vīram izlauzās tik briesmīgu lamu plūdi, ko šeit nav iespējams atkārtot, — pat nabaga Brigsa pie šiem lāstiem drebēdama izmetās no istabas. Reizē ar viņu aizvērsim arī mēs durvis, atstājot aiz tām pārkaitināto večuku plosāmies naidā un nepiepildītas iekāres neprātā.

Nākamajā dienā, ieradies Karaliskajā Krolijā, viņš kā ārprātīgs ielauzās istabā, kurā bija mitinājusies Rebeka, kājām izspārdīja viņas kārbas, izmētāja papīrus, kleitas un citas palikušās mantas. Dažas no tām pievāca mis Horoksa, virssulaiņa meita. Pārējos tērpus bērni izmantoja savām teātra izrādēm. Bija aizritējušas tikai dažas dienas, kopš viņu māte devusies uz vientuļo atdusas vietu, kur tā, neviena neapraudāta, visu pamesta, tika guldīta kapu velvē blakus gluži svešiem cilvēkiem.

— Bet ja nu vecā dāma tomēr neatjēdzas? — Rodons teica savai mazajai sieviņai, kad viņi abi sēdēja omulīgajā Bromptonas mājoklītī. Rebeka visu rīta cēlienu iemēģināja jaunās klavieres. Jaunie cimdi viņas rokām piegulēja kā uzlieti, jaunās šalles piestāvēja apbrīnojami, jaunie gredzeni mirguļoja uz viņas smalkajiem pirkstiņiem, un jaunais pulkstenis tikšķēja pie viņas krūtīm. —- Bet ja nu viņa tomēr paliek pie sava, ko, Bekij?

— Tad es tev būšu mantojuma vietā, — Rebeka atbildēja. Un Dalila paplikšķināja Samsonam pa vaigu.

— Tu spēj visu, — viņš attrauca, skūpstīdams mazo rociņu. — Goda vārds — visu. Bet tagad, pie joda, brauksim pusdienās pie «Zvaigznes un bikšu lences ordeņa».

XVII NODAĻA KĀ KAPTEINIS DOBINS IEGĀDĀJĀS KLAVIERES

Ja visā Liekulības Tirgū ir tāda vieta, kur roku rokā ierodas Satīra un Sentiments, kur jūs nejauši uzduraties visdīvainākajiem kontrastiem — gan smieklīgiem, gan bēdīgiem, kur blakus sadzīvo maigas jūtas ar nežēlīgu cinismu, tad tā ir viena no daudzajām ļaužu pulcēšanās vietām, par kurām avīzes «rīmes» pēdējā lappusē ik dienas lasāmi neskaitāmi paziņojumi un kurās nelaiķa misters Džordžs Robiņš visā godībā mēdza būt par priekšsēdētāju. Man šķiet, reti kāds cilvēks Londonā nebūs piedalījies šajās sapulcēs, un ikviens, kam prāts nesas uz moralizēšanu, sirdij savādās izbailēs sažņaudzoties, būs iedomājies to dienu, kad pienāks ari viņa kārta un misters Ūtrupnieks, Dio-gēna pilnvarots vai tiesu izpildītāja norīkots, piedāvās vairāksolīšanā nelaiķa Epikūra bibliotēku, mēbeles, traukus, drēbes un pagrabu ar vislabākajiem vīniem.

Pat viscietsirdīgākais no Liekulības Tirgus apmeklētājiem, ieskatīdamies šai sava mūžībā aizgājušā drauga apbedīšanas ceremonijas nepievilcīgajā daļā, nespēs neizjust līdzcietību un nožēlu. Milorda Naudasmaisa mirstīgās atliekas atdusas dzimtas kapenēs, tēlnieki kapa akmenī kaļ ierakstu, kas patiesīgi atgādina aizgājēja tikumus un bēdas, ko pārcieš viņa mantinieks, kurš jau laiž darbā atstāto bagātību. Kurš no viesiem, kas savā laikā sēdējis pie Naudasmaisa galda, spēs paiet bez nopūtas garām pazīstamajam namam, kas kādreiz pulksten septiņos tik jautri laistījās ugunīs, kur parādes durvis stāvēja viesmīlīgi atvērtas un padevīgi sulaiņi, viesim dodoties augšā, no viena kāpņu laukuma uz otru skanīgi izsauca viņa vārdu, līdz tas sasniedza telpu, kurā vecais jautrais Naudasmaiss sirsnīgi sveica savus draugus! Cik daudz viņam bija draugu, un ar kādu cēlumu tie lapa uzņemti! Cik asprātīgi šeit kļuva cilvēki, kuri ievilkās savā drūmajā čaulā, tiklīdz durvis aiz tiem aizvērās, un cik pieklājīgi un draudzīgi izturējās tie, kas jebkurā citā vietā naidīgi viens otru apmeloja. Naudasmaiss bija uzpūtīgs, bet ko gan cilvēks nespēj norīt, ja ir šāds pavārs? Viņš varbūt šķita arī stipri garlaicīgs, bet vai gan šāds vīns nepadarīs jebkuru sarunu patīkamu? «Mums par katru cenu jādabū dažas pudeles viņa burgundieša!» sērojošie draugi sauc viņa klubā. «So kārbiņu es nopirku vecā Naudasmaisa ūtrupē,» saka Plikadīda, laizdams to apkārt, «viena no Ludviķa Divdesmitā mīļākām — jauka lietiņa, vai ne? — brīnišķīga miniatūra.» Un viņi pārspriež, kā jaunais Naudasmaiss izšķiež savu mantu.

Kā tomēr pārmainījies viss nams! Tā fasāde izraibināta ar paziņojumiem, kur milzīgiem burtiem sīki uzskaitīts viss pārdodamais. Kādā no augšstāva logiem rēgojas paklāja driskās, savs pusducis nesēju slaistās pa netīrajām kāpnēm; vestibils mudžēt mudž no skrandainiem austrumnieciska izskata ļautiņiem, kuri tā vien cenšas iespiest jums saujā drukātas kartītes un piedāvājas solīt jūsu vietā. Vecas sievas un mākslas cienītāji, ielauzušies augšstāva istabās, aptausta gultas priekškarus, bāž degunus spilvenos, čamda matračus un rausta skapju atvilktnes. Uzņēmīgas, jaunas namamātes mēra spoguļus un aizkarus, lai redzētu, vai tie noderēs viņu saimniecībā (Snobs gadiem ilgi plātīsies, ka vienu vai otru lietu iegādājies Naudasmaisa ūtrupē), bet misters Utrupnieks sēž ēdamistabā apakšējā stāvā uz milzīgā sarkankoka ēdamgalda un, ziloņkaula āmuru vicinādams, pielieto visu savu daiļrunības māku — sajūsmu, pierunāšanu, prāta apsvērumus, izmisumu; te viņš uzkliedz saviem palīgiem, te pazobo misteru Deividsu par gausumu, te uzmundrina misis Mosu, visu laiku lūgdams, izrīkodams, aurodams, — līdz beidzot āmurs krīt kā likteņa sitiens un mēs pārejam pie nākamā objekta. Ak Naudasmaisi Kurš gan, sēdēdams pie varenā ēdamgalda, kas laistījās sudraba trauku mirdzumā un galdsegu sniegainajā baltumā, varēja iedomāties, ka uz šā paša galda goda vietā kādreiz ieraudzīs tik neparastu cienastu — aurojošu ūtrupnieku.

Ūtrupe tuvojās beigām. Lieliskā, vislabāko meistaru darinātā viesistabas iekārta, retā slaveno vīnu kolekcija, kuriem neviens neskatījās uz cenu, jo to pircēja labā gaume bija plaši pazīstama, un bagātīgā dzimtas sudraba servīze tika pārdotas jau iepriekšējās dienās. Dažus no pašiem labākajiem vīniem (tiem bija izcila slava apkārtējo vīna pazinēju vidū) nopirka mūsu drauga Džona Osborna, eskvaira, Raselskvērā, sulainis savam kungam, kurš veikli orientējās vīna jautājumos. Nedaudzus pašus nepieciešamākos galda sudraba piederumus iegādājās kāds jauns mākleris no Sitijas. Kad publika tika aicināta pievērsties sīkākiem priekšmetiem, orators uz galda sāka slavināt, cik labas īpašības piemīt kādai gleznai, ko viņš centās iesmērēt saviem klausītājiem, jo šī ne tuvu vairs nebija tā izmeklētā, prāvā sabiedrības daļa, kas apmeklēja ūtrupi pirmajās dienās.

— Numurs trīs simti divdesmit deviņi! — rēca misters Ūtrup-nieks. — Portrets — džentlmenis uz ziloņa. Kurš sola vairāk par džentlmeni uz ziloņa? Paceliet gleznu augstāk, Bloumen, lai cilvēki var labāk apskatīt!

Kāds bāls, izstīdzējis džentlmenis karavīra uniformā, kurš kautrīgi bija apsēdies pie sarkankoka galda, nespēja novaldīt smīnu, kad misters Bloumens izrādīja šo vērtīgo priekšmetu.

— Pagrieziet ziloni pret kapteini, Bloumen! Nu, ko mēs sacīsim, ser, par ziloni?

Bet kapteinis, apmulsumā nosarcis, novērsās.

— Varbūt solīsim divdesmit ginejas par šo mākslas darbu? Piecpadsmit? Piecas? Nosauciet pats savu cenu! Džentlmenis viens pats bez ziloņa ir piecas mārciņas vērts.

— Brīnums, kā tas zilonis šo var noturēt, — sacīja kāds profesionāls jokdaris. — Kā nekā diezgan miesīgs zellis!

Klātesošie iegavilējās smieklos, jo jātnieks uz ziloņa tiešām bija attēlots ar visai pamatīgiem miesas apmēriem.

— Nepūlieties noniecināt šā priekšmeta vērtību, mister Mos! — pamācīja misters Ūtrupnieks. — Lai publika pati labi apskata mākslas darbu, — dižciltīgā dzīvnieka poza pilnībā atbilst dabai, džentlmenis nankina svārkos ar šauteni rokā dodas uz medībām; •tālumā redzams banjana koks un pagoda, — acīm redzot, šeit attēlots kāds interesants stūrītis no mūsu slavenajiem Austrumu īpašumiem. Cik jūs solāt par šo mantiņu? Nu, džentlmeņi, neaizkavējiet mani te visu dienu!

Kāds piedāvāja piecus šiliņus. Džentlmenis karavīra uniformā paraudzījās uz to pusi, no kurienes nāca šis lieliskais piedāvājums, un ieraudzīja otru virsnieku ar jaunu dāmu zem rokas. Likās — notikums tos abus ļoti uzjautrina, un galu galā portrets par pusgineju krita viņiem. Nopētījis pārīti, džentlmenis pie galda šķita vēl vairāk izbrīnījies un samulsis — galva ieslīga uniformas apkaklē, un viņš uzgrieza pārītim muguru, it kā cenzdamies izbēgt no satikšanās.

Nav mums nodoms stāstīt par pārējām mantām, kuras todien misters Ūtrupnieks pagodinājās piedāvāt publikai vairāksolīšanā, varbūt tikai par vienu — mazām, stūrainām klavierēm, kuras tika nonestas no nama augšējā stāva (lielais flīģelis bija pārdots jau iepriekš); jaunā dāma pārlaida pār šīm klavierēm veiklu, ievingrinātu roku (likdama virsniekam atkal nosarkt un sarauties), un, kad pienāca tām kārta, dāmas aģents sāka solīšanu.

Bet te nu viņus sagaidīja pretestība. Ebrejs, kas izpildīja adjutanta vietu virsniekam pie galda, pārsolīja ebreju džentlmeni, kas darbojās ziloņa īpašnieku labā, un par mazajām klavierēm iedegās rosīga cīņa, misteram Utrupniekam neatlaidīgi uzmudinot pretiniekus.

Beidzot, kad sacīkste bija jau krietni ieilgusi, ziloņa kapteinis un dāma izstājās no cīņas, un, āmuram krītot, ūtrupnieks sacīja:

— Misteram Ljuisam, divdesmi pieci!

Tādējādi mistera Ljuisa šefs kļuva par mazo klavieru īpašnieku. Nokārtojis šo pirkumu, viņš izslējās, it kā atbrīvojies no smagas nastas; šai brīdī neveiksmīgie sāncenši uzmeta viņam skatienu un dāma sacīja savam pavadonim:

— Šķiet, Rodon, tas ir kapteinis Dobins.

Iespējams, ka Bekiju neapmierināja jaunās klavieres, ko vīrs tai īrēja, vai varbūt instrumenta īpašnieki bija paņēmuši to atpakaļ, liegdami turpmāk kredītu; taču iespējams arī, ka Rebekas īpašā tieksme pēc klavierēm, kuras viņa tikko gribēja iegādāties, saistīta ar atmiņām par senajām dienām, kad viņa tās spēlēja mūsu mīļās Amālijas Sedlijas istabiņā.

Ūtrupe notika vecajā Raselskvēra namā, kur šā stāsta sākumā arī mēs pavadījām vairākus vakarus. Vecais, krietnais Džons Sed-Iijs bija izputējis. Biržā viņu pasludināja par maksātnespējīgu,un tūliņ arī sekoja bankrots un komerciālais sabrukums. Mistera Osborna virssulainis nopirka krietnu tiesu Scdlija slavenā portvīna un nogādāja to pagrabos laukuma viņā pusē. Kā jau iepriekš minēts, duci smalki izstrādātu sudraba ēdamkarošu un dakšiņu, kuras tika novērtētas pēc svara, tāpat veselu duci tādu pašu deserta karošu iegādājās trīs jauni mākleri no firmas «Deils, Spigots un Deils Trednīdlstrītā», kuriem bija iznācis saskarties ar veco vīru veikala lietās tolaik, kad viņš ikvienam nāca pretī ar laipnību, — viņi tad nu arī šīs senās godības atliekas nosūtīja kā sveicienu lāga misis Sedlijai. Bet klavieres bija piederējušas Amālijai, kura tagad droši vien izjūt to trūkumu, un, tā kā kapteinis Viljams Dobins klavieru spēlē nepavisam nebija veiklāks kā dejošanā uz virves, ļoti iespējams, ka viņš instrumentu nebūt nebija iegādājies savai personiskai lietošanai.

īsi sakot, to pašu vakaru klavieres tika nogādātas mazajā namiņā, uz kurieni veda iela tieši no Fulemrodas —> viena no tām ieliņām, kurām doti visai cēli, romantiski nosaukumi (šo sauca Annas Marijas iela, Svētās Adelaīdas rezidence, Rietumos). Visas mājas te līdzīgas leļļu namiņiem, kur cilvēks, kas raugās pa augšstāva logu, šķiet katrā ziņā ar kājām atbalstāmies pirmā stāva viesistabā, kur niecīgos dārziņos mājas priekšā cauru gadu krūmos zied mazbērnu priekšautiņi, sarkanas zeķītes, cepurītes utt. (polyandria polvgynia), kur sieviešu balsis pavada noskaņojušos spinetu strinkšķi, kur uz margām saulē gozējas alus kausi, kur vakaros no Sitijas nogurušu soli mājup liek sīki ierēdnīši. Šeit tad arī atradās mistera Klepa — Džona Sedlija kantorista miteklis, un te vecais lāga džentlmenis ar sievu un meitu bija radis mājvietu, kur patverties pēc sabrukuma.

Kad ziņa par ģimenes nelaimi sasniedza Džozu Sedliju, viņš rīkojās tieši tā, kā bija sagaidāms, spriežot pēc viņa rakstura.

Pats viņš Londonā neieradās, bet atrakstīja mātei vēstuli, ka tā no viņa aģentiem var saņemt naudu pēc vajadzības, tā ka viņa mīļajiem, bēdu sagrauztajiem vecākiem no tūlītējas nabadzības nebija ko baidīties. Nokārtojis šo darījumu, Džozs netraucēts turpināja savu dzīvi Celtenhcmas pansijā: braukāja divričos, dzēra sarkanvīnu, spēlēja kārtis, klāstīja Indijas piedzīvojumus, un īru atraitne, kā vienmēr, sniedza viņam mierinājumu un iepriecinājumu. Džoza dāvātā nauda, lai cik nepieciešama tā arī bija, uz viņa vecākiem diez kādu lielo iespaidu neatstāja; es pat dzirdēju Amēliju stāstām, ka pirmo reizi pēc katastrofas viņa redzējusi tēvu paceļam galvu tai dienā, kad ticis saņemts sainītis ar dakšiņām un karotēm, ko līdz ar sveicienu sūtīja jaunie biržas mākleri, — viņš sācis raudāt kā mazs bērns un bijis pat daudz vairāk aizkustināts nekā viņa sieva, lai gan dāvana bijusi adresēta tai. Edvards Deils, jaunākais kompanjons, kurš bija pircis karotes firmas uzdevumā, loloja siltas jūtas pret Amēliju, un pat liktenīgā nelaime neatturēja viņu nākt klajā ar bildinājumu. 1'820. gadā viņš apprecējās ar mis Luizu Kaisu (ievērojamās labības tirdzniecības firmas «Haijems un Katss» īpašnieka meitu), iegūdams krietnu bagātību, un tagad ar prāvo ģimeni dzīvo greznībā savā elegantajā savrupnamā Masvelhillā. Taču neļausim atmiņām par šo jauko zēnu novērst mūsu uzmanību no stāsta galvenā pavediena.

Ceru, ka lasītājs guvis pietiekami skaidru priekšstatu par kapteini un misis Kroliju, lai saprastu, ka tiem ne sapņos nevarētu prātā iešauties doma apmeklēt tik tālu nostūri kā Blūms-berija, zinot, ka ģimene, kuru tie grasās pagodināt ar savu vizīti, ne likai pilnīgi zaudējusi popularitāti, bet arī visu naudu un nekādi vairs nespēj kļūt tiem noderīga. Rebeka jutās pagalam satriekta, ieraudzījusi veco jauko namu, kur viņa kādreiz tik silti tapusi uzņemta, krāmu tirgotāju un spekulantu aplenktu un dzimtas pieticīgos dārgumus vispārējai izlaupīšanai un apgānīšanai nodotus. Mēnesi pēc bēgšanas viņa reiz iedomājās par Amēliju, un Rodons, sajūsmā iezviegdamies, izteica tūlītēju gatavību atkal likties ar Džordžu Osbornu.

— Viņš ir tīri pieņemams paziņa, Bek, — Rodons jokoja. — Es labprāt viņam pārdotu vēl vienu zirgu, Bek. Un man nebūtu nekas pretim uzspēlēt ar viņu vēl dažu labu biljarda partiju. Tieši patlaban viņš mums varētu būt, tā sakot, īsti noderīgs, vai ne, misis K’-olija, ha, ha!

Sos Rodona Krolija vārdus nevajag izprast tā, it kā viņš tīšuprāt būtu nolēmis spēlē apkrāpt misteru Osbornu, — nē, viņš tikai gribēja godīgi iedzīvoties uz sava paziņas rēķina, un to nu ikviens krietns džentlmenis Liekulības Tirgū uzskata par savu likumīgo tiesību.

Krustmāte joprojām vilcinājās «nākt pie sajēgšanas». Bija pagājis vesels mēnesis. Boidss arvien vēl atteicās pieņemt Rodonu, viņa kalpiem tika liegta apmešanās Parkleinas namā, un viņa vēstules nāca atpakaļ neatplēstas. Mis Krolija ne reizi neizkustējās no mājas — viņa jutās nevesela, un Bjūta Krolija laulātā draudzene joprojām uzturējās Londonā un ne mirkli nepameta veco dāmu vienu. Kā Krolijs, tā viņa sieva paredzēja, ka no mācītāja sievas ieilgušās viesošanās nekas labs nav sagaidāms.

— Pie velna, nu tik es sāku saprast, kāpēc viņa Karaliskajā Krolija visu laiku centās mūs savest kopā! — Rodons ieteicās.

— Ir nu gan slīpēta! — atsaucās Rebeka.

— Lai nu kā, man nekas nav pretī, ja vien tu nenožēlo, — kapteinis paziņoja, vēl arvien aizrautīgi iemīlējies savā sievā, kura par atbildi apveltīja viņu ar skūpstu, jo šāda augstsirdīga atzīšanās tai ļoti glaimoja.

«Ja Rodonam būtu kaut nedaudz saprāta,» viņa klusībā nodomāja, «es no viņa katrā ziņā kaut ko iztaisītu,» taču nekad neļāva vīram noprast šos savus uzskatus, allaž neizsīkstošā pacietībā uzklausīja tā stāstus par staļļiem un virsnieku klubu, smējās par ikvienu tā joku, dzīvi interesējās gan par Džcku Speterdešu, kura izbraucamais zirgs bija kritis, gan par Bobu Martingeilu, kas ticis aizturēts spēļu namā, gan par Tomu Cinkbarsu, kurš grasījās piedalīties jāšanas sacīkstēs ar šķēršļiem. Kad kapteinis pārradās mājās, viņa vienmēr sagaidīja to mundra un līksma, kad viņš grasījās kaut kur iziet, viņa to vēl pamudināja, kad vīrs palika mājās, viņa tam spēlēja klavieres un dziedāja, gatavoja visgardākos dzērienus, gādāja par pusdienām, sildīja rīta kurpes un rūpējās par viņa dvēseles labklājību. Pašas labākās sievietes ir liekules (tā reiz izteicās mana vecmāmiņa). Nekad nav zināms, cik daudz mums paliek apslēpts, — cik viņas īstenībā modras, kad mums šķiet pavisam nemākslotas un vaļsirdīgas, cik bieži sirsnīgie smaidi, ar kuriem tās mūs tik devīgi apveltī, patiesībā slēpj sevī lamatas, ar ko tās cenšas pieglaimoties, izlocīties no atbildības vai arī atbruņot, — es nebūt nerunāju par rūdītām koķetēm, bet gan par krietnām ģimenes mātēm — visu sievišķīgo tikumu iemiesojumu. Kam gan nav gadījies redzēt sievieti, kura slēpj sava pastulbā laulātā drauga gara nabadzību vai arī maigā lēnprātībā savalda negantnieku? Mēs pieņemam šo tīkamo padevību kā pašu pat sevi saprotamu un vēl par to slavinām sievieti un saucam šādu nodevību par patiesīgumu. Krietna namamāte vienmēr spiesta būt blēde, un Kornēlijas* laulātais draugs tika tāpat piekrāpts kā Potivars* — vienīgi mazliet citādā veidā.

Tādējādi, maigi aprūpēts, rūdītais trakulis Rodons Krolijs pēkšņi pārvērtās īsti laimīgā un padevīgā precētā vīrā. Kādreizējās uzdzīves vietās viņu vairs nemanīja. Bijušie draugi vienu otru reizi klubos apvaicājās par Rodonu, taču par viņa pazušanu diez cik noskumuši nelikās, — Liekulības Tirgus balagānu apmeklētāji reti kad pamana cits cita prombūtni. Divvientulība ar mūžam smaidošo, piemīlīgo sieviņu, tīkamais mājoklītis, omulīgās maltītes un jaukie vakari apbūra Rodonu kā viss nepiedzīvotais un noslēpumainais. Vēsts par viņu laulību vēl nebija darīta zināma pasaulei, ne arī publicēta avīzē «Morning Post». Kapteiņa kreditori bariem vien mestos uzbrukumā, ja tiem ausīs nāktu ziņa, ka viņš apņēmis sievu bez pūra. «Vismaz mani tuvinieki man kaunu nedarīs,» Bekija sacīja, rūgti pasmaidīdama. Un viņa bija ar mieru nogaidīt, līdz krustmāte samierināsies ar nolikušo, lai tikai tad ieņemtu pienācīgo vietu sabiedrībā. Tā viņa dzīvoja Bromptonā, ne ar vienu nesatikdamās, ja neskaita dažus vīra draugus, kuri tika pieņemti mazajā ēdamistabā. Un tos nu Re-beka bija gluži apbūrusi. Pieticīgās pusdienas, jautrie smiekli, čalas un muzicēšana sajūsmināja ikvienu, kas piedalījās šais jaukajos vakaros. Majoram Martingeilam ne reizi neienāca prātā apjautāties par viņu laulības licenci. Kapteini Sinkbaru pagalam sajūsmināja Rebekas māka sagatavot punšu. Bet jaunais leitnants Speterdešs (kurš sevišķi cienīja piketu un tādēļ tika bieži uzaicināts viesos pie Krolija) uz vietas nepārprotami zaudēja prātu misis Krolijas dēļ. Taču piesardzība un apdomība Rebeku ne mirkli nepameta, un Krolija kā kauslīga un dedzīga karotāja slava tā arī palika viņa mazās sieviņas visdrošākais sargs.

Mūsu pilsētā ir daudz ievērojamu augstdzimušu džentlmeņu, kas ne reizi nav pārkāpuši dāmas viesistabas slieksni, tā ka par Rodona Krolija laulību varbūt gan klīda runas viņa grāfistē, par kurām, bez šaubām, bija parūpējusies Bjūta Krolija laulātā draudzene, taču Londonā neviens tām neticēja vai arī nepievērsa uzmanību, un daudzi par šo jaunumu pat nebija neko dzirdējuši. Rodons bez bēdām dzīvoja uz kredīta. Parādi viņam sastādīja pamatīgu kapitālu, kas, ar apdomu tērēts, spētu dažu labu gadu noturēt cilvēku uz ūdens. Ne viens vien labākās sabiedrības pārstāvis iemanās ar šādu kapitālu dzīvot pat simtreiz labāk nekā ļaudis ar brīviem līdzekļiem. Patiešām, kurš gan no londoniešiem nevarētu uzrādīt vismaz pusduci cilvēku, kuri lepni pajāj viņam — nabaga kājām gājējam — garām, kuriem sabiedrība pieglaimojas, kurus tirgoņi klanīdamies pavada līdz pat karietēm, kuri neaizliedz sev itin neko, kaut ari dzīvo sazin no kādiem līdzekļiem. Mēs redzam Džeku Triftlesu joņojam zirgā pa Haid-parku vai drāžamies divričos pa Pelmelu un paši mielojamies pie viņa pusdienu galda no brīnišķīgiem sudraba traukiem. «Kur viņš to ņem?» mēs vaicājam. «Un kā tas beigsies?» — «Mans mīļais,» Džeks reiz atzinās, «man ir parādi visās Eiropas galvaspilsētās.» Gals, protams, kādā jaukā dienā nāks, bet līdz tam Džeks dzīvo zaļi, ikkatrs jūtas pagodināts spiest viņam roku, un neviens neliekas ne dzirdam noslēpumainās baumas, kas laiku pa laikam tiek iečukstētas ausī, un visi viņu dēvē par labsirdīgu, jautru un pārgalvīgu zēnu.

Cienīdami patiesību, esam spiesti atzīt, ka Rebeka bija apprecējusies tieši ar vienu no šādiem džentlmeņiem. Rodona mājās netrūka nenieka, izņemot skaidru naudu, bez kuras viņu saimniecība drīz vien vairs nespēja izlikt; un kādudien^ nejauši izlasījis avīzē paziņojumu: «Leitnants Dž. Osborns nopircis kapteiņa pakāpi un stājas Smita vietā,» — Rodons par Amālijas līgavaini izsacīja tādas domas, kas ierosināja viņus apciemot namu Rasel-skvērā.

Kad Rodons ar sievu ūtrupes laikā grasījās aprunāties ar kapteini Dobinu, lai iegūtu sīkākas ziņas par katastrofu, kas piemeklējusi Rebekas vecos paziņas, kapteinis pamanījās nozust, un viņiem nācās apmierināties ar paviršu informāciju, ko spēja sniegt kāds pa ceļam pagadījies nesējs vai vecu lietu uzpircējs.

— Paskaties uz šiem līkdeguņiem! — sēzdamās ratos, Rebeka līksmi sacīja, nopirkto gleznu padusē pasitusi. — Tieši kā maitu lijas kaujaslaukā.

— Nezinu. Nav man gadījies nonākt kaujaslaukā, dārgā. Pajautā Martingeilam — viņš bijis Spānijā par adjutantu ģenerālim Bleizsam.

— Cik jauks večuks gan bija šis misters Sedlijs! — Rebeka turpināja. — Man patiešām žēl, ka viņam tik nelāgi izgājis.

— Ak, biržas mākleri... bankroti... tā jau, zini, parasta lieta, — Rodons noteica, cenzdamies nodzīt mušu zirgam no auss.

— Būtu mēs varējuši atļauties nopirkt kaut dažus sudraba traukus, Rodon, — jaunā sieva jūsmīgi turpināja. — Divdesmit piecas ginejas par šīm niecīgajām klavierītēm — tas taču baismīgi dārgi! Mēs tās izmeklējām Amālijai pie Brodvuda — toreiz, kad viņa beidza skolu. Tad tās maksaja tikai trīsdesmit piecas ginejas.

— Tas ... ka viņu sauc ... Osborns ... tagad droši vien laidīsies lapās, reiz jau šī ģimene izputējusi. Tas nu gan būs trieciens tavai jaukajai draudzenītei, vai ne ko, Bekij?

— Iedrošinos apgalvot, ka Amēlija to pārdzīvos, — pasmaidīdama atsacīja Bekija, un viņi devās tālāk, pievērsdamies citam sarunu tematam.

XVIII NODAĻA KURŠ SPĒLĒJA KAPTEIŅA DOBINA PIRKTĀS KLAVIERES

Mūsu stāsts gluži negaidot uz brīdi iekļuvis starp sevišķi ievērojamiem notikumiem un izcilām personām* un pat saskāries ar vēsturi. Kad Napoleona Bonaparta — šā korsikāņu iznireļa ērgļi traucās no Provansas, kur tie bija apmetušies pēc neilgas uzturēšanās Elbas salā, un, no viena zvanu torņa uz otru lidinādamies, beidzot sasniedza Parīzes Dievmātes katedrāli, šaubos, vai šie majestātiskie putni kaut mirkli pameta acis uz sīko, kluso Blumsberijas draudzi Londonā, kas bija tik mierpilna, ka šķita — pat tādu varenu spārnu vēdas un švīkoņa te paliks nemanīta.

«Napoleons izcēlies malā Kannās.» Šāda ziņa varēja sacelt paniku Vīnē, izsist Krievijai kārtis no rokām, piespiest Prūsiju pie sienas, likt Taleirānam ar Meternihu sabāzt galvas kopā, iedzīt strupceļā princi Ilardenbergu un pat āķīgo marķīzu Londonderī, bet kā šī ziņa spēja satraukt jaunu dāmu Raselskvērā, kuras durvju priekšā, lai miegā dusot, naktssargs klusu izsauca stundas, kuru tās pastaigās pa dārzu sargāja gan sētas režģi, gan nama šveicars, kuru pat tik nelielā ceļa gabalā kā līdz Sautemptonro-vam, lai nopirktu lentīti, pavadīja melnais Sambo ar milzīgu niedres spieķi rokā, kuru pastāvīgi aprūpēja, ģērba un guldīja neskaitāmi sargeņģeļi — gan algoti, gan ari neatalgoti? Mīļais dievs, es saku, vai tas nav cietsirdīgi, ka impēriju cīņas varenajiem triecieniem jāskar arī nabaga nevainīga, astoņpadsmit gadus veca meitene, kas tik vien zina kā mīlināties un šūdināt muslīna apkaklītes savā Raselskvēra namā? Vai arī pār tevi, tu jaukais, pieticīgais ziediņ, velsies trakojošā kara negaisa auri un nelīdzēs pat Holbornas* patvērums? Jā, Napoleons izmet savu pēdējo trumpi, un arī nabaga mazās Emmijas Sedlijas laime likta uz šīs pašas kārts.

Vispirms jau šī liktenīgā ziņa aizslaucīja viņas tēva labklājību. Neviens nelaimīgā vecā džentlmeņa darījums pēdējā laikā nebija sekmējies, spekulācijas cieta neveiksmi, tirgoņi izputēja, valsts vērtspapīru kurss cēlās, kad, pēc Sedlija aprēķiniem, tam vajadzēja kristies. Vai vispār vērts iedziļināties sīkumos? Veiksmes gadās reti, un tās lēni nāk, taču katram zināms, cik ātri un viegli uzbrūk nelaime. Vecais Sedlijs viens pats klusībā cieta savas bēdas. Klusajā, pārtikušajā namā dzīve likās ritam parasto gaitu — labsirdīgā namamāte, nekā ļauna nenojauzdama, nodevās ierastajai dīkajai rosībai un sīkajām dienišķajām rūpēm, meita joprojām gremdējās savā patmīlīgajā, maigajā jūsmā, nelikdamās ne zinis gar ārpasauli, līdz nāca pēdējais trieciens, kas sagrāva visu cienījamo ģimeni.

Kādu vakaru misis Sedlija rakstīja ielūgumus uz viesībām — Osborni jau bija sarīkojuši šādu vakaru, un viņa nevarēja palikt tiem iepakaļ; Džons Sedlijs, ļoti vēlu pārnācis no Sitijas, sēdēja pie kamīna un klusēdams uzklausīja sievas pļāpāšanu; Emmija bija uzkāpusi savā istabā, jo jutās savārgusi un nomākta.

— Meitene ir nelaimīga, — māte sacīja. — Džordžs Osborns pametis to novārtā. Man sāk apnikt šo cilvēku izturēšanās. Jaunās dāmas jau trīs nedēļas nav mūsu mājās rādījušās, un Džordžs divas reizes bijis pilsētā, neiegriezdamies pie mums. Edvards Deils viņu redzējis operā. Edvards droši vien precētu Amāliju, un bez tam vēl kapteinis Dobins, man šķiet, labprāt. . . tikai es nevaru ciest šos karavīrus. Par kādu ākstu Džordžs tagad kļuvis! Un šī militārā ērmošanās, nē, nudien! Mums jāparāda dažiem ļautiņiem, ka nebūt neesam par tiem sliktāki. Iedrošini tikai mazliet Eduardu Deilu, un tu redzēsi. Mums noteikti jāsarīko viesības, mister Sedlij. Kāpēc tu nesaki ne vārda, Džon? Vai lai es rakstu, ka pēc divām nedēļām to otrdien? Ko tu neatbildi? Ak dievs, Džon, kas noticis?

Džons Sedlijs pielēca no krēsla un metās pretim sievai. Viņš apkampa to un aizgūtnēm sacīja:

— Mēs esam izputināti, Mērij. Mums viss jāsāk atkal no gala, dārgā. Labāk, ka tu zini visu — un uzreiz.

Runādams viņš trīcēja pie visām miesām un tik tikko nenogāzās. Viņam likās, ka šī ziņa satrieks sievu — viņa sievu, kurai viņš ne reizi nebija teicis skarbāku vārdu. Taču misters Sedlijs pats bija daudz vairāk sašļucis, kaut arī sievai šis sitiens nāca pilnīgi negaidīts. Kad viņš noslīga atpakaļ krēslā, misis Sedlija uzņēmās mierinātājas lomu. Viņa satvēra vīra drebošo roku, noskūpstīja un aplika sev ap kaklu, viņa sauca to par savu

Džonu — savu dārgo Džonu — par savu večuku — savu mīļo večuku, čukstēja tam simtiem nesakarīgu, maigu mīlināmo vārdiņu; viņas liegā balss un sirsnīgie glāsti iesvēla noskumušajā sirdī neizsakāmu prieku un sāpes, uzmundrināja un nomierināja raižu pārmākto dvēseli.

.Vienu vienīgu reizi pa visu garo divatā pavadīto nakti, kad nabaga Sedlijs izkratīja nomākto sirdi, stāstīdams visu — par zaudējumiem un neveiksmēm, par dažu veco draugu nodevīgo rīcību un cilu laipno pretimnākšanu, ko viņš no tiem nemūžam nebūtu gaidījis, — kad viņš izsūdzēja visu no sākuma līdz beigām, — vienu vienīgu reizi uzticamā dzīvesbiedre nespēja savaldīties un sacīja:

— Mans dievs, mans dievs, Emmija to nepārdzīvos.

Tēvs bija piemirsis nabaga meiteni. Tā nelaimīga gulēja nomodā augšstāva istabiņā. Kaut blakus stāvēja draugi un laipnie vecāki, pašas mājās viņa jutās gaužām vientuļa. Vai daudz ir tādu cilvēku, kam var izstāstīt visu? Kurš spēs būt atklāts tur, kur nesagaidīs ne vismazākās simpātijas, kurš jutīs aicinājumu runāt ar cilvēkiem, kas viņu nekad nesapratīs? Gluži tik vientuļa bija mūsu maigā Amēlija. Viņai nebija nevienas uzticamas draudzenes tieši kopš tā laika, kad radās noslēpumi, ko uzticēt. Vecajai mātei viņa nevarēja atklāt savas šaubas un raizes; nākamās vīra-māsās ar katru dienu kļuva svešākas. Viņa slepus nokāvās ar ļaunām nojautām un bažām, kurās pati sev negribēja atzīties, kaut arī nekādi no tām vaļā netika.

Amālijas sirsniņa nemitējās ticēt Džordža Osborna krietnumam un uzticībai, kaut arī viņa zināja, ka tas nebūt tā nav. Cik daudz viņas vārdu bija izskanējuši bez vismazākās atbalss! Cik daudzkārt viņai nācās sadurties ar tā patmīlību un vienaldzību, un katrreiz no jauna viņa izlikās neko nemanām! Kam gan lai mazā nabaga cietēja būtu uzticējusi savas dienišķās mokas un sāpes! Pat viņas varonis to visu neuzņēma nopietni. Amēlija neuzdrīkstējās saprast, ka cilvēks, ko tā mīlēja, nebija tās cienīgs, ne arī atzīt, ka pārsteidzīgi dāvājusi tam savu sirdi. Un, reiz atdevusi sirdi, šī nesamaitātā, biklā meitene bija pārlieku kautra, pārlieku maiga, pārlieku uzticama, pārlieku vāja, pārlieku sievišķīga, lai to atprasītu. Ar sieviešu jūtām mēs patiešām apejamies kā turki un esam panākuši, ka arī viņas pašas piekrīt mūsu rīcībai. Viņu miesām esam devuši diezgan lielu brīvību, un savu seju tās slēpj nevis aiz plīvuriem un parandžām, bet aiz Smaidiem, sprodziņām un rožainām aubītēm. Taču dvēselē tām drīkst ieskatīties tikai viens vienīgs vīrietis, un viņas gluži labprāt paklausa un ar prieku paliek mūsu mājas verdzenes — kalpodamas mums, pūlēdamās sviedriem vaigā mūsu labā.

Tādas mokas cieta šī iesprostotā mazā, maigā sirsniņa, kad martā, 1815. gadā pēc Kristus dzimšanas, Napoleons izcēlās malā Kannās un Luijs Astoņpadsmitais metās bēgt, kad visa Eiropa atradās trauksmes stāvoklī, kad valsts vērtspapīru kurss kritās un vecais Džons Sedlijs tika izputināts.

Necentīsimies līdz galam izsekot mokām un ciešanām, caur kurām izgāja cienījamais vecais biržas mākleris, līdz iestājās viņa komerciālā nāve. Biržā viņu izsludināja par maksātnespējīgu, darījumus viņš vairs nekārtoja, viņa vekseļi lika protestēti un bankrots atzīts oficiāli. Raselskvēra namu ar visu iekārtu apķīlāja un pārdeva ūtrupē, bet vecais Sedlijs ar ģimeni, kā jau to redzējām, tika izmesti uz ielas, lai meklē paši, kur galvu nolikt.

Džonam Sedlijam pietrūka drosmes tikties vaigu vaigā ar saviem mājas kalpotājiem, kuri šad tad parādījās mūsu stāsta lappusēs, jo nabadzība tagad spieda viņu no tiem atteikties. Alga šiem cienījamiem ļaudīm tika izmaksāta ar tādu precizitāti, kāda palaikam piemīt cilvēkiem, kas iestiguši pamatīgos parādos. Visi viņi nožēloja, ka jāpamet tik laba vieta, taču, šķiroties no dievinātā pavēlnieka un pavēlnieces, nevienam sirds krūtīs nesalūza. Amēlijas istabene neskopojās ar līdzjūtības apliecinājumiem, bet, prom iedama, likās gluži apmierināta, ka tiks labākā vietā kādā daudz aristokrātiskākā pilsētas kvartālā. Melnais Sambo, savas profesijas apmāts, nolēma pievērsties krodzinieka amatam. Vecā, krietnā misis Blenkinsopa, kas bija pieredzējusi ne tikai Džoza un Amēlijas dzimšanu, bet arī Džona Sedlija precības, izšķīrās palikt pie saviem saimniekiem bez atlīdzības, jo, tiem kalpodama, bija paspējusi iekrāt glītu naudas summiņu; tā nu viņa pavadīja izputinātos ļautiņus uz jauno, pieticīgo patvēruma vietu, kur vēl kādu laiku pa savam paradumam kurnēdama rūpējās par tiem.

Drīz vien Sedlijam sākās skarbas pārrunas ar kreditoriem, kuras kā smags slogs uzgūla nabaga izmocītajam vecajam vīram, tā ka viņš sešās nedēļās paspēja novecot vairāk nekā iepriekšējo piecpadsmit gadu laikā; šais strīdos visneatlaidīgākais un niknākais pretinieks izrādījās Džons Osborns, Sedlija vecais draugs un kaimiņš, — Džons Osborns, kuru viņš bija nostādījis uz kājām, kuram vajadzēja just pateicību līdz kapa malai un kura dēlam bija nolemts dolies laulībā ar Sedlija meitu. Ikviens no šiem apstākļiem jau pats par sevi spēj izskaidrot Osborna neapslāpējamo niknumu.

Ja kāds jūtas otram liels parādnieks un pēcāk ar to saķildojas, viņš aiz tīrās kārtības mīlestības vien metas tam virsū daudz negantāk nekā vissvešākajam no svešajiem. Lai attaisnotu pats savu cietsirdību un nepateicīgumu, cilvēks šādos gadījumos spiests par katru cenu pierādīt pretinieka vainu. Ne jau nu tā, ka jūs pats būtu savtīgs, nežēlīgs un savas neveiksmīgās spekulācijas aizkaitināts, — nē, nē, — tieši viņš, jūsu kompanjons, viszemiskākajā nodevībā ar ļaunu nodomu ievilinājis jūs šai afērā. Gluži loģisku apsvērumu dēļ vien vajātājam jācenšas pierādīt, ka vajājamais ir nelietis, jo citādi viņš pats, vajātājs, izrādīsies par ļaundari.

Lai nu kā, ir tāda gluži likumsakarīga parādība, kas nepiekāpīgajiem kreditoriem var noderēt par sirds mierinājumu: neviens no parādu jūgā nokļuvušajiem ļaudīm nav caurcaurēm godīgs cilvēks. Viņi vienmēr kaut ko prot noslēpt, pārspīlē savas izredzes uz veiksmīgu darījumu, noklusē lietas patiesos apstākļus, stāsta, ka veikals zeļ un plaukst, kaut patiesībā stāvoklis bezcerīgs, uz bankrota sliekšņa vēl sejā saglabā smaidu (drūms gan ir šis smaidsl), — viņi nelaidīs garām pašu vismazāko iespēju aizkavēt sabrukumu, tvers visniecīgāko naudas summu, lai tikai par dažām dienām novilcinātu neizbēgamo bojā eju. «Nost ar šādiem bezgožiem!» triumfēdams izsaucas kreditors un nozākā grimstošo ienaidnieku. «Ko tu, muļķi, vēl ķeries pie salmiņa?» vēsais saprāts apsauc slīkstošo. «Veltīgi tu, blēdi, ķepurojies pretī, tā kā tā nonāksi «Gazette» slejās!» pārticība pamāca nabaga nelaimīgo, kas izmisīgi peras aklajā bezdibenī. Kurš gan nebūs novērojis, cik viegli vistuvākie draugi un paši labākie cilvēki sāk turēt cits citu aizdomās un apvainot krāpšanā, tiklīdz nākas sadurties naudas lietās. Tā rīkojas visi. Un ikvienam no viņiem, man šķiet, ir taisnība, bet visa pārējā pasaule izrādās viens vienīgs blēžu bars.

Tātad Osbornu neciešami kaitināja un uzbudināja atmiņas par kādreiz izjusto labdarību — un tas nu vienmēr ir pamatots iemesls naida padziļināšanai. Un beidzot — viņam vajadzēja izjaukt Sedlija meitas un sava dēla kāzas, bet, tā kā šī afēra bija aizgājusi stipri tālu un uz spēles likta nabaga meitenes laime un varbūt pat reputācija, Džonam Osbornam vajadzēja atrast visspēcīgāko pamatu sakaru pārtraukšanai un pierādīt, ka Džons Sedlijs patiešām ir pagalam apšaubāms cilvēks.

Kreditoru sanāksmēs viņš Sedlijam bruka virsū ar tādu negantību un nicinājumu, ka daudz netrūka, lai nabaga bankrotieri bīīlu ķērusi sirdstrieka. Džordža attiecībām ar Amē-liju viņš nekavējoties uzlika veto, draudēdams jauno cilvēku nolādēt, ja tas pārkāps aizliegumu, un nozākādams nabaga nevainīgo meiteni kā viszemiskāko un viltīgāko blēdi. Ļaunumu un naidu cilvēkā visai bieži izraisa arī vajadzība izplatīt melus par nīsto pretinieku un pašam noticēt šiem meliem, lai tikai, kā jau sacījām, neatkāptos no loģiskiem apsvērumiem.

Kad nāca pēdējais trieciens — vēsts par bankrotu, šķiršanās no Raselskvēra un paziņojums, ka starp Amēliju un Džordžu visam beigas — beigas visam starp viņu un mīlestību, starp viņu un laimi, starp viņu un ticību cilvēkiem, — Džons Osborns ne-smalkjūtīgā vēstulē Amēlijai strupi pavēstīja, ka viņas tēva nekrietnās rīcības dēļ jebkuri sakari starp abām ģimenēm tiek pārtraukti, — kad nāca šis izšķirošais lēmums, meitene nebūt nelikās tik sagrauzta, kā to gaidīja vecāki vai, patiesību sakot, māte (jo Džonu Sedliju bija galīgi nomākušas paša neveiksmes un iedragātais gods). Amēlija jauno vēsti uzņēma bāla un mierīga. Tā vienīgi apstiprināja tumšās nojautas, kas viņu jau sen bija mākušas. Tā bija tikai sprieduma pasludināšana noziegumam, ko viņa sen jau pastrādājusi, — šis noziegums bija viņas pārāk kvēlā, pārāk kaislā, neprātīgā mīla. Savas domas viņa, kā parasti, nevienam neizpauda. Šai brīdī, pārliecināta, ka visas cerības zaudētas, viņa šķita mazāk nelaimīga nekā tad, kad nojauta nenovēršamo, bet neuzdrīkstējās pati sev atzīties. Tā viņa gluži vienaldzīga no lielā nama pārcēlās uz mazo mitekli, tikpat kā neizgāja no savas istabiņas, klusībā ciezdama mokas un jo dienas jo vairāk izdzisdama. Nebūt neņemos sacīt, ka tā rīkojas visas sievietes. Nedomāju, mana mīlā mis Buloka, ka jūs spētu kaut ko tik dziļi pārdzīvot. Jūs esat jaunava ar veselīgiem uzskatiem un stipriem principiem. Tāpat neiedrošinos apgalvot, ka mana sirds to neizturētu; tai gan ir nācies ciest sāpes, tomēr jāatzīstas, tā nav salūzusi. Taču ir arī citādas dvēseles — trauslas, maigas un vāras.

Kad vien Džons Sedlijs iedomājās vai ieminējās par Džordža un Amālijas attiecībām, viņš iekaisa gandrīz tādā pašā niknumā kā misters Osborns. Viņš lādēja Osbornu un tā dzimtu kā bez-sirdīgus, ļaunus un nepateicīgus cilvēkus. Nav tāda vara pasaulē, Sedlijs nozvērējās, kas spētu piespiest viņu izdot savu meitu par sievu šāda nelieša dēlam. Viņš pavēlēja Emmijai izmest Džordžu no prāta un atdot atpakaļ visas dāvanas un vēstules, ko tā no viņa kādreiz saņēmusi.

Amēlija apsolījās izpildīt tēva gribu, centās būt paklausīga.

Viņa sameklēja nedaudzās rotas lietas un rūpīgi noglabātās vēstules, pārlasīja tās, it kā ik rindiņu nezinātu no galvas, taču nespēja no vēstulēm šķirties. Tas gāja pāri meitenes spēkiem; viņa piespieda vēstules pie krūtīm — kā māte, kas apmīļo savu mirušo bērnu. Nabaga Amēlija juta, ka nomirs vai zaudēs prātu, tiklīdz viņai tiks atrauts šis pēdējais mierinājums. Kā viņai tvīka vaigi un iemirdzējās acis, kad pienāca šīs vēstules! Kā viņa pukstošu sirdi mēdza paslēpties, lai, neviena netraucēta, tās izlasītu! Ja vēstules bija vēsas, cik stūrgalvīgi šī mazā, mīlas apmātā būtne centās saklausīt tajās siltumu! Ja tās bija īsas vai patmīlīgas, kā viņa pūlējās attaisnot rakstītāju!

Un tā Amēlija nebeidza tīksmināties gar šiem pāris bezvērtīgajiem papīriņiem. Viņas dzīve turpinājās pagātnē — ikviena no šīm vēstulēm atsauca atmiņā kādu senbijušu nolikumu. Viņa tos visus atcerējās kā šodien! Džordža acis, balss, viņa tērps, viņa vārdi, kā viņš tos izteica, — šīs piemiņas un atceres par mirušo mīlu bija viss, kas lai atlicis šai pasaulē. Vienīgais dzīves mērķis Amēlijai nu palika stāvēt nomodā pie savas mīlas mirstīgajām atliekām.

Neizsakāmās ilgās viņa gaidīja nāvi. «Tad,» viņa domāja, «vienmēr būšu tā tuvumā.» Es nebūt neslavēju Amēlijas rīcību, nedz arī cenšos viņu nostādīt par paraugu mis Bulokai. Mis Bu-loka prot virzīt savas jūtas daudz labāk nekā šī nelaimīgā, mazā būtne. Mis Buloka nemūžam neapkaunotu sevi tā kā neapdomīgā Amēlija — neieķīlātu savu mīlu uz mūžīgiem laikiem, neupurētu savu sirdi, nesaņemot pretī neko vairāk kā vien nedrošu solījumu, kurš vienā acumirklī zaudē vērtību un pagaist kā nebijis. Ieilgusi saderināšanās ir darījums, kas vienai no pusēm dod brīvas rokas pildīt saistības vai lauzt solījumu, bet otrai atņem visu tās kapitālu.

Tādēļ esiet piesardzīgas, jaunās dāmas, padomājiet, pirms kādam solāties! Bīstieties mīlēt no sirds un nekad neatklājiet savas jūtas līdz galam vai, vēl labāk, centieties iespējami mazāk just. Mēģiniet aptvert, kas sagaida neviltotu vaļsirdību un paļāvību, un neuzticieties ne sev, ne citiem! Izejiet pie vīra tā, kā to dara Francijā, kur advokāti stājas līgavas māsu un sirdsdraudzeņu vietā. Katrā ziņā izvairieties no jūtām, kas varētu sagādāt jums nepatikšanas, un nekad nedodiet solījumus, kurus vajadzīgā brīdī nevarat grozīt un atsaukt. Tikai tā Liekulības Tirgū var tikt uz priekšu, iemantot cieņu un tikumīgā slavu.

Ja Amēlija būtu dzirdējusi piezīmes, kas tika izteiktas aprindās, no kurām tēva bankrota dēļ viņa tikko bija izdzīta, viņa

, Saskatītu savu noziedzīgo rīcību un saprastu, ka neglābjami likusi godu uz spēles. Misis Smita, protams, nekad nav atļāvusies šādu nosodāmu neuzmanību, misis Brauna allaž nopaļājusi tik šausmīgas vaļības, un notikuma skumjās beigas viņa varēja izmantot par brīdinājumu pašas meitām.

— Kapteinis Osborns, protams, nevar precēt bankrotiera meitu, — nosprieda mis Dobinas. — Pilnīgi pietiek jau ar to vien, ka viņas tēvs tos piekrāpis. Un, ja runājam par mazo Amāliju, tās neprāts jau nu pārspēj visu . ..

— Ko visu! — kapteinis Dobins tām uzkliedza. — Vai gan viņi kopš bērnu dienām nav bijuši saderināti? Un tas taču ir tikpat kā laulība! Vai atradīsies pasaulē tāds cilvēks, kas iedrošināsies izdvest kaut skaņu pret šo bezgala jauko, tīro, maigo, eņģelim līdzīgo meiteni?

— Ko nu tu, Viljam, pacel balsi! Mēs taču neesam vīrieši. Nespējam tev pretī turēties, — sacīja mis Džeina. — Par mis Sedliju pašu mēs neko neesam izteikušās, bet viņas uzvešanās gan no sākuma līdz galam jāatzīst par nepiedodamu, neapdomīgu, lai neteiktu vairāk, un viņas vecāki — tie nu patiešām pelnījuši savas likstas.

— Varbūt tu pats, Viljam, tagad pamēģinātu bildināt mis Sedliju, reiz jau viņa ir brīva? — izsmējīgi apvaicājās mis Anna. — Tās nu gan būtu sevišķi tīkamas radniecības saites, ha, ha!

— Man viņu precēt?! — nesavaldīgi iesaucās Dobins, līdz ausīm nosarkdams. — Ja jūs, manas mīļās māsas, esat gatavas kuru katru brīdi mainīt līgavaiņus, vai jūs tiešām domājat, ka arī viņa ir tāda pati? Smieties un ņirgāties par šādu eņģeli! Viņa jūs nedzird, nabaga nelaimīgā meitene, un tas jau vien ir iemesls apsmiešanai. Turpini tik savus jokus, Anna! Tu taču esi atjautīgākā mūsu ģimenē, un tavas asprātības visi ļoti ciena.

— Man lieku reizi tev jāatgādina, Viljam, ka mēs neatrodamies kazarmās, — piezīmēja mis Anna.

— Kazarmās ... es nudien vēlētos, lai kazarmās kāds kaut ko tādu pasacītu, — ierēcās saniknotais britu lauva. — Man tā gribētos dzirdēt kādu vīrieti bilstam kaut vārdu pret viņu, velns lai parauj! Taču vīrieši, Anna, nemēdz tukši pļāpāt, vienīgi sievietes saiet kopā, lai izčukstētos, izspiegtos un iztarkšķētos. Nu labi, labi, nesāc pinkšķēt! Pateicu tikai, ka jūs abas esat īstas zosis, — Vils Dobins piebilda, pamanījis mis Annas apsārtušajās acīs, kā parasti, riešamies miklumu. — Nu lai arī jūs nebūtu zosis, esiet kaut gulbji vai vienalga kas, tikai lūdzu, lūdzu, lieciet mis Sedliju mierā!

Dobina māmiņa un māsas klusībā nosprieda, ka viņa aizraušanās ar šo aušīgo, koķeto skuķi ir kaut kas nedzirdēts, un bailēs drebēja, ka Amēlija pēc izjukušajām derībām ar Osbornu varētu pēkšņi mesties uz otru savu pielūdzēju, arī kapteini. Šādas nojautas cienījamām jaunajām meitenēm, bez šaubām, izrietēja no pašu pieredzes vai, pareizāk sakot (viņām vēl nebija radusies iespēja ne iziet pie vīra, ne atraidīt līgavaini), no viņu priekšstatiem par labo un ļauno.

— Kāda laimīga sagadīšanās, māmiņ, ka pulks saņēmis pavēli doties projām, — teica meitenes. — Vismaz šīs briesmas mūsu brālim liks aiztaupītas.

Tā arī patiešām notika, jo uz skatuves parādījās franču imperators, lai uzņemtos savu lomu Liekulības Tirgus ģimenes komēdijā, kuru mēs patlaban tēlojam un kura nekad netiktu uzvesta, ja spēlē neiejauktos šis augstais mēmās lomas izpildītājs. Tas bija viņš, kas izpostīja dzīvi Burbonu dinastijai un misteram Džonam Sedlijam. Tas bija viņš, kura ierašanās galvaspilsētā Parīzē lika visai Francijai ķerties pie ieročiem, lai viņu aizstāvētu, un visai Eiropai — lai viņu padzītu. Kamēr franču tauta un franču karaspēks Marsa laukumā zvērēja uzticību viņa ērgļiem, četras varenākās Eiropas armijas devās ceļā uz lielajām chasse ā l’aigle^35; viena no tām bija britu armija, kuras rindās soļoja arī divi mūsu varoņi — kapteinis Dobins un kapteinis Osborns.

Ziņu par Napoleona bēgšanu un izcelšanos krastā varonīgais X pulks uzņēma ar kvēlu sajūsmu un entuziasmu: to sapratīs ikviens, kas pazīst šo slaveno vienību. No pulkveža līdz pašam necilākajam bundziniekam — visus spārnoja cerības, godkārīgi sapņi un patriotisks niknums, un ikviens no viņiem kā par personisku pakalpojumu jutās pateicīgs franču imperatoram par to, ka viņš ieradies traucēt mieru Eiropā. Nu beidzot pienācis laiks, ko tik ilgi bija kārojis X pulks, — parādīt saviem ieroču biedriem, ka viņi tāpat prot cīnīties kā Pireneju veterāni un ka pulka drosmi un varonību nav nokāvusi ne Rietumindija, ne dzeltenais drudzis. Stabls un Spūnijs cerēja kļūt par rotas komandieriem bez liekām naudas izdošanām. Majora O’Dauda laulātā draudzene ticēja, ka jau pirms karagājiena beigām (viņa bija stingri apņēmusies pati tanī piedalīties) rakstīs savu vārdu kā Pirts ordeņa kavaliera pulkveža O’Dauda dzīvesbiedre. Abi mūsu draugi (Dobins un Osborns) pārdzīvoja tādu pašu satraukumu kā pārējie, tikai katram tas izpaudās savādāk — misters Dobins ļoti rāmi, bel misters Osborns visai skaļi un enerģiski gatavojās izpildīt pienākumu un saņemt pelnīto slavas lauru tiesu.

Jaunās ziņas nestais satraukums, kas aptvēra visu zemi un armiju, bija tik spēcīgs, ka viss personiskais tika pamests novārtā, tādēļ varbūt arī tikko par rotas komandieri ieceltais Džordžs Osborns, aizņemts ar gatavošanos neizbēgamajam karagājienam un alkdams pēc turpmākiem paaugstinājumiem, tik maz vērības veltīja notikumiem, kuri citā — mierīgākā laika posmā nebūtu atstājuši viņu vienaldzīgu. Jāatzīstas gan, ka Džordžu ne visai nomāca katastrofa, ko bija cietis vecais lāga misters Sedlijs. Dienā, kad pirmo reizi kopā sanāca nelaimīgā džentlmeņa kreditori, Džordžs pielaikoja jauno uniformu, kas viņam tik jauki piestāvēja. Tēvs pastāstīja, cik ļauni, nelietīgi un apkaunojoši rīkojies bankrotieris, atgādināja savus par Amāliju agrāk teiktos vārdus un atkārtoja, ka jauno ļaužu attiecības pārtrauktas uz mūžīgiem laikiem; to pašu vakaru viņš iedeva dēlam krietnu summu naudas, ar ko samaksāt par uzplečiem un jauno uniformu, kurā Džordžs izskatījās tik skaists. Nauda šim izšķērdīgajam jauneklim vienmēr lieti noderēja, tādēļ viņš to pieņēma klusēdams. Sedliju namu, kurā bija pavadītas neskaitāmas laimīgas stundas, Džordžs tovakar, dodamies mājup pie «Vecā Slotera» (kur, pilsētā iebraucis, parasti apmetās), redzēja mēnesnīcā baltojam ar izliktajām sludinājuma lapiņām. Sis omulīgais nams Amālijai un tās vecākiem nu bija slēgts; kur viņi raduši patvērumu? Doma par Sedliju postu aizkustināja Džordžu Osbornu. Visu vakaru viņš skumīgs nosēdēja Slotera ēdamzālē un dzēra vienā dzeršanā, tā ka to pamanīja pat viņa biedri.

Drīz ieradās Dobins un pārmeta Džordžam žūpību, taču draugs taisnojās, ka dzerot tikai velnišķīgi draņķīgā garastāvokļa deļ, bet, kad Dobins sāka uzdot nepatīkamus jautājumus un zīmīgi apvaicājās, vai nav kādas jaunas ziņas, Osborns atteicās ielaisties sarunās un atzinās, ka jūtoties sasodīti nomākts un nelaimīgs.

Kad pēc trim dienām Dobins ieradās pie Osborna kazarmās, jaunais kapteinis sēdēja, atspiedis pieri pret galdu, kur mētājās kaut kādi papīri, un likās pagalam izmisis.

— Viņa ... viņa atsūtījusi man atpakaļ dažus sīkumus, ko tai kādreiz dāvināju... pāris nolādētu nieku. Paraugies!

Džordžs parādīja nelielu sainīti, uz kura labi pazīstamā rokrakstā bija rakstīts: «Kapteinim Džordžam Osbornam.» Blakus sainītim atradās dažas sīkas lietiņas — gredzens, sudraba nazītis, ko Džordžs, vēl zēns būdams, bija Amelijai nopircis gada lirgu, zella ķēdīte un medaljons ar matu šķipsnu.

— Visam beigas, — viņš izmisis ievaidējās. — Paskaties, Vil, ja gribi, vari izlasīt.

Viņš norādīja uz vēstulīti, kas sastāvēja no nedaudzām rindiņām:

«Tētiņš pavēlēja aizsūtīt Tev atpakaļ šis dāvanas, kuras Tu man sniedzi laimīgākās dienās; un tagad rakstu Tev pēdējo reizi. Domāju . . . zinu, ka Tu tikpat smagi kā es pārdzīvo triecienu, kas nācis pār mums abiem. Es pati atbrīvoju Tevi no saistībām, kuras mūsu pašreizējā lielā nelaime padarījusi neiespējamas. Esmu pārliecināta, ka Tu ne pie kā neesi vainīgs, ka Tu netici ari mistera Osborna ļaunajām aizdomām, kas ir pati smagākā mūsu bēdu nasta. Paliec sveiks! Paliec sveiks! Lūdzu dievu, lai viņš man dod spēku pārciest šīs likstas un allaž stāv Tev klāt.

A.

Bieži spēlēšu klavieres — Tavas klavieres. Tikai Tu man varēji tās atsūtīt.»

Dobins bija sevišķi labsirdīgs cilvēks. Sieviešu un bērnu ciešanas viņu vienmēr aizkustināja. Jau pati doma, ka Amālija, bēdu sagrauzta, nīkst vientulībā, plosīja šo līdzjūtīgo dvēseli. Viņu sagrāba tādi jūtu uzplūdi, kurus ikviens, kas vēlas, var uzskatīt par nevlrišķības izpausmi. Viņš apgalvoja, ka Amālija ir eņģelis, un Osborns no visas sirds atbalstīja draugu. Ari viņš taču bija pārdomājis visu viņu dzīvi — atcerējies Amāliju no bērnu dienām līdz pat šim brīdim — tik jauku, tik nevainīgu, tik apburoši naivu, neviltotas mīlas un maiguma pilnu.

Cik sāpīgi visu to zaudēt — to, kas bija iegūts un netika novērtēts! Neskaitāmas sirdij tuvas ainas un atmiņas brāzās pār Džordžu — un vienmēr viņš redzēja Amāliju krietnu un daiļu. Sevis dēļ viņš sarka aiz izmisuma un kauna, jo atmiņas par paša patmīlību un vienaldzīgumu nostājās krasā pretstatā šai bezgalīgajai sirds skaidrībai. Uz īsu bridi slava, karš — viss tika aizmirsts, un abi draugi runāja vienīgi par Amēliju.

— Kur viņi tagad ir? — Osborns vaicāja pēc garām runām un ilgas klusēšanas, un viņu māca kauns, iedomājoties, ka nebija pakustinājis ne pirksta, lai atrastu Amēliju. — Kur viņi ir? Vēstulē adrese nav minēta.

Dobiris zināja. Viņš bija ne Likai aizsūtījis klavieres, bet uzrakstījis arī zīmīti misis Sedlijai, kurā lūdza atļauju apmeklēt viņu, un dienu iepriekš pirms došanās uz Cetemu kapteinis bija ticies ar misis Sedliju un arī ar Arnēliju; vēl vairāk — viņš pats atveda meitenes atvadu vēstuli un sainīti, kas viņus abus tik ļoti aizkustināja.

Misis Sedlija ar vislielāko prieku uzņēma labsirdīgo Dobinu un bija ārkārtīgi uztraukta par klavierēm, kuras, pēc viņas domām, noteikti sūtījis Džordžs kā draudzības apliecinājumu. Kapteinis Dobins necentās cienījamai dāmai pierādīt, ka viņa maldās, bet dziļā sirsnībā uzklausīja viņas likstu un nedienu stāstu, izteica līdzjūtību aplaupītajai un trūkumā nonākušajai ģimenei, kā arī bija vienis prātis, ka misters Osborns rīkojies pret savu kādreizējo labdari ļauni un nosodāmi. Kad viņa cik necik bija izkratījusi pāri plūstošo sirdi un atvieglojusi vismaz daļu bēdu nastas, Dobins iedrošinājās lūgt atļauju tikties ar Arnēliju, kura, kā parasti, uzturējās augšstāva istabiņā un kuru misis Sedlijai tikai ar pūlēm izdevās novest lejā.

Amēlijas šausmīgā nomāktība un izmisuma pilnās acis aizkustināja un nobiedēja godavīru Viljamu Dobinu — meitenes bālā, it kā sastingusī sejiņa šķila vēstījam nelaimi. īsu brītiņu uzkavējusies Dobina sabiedrībā, viņa iespieda tam rokās sainīti un sacīja:

— Aiznesiet to, lūdzu, kapteinim Osbornam, un ... un ... ceru, ka viņam nekas nekait... un... jūs bijāt ļoti laipns, apciemodams mūs ... un ... mums ļoti patīk jaunās mājas. Un es ... man laikam vajadzēs doties uz savu istabiņu, nejūtos gluži vesela.

Tad nabaga meitene palocījās, pasmaidīja un devās projām. Māte, vezdama viņu augšā pa kāpnēm, lūdzošu skatienu paraudzījās atpakaļ uz Dobinu. Taču lāga zēnam nebija vajadzīgs šāds lūgums. Viņš tāpat jau pārāk stipri mīlēja Arnēliju. Neizsakāmas skumjas, žēlums un šausmas māca Dobinu, un viņš pats sev šķita noziedznieks.

Izdzirdis, ka draugs atradis Arnēliju, Osborns nemiera pilns dedzīgi apvaicājās par nabaga meiteni. Kā viņai klājas? Kā viņa izskatās? Ko viņa sacījusi? Draugs satvēra Osborna roku un raudzījās tam tieši sejā.

— Džordž, viņa mirst, — Viljams Dobins teica, un tas bija viss, ko viņš spēja pasacīt.

Mazajā namiņā, kur Sedliju ģimene bija radusi patvērumu, visus mājas darbus veica miesās kupla kalpone Iriete; šī meitene vairākkārt veltīgi bija nopūlējusies sniegt Amālijai mierinājumu un atbalstu bēdās. Emmija, savās sāpēs iegrimusi, vai nu neatlaidīgi klusēja, vai arī vispār nepamanīja draudzīgi pretī pastiepto roku.

Četras stundas pēc Dobina sarunas ar Osbornu šī pati kalpone ienāca Amālijas istabiņā, kur tā sēdēja un, kā parasti, klusībā apcerēja vēstules — savu vienīgo dārgumu. Meitene, šķelmīgi un reizē laimīgi smaidīdama, centās pievērst sev Amālijas uzmanību, taču viss šķita veltīgi.

— Mis Emmija! — meitene iesaucās.

— Eju, — pat neatskatīdamās atbildēja Emmija.

— Nesu jums kādu ziņu, — kalpone turpināja. — Tur kaut kas ... kāds ... tā sakot... te jums būs jauna vēstule ... nu, nelasiet nu vairs tās vecās!

Un viņa sniedza zīmīti, ko Amālija paņēma un sāka lasīt.

«Man jātiekas ar Tevi,» vēstulē bija sacīts. «Mīļā Emmija... mana mīlestībā... visdārgākā; jel nāc pie manis!»

Džordžs un Amālijas māte gaidīja aiz durvīm, līdz viņa bija izlasījusi vēstuli.

XIX NODAĻA MIS KROLIJA SLIMNIEKU KOPĒJAS GĀDĪBA

Kā jau redzējām, istabene misis Ferkina juta nepieciešamību ikvienu Kroliju ģimenei kaut cik nozīmīgu notikumu, kas tai nāca ausīs, pavēstīt Bjfita Krolija laulātajai draudzenei mācītāja mājā; ieminējāmies arī par īpašo laipnību un uzmanību, kādu šī labsirdīgā dāma veltīja mis Krolijas uzticamajai kalponei. Tikpat sirsnīgas draudzības jūtas viņa parādīja arī mis Brigsai, mis Krolijas laika kavētājai, nodrošinādama tās labvēlību ar neskaitāmām sīkām laipnībām un solījumiem, kas pašai nekā nemaksāja, toties likās sevišķi vērtīgi un patīkami solījuma saņēmējai. Un patiesi — ikvienam krietnam saimniekam vai saimniecības vadītājam jāzina, cik lēta un tomēr noderīga ir šāda izlikšanās un kādu jauku aromātu tā piešķir pat visikdienišķākajai cilvēka pārtikai. Kurš bija tas idiotiskais muldoņa, kas sacījis, ka ar saldiem vārdiem neviens neesot paēdis? īstenībā tieši saldi vārdi ir tā neaizstājamā mērce, kas padara tīkamu jebkuru kumosu. Kā nemirstīgais Aleksis Soijē* spēj gluži ne no kā pagatavot tik gardu zupu, kādu neprašas pavārs neizbrūvēs pat no mārciņu mārciņām sakņu un gaļas, tāpat arī tiaži vienkārši, bet tīkami vārdi no veikla cilvēka mutes gūst daudz izcilākus panākumus nekā jebkuri taustāmi labumi nejēgas un tūļas rokās. Nē, nē, mēs zinām, ka taustāmi labumi bieži vien samaitā ēstgribu, turpretim vairums cilvēku jaukus vārdus sagremo jebkurā daudzumā un gaidīt gaida, lai tiem pasniedz nākamo porciju. Misis Krolija tik bieži bija apliecinājusi Brigsai un Ferkinai savu kvēlo mīlestību un izklāstījusi, ko darītu brīnišķīgo un uzticamo draudzeņu labā, ja viņai piederētu mis Krolijas bagātības, ka abu minēto dāmu acīs iemantoja visdziļāko cieņu, un tās sāka izjust pret Bjūta sievu tādu pateicību un padevību, it kā būtu apbērtas ar visvērtīgākajām dāvanām.

Turpretim Rodons Krolijs, kā jau patmīlīgs un neveikls dragūns, ne tikai necentās iemantot krustmātes adjutantu labvēlību, bet pat gluži atklāti izrādīja tām savu nicinājumu — Ferkinai reizēm lika vilkt nost zābakus, izdzina viņu lietū veikt kaut kādu apkaunojošu uzdevumu un, ja arī kādreiz deva gineju, tad pasvieda naudu tā, ka Ferkina jutās kā pļauku saņēmusi. Tā kā krustmāte pati uzskatīja Brigsu par izsmiekla objektu, kapteinis sekoja viņas piemēram un apveltīja laika kavētāju ar tādiem jokiem, kas bija tikpat maigi kā viņa kara zirga pakavu spērieni. Toties Bjūta Krolija sieva griezās pie Brigsas pēc padoma jautājumos, kur bija vajadzīga gaume vai izšķirīgs lēmums, apbrīnoja tās dzejoļus un ar tūkstoš laipnībām un smalkiem mājieniem parādīja savu dziļo cieņu; pasniegdama Ferkinai kādu nieka dāvanu puspensa vērtībā, viņa to pavadīja ar tādām saldām runām, ka puspensa gabals kalpones sirdī pārvērtās zelta monētā un tā apmierināta gara acīm jau skatīja neticamos labumus, kas to gaida, kad misis Krolija kādā jaukā dienā saņems mantojumu.

So divu cilvēku dažādās attieksmes pret apkārtējiem ļaudīm pienācīgi jānovērtē tiem, kas sper pirmos soļus dzīvē. Cildiniet ikvienu, ko sastopat savā ceļā, es viņiem saku, neesiet izvēlīgi, nāciet klajā ar komplimentiem gan tieši, gan aiz muguras, ja tik vien ir pamats domāt, ka jūsu vārdi nonāks adresātam ausīs. Nekad nepalaidiet garām izdevību pateikt kādu laipnu vārdu. Kā Kolingvuds nekad nespēja uzlūkot vēl neaizņemtu vietu savā muižā, neizvilcis no kabatas ozolzīli un neiespraudis to zemē, tāpat arī jūs visu mūžu rīkojieties ar komplimentiem. Šāda ozolzīle neko nemaksā, taču no tās kādā jaukā dienā var izaugt pamatīgs lietas koks.

Īsi sakot, Rodons Krolijs savos ziedu laikos tika uzklausīts drūmā padevībā, bet, kad viņš krita nežēlastībā, neatradās neviens, kas gribētu sniegt palīdzīgu roku vai pažēlot viņu. 'roties, kad Bjūta sieva pārņēma varu mis Krolijas namā, viss kalpotāju garnizons jutās laimīgs pakļauties šādai vadībai, sagaidīdams no tās solījumiem, devības un laipnajiem vārdiem vislielākos labumus.

Bjūta Krolija laulātā draudzene ne mirkli nebija pieļāvusi domu, ka Rodons atzīs sevi par sakautu jau pēc pirmās neveiksmes un vairs nemēģinās atkarot zaudētās pozīcijas. Viņa zināja arī, ka Rebeka ir pārlieku gudra, enerģiska un neatlaidīga sieviete, lai padotos bez cīņas, un tādēļ saprata, ka jāgatavojas kaujai un pastāvīgi jābūt modrai pret iespējamiem uzbrukumiem, intrigām un citiem pārsteigumiem.

Vispirmām kārtām — kaut arī pilsēta bija ieņemta, vai misis Krolija varēja būt droša par tās galveno iemītnieci? Vai mis Krolija izturēs līdz galam, un vai viņa jau slepus nelolo vēlēšanos slēgt savos apkampienos izraidīto sāncensi? Vecajai dāmai pietrūka Rodona un Rebekas, kas viņu izklaidētu. Bjūta sieva nevarēja pati sev noslēpt patiesību, ka neviens no viņas ļaudīm nespēs būt pietiekami piemērots izlepušās dāmas izpriecām. «Klausīties manas meitenes pēc šīs pretīgās guvernantes dziedāšanas, protams, nav iespējams, to es pati zinu,» mācītāja kundze vaļsirdīgi atzina. «Mis Krolija vienmēr likās uz auss, kad Marta un Luiza uzsāka savus duetus. Džima stīvās koledžas manieres un nabaga mīļā Bjūta pļāpāšana par suņiem un zirgiem viņu parasti tikai saērcina. Ja es viņu aizvestu uz mācītāja māju, viņa ar mums visiem sanaidotos un aizbēgtu, noteikti aizbēgtu, lai pēc tam no jauna kristu neciešamā Rodona nagos un kļūtu par šīs čūskas Sarpas upuri. Pa to laiku, tas nu man gluži skaidrs, kamēr vecā dāma ir tik ļoti slima un vismaz pāris nedēļu nevarēs izkustēties no mājas, katrā ziņā jāsagudro kaut kāds plāns, lai pasargātu viņu no šo neaprēķināmo cilvēku viltībām.»

Ja mis Krolijai pat pašos labvēlīgākajos brīžos kāds pateiktu, ka viņa ir nevesela vai slikti izskatās, vecā dāma, aiz bailēm drebēdama, tūliņ liktu izsaukt ārstu; bet pēc negaidītā ģimenes skandāla, kurš būtu satricinājis arī daudz stiprākus nervus, iedrošinos teikt, viņa patiešām bija ļoti slima. Vismaz misis Krolija uzskatīja par savu pienākumu paziņot ārstam, aptiekāram, laika kavētājai un kalpotājiem, ka mis. Krolijas stāvoklis ir kritisks un lai viņi to ņem vērā. Viņa pavēlēja ielu līdz ceļgaliem noklāt ar salmiem, no durvīm novākt klauvējamo āmuriņu un noglabāt

to pie sudraba traukiem. Viņa pieprasīja, lai ārsts apmeklē slimnieci divreiz dienā, un ik pēc divām stundām mocīja vājinieci ar zālēm. Ja kāds ienāca istabā, viņa tik spalgi un draudīgi nošņāca «ššš!», ka nabaga vecā dāma pārbijās savā gultā, no kuras tā nedrīkstēja pacelt skatienu, lai neieraudzītu blakus atzveltnes krēslā sēdošās misis Krolijas spožās, apaļās acis, kuras kā piekaltas neatlaidīgi vērās slimniecē. Acis tumsā (misis Krolija aizkarus turēja nolaistus) likās spīguļojam, kad viņa staigāja pa istabu klusi kā kaķis ar samtainām ķepiņām. Tā nu mis Krolija gulēja augas dienas — dienu pēc dienas, klausīdamās misis Krolijas priekšā lasītās dievbijīgās grāmatas, — un naktis — garās naktis, kad viņa dzirdēja naktssarga gari stieptos saucienus, naktslampiņas sprakšķus, līdz beidzot pusnaktī nedzirdams ieradās aptiekārs, un pēc tam slimniecei atlika vairs tikai skatīties misis Krolijas zibsnījošajās acīs vai dzeltenajos aplīšos, ko sveces gaisma meta uz drūmajiem, tumšajiem griestiem. Šādu režīmu pat Higeja* neizciestu un liktos slimības gultā, kur nu vēl nabaga vecīte ar sapostītajiem nerviem! Jau agrāk esam aizrādījuši, ka šī godājamā Liekulības Tirgus iemītniece, juzdamās pie labas veselības un moža gara, reliģijas un morāles jautājumos sludināja tik brīvus uzskatus, ka tos varētu apskaust pat mesjē Voltērs, taču, kad mis Kroliju pārsteidza slimība, viņas stāvokli jo ļaunāku padarīja briesmīgas bailes no nāves, un izmisusī vecā grēciniece nonāca pilnīgas gļēvulības varā.

Pamācības pie sirdzēja gultas un dievbijīgas apceres nekādā ziņā nav piemērota viela stāstu grāmatai, tādēļ arī nebūt negrasāmies (kā to iecienījuši daži mūsdienu romānu rakstnieki) ievilināt publiku uz sprediķiem, jo lasītājs izdod naudu, tikai lai varētu noskatīties komēdiju. Taču arī bez morāles lasīšanas ikviens paturēs prātā, ka kņada, slavas spožums, smiekli un jautrība, ko Liekulības Tirgus izstāda publiskai apskatīšanai, ne vienmēr pavada aktieri personiskajā dzīvē un ka reizēm viņu nomāc grūtsirdība un rūgta nožēla. Atmiņas par vislepnākajām dzīrēm diez vai uzmundrinās savārgušu dzīves baudītāju. Tāpat atceres par pašiem greznākajiem tērpiem un spožākajām uzvarām balles vakaros maz noderēs par mierinājumu novītušai daiļavai. Varbūt arī valstsvīri zināmā dzīves posmā ne visai labprāt atsauc atmiņā brīžus, kas tiem nesuši visskaļāko slavu; vakardienas panākumi un izpriecas ir pārāk niecīgs pamats mierinājumam, ja droši saskatāma (kaut arī pavisam nedroša) rītdiena, kas ikvienam no mums agri vai vēlu liks palauzīt galvu. Ak brāļi, kas jūs valkājat āksta tērpu! Vai gan trūkst tādu mirkļu, kad jums apriebjas visa šī zobu ņirgšana un kūleņu mešana, un āksta cepures zvārguļu šķindoņa? Šis tad, mani mīļie draugi un ceļa biedri, ari ir mans laipnais nodoms — izstaigāt kopā ar jums tirgus laukumu un apskatīt visu, kas tur izstādīts apskatīšanai, lai pēc šā spožuma un trokšņainās jautrības atgrieztos mājās un vientulībā līdz galam izbaudītu savu nožēlojamo likteni.

«Ja manam nabaga vīram būtu galva uz pleciem,» misis Kro-lija klusībā sūkstījās, «cik gan viņš pašreizējos apstākļos spētu kļūt noderīgs šai nelaimīgajai vecajai dāmai! Viņš varētu piespiest to nožēlot šausmīgo brīvdomību; viņš varētu pamudināt to pildīt savu pienākumu un galīgi atsacīties no zemiskā paklīdeņa, kurš apkaunojis pats sevi un visu ģimeni; tāpat viņš varētu pārliecināt to pienācīgi novērtēt manas mīļās meitenes un abus zēnus, kuri prasa un kuriem ari, bez šaubām, pienākas, lai viņu radinieki sniegtu tiem jebkuru iespējamo atbalstu.»

Un, tā kā naids pret netikumiem allaž veicina tikumu attīstību, misis Krolija pulējās iepotēt savai svainei pienācīgo riebumu pret Rodona Krolija neskaitāmajiem grēkiem, nākdama klajā ar tādu pārkāpumu sarakstu, ar kuru nudien pietiktu, lai nosodītu veselu pulku jaunu virsnieku. Ja kādam gadījies dzīvē spert nelāgu soli, neatradīsies neviens moralizētājs, kas pievērstu visas pasaules uzmanību viņa kļūdām ar lielāku centību kā viņa paša radi; tā arī Bjūta Krolija sieva pierādīja vissirsnīgāko radinieces interesi un visdziļākās zināšanas par Rodona dzīvi. Viņa sīki jo sīki bija izpētījusi nekrietno ķildu ar kapteini Markeru, kad Rodons, vainīgs visā šajā jezgā, galu galā bija nošāvis kapteini. Viņa zināja stāstīt, ka nelaimīgo lordu Dovdeilu, kura māmiņa bija noīrējusi namu Oksfordā, lai dēls tur iegūtu izglītību, un kurš līdz atbraukšanai Londonā ne reizi vēl nebija pieskāries kārtīm, Rodons «Kokospalmā» novedis no ceļa un kā šis zemiskais jaunatnes maitātājs un pavedējs piedzirdījis nabaga lordu līdz nemaņai un aplaupījis par veselām četrtūkstoš mārciņām. Spilgti īin ar vislielāko precizitāti viņa aprakstīja Rodona izpostīto dižciltīgo ģimeņu ciešanas — dēlus, ko viņš iegrūdis kaunā un nabadzībā, meitas, ko savaldzinājis un pazudinājis. Viņa pazina nabaga tirgotājus, kurus Rodona izšķērdība un blēdīgie triki iedzinuši bankrotā, atgādināja neticamo viltību, ar ko Rodons apkrāpis visaugstsirdīgāko no krustmātēm, un nepateicību un izsmieklu, ko tā saņēmusi atmaksai par savu uzupurēšanos. Šos stāstus viņa cēla priekšā citu pēc cita, lai mis Krolija pilnībā tos izbaudītu, uzskatīdama savu rīcību par kristīgas sievietes un ģimenes mātes svētu pienākumu, neizjuzdama ne vismazākās sirdsapziņas ēdas, nesaudzēdama savas mēlnesības upuri; nē, vēl vairāk, viņa pati ticēja, ka veic slavējamu darbu, un lepojās ar savu nelokāmību uzdevuma izpildē. Jā, ja kāds cilvēks jānopulgo, sakiet, ko gribat, neviens to neizdarīs labāk kā viņa paša radinieki. Bet, ja runājam par nelaimes putnu Rodonu Kroliju, jāatzīst, ka ar tīru patiesību vien būtu pieticis, lai viņu nosodītu, un viņa draugi veltīgi bija tērējuši pūles gar ļaunprātīgiem izdomājumiem.

Arī Rebekai, kā jau ģimenes loceklei, tika ierādīta pienācīga vieta misis Krolijas draudzīgajā aptaujā. Sī nenogurdināmā patiesības meklētāja (nodevusi stingru rīkojumu nelaist pār slieksni ne Rodona sūtņus, ne vēstules) paņēma mis Krolijas karieti un devās pie savas vecās draudzenes mis Pinkertonas Minervas namā Cizvikas alejā, lai paziņotu briesmīgo vēsti, ka mis Sarpa pavedinājusi kapteini Rodonu, un lai no tās savukārt uzzinātu dažādus vēl neizpētītus sīkumus par bijušās guvernantes dzimšanu un bērnu dienām. Slavenā leksikogrāfa draudzenei netrūka šādu interesantu datu. Mis Džemaimu norīkoja atnest zīmēšanas skolotāja papīrus un vēstules. Viena bija rakstīta no parādnieku cietuma, otrā viņš lūdza aizdevumu, trešajā izteica pateicību Čiz-vikas dāmām par Rebekas pieņemšanu, un pēdējā dokumentā, ko rakstījusi neveiksmīgā mākslinieka spalva, viņš jau uz nāves gultas uzticēja bārenīti mis Pinkertonas aizgādībai. Kolekcijā atradās arī Rebekas agrās jaunības dienās rakstītās vēstules, kurās viņa lūdza palīdzību tēvam vai izsacīja pateicību. Laikam gan Liekulības Tirgū neatrast labāku līdzekli satīrai kā vēstules. Paņemiet sainīti ar vēstulēm, ko jums rakstījis vistuvākais draugs pirms kādiem desmit gadiem, — draugs, ko tagad uzskatāt par ienaidnieku. Paraugieties savas māsas rakstītajās vēstulēs! Kā jūs turējāties kopā, pirms nebijāt sastrīdējušās par mantojumu divdesmit mārciņu vērtībā! Sadabūjiet neveiklos ķeburus, ko vilkusi jūsu dēla roka, pirms viņa patmīlība un nepateicība bija paguvusi salauzt jums sirdi, vai arī palasiet pats savas vēstules, kurās katra rindiņa dveš bezgalīgu kaisli un mūžīgu mīlestību un kuras jūsu mīļākā atsūtījusi jums atpakaļ pēc apprecēšanās ar nabobu — tā pati mīļākā, gar kuru jums patlaban nav vairāk daļas kā gar karalieni Elizabeti. Zvēresti, mīlestības un uzticības apliecinājumi, solījumi, pateicība — cik dīvaini tie izklausās pēc kāda laika! Liekulības Tirgū vajadzētu izdot tādu likumu, kas paredz pēc noteikta, īsa, bet piedienīga laika sprīža iznīcināt visus rakstītos dokumentus (izņemot tirgoņu kvītis, ka rēķins samaksāts). Bet šarlatānus un cilvēku nīdējus, kas ieteic lietot nenomazgājamo japāņu tinti, ar visiem viņu nelabajiem izgudrojumiem lai parauj velns! Liekulības Tirgū vislabāk izmantojama būtu tāda tinte, kas bez pēdām izgaistu dažu dienu laikā, tā ka papīrs paliktu tīrs un balts un uz tā varētu rakstīt vēstuli citam cilvēkam.

No mis Pinkertonas nama nenogurdināmā Bjūta Krolija laulātā draudzene izsekoja Sarpa un tā meitas pēdas līdz Grīkstrītas dzīvoklim, kur bija mitinājies nelaiķa mākslinieks un kur viesistabas Sienas vēl joprojām greznoja divi viņa portreti, kas tika uzgleznoti samaksai par ceturkšņa īri, — dzīvokļa saimniece baltā atlasā un viņas laulātais draugs ar misiņa pogām. Misis Stouksa bija valodīga sieviete, tādēļ žigli vien izklāstīja visu, ko zināja par misteru Sarpu: cik viņš bijis izlaidīgs un nabadzīgs, cik labsirdīgs un jautrs, kā viņu bez mitas vajājuši tiesas izpildītāji un apnicīgi kreditori, kā viņš par šausmām dzīvokļa saimniecei ar savu sievu, ko viņa gan ne acu galā nav varējusi ieredzēt, salaulājies tikai īsi pirms tās nāves, kāda jocīga, kā tāds mežonīgs lapsēns, bijusi viņa meita, kā tā smīdinājusi visus ar saviem jokiem un ērmošanos, kā stiepusi džinu no kroga un kā to pazinuši visās tuvējās mākslinieku darbnīcās, — īsi sakot, misis Krolija savāca tik pilnīgus datus par savas jaunās radinieces izcelšanos, audzināšanu un uzvedību, ka diez vai Rebeka justos iepriecināta, uzzinājusi par šādu aptauju.

Mis Krolijai nekas no šiem rūpīgajiem pētījumiem nepagāja secen. Rodona Krolija laulātā draudzene izrādās dejotājas meita. Un arī pati dejojusi. Turklāt pozējusi māksliniekiem. Viņa tikusi audzināta, kā pieklājas šādas mātes meitai. Dzērusi džinu kopā ar tēvu utt., utt. Tātad pazudusi sieviete izgājusi par sievu pie pazuduša cilvēka, un no misis Krolijas stāsta izrietēja viena vienīga morāle — šis pārītis ir nelabojami blēži, un nevienam pieklājīgam cilvēkam nekad vairs nevajadzētu likties gar tiem ne zinis.

Tāds tad nu izrādījās materiāls, ko Bjūta Krolija piesardzīgā laulātā draudzene savāca Parkleinā, ,— tā sakot, pārtikas un munīcijas krājumi, ar ko viņa nodrošināja mis Krolijas namu pret nenovēršamo aplenkumu, kuru, pats par sevi saprotams, agri vai vēlu uzsāks Rodons Krolijs ar savu sievu.

Ja Bjūta Krolija laulātās draudzenes rīcībā var atrast kādu kļūdu, tad šī kļūda ir pārmērīgā centība, ar kuru viņa, acīm redzot, pārsteidzās, — viņa, bez šaubām, padarīja mis Krolijas stāvokli daudz ļaunāku, nekā bija nepieciešams; un, lai gan slimā vecīte klusēdama padevās stiprākā varai, tā bija tik mokoša un barga, ka upuris gaidīt gaidīja pirmo izdevīgo gadījumu, lai atgūtu brīvību. Valdonīgas sievietes — sava dzimuma rota, — sievietes, kuras katrā gadījumā prot visu izrīkot, zina labāk pat par pašām ieinteresētajām personām, kas tām derīgs, kas ne, — reizēm neapsver sacelšanās iespēju vai dažu labu citu ārkārtēju pasākumu, ko pret sevi var izraisīt pārspīlēta varas kāre.

Tā, piemēram, misis Krolija, bez šaubām, ar pašiem cēlākajiem nodomiem izmocīja sevi līdz nāvei, atsacīdamās no miega, ēdiena un svaiga gaisa slimās svaines labā, un galu galā aizgāja savā pārliecībā par vecās dāmas slimību tik tālu, ka gandrīz iedzina to zārkā. Kādudien viņa ieteicās misteram Klampam, uzticamajam aptiekāram, par savu uzupurēšanos un tās sekām.

— Varu droši teikt, mans mīļais mister Klamp, — viņa sacīja, — ka neesmu taupījusi pūļu, lai dabūtu uz kājām mūsu mīļo vājinieci, ko slimības gultā noguldīja krustdēla nepateicība. Nekad neesmu rēķinājusies pat ar savām ērtībām vai atteikusies nest jebkuru upuri.

— Jūsu pašaizliedzība patiesi ir apbrīnojama, — zemu paklanīdamies, atbildēja misters Klamps, — taču ...

— Kopš ierašanās Londonā ne reizi neesmu aizdarījusi acis. Varu atsacīties no miega, veselības, jebkurām ērtībām, ja pienākums sauc. Kad mans nabaga Džcimss saslima ar bakām, vai es varēju atļauties pieņemt slimnieku kopēju? Protams, nevarēju.

— Jūs izturējāties lieliski, kā īstai mātei pieklājas, cienītā kundze ... kā vislabākā no mātēm ... taču ...

— Kā ģimenes ināte un angļu garīdznieka sieva uzdrošinos pazemīgi ticēt, ka esmu rīkojusies krietni, — misis Krolija sacīja nesatricināmā pārliecībā, — un, kamēr vien spēki mani neatstās, nemūžam, nemūžam, mister Klamp, nemitēšos veikt savu pienākumu. Aiz bēdām par cilu nekrietno rīcību šī sirmā galva nonākusi līdz slimības gultai (pie šiem vārdiem misis Krolija ar roku norādīja uz vienu no mis Krolijas kafijas brūnajām parūkām, kas bija novietota uz paliktņa tās ģērbistabā), taču es viņu nemūžam nepametīšu. Ak mister Klamp! Man liekas, es zinu, ka vājiniecei garīgais mierinājums vajadzīgs tāpat kā ārsta palīdzība.

— Gribēju piezīmēt, cienītā kundze, — misters Klamps atkal laipni, bet neatlaidīgi mēģināja viņu pārtraukt, — gribēju piezīmēt, kad jūs izsacījāt jūtas, kas dara jums patiešām godu, — man šķiet, jūs veltīgi uztraucaties par mūsu dārgo draudzeni un tās labā pārāk izšķērdīgi ziedojat pati savu veselību.

— Labprāt atdošu kaut dzīvību, ja to prasīs pienākums vai mana vira ģimenes locekļu labklājība, — misis Krolija savukārt pārtrauca misteru Klampu.

— Jā, kundze, ja tas būtu vajadzīgs, taču mēs nevēlamies, lai misis Krolija kļūtu par mocekli, — Klamps galanti piebilda. — Doktors Skvilss un es — mēs abi rūpīgi un ar bažām, kā jūs to varēsiet iedomāties, esam apsvēruši mis Krolijas stāvokli. Un mēs redzam, ka viņa ir nomākta un nervoza; nepatikšanas ģimenē viņu satraukušas.

— Krustdēls viņu iedzīs kapā! — misis Krolija iekliedzās.

— Nepatikšanas ģimenē viņu satraukušas, un jūs, cienītā kundze, ieradāties kā sargeņģelis, kā īsts sargeņģelis, ticiet man, lai atvieglotu viņas bēdu nastu. Taču mēs ar doktoru Skvilsu uzskatām, ka mūsu dārgās draudzenes veselības stāvoklis nebūt neprasa visu laiku palikt uz gultas. Viņa ir nomākta, bet šī neiz-kustēšanās no gultas padara nomāktību arvien ļaunāku. Viņai vajadzīgas pārmaiņas, svaigs gaiss, jautrība — un tie ir paši lieliskākie ārstniecības līdzekļi, — apgalvoja misters Klamps, smaidā atklādams glītos zobus. — Pārlieciniet viņu, ka jāceļas augšā, mīļā kundze, izraujiet viņu no gultas un no drūmajām domām, prasiet, lai viņa dodas nelielos izbraukumos! Tieši šie izbraukumi liks no jauna uzziedēt rozēm arī jūsu vaigos, ja atļauts to aizrādīt Bjfita Krolija laulātajai draudzenei.

— Viņa var parkā nejauši ieraudzīt briesmīgo nelieti krustdēlu, kurš, kā stāsta, tur braukājot ar savu noziegumu nekaunīgo līdzdalībnieci, — teica misis Krolija (izlaizdama no samtainajām nesavtības ķepiņām asos patmīlības nagus), — un tas var izrādīties tik spēcīgs trieciens, ka mums nāksies viņu atkal nolikt slimības gultā. Nē, mister Klamp, viņai nav ko braukāt apkārt. Kamēr es palikšu nomodā pār mis Kroliju, viņa ne soli no mājas neizspers. Un mana veselība? Par to maza bēda. Es ar prieku to atdodu, scr. Es nolieku šo upuri uz pienākuma altāra.

— Goda vārds, kundze, — nu jau paskarbi ierunājās misters Klamps, — es neņemos atbildēt par mis Krolijas dzīvību, ja viņa joprojām paliek ieslodzīta šai tumšajā istabā. Viņas nervi ir tik satraukti, ka mēs varam viņu zaudēt jau šodien vai rīt; bet, ja jūs vēlaties, lai kapteinis Krolijs kļūst par viņas mantinieku, es jūs nopietni brīdinu, kundze, jūsu pūles vainagosies panākumiem.

- — Žēlīgais dievs! Vai viņas dzīvībai tiešām draud briesmas? — misis Krolija iekliedzās. — Kādēļ, ak, kādēļ, mister Klamp, jūs man to neteicāt agrāk?

Iepriekšējā vakarā misters Klamps un doktors Skvilss bija noturējuši apspriedi par mis Kroliju un tās veselības stāvokli (spriests tika, tukšojot vīna pudeli pie sera Lepina Vorena, ko laulātā draudzene grasījās aplaimot ar trīspadsmito dieva svētību).

— Ir nu gan īsta plēsoņa tas Iiempšīras sievišķis, Klamp, — Skvilss piezīmēja, — sagrābusi nabaga veco Tilliju Kroliju. Sasodīti laba madeira!

— Toties Rodons Krolijs ir gatavais stulbenis, — Klamps atbildēja, — ņemt un apprecēties ar guvernanti! Lai gan tajā skuķī kaut kas ir.

— Zaļas acis, lieliska sejas āda, skaists augumiņš, galviņa darbojas nevainojami, — Skvilss piemetināja. — Kaut kas viņā ir; taču Krolijs tomēr bija muļķis, Klamp.

— Nelabojams muļķis un vienmēr tāds arī bijis, — aptiekārs piekrita.

— Skaidrs, ka vecā viņu aiztrieks ratā, — ārsts turpināja un pēc brīža piebilda: — Mantojumu tā, liekas, atstās pamatīgu.

— Atstās mantojumu, — Skvilss ņirdzīgi atkārtoja. — Esmu gatavs maksāt divsimt mārciņu gadā, lai tikai šī dzīvotu.

— Tas Iiempšīras sievišķis, Klamp, manu zēn, veco nobeigs divu mēnešu laikā, ja vēl ilgi te paliks, — doktors Skvilss sacīja. — Vecs cilvēks .. . nesātīga ēdāja ... nervoza ... sirdsklauves ... spiediens smadzenēs... trieka... un cauri būs. Dabūjiet viņu uz kājām, Klamp, izvelciet svaigā gaisā, vai arī jūsu divsimt mārciņas gadā nebūs pāris nedēļu atalgojuma vērtas. — Un šis mājiens tik tieši iedarbojās uz cienījamo aptiekāru, ka viņš apņēmīgi uzsāka atklāto sarunu ar Bjūta Krolija dzīvesbiedri.

Sagrābusi pie gultas piesaistīto veco dāmu savā varā, misis Krolija klusībā vairākkārt mēģināja panākt, lai viņa grozītu testamentu. Taču nomācošie priekšlikumi ikreiz vēl jo vairāk palielināja mis Krolijas nemitīgās bailes no nāves, un misis Krolija saprata, ka vispirms jāpalīdz sirdzējai atgūt možu garastāvokli un labu veselību un tikai tad var ķerties pie iecerētā dievam tīkamā mērķa piepildīšanas. Un te nu atkal minama jauna mīkla — kurp lai viņu ved? Vienīgā vieta, kur mis Krolijai nebūtu jāsa-stopas ar pretīgo Rodonu, likās baznīca, taču mācītāja sieva pamatoti nojauta, ka tā nu gan nav īstā vieta vecās dāmas uzjautrināšanai. «Būs jāapbraukā Londonas skaistās priekšpilsētas,» viņa nosprieda. «Tās it kā esot pašas gleznainākās visā pasaulē.» Un tā nu viņā pamodās pēkšņa interese par Ilempstedu un Ilorn-siju. viņa atzina arī, ka Daličai ir savi nenoliedzami jaukumi, un, iesēdinājusi upuri karietē, vadāja to pa šiem klusajiem lauku nostūriem, kuplinādama mazos izbraukumus ar sarunām par Rodonu un tā sievu, atstāstīdama ik gadījumu, kas vecajā dāmā spētu viest vēl niknāku sašutumu pret abiem šiem paklīdeņiem.

Iespējams, ka misis Krolija stīgu bija uzvilkusi pārāk cieši. Lai gan viņai izdevās mis Krolijā modināt pienācīgu nepatiku pret nepaklausīgo krustdēlu, taču slimniece sāka nīst arī savu mocītāju, slepus baidījās no tās un alka atbrīvoties. Nepagāja necik ilgs laiks, un viņa noteikti sacēlās pret llaigetu un Ilornsiju. Viņa vēlējās pabraukāties pa Jlaidparku. Misis Krolija zināja, ka tur būs jāsastopas ar pretīgo Rodonu, un viņai izrādījās taisnība. Kādu dienu pēkšņi skatienam pavērās Rodona vieglie rati, kuros blakus vīram sēdēja Rebeka. Mis Krolija ienaidnieka ekipāžā bija ieņēmusi parasto vietu uz pakaļējā sēdekļa, pa kreisi tai sēdēja misis Krolija, pūdelis un mis Brigsa. Mirklis bija satraucošs, Re-bekas sirds iepukstējās straujāk, tikko viņa ieraudzīja pazīstamo karieti; kad abi rati atradās cieši blakus, viņa kā lūgdamās salika rokas un pavērās vecajā dāmā ar mīlestības un padevības pilnu skatienu. Rodons nodrebēja, un viņa seja zem krāsotajām ūsām pjelvīka koši sarkana. Otrajā karietē vienīgi vecā Brigsa jutās aizkustināta un satraukta platām acīm blenza senajos draugos. Mis Krolijas aube bija apņēmīgi pagriezta uz Serpentaina* pusi. Misis Krolija tieši šai brīdī mīlinājās ar pūdeli, saukādama to par savu dārgumiņu, jauko mazulīti, skaisto luteklīti. Karietes turpināja ceļu katra savā rindā.

— Ne velna neiznāca, — Rodons pukojās.

— Pamēģini vēlreiz, Rodon! — Rebeka mudināja. — Vai tu, mīļais, nevarētu ar riteņiem aizķerties aiz viņu ekipāžas?

Rodonam pietrūka drosmes šādam manevram. Kad karietes no jauna sastapās, viņš pielēca kājās, cēla roku, lai sveicienā noņemtu cepuri, un abām acīm cieši vērās mis Krolijā. Taču šoreiz vecā dāma neaizgrieza vaigu; abas ar misis Kroliju viņas raudzījās Rodonam tieši sejā, cietsirdīgi izlikdamās to nepazīstam. Lādēdamies viņš atkrita sēdeklī, pagrieza zirgu nost no parka ceļa un trakās dusmās trieca to uz mājas pusi.

Misis Krolijai šī nu bija spoža un neapstrīdama uzvara. Taču viņa juta arī, kādas briesmas sevī slēpj šādas sastapšanās, jo bija pamanījusi mis Krolijas acīm redzamo satraukumu, tādēļ nolēma, ka dārgās draudzenes veselības uzlabošanai noteikti nepieciešams uz laiku atstāt pilsētu, un jo dedzīgi ieteica Braitonu.

20 NODAĻA KURĀ KAPTEINIS DOBINS UZŅEMAS HIMENEJA SŪTŅA LOMU

Kā tas gadījās, kā ne, kapteinis Viljams Dobins pēkšņi izrādījās par Džordža Osborna un Amālijas precību galveno veicinātāju, sagatavotāju un rīkotāju. Bez viņa līdzdalības šis laulības nemūžam nebūtu notikušas — kapteinis pats sev atzinās un rūgti pasmaidīja, iedomādamies, ka tieši viņam un nevienam citam nākas uzņemties rūpes par šā pāra precībām. Un, kaut ari šāda starpniecība viņam bija vissmagākais uzdevums, kādu vien var iedomāties, taču, ja sauca pienākums, kapteinis Dobins allaž izpildīja to bez liekiem vārdiem un bez vilcināšanās; savā prātā izdomājis, ka mis Sedlija noteikti aizies bojā, ja mīļotais to pievils, viņš nolēma nežēlot pūļu, lai tā paliktu dzīva.

Atturēšos sīki aprakstīt Džordža un Amālijas tikšanos, kad viņš, sava drauga, godavīra Viljama Dobina mudināts, atgriezās, lai kristu pie mīļotās kājām (varbūt drīkstētu teikt — tās apkampienos?). Pat cietāka sirds nekā Džordžam izkustu, paraugoties uz šo jauko sejiņu, ko skumjas un ciešanas bija pārvērtušas līdz nepazīšanai, un uzklausot vientiesīgos, maigos vārdus, kuros meitene pauda savu bēdu stāstu; tā kā Amālija nezaudēja samaņu, kad māte, uztraukumā drebēdama, ieveda pie viņas Osbornu, bet, tikai skumju nastu atvieglodama, nolieca galvu mīļotajam uz pleca un ļāva vaļu neatturamiem tīkamo un veldzējošo asaru plūdiem, vecā misis Sedlija, arī bezgala atvieglota, nolēma, ka labāk pamest jaunos ļaudis vienus, un atstāja Emmiju raudam un skūpstām Džordža roku tik pazemīgi, it kā viņš būtu tās augstākais valdnieks un pavēlnieks, bet tā pati necienīga grēciniece, kas gaida no viņa kaut niecīgāko labvēlību un žēlastību.

Sī pazemība un maigā, padevīgā paklausība bezgala aizkustināja Džordžu Osbornu un glaimoja tā patmīlībai. Šajā naivajā, pakļāvīgajā, uzticamajā būtnē viņš saskatīja verdzeni, un viņa dvēsele savā varas apziņā slepus nodrebēja. Viņš nolēma būt augstsirdīgs kā īsts sultāns, piecelt kājās ceļos noslīgušo Esteri* un ievest to ķēniņienes kārtā; meitenes skumjas un daile likās tikpat aizkustinoša kā tās padevība, tādēļ viņš centās to uzmundrināt, pacilāt un, tā sakot, lai piedot. Visas Amēlijas cerības un jūtas, kas pamazām novīta un izsīka, kopš saule bija novērsusi no viņas savu spožumu, pēkšņi, atguvušas tās gaismu, atplauka jaunā krāšņumā. Uz spilvena dusošajā, laimē starojošajā sejiņā grūti būtu pazīt Amēlijas vaigu, kas iepriekšējā vakarā vēl bija bāls, kā bez dzīvības, vienaldzīgs pret visu pasaulē. Lāga meitene īriete, pēkšņās pārvērtības sajūsmināta, izlūdzās atļauju noskūpstīt šo sejiņu, kas negaidīti bija atguvusi sārtumu. Amālija abām rokām apskāva istabenes kaklu un no visas sirds noskūpstīja meiteni, gluži kā bērns. Viņa jutās atkal maziņa. Tonakt viņa dusēja saldā, atspirdzinošā miegā. Kāda neizteicama laimes straume izlija pār pasauli, kad nākamajā dienā viņu modināja rīta saules stari!

«Šodien viņš atkal būs šeit,» Amēlija domāja. «Viscēlākais un labākais no cilvēkiem.» Un Džordžs no tiesas ticēja, ka ir viens no pašiem cildenākajiem vīriem zemes virsū un nes milzīgu upuri, precēdams šo meiteni.

Kamēr Amēlija un Osborns augšstāvā baudīja burvīgo tête-à-tête, vecā misis Sedlija ar kapteini Dobinu lejā pārsprieda situāciju un jauno ļaužu nākotnes izredzes un iespējas. Misis Sedlija, kaut arī pati savedusi mīlniekus kopā un pametusi tos viskvēlākajos apkampienos, izteica īsti sievišķīgu pārliecību, ka nekāda vara pasaulē nepiespiedīs misteru Sedliju piekrist meitas laulībām ar cilvēku, kura tēvs tik apkaunojoši, nekrietni un briesmīgi to apstrādājis. Un viņa ņēmās gari aprakstīt laimīgos laikus un Sedliju agrāko greznību, kad Osborns vēl pavisam pieticīgi dzīvoja Ņūrodā un tā sieva pazemīgā pateicībā pieņēma Džoza apvalkātās bērna drēbītes, ar kurām misis Sedlija viņu apgādāja, kad pasaulē nāca Osbornu bērni. Šā cilvēka velnišķīgā nepateicība, par to viņa nešaubījās, bija salauzusi mistera Sedlija sirdi, un viņš nemūžam, nemūžam, nē, nemūžam šīm laulībām nepiekritīs.

— Tad viņiem atliek tikai bēgt, kundze, — Dobins smiedamies ierosināja, — sekojot kapteiņa Rodona Krolija un mis Emmijas draudzenes — mazās guvernantes piemēram.

Vai tas maz iespējams? Nē, viņai nekad kaut kas tāds nebūtu iešāvies prātā! Misis Sedlija pagalam uzbudinājās, izdzirdusi šādus jaunumus. Kaut Blenkinsopa to dzirdētu, — tā jau no sākta gala jutusi neuzticību pret šo mis Šarpu. Labi, ka Džozam laimējās izsprukt sveikam un veselam! Un viņa sāka klāstīt mums jau labi zināmo Rebekas un Boglijvolahas kolektora dēku.

Lai nu kā, Dobins mistera Sedlija dusmu baidījās daudz mazāk nekā otra tēva niknuma, tādēļ atzinās savās pamatotajās šaubās un nemierā par vecā, saniknotā Raselskvēra tirāna iespējamo rīcību. «Osborns kategoriski aizliedzis šīs laulības,» Dobins domāja. Viņš zināja, cik Osborns ir cietsirdīgs un nelokāms un kā turas pie reiz izsacītiem vārdiem. «Vienīgā iespēja Džordžam samierināties ar veco,» draugs prātoja, «ja tam gaidāmajā karagājienā izdodas kaut kā sevi parādīt. Ja Džordžs kritīs, bojā ies viņi abi. Bet, ja nu viņam neizdodas izvirzīties, — ko tad? Esmu dzirdējis, ka no mātes viņam nākoties kāda naudas summa ... majora pakāpei pietiks ... vai arī viss jāpamet un jābrauc uz Kanādu laimi meklēt vai jāvelk dzīvīte tepat kādā lauku nostūrī.» Dobinam šķita, ka ar šādu laulāto draudzeni viņam nebūtu nekas pretī doties kaut uz Sibīriju ... un, dīvaini pat to sacīt, šis neapķērīgais un bezgala neapdomīgais jauneklis ne mirkli neieprālojās, ka tieši līdzekļu trūkums, kas liedza turēt greznu karieti un zirgus, un nabadzība, kura neļāva lepni uzņemt draugus, bija šķērslis, kas nostājās ceļā Džordža un mis Sedlijas precībām.

Visi šie svarīgie apsvērumi pamudināja Dobinu domāt, ka laulībām jānotiek iespējami drīzākā laikā. Varbūt arī viņš pats vēlējās, lai viss būtu jau aiz muguras, — tā dažs labs pēc tuvinieka nāves cenšas pasteidzināt apbedīšanu vai arī pirms neizbēgamas šķiršanās drīzāk atvadīties. Skaidrs, ka misters Dobins, reiz ķēries pie šā pasākuma, dedzīgi vēlējās ātrāk tikt ar to galā. Viņš neatlaidīgi urdīja Džordžu rīkoties bez kavēšanās, pierādīja, ka iespējams samierināties ar tēvu, līdzko «Gazette» slejās Džordža vārds tiks kaut kā cildināts. Un, ja būs vajadzīgs, viņš, Dobins, nebaidīsies pats runāt gan ar vienu, gan otru tēvu. Viņš lūdzās Džordžu katrā ziņā nokārtot visu, pirms vēl nav saņemta kuru katru brīdi gaidāmā pavēle pulkam atstāt Angliju un doties karagājienā uz svešām zemēm.

Pilnīgi nodevies savešanas plāniem, ar misis Sedlijas piekrišanu un atļauju, jo lā pati nevēlējās apgaismot vīram šo jautājumu, misters Dobins gāja meklēt Džonu Sedliju viņa pastāvīgajā apmešanās vietā Sitijā — kafejnīcā «Tapioka», kur bēdu sagrauztais vecais džentlmenis kopš liktenīgā trieciena, kad paša kantoris tika slēgts, vadīja savas dienas, rakstīdams un saņemdams vēstules, kuras pēc tam sasēja kaut kādos noslēpumainos sainīšos, bet dažas nēsāja aizbāztas aiz svārku atlokiem. Nevaru iedomāties neko bēdīgāku par izputināta cilvēka rosību, darījumiem un noslēpumiem, — bagātnieku vēstules, apdriskāti, no-speķoti papīreļi, kuros solīta palīdzība un izteikti līdzjūtības apliecinājumi, — to visu viņš rāda ikvienam, domīgi izklādams priekšā, jo tieši uz šiem dokumentiem dibinātas viņa cerības atjaunot kādreizējo bagātību un panākt tālāku uzplaukumu. Arī manam mīļajam lasītājam, bez šaubām, ne reizi vien dzīvē ceļu aizšķērsojis šāds nelaimes putns. Viņš iebīda jūs kādā kakliņā, izvelk no atrautās svārku kabatas papīru sainīti, atraisa aukliņu, paņem to mutē, izmeklē pašas mīļākās vēstules un izklāj jums priekšā; vai jūs gan nepazīstat šo skumjo, šaudīgo, pūsneprātīgo, bezcerīgo skatienu, ar kādu viņš, acis nenolaizdams, raugās jums sejā!

Šādi pārvērtušos Dobins atrada vēl nesen tik žirgto, dzīvespriecīgo un pārtikušo Džonu Sedliju. Kādreiz tik kārtīgi izgludinātie svārki šuvēs rādījās pairuši un pogām cauri spīdēja varš. Vaigi vecajam vīram bija iekrituši un sen jau neskūti, kruzuļi un kaklauts noļukuši karājās zem pārāk lielās vestes.

Kad Sedlijs savās bijušajās dienās kafejnīcā izsauca šampanieti, balss un smiekli viņam skanēja skaļāk par visiem, un sulaiņi palēkdamies metās apkalpot viesi; tādēļ jo sāpīgāk bija noraudzīties, cik pazemīgi un pieklājīgi viņš vērsās pie «Tapiokas» Džona, vecā sulaiņa ar mūžam asarojošām acīm, kurš netīrām zeķēm un nošķiebtām lakkurpēm kājās pasniedza pastāvīgajiem viesiem glāzēs līmi, alvas kausos tinti un uz šķīvjiem gluži kā šķēlēs sagrieztu papīru, jo šajā drūmajā izpriecu vietā, šķiet, nekas cits netika patērēts. Bet Viljamam Dobinam, kurš no vecā džentlmeņa jaunības dienās bieži bija saņēmis pa saujā iespiestam naudas gabalam un neskaitāmas reizes kalpojis par mērķi tā asprātībām, vecais Sedlijs tagad vilcinādamies visai pazemīgi sniedza roku un godāja to par seru. Pēc sagrauztā vecā vīra padevīgā sveiciena un godbijīgās uzrunas Dobinu pārņēma kauns un žēlums, it kā viņš pats būtu vainojams likstās, kas Sedliju novedušas tādā pazemojošā stāvoklī.

— Priecājos, jūs redzot, kapteini Dobin, ser, — Sedlijs sacīja, pāris reižu zaglīgi paglūnējis apmeklētājā (tā garais augums un kareivīgā stāja satrauca viesmīli nošķiebtajās lakādas balles kurpēs, lika iemirdzēties tā pusaklajām acīm un izrāva no snaudas melni tērpto veco sievieti, kas nīka aiz letes starp apķepušām, vecmodīgām kafijas tasītēm). — Kā klājas cienījamam alderma-nim un milēdijai, jūsu dārgajai māmiņai, ser? — Pie vārda «milē-dijai» viņš pameta skatienu uz viesmīli, it kā gribēdams sacīt: «Vai dzirdat, Džon, mums vēl ir arī draugi, turklāt godājami cilvēki, ar stāvokli.» — Vai jūs pie manis darīšanās, ser? Mani jaunie draugi Deils un Spigots patlaban kārto darījumus manā vietā, līdz pagūsim iekārtot jauno kantori; šeit, kā jūs, kapteini, pats sapratīsiet, esmu apmeties tikai pagaidām. Ar ko varam jums pakalpot, ser? Varbūt drīkst kaut ko piedāvāt?

Dobins gaužām apjucis stomīdamies mēģināja bilst, ka nepavisam nejūtoties izsalcis un dzert arī nevēloties, nekādas darīšanas viņam kārtojamas neesot, un viņš atnācis tikai apjautāties par mistera Sedlija veselību un paspiest roku vecam draugam; un viņš piemetināja, necilvēcīgi sagrozīdams patiesību:

— Māte ir gluži vesela ... tas ir, viņa bija ļoti smagi savārgusi, bet tagad tikai gaida pirmo jauko dienu, lai dotos laukā un apciemotu misis Sedliju. Kā klājas misis Sedlijai, ser? Ceru viņu redzēt pie labas veselības. — Un te nu viņš apklusa, pats savas neiespējamās liekulības satriekts, jo diena bija tik jauka un saule spīdēja tik spoži, cik vien iespējams Ivofinkortā, kur atradās «Tapioka», turklāt misters Dobins atcerējās vēl pirms stundas redzējis misis Sedliju, kad savos divričos nogādāja Osbornu kulēm ā un pameta viņu tur tête-à-tête ar mis Amēliju.

— Manu sievu ļoti iepriecinās tikšanās ar milēdiju, — Sedlijs atbildēja, vilkdams ārā papīrus. — Te man ir kāda ļoti laipna vēstule no jūsu tēva, ser, un es palūgšu jūs nodot viņam manus vispadevīgākos sveicienus. Lēdija Dobina mūs gan atradīs daudz mazākā miteklī nekā tas, kurā bijām raduši pieņemt draugus, taču namiņš ir tīri omulīgs, un vispār šāda gaisa maiņa nāk par labu manai meitai, jo viņa pilsētā visu laiku vārguļoja — jūs taču atceraties mazo Emmiju, ser? — jā, jā, krietni vien vārguļoja... — Kamēr vecais džentlmenis runāja, acis viņam nemitīgi šaudījās, un bija skaidri redzams, ka, taustīdams papīru blāķi un ņurcīdams pirkstos nodriskāto sarkano aukliņu, viņš domā pavisam par ko citu.

— Jūs esat karavīrs, — Sedlijs turpināja. — Es jautāju jums, Bil Dobin, vai kāds cilvēks vispār spēja ieprātoties, ka šis Korsikas neģēlis kādreiz atgriezīsies no Elbas? Kad sabiedroto zemju valdnieki pulcējās šeit pagājušajā gadā un mēs tiem Sitijā sarīkojām dineju, ser, un savām acīm skatījām lielo vienprātību, bet pēc tam uguņošanu un ķīniešu tiltu Sentdžeimsa parkā, — vai gan kāds prātīgs cilvēks, ser, toreiz varēja iedomāties, ka miers galu galā nav noslēgts, kaut gan bijām par to jau nodziedājuši dievam pateicību? Es jautāju jums, Viljam, vai man toreiz varēja ienākt prātā, ka Austrijas imperators ir nolādēts nodevējs . . . nodevējs un nekas vairāk? Tieši tas ir īstais vārds — divkosīgs, velnišķīgs nodevējs un intrigants, kurš to vien kāro kā dabūt savu znotu atpakaļ. Un es jums saku — šī Bonaparteļa bēgšana no Elbas ir tikai bezdievīga krāpšana un viltīga sazvērestība, ser, kurā iejaukta puse Eiropas valstu, lai panāktu vērtspapīru kursa krišanos un iedzītu mūsu zemi nabadzībā. Tieši tādēļ arī es atrodos šeit, Viljam. Tieši tādēļ mans vārds nokļuva «Gazette» slejās. Kādēļ, ser? — Tādēļ, ka ticēju Krievijas imperatoram un princim reģentam. Paraugieties! Paraugieties uz maniem papīriem! Palūkojiet, kāds bija vērtspapīru kurss pirmajā martā un cik maksāja franču piecprocentlgās obligācijas, kad es tās iegādājos uz nomaksu. Un kāda tagad tām vērtība? — Tikai slepena sazvērestība, citādi tas nelietis nemūžam nebūtu izmucis. Kur bija Anglijas pilnvarotais, kādēļ tas atļāva viņam aizlaisties? Viņu vajadzētu nošaut, ser... nodot kara tiesai un šaut tik nost, velns lai to parauj!

— Drīz jau mēs dosimies trenkāt Bonapartu, ser, — Dobins sacīja, vecā vīra niknuma satraukts, — dzīslas Sedlijam uz pieres izspiedās, un viņš ar sažņaugtu dūri dauzīja pa saviem papīriem. — Mēs viņu padzīsim, ser, — hercogs jau ir Beļģijā*, un mēs kur.u katru brīdi gaidām pavēli doties ceļā.

— Vajājiet viņu bez žēlastības! Pārvediet šā nelieša galvu, ser! Šaujiet nost to gļēvuli, ser! — Sedlijs auroja. — Es pats ne brīdi nevilcinātos pieteikties, pie visiem... taču esmu salauzts vecs cilvēks, ko izputinājis šis sasodītais neģēlis un vesela banda pašmāju krāpnieku un laupītāju, kurus tikai es pataisīju par cilvēkiem, lai tie tagad vizinātos savās karietēs, — viņš piemetināja, balsij aizlūstot.

Dobinu dziļi aizkustināja agrāk tik laipnā drauga bēdas, jo vecais vīrs likās gluži kā bez prāta no nevarīgā niknuma un pārdzīvotajām bēdām. Pažēlojiet kritušu džentlmeni, jūs, kam nauda un neaptraipīta reputācija ir dzīvē galvenais, — un citādi tas Liekulības Tirgū arī nevar būt.

— Jā, — Sedlijs turpināja, — ir šādas odzes, kuras tu, cilvēks, sildi savā azotē, lai pēcāk tās tev iedzellu. Ir arī tādi ubagi, kuriem tu palīdzi uzrāpties zirgā, bet viņi Levi pirmo ņem un sabradā. Jūs saprotat, par ko es runāju, Viljam Dobin, manu zēn. Runāju par šo uzpūtības pārņemto naudīgo nelieti Raselskvērā, kuru pazinu, kad tam vēl ne šiliņa nebija pie dvēseles; tagad lūdzu dievu cerībā to atkal ieraudzīt tādu pašu ubagu, kādam toreiz pasniedzu draudzīgu roku.

— Esmu kaut ko dzirdējis par to no sava drauga Džordža, ser, — Dobins ierunājās, vēlēdamies drīzāk ķerties pie paša galvenā. — Strīds starp jums un Džordža tēvu pagalam viņu satriecis, ser. Un es patiesībā nāku ar ziņu no sava drauga.

— Ak tad tāds jums uzdevums! — vecais vīrs iebrēcās, pielēkdams kājās. — Ak tā! Varbūt viņš vēlas izteikt man līdzjūtību, ko? Sis vīzdegunīgais nekrietnelis ar švītīgajām manierēm un Vestendas dižmanību* rīkojas patiešām ļoti laipni. Viņš vēl joprojām slaistās ap manu namu, ko? Ja mans dēls būtu īsts vīrs, viņš to nošautu. Jaunais Osborns ir tāds pats nelietis kā viņa tēvs. Un es negribu, ka viņa vārds manā mājā tiek pieminēts. Nolādu to dienu, kad viņu ielaidu pa savām durvīm, un drīzāk esmu ar mieru redzēt savu meitu mirušu pie manām kājām nekā viņam par sievu.

— Džordžs nav vainojams sava tēva nežēlībā, ser. Un par savas meitas mīlestību jūs nesat tādu pašu atbildību kā viņš. Kas jūs tāds esat, ka uzdrīkstaties rotaļāties ar divu jauniešu jūtām un savu iedomu dēļ izpostīt tiem dzīvi?

— Iegaumējiet, ka precības nav izjaucis viņa tēvs! — vecais Sedlijs iekliedzās. — Tās aizliedzu es. Šī ģimene un mana dzimta ir šķirtas uz mūžiem. Esmu zemu kritis, taču tik zemu gan vēl ne, nē, nē. Un to jūs varat pavēstīt visai viņu sugai — dēlam, tēvam, māsām un visiem pārējiem.

— Esmu pārliecināts, ser, ka jums nav ne varas, ne tiesību šķirt abus jauniešus, — Dobins pavisam klusu atbildēja, — un, ja jūs savai meitai nedosiet piekrišanu, viņai nāksies apprecēties bez tās. Nav nekāda iemesla Amēlijai iet nāvē vai vilkt līdzšinējo nožēlojamo dzīvi tikai jūsu stūrgalvības pēc. Manuprāt, viņa Džordžam jau pielaulāta tik cieši, it kā būtu uzsaukta visās Londonas baznīcās. Un vai var atrast vēl labāku atbildi Osborna apsūdzībām — bet apsūdzības viņš taču pret jums ceļ — nekā viņa dēla vēlēšanās ieiet jūsu ģimenē kā jūsu meitas vīram?

Šķita, it kā vecajam Sedlijam pārslīdētu tāda kā gandarījuma atblāzma, kad priekšā tika celts šis pierādījums, lāču viņš joprojām tiepīgi apgalvoja, ka viņa piekrišana Amēlijas un Džordža laulībām savu mūžu netiks dota.

— Tad mums būs jāiztiek bez jūsu atļaujas, — Dobins smaidīdams sacīja un pastāstīja misteram Sedlijam to pašu, ko iepriekš bija atklājis misis Sedlijai, — par Rebekas bēgšanu ar kapteini Kroliju. šī ziņa veco džentlmeni acīm redzami uzjautrināja.

— Jūs, kapteiņi, nu gan esat velna zēni! — viņš teica, pārsiedams papīrus, un viņa sejā parādījās kaut kas līdzīgs Smaidam, tā ka tikko ienākušais viesmīlis ar apsarkušajām acīm pārsteigts palika stāvam, jo viņš vēl ne reizi, kopš Sedlijs sāka iegriezties šai drūmajā kafejnīcā, nebija manījis tam šādu sejas izteiksmi.

Iespējams, ka doma par varbūtējo triecienu, ko viņš spētu dot savam naidniekam Osbornam, remdēja vecā džentlmeņa ciešanas, jo, kad saruna bija galā, viņi ar Dobinu šķīrās kā gluži labi draugi.

— Manas māsas stāsta, ka viņai piederot dimanti baloža olas lielumā, — Džordžs smiedamies teica. — Tie droši vien jauki izceļ viņas sejas krāsu! Un kur tad pamatīgā iluminācija, kad viņa apliek dārgakmeņus ap kaklu! Piķa melnie mati tai tikpat sprogaini kā Sambo cirtas. Varu iedomāties, ka viņa bija iekārusi ari riņķi degunā, kad devās uz pieņemšanu galmā; trūkst vēl tikai spalvu pušķis matu cekulā — un mežoņu daiļava gatava!

Tā Džordžs sarunā ar Amēliju atļāvās pajokot par kādu jaunu dāmu, ar kuru tā tēvs un māsas nesen bija iepazinušies un kura Raselskvēra ģimenē bija kļuvusi par bezgalīgas apjūsmas objektu. Ļaudis runāja, ka tās īpašumā ietilpstot neskaitāmas plantācijas Rietumindijā, pamatīgas naudas summas valsts vērtspapīros un pie tās vārda Austrumindijas akcionāru sarakstā stāvot trīs zvaigznītes. Viņai piederēja muiža Sarrijā un nams Portlendpleisā. Bagātās Rietumindijas mantinieces vārdu ar īpašu cieņu atzīmēja «Morning Post». Misis Hegistona, pulkveža Hegistona atraitne, jaunās dāmas radiniece, bija viņas pastāvīgā pavadone sabiedrībā un arī saimniecības vadītāja. Viņa tikko nāca no skolas sola, kur bija ieguvusi izglītību, un Džordžs un tā māsas iepazinās ar viņu kādās viesībās vecā Ilalkera namā Devonšīrpleisā (firma «Iialkers, Buloks un kompanjoni» uzturēja senus tirdzniecības sakarus ar viņas dzimtu Rietumindijā). Abas Osbornu meitenes jauno paziņu applūdināja ar bezgalīgas sirsnības izpausmēm, ko mantiniece uzņēma visai labvēlīgi. «Bārene ar šādu stāvokli — pie tam viņas nauda — ak, cik interesanti!» dvesa mis Osbornas. No Ilalkera balles viņas atgriezās aizrāvušās ar jauno draudzeni un vienā laidā melsa par to mis Virtai, savai laika kavētājai; viņas bija paspējušas norunāt turpmākās tikšanās un jau nākamajā dienā sēdās karietē un devās apciemot jauno paziņu. Misis Hegistona, pulkveža Hegistona atraitne un lorda Binkija radiniece, kas allaž par lordu vien runāja, satrieca nepiedzīvojušās meitenes ar pārlieko augstprātību un neapslāpējamo tieksmi pļāpāt par saviem radiem; toties Rodu jaukāku nemaz nevarēja iedomāties — viņa bija tik mīļa — pali sirsnība un laipnība — varbūt viņai nedaudz pietrūka slīpējuma, taču to atsvēra lielā labsirdība. Meitenes tūliņ sāka cita citu saukt vārdā.

— Tev vajadzēja redzēt viņas tērpu galma pieņemšanā,. Emmij! — Osborns smiedamies iesaucās. — Viņa atnāca pie manām māsām parādīties, pirms milēdija Binkija, arī Hegistona radiniece, ieveda viņu galmā. Sī Hegistona, acīm redzot, ir rados ar ikvienu slavenību. Dimanti uz viņas kakla zaigoja kā Voksholas ugunis tai naktī, kad bijām tur iegriezušies. (Vai atceries, Emmijr

Voksholu un Džozu dziedam savai mīļajai, dārgajai, sirdsmīļo-tajai?) Dimanti un sarkanbrūnā ādas krāsa, — iedomājies, dārgā, šo neaprakstāmo kontrastu... un kur nu vēl baltās spalvas matos... gribēju teikt — vilnā! Auskari viņai bija kā svečturi — ņemt tik un aizdedzināt, goda vārds! — un dzeltenais atlasa trēns vilkās nopakaļus kā komētas aste.

— Cik viņai varētu būt gadu? — Emmija iejautājās Džordžam, kurš viņu salabšanas rītā neatlaidīgi tērgāja par šo tumšādaino dārgumu — tērgāja tā, kā spēja viņš vienīgais visā pasaulē.

— Liekas, šai melnajai princesei vajadzētu būt tā ap divdesmit divi, divdesmit trīs, kaut arī viņa tikko beigusi skolu. Ja tu redzētu, kāds viņai rokraksts, — īstie ķeburi! Parasti viņas vēstules raksta pulkveža Hegistona atraitne, bet reiz pašpaļāvības uzplūdos viņa pati bija ķērusies pie spalvas un atrakstījusi manām māsām, — satīns bija pārvērties par zatingu un svētais Džcimss par svēto džemu.

— Nu tad skaidrs, ka tā ir mis Svorca, mūsu pansionāta privileģētā audzēkne, — Emmija sacīja, atcerēdamās labsirdīgo jauno mulāti, kura bija satraukta līdz histērijai, kad Amēlija atstāja mis Pinkertonas skolu.

— Jā, tieši tā viņu sauc, — Džordžs piekrita. — Viņas tēvs bijis Vācijas ebrejs — vergu īpašnieks, — stāsta, tam bijuši šādi vai tādi sakari ar Kanibālu salām. Pagājušajā gadā viņš nomiris, un mis Pinkertona pabeigusi Rodas izglītošanu. Viņa var nospēlēt divus gabalus uz klavierēm, prot nodziedāt trīs dziesmiņas un spēj uzrakstīt pāris vārdu, ja misis Hegistona tos izburto priekšā; taču Džeina un Marija iemīlējušas viņu gluži kā miesīgu māsu.

— Labāk viņas būtu iemīlējušas mani, — Amēlija domīgi noteica. — Pret mani viņas allaž izturējušās visai vēsi.

— Manu mīļo bērniņ, viņas būtu tevi iemīlējušas, ja tev piederētu divsimt tūkstošu mārciņu, — Džordžs atbildēja. — Tādā garā nu viņas ir audzinātas.i Mūsu sabiedrībā cilvēku vērtē tikai pēc skaidras naudas. Mēs dzīvojam starp baņķieriem un Sitijas dižvīriem — lai viņi visi nolādēti! — kur ikviens, sarunādamies ar otru, kabatā jau žvadzina ginejas. Tāds ir šis ēzelis Freds Bu-loks, kurš grasās precēt Mariju, tāds ir Goldmors, Austrum-indijas sabiedrības direktors, tāds ir Diplijs, tauku tirgotājs, viens no mūsējiem, — Džordžs iesmējās un samulsis nosarka. — Pie velna ar visiem šiem mantraušiem un iznireļiem! Es beidzos nost aiz garlaicības viņu lepnajās dinejās. Tēva muļķīgi greznajās dzīrēs no kauna nezinu, kur acis likt. Esmu radis dzīvot starp džentlmeņiem, ievērojamiem sabiedrības cilvēkiem, Emmij, nevis ar šo tirgoņu bandu, kas to vien zina kā rīt bruņurupuča zupu. Mīļā, mazā meitene, tu esi vienīgā mūsu aprindās, kas jebkad izskatījusies, domājusi vai runājusi kā lēdija; un tas tādēļ, ka tu esi eņģelis un citāda nemaz nespēj būt. Nemēģini protestēt! Tu un tikai tu esi vienīgā lēdija. Vai to nebija ievērojusi arī mis Kro-lija, kura uzturējusies pašās labākajās Eiropas aprindās? Un, ja runājam par Kroliju, karaļa gvardu, — jods ar ārā! — lielisks zēns — man viņš patīk tieši tāpēc, ka apprecēja meiteni, ko pats bija izvēlējies.

Arī Amēlija tā paša iemesla dēļ bija visai sajūsmināta par misteru Kroliju, ticēja, ka Rebeka jutīsies ar viņu laimīga, un cerēja (te viņa pasmējās!), ka Džozs kaut kā jau to pārdzīvošot. Un tā abi jaunieši čaloja gluži kā senajās dienās. Amēlija bija atguvusi agrāko ticību līgavainim, kaut arī sīkumainā greizsirdībā vērsās pret mis Svorcu un apgalvoja, ka briesmīgi baidoties — ak, šī mūzā liekule! — vai tikai Džordžs viņu neaizmirsīšot šīs mantinieces, tās naudas un Sentkitsas īpašumu dēļ. Taču īstenībā viņa bija pārlieku laimīga, lai nodotos bažām, šaubām vai ļaunām nojautām; juzdama atkal Džordžu sev pie sāniem, viņa vairs nebaidījās nekādu mantinieču, ne skaistuļu, ne jebkādu briesmu.

Kad kapteinis Dobins to pēcpusdienu, vissiltāko jūtu vadīts, atgriezās pie mīlas pāra, viņa sirdi pildīja prieks, redzot, ka Amēlija it kā no jauna atdzimusi, — kā viņa smējās, kā čivināja un dziedāja pie klavierēm vecās, mīļās dziesmiņas, līdz meitenes treļļus pēkšņi pārtrauca durvju zvans, vēstīdams, ka no Sitijas atgriezies misters Sedlijs, un Džordžam lika dots mājiens pazust.

Viens vienīgs laipns smaids sveicienam — un arī tas pats bija tīrā liekulība, jo Dobina ierašanās Amēliju patiesībā kaitināja, — vairāk mis Sedlija kapteinim pa visu apmeklējuma laiku neveltīja ne vismazāko uzmanību. Taču viņš jutās apmierināts, redzot meiteni laimīgu, un pateicīgs, ka arī viņam bijis ļauts piedalīties šīs laimes kaldināšanā.

XXI NODAĻA ĶILDA PAR KĀDU MANTINIECI

Iemīlēt jaunu dāmu ar tādām jaukām īpašībām kā mis Svor-cai nav nekāds grūtais uzdevums, tādēļ vecā mistera Osborna sirdī modās godkārības pilns sapnis, kuru īstenībā pārvērst vajadzēja tieši mis Svorcai. Visai pacilāts viņš laipni atbalstīja savu meitu draudzīgās attieksmes pret jauno mantinieci un apgalvoja, ka viņam kā tēvam esot sirsnīgs prieks redzēt savu bērnu simpātijas tik pareizi ievirzītas.

— Mūsu pieticīgajā Raselskvēra namā, — viņš sacīja mis Ro-dai, — jūs, mīļā jaunkundz, protams, neatradīsiet ne tādu greznību, ne tik lepnu sabiedrību, pie kādas esat pieradusi Vestendā. Manas meitas ir vienkāršas, atklātas meitenes, kam sirds pukst īstajā vietā, un pieķeršanās jums dara viņām godu — tieši tā, — dara viņām godu. Pats arī esmu vienkāršs, neievērojams britu tirgonis — godīgs vīrs, kā to var apliecināt mani cienījamie draugi Ilalkers un Buloks, kuri uzturēja tirdznieciskus sakarus ar jūsu mīļoto nelaiķa tētiņu. Jūs pārliecināsieties, ka mūsu ģimene ir draudzīga, vienkārša, laimīga un — uzdrīkstos teikt — godājama saime, — pieticīgs galds, pieticīgi cilvēki, taču jūs tiksiet silti uzņemta, mana mīļā mis Roda . . . Roda, ļaujiet man saukt jūs vārdā, jo no sirds esmu jūs iemīlējis, patiesi no visas sirds. Esmu atklāts cilvēks, un jūs man patīkat. Glāzi šampanieša! Hiks, pasniedziet šampanieti mis Svorcai!

Diez vai vērts šaubīties, ka vecais Osborns ticēja visam, ko teica, un ka meiteņu mīlestības apliecinājumi mis Svorcai bija ņemami gluži nopietni. Liekulības Tirgū pieķeršanās bagātiem cilvēkiem ir visai parasta parādība. Ja paši vienkāršākie ļautiņi jūt slieksmi ar vislielāko labvēlību raudzīties uz prāvu bagātību (izaicinu jebkuru britu tautas pārstāvi atklāti pasacīt, ka priekšstats par pārticību neiedveš viņā godbijību un tīksmi; nu kaut vai jums paziņotu, ka cilvēks, kurš sēž jums blakus pie pusdienu galda, ir pusmiljona īpašnieks, — vai jūs nepalūkotos viņā ar īpašu interesi?) — ja vienkāršie ļautiņi jūtas nevarīgi naudas varas priekšā, kā tai spētu neklanīties dzīves vētrās rūdīti vīri! Viņu jūtas trauktin trauc pretī naudai, lai to laipni sveiktu. Viņu sirds siltums pats no sevis liecas pie šīs naudas neatvairāmā īpašnieka. Pazīstu dažu labu cienījamu cilvēku, kas uzskata zem sava goda draudzēties ar ļaudīm, kuri nav sasnieguši zināmu turību vai stāvokli sabiedrībā. Viņi paļauj vaļu jūtām tikai piedienīgos gadījumos. Par pierādījumu teiktajam noder Osbornu ģimene — lielākā daļa šīs ģimenes locekļu veselus piecpadsmit gadus nebija spējuši izjust ne visniecīgāko sirsnību pret Amēliju Sedliju, toties mis Svorcu viena vienīga vakara laikā iemīlēja tik cieši, ka pat viskvēlākais aizstāvis draudzībai no pirmā acu uzmetiena neko vairāk nevarētu vēlēties.

Tā nu gan Džordžam būtu izdevība (vienā balsī apliecināja māsas un mis Virta) — apprecēties ar mis Svorcu, un cik viņa nesalīdzināmi pārāka par šo nenozīmīgo skuķi Amāliju! Tāds iznesīgs zēns kā Džordžs, tik skaists, sabiedrisks un apdāvināts, būtu viņai īstais vīrs.

Balles Portlendpleisā, reprezentēšanās galmā, iepazīšanās gandrīz vai ar visiem Anglijas periem — šādas un līdzīgas ainas drūzmējās jauno dāmu iztēlē, un viņas runāja vairs tikai par Džordžu un lieliskajām nākotnes izredzēm, kas to sagaida kopā ar viņu mīļoto jauno draudzeni.

Arī vecais Osborns domāja, ka ar mis Svorcu viņa dēlam paveras vislieliskākās izredzes. Džordžs varētu atstāt armiju, ietikt parlamentā — kļūt par izcilu personu kā sabiedrībā, tā valdībā. Vecā vīra asinis vai vārījās īsti patriotiskā sajūsmā, jo viņš gara acīm jau skatīja Osbornu vārdu ar dēla gādību ievestu dižciltīgo sarakstos un sevi pašu par slavas vainagotas baronetu ģints ciltstēvu. Viņš cītīgi apklausījās Sitijā un biržā, līdz izdibināja pēdējo sīkumu par mantinieces bagātībām — kā tās līdzekļi izvietoti un kur atrodas tās īpašumi. Jaunais Freds Buloks, viens no galvenajiem ziņu pienesējiem, pats labprāt būtu izmēģinājis laimi ar mis Svorcu (vismaz tā šis jaunais baņķieris izsacījās), taču rokas tam saistīja Marijai Osbornai dotais solījums. Tā kā nebija nekādu iespēju dabūt mantinieci par sievu, nesavtīgais Freds bija ar mieru pieņemt to par svaini.

— Lai tik Džordžs nekavējas, un viņa būs tam rokā! — tāds bija Freda padoms. — Lai kaļ, kamēr dzelzs karsta, — saprotiet pats, pagaidām viņa pilsētā ir gluži sveša, bet nepaies ne pāris nedēļu, un no Vestendas uzradīsies kāds nolādēts zellis ar tituliem un izputinātiem zemes īpašumiem un atstās mūs, Sitijas vīrus, ar garu degunu, kā pagājušajā gadā izdarīja lords Ficrufuss ar mis Grogremu, kura jau bija saderēta Poderam no firmas «Poders un Brauns». Jo drīzāk šis darbiņš būs paveikts, jo labāk, mister Osborn, — tādas ir manas domas, — sacīja misters Buloks, taču, kad Osborns bija aizvēris aiz sevis bankas durvis, baņķieris atcerējās Amēliju, cik viņa gan skaista un kā mīlēja Džordžu Osbornu, un viņš ziedoja vismaz desmit minūtes no sava dārgā laika, lai nožēlā apcerētu lielo postu, kas nācis pār šo nelaimīgo meiteni.

Tādējādi, kamēr Džordža Osborna cēlās jūtas un viņa krietnā drauga un labā gara Dobina pūles nogādāja jauno dīkdieni atpakaļ pie Amēlijas kājām, Džordža vecāki un māsas gatavoja viņam spožu karjeru un tiem pat ne sapnī nerādījās, ka Džordžs spētu šādai izdevībai pretoties.

Kad Osborns, vecākais, deva «mājienu», kā viņš pats to sauca, tad pat vistrulākais stulbenis nevarētu pārprast, ko viņš ar šo mājienu grib teikt. Ar kājas spērienu nolidinājis sulaini pa kāpnēm, Osborns sacīja, ka esot devis tam mājienu par atbrīvošanu no darba. Tāpat ar parasto atklātību un takta izjūtu viņš piedāvājās mis llegistonai pasniegt čeku par piectūkstoš mārciņām dienā, kad viņa dēls apprecēsies ar tās aizbildināmo, nosaukdams šo priekšlikumu par mājienu un uzskatīdams to par augstāko sasniegumu diplomātijā. Arī pie Džordža viņš beigu beigās vērsās ar vienu no šādiem mājieniem — pavēlēja tam nekavējoties apprecēt mantinieci tieši tāpat, kā būtu licis virssulainim atkorķēt pudeli vai kantoristam uzrakstīt vēstuli.

Sis visai pavēlnieciskais mājiens krietni vien satrauca Džordžu. Viņš patlaban izbaudīja pirmo sajūsmu un prieku no jauna atsāktajā mīlas dēkā ar Amēliju, kas viņam tagad šķita neizsakāmi tīkama. Viņas izskats un izturēšanās tik loti atšķīrās no mantinieces izdarībām, ka doma par iespējamām precībām ar mis Svorcu likās divkārt smieklīga un pretīga. «Karietes un ložas operā,» viņš domāja, «ak vai, ja mani tur ieraudzītu kopā ar šo tumšādaino daiļavu!» Te vēl jāpiebilst, ka Osborns, jaunākais, stūrgalvībā varēja droši mēroties ar Osbornu, vecāko, — ja viņš kaut ko iekāroja, tad tikpat neatlaidīgi centās to sasniegt un ar tādu pašu niknumu aizsvila dusmās kā tēvs barguma uzplūdos.

Jau pašā pirmajā dienā, kad tēvs skaidri un gaiši bija devis Džordžam mājienu nolikt savas labākās jūtas pie mis Svorcas kājām, viņš visādi centās novilcināt atbildi.

— Jums par to vajadzēja padomāt nedaudz agrāk, ser, — Džordžs sacīja. — Patlaban nekas nav izdarāms, jo mēs dienu no dienas gaidām pavēli doties ceļā uz kontinentu. Gaidiet, kamēr atgriezīšos, — ja vispār atgriezīšos. — Un viņš ņēmās pārliecināt tēvu, ka brīdis, kad pulks kuru katru dienu var atstāt Angliju, šādām sarunām izmeklēts gaužām aplam, ka tās dažas dienas vai nedēļas, ko viņiem lemts pabūt mājās, katrā ziņā jāizmanto darījumu kārtošanai, nevis mīlas dēkām, — tām atradīsies diezgan laika, kad viņš pārnāks mājās ar majora dienesta pakāpi. — Es jums apsolu, — viņš pašpārliecināts sacīja, — lai nu šā vai tā — Džordža Osboma vārdu jūs avīzē «Gozette» izlasīsiet.

Tēva atbilde pamatojās uz ziņām, ko viņš bija smēlies Sitijā, — proti, zeļļi no Vestendas vismazākās vilcināšanās gadījumā nemaldīgi nocelšot mantinieci no deguna priekšas; un, ja nu Džordžs negribot mis Svorcu tūliņ apprecēt, lai vismaz rakstiski nokārtojot saderināšanos, kas stāšoties spēkā pēc viņa atgriešanās Anglijā, jo tāds cilvēks, kas, mājās sēdēdams, varot saņemt desmit tūkstošus gada, katra ziņa esot galīgs stulbenis, riskēdams ar savu dzīvību kaut kur svešā malā.

— Tātad jūs vēlaties, lai es izrādītos gļēvulis, ser, un lai mūsu vārds tiktu apkaunots mis Svorcas naudas dēļ, — Džordžs pārtrauca tēvu.

Sī piezīme samulsināja veco džentlmeni, taču atbildi vajadzēja dot, un, tā kā galīgais lēmums jau bija pieņemts, viņš sacīja:

— Rīt jūs pusdienosiet pie mums, ser, un ik reizi, kad mūsu namā viesosies mis Svorca, jūs uzturēsieties šeit, lai apliecinātu tai savu cieņu. Ja jums nepieciešama nauda, iegriezieties pie mistera Čopera!

Tādējādi Džordžam ceļā stājās jauns šķērslis, draudēdams izjaukt ar Amēliju saistītos nākotnes plānus, kurus viņi divatā ar Dobinu bija iztirzājuši vairākās slepenās apspriedēs, Viņa drauga uzskati par turpmākās rīcības virzienu mums jau ir zināmi. Bet Osborns pats, — ja viņš reiz bija nodevies kādai idejai, ikviens jauns šķērslis viņa apņēmību spēja tikai stiprināt.

Tumšādainais mērķis, pret ko vērsās šī sazvērestība, kurā piedalījās Osbornu dzimtas vadošās personas, ne sapņos nenojauta, kādi plāni pret to tiek kaldināti (lai cik savādi tas arī liktos, mis Svorcas draudzene un goda dāma neatrada par vajadzīgu izpaust noslēpumu), un, uzskatīdama jauno meiteņu glaimus par vispatiesākajām jūtām un, kā jau iepriekš parādījām, pati pēc dabas būdama kaisla un nesavaldīga, uz viņu mīlestību atbildēja ar gluži tropisku kvēli. Bet, ja gribam būt līdz galam patiesi, jāatzīst, ka arī mis Svorcai bija savi patmīlīgi nodomi, kas viņu vilktin vilka uz Raselskvēra namu, — īsi sakot, viņai šķita, ka Džordžs Osborns ir sevišķi tīkams jauneklis. Džordža vaigubārda jau pašā pirmajā vakarā, kad viņa to ieraudzīja ballē pie mesjē Halkeriem, bija atstājusi neizdzēšamu iespaidu, taču mēs zinām, ka viņa nebūt nebija pirmā, ko šī bārda spēja savaldzināt. Džordža manierēs vaļība apvienojās ar melanholiju, gurdenība ar svelmainu kvēli. Viņā varēja jaust cilvēku, kam nav svešas ne kaislības, ne slepenas, plosošas sāpes, ne riskanti piedzīvojumi. Balss viņam bija zema un skanīga. Viņš varēja apjūsmot silto vakaru vai piedāvāt galda kaimiņienei saldējumu tik skumjā un piekļāvīgā tonī, it kā darītu tai zināmu mātes nāvi vai grasītos atzīties mīlestībā. Viņš tālu pārspēja visus jaunos frantus no sava tēva aprindām un šo trešās šķiras ļautiņu vidū šķita īsts varonis. Dažs labs ņirgājās par viņu un izturējās naidīgi. Citi, kā, piemēram, Dobins, viņu fanātiski apjūsmoja. Lai nu kā,

Džordža vaigubārda jau bija sākusi iedarboties un paņēma savā varā mis Svorcas maigās jūtas.

Kad vien radās kaut mazākā izdevība sastapt Džordžu Rasel-skvērā, šī labsirdīgā vientiesīte kā sadegusi trauca apciemot savas mīļās mis Osbornas. Viņa izsvieda milzīgas summas, pirkdama jaunus tērpus, aproces, cepurītes un neiespējamus spalvu pušķus. Vislielākajā rūpībā viņa greznojās, lai tikai būtu iekarotājam tīkama, un lika lietā visas necilās dotības, lai iegūtu tā labvēlību. Meitenes visdziļākajā nopietnībā lūdza viņu kaut ko nodziedāt vai nospēlēt, un viņa paklausīgi nodungoja savas trīs dziesmiņas un noplinkšķināja abus klavieru gabalus, kad vien tika lūgta, pati turklāt izbaudīdama ar katru reizi lielāku prieku. So izmeklēto priekšnesumu laikā mis Virta un Rodas goda dāma allaž apmetās turpat tuvumā, iegrimušas sarunās par pērieni un apspriezdamas augstākās sabiedrības tenkas.

Otrā dienā pēc tē,va dotā mājiena, kad līdz pusdienām bija atlicis pavisam neliels laika sprīdis, Džordžs vāļājās viesistabā pa dīvānu īpaši piedienīgā dabiski grūtsirdīgā pozā. Pēc tēva norādījuma viņš bija apmeklējis misteru Čoperu Sitijā (lai gan vecais džentlmenis piešķīra dēlam krietnas summas, tās netika dotas kā pastāvīga kabatas nauda, bet kā apbalvojums sevišķas labvēlības mirkļos). Pēc tam viņš trīs stundas bija pavadījis Fulemā kopā ar Amēliju —- ar savu mīļo, mazo Amēliju; pārradies mājās, Džordžs viesistabā sastapa māsas stīvinātā muslīnā tērptas (atraitnes bija nometušās tērzēt kaut kur dibenplānā), bet lāga dvēseli Svorcu ievīstītu tās iecienītajā dzintara krāsas atlasā ar tirkīzu aprocēm, neskaitāmiem gredzeniem, ziediem, spalvām un visneiespējamākiem kruzuļiem un vizuļiem —- izrotājušos tikpat eleganti kā skursteņslauķis uz augstiem svētkiem.

Veltīgi izpūlējušās iesaistīt brāli sarunā, meitenes sāka tērgāl par jaunākajām modēm un pēdējo pieņemšanu galmā, līdz Džor-džam no viņu pļāpām sametās nelabi ap dūšu. Viņš salīdzināja meiteņu izturēšanos ar mazās Emmijas uzvedību — viņu spalgo ķērkšanu ar tās liego, dzidri skanīgo balstiņu, viņu stīvās pozas un neveiklos žestus ar tās biklajām, maigajām kustībām un nemāksloto pievilcību. Nabaga Svorca bija novietota krēslā, kur agrāk mēdza sēdēt Emmija. Dārgakmeņiem apkrautās rokas neveikli izplestiem pirkstiem viņa turēja uz dzintara krāsas atlasā tērptajiem ceļiem. Auskari un vizuļi laistījās, un pati viņa nemitīgi bolīja apaļās acis. Ik kustība pauda pašpārliecību, un viņa ticēja, ka ir neatvairāma. Māsām vēl nekad nebija gadījies redzēt ar tādu gaumi izmeklētu atlasu.

«Pie velna!» Džordžs stāstīja kādam tuvam draugam. «Viņa izskatījās pēc ķīniešu dieviņa, kam tik vien darba kā ņirgt zobus un klanīt galvu. Goda vārds, Vil, daudz netrūka, un es būtu tai metis ar dīvāna spilvenu.» Tomēr viņš jūtu izpausmi bija savaldījis.

Māsas sāka spēlēt «Kauju pie Prāgas».

— Izbeidziet šo nolādēto ērmošanos! — trakā niknumā no dīvāna ieaurojās Džordžs. — Tā mani padarīs ārprātīgu. Nospēlējiet, lūdzu, mums kaut ko, mis Svorca! Uzdziediet kādu dziesmiņu, vienalga ko, tikai ne šo «Kauju pie Prāgas».

— Vai lai dziedu «Zilaci Mēriju» vai āriju no «Kabineta»? — apjautājās mis Svorca.

— Dziediet jauko āriju no «Kabineta»! — atsaucās māsas.

— To jau mēs noklausījāmies, — no dīvāna atskanēja cilvēk-nīdēja iebildums.

— Vēl es varētu nodziedāt «Flevi du Tadži», — maigā balsliņā piedāvājās mis Svorca, — ja vien man būtu vārdi.

Sis nu bija pēdējais numurs cienījamās jaunās dāmas repertuārā.

— O, «Fleuve du Tagc»[36]! — iesaucās mis Marija. — Mums arī ir šī dziesmiņa. — Un viņa aizskrēja pēc nošu grāmatiņas.

Šo dziesmu, kas tobrīd skaitījās jaunākais modes kliedziens, meitenēm izrādījās dāvājusi kāda draudzene, un uz notīm bija rakstīts tās vārds. Mis Svorca beidza priekšnesumu, Džordžam skaļi aplaudējot (jo viņam ienāca prātā, ka tā ir Amēlijas mīļākā dziesmiņa), un, cerēdama, ka varbūt nāksies atkārtot, knibināja notis, līdz viņas skatiens pēkšņi apstājās pie pirmās lapas, kur stūrī bija rakstīts — «Amēlija Scdlija».

— Ak kungs! — mis Svorca iekliedzās un aši apsviedās uz klavieru soliņa. — Tā taču manu Amēlija! Amēlija, ar kuru mēs kopā mācījāmies pie mis Pinkertonas Ilammersmitā. Tā noteikti ir viņa. Un šis ir viņas rokraksts!... Pastāstiet man par viņu ... kur viņa patlaban atrodas?

— Nepjeminiet šo personu! — steidzīgi iesaucās mis Marija Osborna. — Viņas ģimene sevi apkaunojusi. Viņas tēvs piekrāpa mūsu tētiņu, un viņa pati... viņas vārds šeit nekad vairs nedrīkst tikt minēts. — Tā bija mis Marijas atmaksa Džordžam par «Kauju pie Prāgas».

— Jūs esat Amēlijas draudzene? — Džordžs iesaucās, pielēkdams kājās. — Lai dievs jūs svētī, mis Svorca! Un neticiet, ko stāsta meitenes! Lai nu kurš, bet viņa ir gluži bez vainas. Amālija ir viskrietnākā...

— Neaizmirsti, Džordž, ka par viņu nedrīkst runāt! — iesaucās Džeina. — Tētiņš taču aizliedza!

— Kurš man var kaut ko aizliegt! — Džordžs atkliedza. — Es tā kā tā runāšu. Sacīšu, ka viņa ir vislabākā, visjaukākā, viscēlākā, visburvīgākā meitene visā Anglijā, un, vai viņas tēvs bankrotējis vai ne, manas māsas nav viņas mazā pirkstiņa vērtas. Ja Amēlija jums nav vienaldzīga, mis Svorca, ejiet apciemojiet viņu; patlaban draugi viņai vajadzīgi vairāk par visu, un esmu pārliecināts — dievs svētīs ikvienu, kas draudzīgi sniegs viņai roku. Katrs, kas piemin Amāliju ar labu, ir arī mans draugs, bet, kurš iedrošināsies bilst kaut vārdu pret viņu, — mans ienaidnieks. Pateicos jums, mis Svorca! — Un viņš steidzās paspiest meitenei roku.

— Džordž! Džordž! — lūdzoši iespiedzās viena no māsām.

— Atkārtoju, — kvēli apliecināja Džordžs, — katrs, kas mīl Amāliju Sed ... — Tālāk viņš netika. Vecais Osborns bija ienācis istabā un stāvēja bāls aiz niknuma, zvērojošām acīm.

Lai arī Džordžs bija apklusis pusvārdā, taču aizkaitināts viņš spēja riezt krūtis pretim kaut visām Osbornu ģints paaudzēm; drīz vien atjēdzies, viņš par atbildi tēva iznīcinošajam skatienam pavērsa pret to tik nelokāmas apņēmības pilnas acis, ka vecais virs savukārt satrūkās un novērsa skatienu. Viņš juta, ka gaidāma nepatīkama ķilda.

— Misis Ilegistona, vai drīkstu vest jūs pie pusdienu galda? — viņš sacīja. — Piedāvā roku mis Svorcai, Džordž!

Un viņi devās lejup pa kāpnēm.

— Mis Svorca, es mīlu Amāliju, un mēs esam saderēti gandrīz vai kopš dzimšanas, — Osborns stāstīja savai galda dāmai un visu azaida laiku tērzēja bez mitas, pārsteigdams pats sevi un uzbudinādams tēva jau tā saspringtos nervus pirms neizbēgamās cīņas, kurai vajadzēja sākties tūliņ pēc dāmu aiziešanas.

Atšķirība starp tēvu un dēlu bija nenoliedzama: tēvs strauji aizsvila dusmās un naidā, dēls toties trīskārt pārspēja tēvu aukstasinībā un drosmē un prata ne tikvien uzbrukt, bet arī aizsargāties pret triecieniem; sapratis, ka pienācis brīdis izšķirošajai kaujai, Džordžs pie galda izturējās apbrīnojami mierīgi un pusdienoja ar jo labu ēstgribu. Turpretim vecais Osborns nervozēja un daudz dzēra. Sarunas ar dāmām viņam vairs nevedās, jo Džordža aukstasinība iesvēla viņu arvien trakākā niknumā. Vecais vīrs vai prātu zaudēja, kad Džordžs vienā mierā, pavēdinājis salveti, pārlieku švītīgi paklanījās un atvēra dāmām durvis, pēc lam ielēja glāzē vīnu, šmakstinādams to nogaršoja un paraudzījās tēvam tieši sejā, it kā sacīdams: «Cienījamie gvardu kungi, atklājiet pirmie uguni!» Vecais vīrs savukārt nodrošinājās ar munīciju, taču karafe aizdomīgi notinkšķēja pret glāzi, kad viņš mēģināja to piepildīt.

Beidzot, smagi noelsies, pietvīcis pār visu seju, viņš iesāka, balsij aizlūstot:

— Kā jūs iedrošinājāties, ser, minēt šīs personas vārdu manā viesistabā mis Svorcas klātbūtnē? Es jautāju jums, ser, — kā jūs to iedrošinājāties?

— Acumirkli, ser! — atbildēja Džordžs. — Palūgšu jūs neteikt — «iedrošināties»! «Iedrošināties» nav piemērots vārds sarunā ar britu armijas kapteini.

— Sacīšu savam dēlam, ser, visu, ko gribēšu. Padzīšu viņu bez šiliņa pie dvēseles, ja vien gribēšu. Padarīšu viņu par ubagu, ja vien gribēšu. Un vispār runāšu, ko gribēšu! — vecais vīrs kliedza.

— Esmu džentlmenis, ser, kaut aiū jūsu dēls, — uzpūtīgi attrauca Džordžs. — Visu, kas jums sakāms, tāpat arī pavēles, kuras jums labpatiks dot, palūgšu izteikt tādā valodā, kādu esmu paradis dzirdēt.

Ikreiz, uzņēmis šādu augstprātīgu toni, jaunais cilvēks iedvesa tēvā godbijīgu pazemību vai arī to pagalam aizkaitināja. Vecais Osborns klusībā baidījās dēla, jo saprata, ka nevar tam stāties blakus kā džentlmenis. Iespējams, ka mani lasītāji paši pēc savas pieredzes šai Liekulības Tirgū pārliecinājušies, ka prasti ļautiņi vairāk par visu neuzticas tieši džentlmeņiem.

— Mans tēvs nevarēja dot man ne tādu izglītību, kādu tu esi saņēmis, ne tādas priekšrocības, kādas tev bijušas, ne arī tādu naudiņu, kāda ir tavā rīcībā. Ja es būtu varējis pagrozīties tai sabiedribā, kas dažam labam pavērusies uz mana rēķina, droši vien manam dēlam nebūtu tagad iemesla dižoties ar savu pārākumu un Vcstendas manierēm (šos vārdus vecais Osborns izrunāja īpaši dzēlīgi). Taču manā laikā uzskatīja, ka īsts džentlmenis nekad neapvaino savu tēvu. Un, ja es arī kaut ko tādu būtu uzdrošinājies, ser, mans tēvs nekavējoties mani nomestu pa kāpnēm!

— Neesmu jūs apvainojis, ser. Lūdzu jūs vienīgi neaizmirst, ka jūsu dēls ir tāds pats džentlmenis kā jūs. It labi zinu, ka jūs dodat man daudz naudas, — Džordžs sacīja (pirkstiem taustīdams banknošu žūksni, ko rīta agrumā bija saņēmis no mistera Čopera). — Jūs man to pietiekami bieži atgādināt, ser. Tādēļ nav iemesla baidīties, ka es varētu ko piemirst.

— Būtu labi, ja jūs atcerētos arī šo to citu, ser! — atbildēja tēvs. — Vēlos, lai jūs iegaumētu, ka šai namā — kamēr jums, kapteini, labpatiksies to pagodināt ar savu klātbūtni — saimnieks esmu es un ka tas vārds ... tas ... tas ... ko jūs ... ko es ...

— Kas, kas, ser? — Džordžs iejautājās ar tādu kā zobgalīgu pieskaņu un ielēja sev vēl glāzi sarkanvīna.

— ...! — tēvam izlauzās nejauks lāsts. — ... lai jūs Sedliju vārdu nemūžam vairs šeit mutē neņemtu, ser, — nevienu no šīs nolādētās Sedliju varzas, ser!

— Ne jau es, ser, pieminēju mis Sedlijas vārdu. Māsas atļāvās slikti izteikties par viņu mis Svorcai, un, goda vārds, es viņu aizstāvēšu vienmēr un visur. Lai neviens neiedrošinās manā klātbūtnē aizskart viņas vārdu. Mūsu ģimene paguvusi Sedlijiem atnest pietiekami daudz ļaunuma un, man šķiet, vismaz tagad, kad viņa jau tā pazemota, varētu atturēties no pulgošanas. Esmu gatavs nošaut ikvienu, atskaitot jūs, kurš iedrošināsies bilst pret viņu kaut vārdu.

— Turpiniet, ser, turpiniet vien! — vecais džentlmenis nošņācās, un acis viņam vai sprāga no pieres ārā.

— Ko lai es turpinu, ser? Vai sarunu par to, kā mēs esam izturējušies pret šo eņģeli meitenes izskatā? Kurš man iestāstīja, ka vajag viņu mīlēt? Tas bijāt jūs! Es varēju izmeklēt sev līgavu pavisam citur un, iespējams, būtu to nolūkojis augstākā sabiedrībā nekā jūsējā, taču biju jums paklausīgs dēls. Bet tagad, kad esmu iekarojis tās sirdi, jūs man pavēlat to aizmest projām un sodīt meiteni, varbūt pat nogalināt citu cilvēku kļūdu dēļ. Kāds kauns, nudien! — iesaucās Džordžs, aizraudamies arvien lielākā kaislē un pacilātībā. — Rotaļāties ar jaunas meitenes jūtām ... turklāt ar tādu eņģeli... viņa ir nesalīdzināmi pārāka par visiem apkārtējiem cilvēkiem, tādēļ izraisa skaudību pret sevi, un atliek vienīgi pabrīnīties, kā vispār kāds iedrošinās nīst tik krietnu un lēnprātīgu būtni. Ja es arī viņu pametīšu, ser, vai jūs tiešām ticat, ka viņa spēs mani aizmirst?

— Nevēlos klausīties šādas sasodīti sentimentālas blēņas un ģeķības, ser, — ierēcās tēvs. — Mūsu ģimenē nenotiks laulības ar ubagiem. Ja jūs ar vieglu sirdi varat aizmest astoņus tūkstošus mārciņu gada ienākuma, kas paši skrien rokās, lūdzu, dariet to, tikai tad, lai dievs man stāv klāt, savāciet savas paunas un lasieties pie visiem velniem! Vai jūs klausīsiet mani vai ne, es jums jautāju reizi par visām reizēm!

— Precēt to mulāti? — Džordžs pārjautāja, sakārtodams apkaklīti. — Man viņas krāsa nepatīk, ser. Aprunājieties labāk ar to melnādaino, kas slauka ielu pie Flītas tirgus, ser. Ir nedomāju precēt šādu hotentotu Venēru.

Misters Osboms izmisīgi parāva zvana auklu, ar kuru parasti izsauca virssulaini, kad vēlējās vīnu, un gluži zils aiz dusmām deva tam rīkojumu apgādāt kapteinim Osbornam karieti.

— Es to izdarīju, — paziņoja Džordžs, pec stundas pavisam bāls ierazdamies pie Slotera.

— Ko tad, manu zēn? — apjautājās Dobins.

Džordžs pastāstīja, kas bija noticis starp viņu un tēvu.

— Salaulāšos jau rīt, — viņš nozvērējās. — Mīlu viņu, Dobin, jo dienas jo vairāk.

XXII NODAĻA KĀDAS LAULĪBAS UN MEDUSMĒNEŠA SĀKUMS

Pat visspīvākais un drosmīgākais ienaidnieks nespēj ilgi izturēt badošanos, tādēļ vecais Osborns jutās gluži mierīgs par savu pretinieku tikko aprakstītajā cīniņā un pašpārliecināts gaidīja bezierunu kapitulāciju, tiklīdz Džordžam aptrūks līdzekļu. Jaunais cilvēks, par nelaimi, bija paspējis nodrošināties ar pārtikas krājumiem tieši tai dienā, kad notika pirmā sadursme, taču vecais Osborns cerēja, ka šīs rezerves drīz izsīks un Džordžam agri vai vēlu būs jāpadodas. Vairākas dienas tēvs un dēls nelikās viens gar otru ne zinis. Tēvs staigāja saīdzis par dēla klusēšanu, bet mieru nezaudēja, jo zināja, kā pats izsacījās, kurā vietā pievilkt Džordžam skrūves, un tikai gaidīja šīs operācijas iznākumu. Viņš pastāstīja meitām, kā beidzies strīds ar Džordžu, taču pavēlēja izlikties nenieka nezinām un, kad brālis atgriezīsies, laipni sagaidīt to, it kā nekas nebūtu noticis. Galds Džordžam katru dienu tika klāts, kā vienmēr, un iespējams, ka vecais džentlmenis pat diezgan nepacietīgi gaidīja dēlu, taču Džordžs nerādījās. Par viņu apvaicājās pie Slotera, bet tur atbildēja, ka kapteinis Osborns ar savu draugu kapteini Dobinu izbraucis no pilsētas.

Kādā vētrainā, drēgnā dienā aprīļa beigās, lietum brāzmām šļācoties pār ietvēm vecajā ieliņā, kur toreiz atradās Slotera kafejnīca, Džordžs Osborns ienāca lielajā zālē gluži noliesējis, bāls, taču visai lepni uzcirties — zilos svārkos ar misiņa pogām, jaunā, dzeltenbrūnā, pēc pēdējās modes šūdinātā vestē. Viņu te jau gaidīja draugs kapteinis Dobins, arī zilos svārkos ar misiņa pogām, pametis mājās karavīra frenci un tumšpelēkās bikses, kas parasti rotāja viņa lempīgo stāvu.

Dobins bija nosēdējis šai zālē vismaz stundu, ja ne ilgāk. Viņš bija mēģinājis lasīt avīzes, taču bez panākumiem. Neskaitāmas reizes viņš bija vēries te pulkstenī, te ārā uz ielas, kur lietus nemitējās plīkšķēt un garāmgājēji klaudzināja koka zoles, atstādami garus pēdu nospiedumus uz mitrajiem ietves akmeņiem, bija izbungojies pirkstiem pa galdu, apgrauzis nagus gandrīz vai līdz asinīm (šādā veidā viņš mēdza izgreznot savas varenās ķetnas), izspēlējies ar tējkarotīti, gan veikli to līdzsvarodams uz piena krūzes, gan nogāzdams zemē, un tā tālāk, un tā joprojām, — bija, tā sakot, izrādījis visas nemiera pazīmes un ķēries pie visiem izmisīgajiem izklaidēšanās mēģinājumiem, kas tik raksturīgi cilvēkiem mulsuma, gaidu un satraukuma brīžos.

Daži no džentlmeņiem, viņa biedriem, kuri tāpat bija pastāvīgi viesi kafejnīcā, pazobojās par Dobina lielisko tērpu un acīm redzamo satraukumu. Kāds apjautājās, vai viņš negrasoties apņemt sievu. Dobins pasmējās un teica, ka nosūtīšot savam paziņam (majoram Vogstafam no inženieru dienesta) gabaliņu tortes, kad būšot tik tālu ticis. Beidzot ieradās kapteinis Osborns, īpaši lepni uzcirties, taču bāls un satraukts, kā jau iepriekš minējām. Viņš noslaucīja nobālušo vaigu milzīgā, dzcltenraibā, neciešami sasmaržotā kabatas lakatā. Tad viņš sarokojās ar Dobinu, paraudzījās pulkstenī un lika viesmīlim Džonam atnest kiraso. Nervozā steigā viņš izmeta pāris glāžu šā dzēriena. Draugs līdzjūtīgi apjautājās par Džordža veselību.

— Nevarēju ne aci aizvērt līdz pat dienas gaismai, Dob, — Džordžs gaudās. — Ellišķīgas galvas sāpes un karstumi. Deviņos piecēlos un aizgāju uz pirti. Zini, Dob, jūtos tieši tāpat kā lajā rītā Kvebekā, kad sēdos zirgam mugurā.

— Arī man neklājas labāk, — Viljams piebalsoja. — Tai rītā es tāpat biju šausmīgi uztraucies — noteikti vairāk par tevi, jo tu vismaz pamatīgi pabrokastoji. Ieēd tagad arī kaut ko!

— Tu esi krietns draugs, Vil. Iedzeršu uz tavu veselību, veco zēn, un tad — ardievu ...

— Nē, nē, ar divām glāzēm pietiek, — Dobins pārtrauca draugu. — Džon, nesiet projām liķieri! Paņem sarkanos piparus pie vistas cepeša un pasteidzies, jo mums jau vajadzētu būt tur.

Pulkstenis bija apmēram pusdivpadsmil, kad starp abiem kapteiņiem notika šī pavisam īsā sarurfa. Uz ielas jau labu brīdi viņus gaidīja kariete, kurā kapteiņa Osborna kalps novietoja

sava kunga rakstāmpiederumus un ceļa somu, abi džentlmeņi, paslēpušies zem lietussarga, steidzīgi iemetās ekipāžā, sulainis uzrāpās uz bukas, lādēdamies par lietu un izmirkušo kučieri, kuram vajadzēja sēsties blakus.

—- Pie baznīcas durvīm mūs gaidīs labāki rati, — viņš sacīja,

— un las lai ir mums mierinājums.

Un kariete devās ceļā — pa Pikadiliju, kur Epslijhauzu un Sentdžordža slimnīcu vēl rotāja sarkanais ietērps*, kur dega eļļas lampas, kur Ahills vēl nebija ieraudzījis dienas gaismu un ne Pimliko arka, ne arīdzan pretīgais zirgu izdzimums* vēl neslējās pret debesīm, nomācot Pikadiliju un visu apkārtni, — garām Bromptonai uz kādu nelielu baznīciņu netālu no Fulemrodas.

Te viņus jau gaidīja kariete četru zirgu iejūgā un lepna ekipāža, kas laistījās vienos stiklos. Nemitīgā lietus dēļ gar baznīcu slaistījās tikai pāris dīkdieņu.

— Velns lai parauj! — iesaucās Džordžs. — Es taču liku iejūgt divus zirgus.

— Mans kungs vēlējās, lai būtu četri, — sacīja mistera Džo-zefa Sedlija kalps, kurš viņus sagaidīja; pavadījis Džordžu un Viljamu baznīcā, viņš ar mistera Osborna sulaini nosprieda, ka «tā nu gan ir noplukusi kompānija — pat ne tik daudz neatļaujas

kā brokastis vai kaut baltās kāzu lentas». 4k

— Beidzot jūs arī esat klāt, — teica mūsu vecais paziņa Džozs Sedlijs, panākdamies draugiem pretī. — Džordž, manu zēn, tu esi nokavējies par veselām piecām minūtēm. Un kāds laiciņš, ko?! Nolāpīts! Gluži kā lielo lietu sākums Bengālijā. Bet tu redzēsi — mana kariete ūdeni nelaiž cauri. Nāciet nu, māte un Ernmija jau ģērbkambarī gaida.

Džozs Sedlijs izskatījās lieliski. Viņš bija vēl vairāk apvēlies miesās. Krekla apkaklīte slējās vēl augstāk, seja bija kļuvusi vēl sārtāka, krāšņie kruzuļi lepni līda laukā no raibās vestes. Lakoti zābaki toreiz vēl nebija izgudroti, taču hesenieši ap Džoza daiļajiem stilbiem laistījās tādā spožumā kā tas pāris apavu, kuros spoguļodamies skuva bārdu džentlmenis kādā senā gleznā. Pie gaišzaļajiem svārkiem kā liels, balts, izplaucis magnolijas zieds lepojās skaists kāzu lentas pušķis.

īsi sakot, Džordžs bija spēris izšķirošo soli. Viņš gatavojās apprecēties. Tādēļ arī saprotams viņa bālums un satrauktība, bezmiega nakts un pirmītējais uzbudinājums. Esmu dzirdējis, ka ikviens, kas piedzīvojot šo brīdi, izbaudot gluži tādas pašas jūtas. Atkārtojot šo ceremoniju trīs četras reizes, cilvēks, bez šaubām,

pie tās pamazām pierod, taču pirmais lēciens ūdenī — tas nu katram jāatzīst — vienmēr ir briesmīgs.

Līgava bija tērpusies brūnā zīda apmetnī (man to pavēstīja kapteinis Dobins), galvā tai bija salmu cepurīte ar rožainu lentu, un cepurītei pāri pārmests baltu Šantijas mežģiņu plīvurs — viņas brāļa mistera Džozefa Sedlija velte. Kapteinis Dobins bija iz: lūdzies atļauju uzdāvināt līgavai zelta pulksteni ar važiņu, un viņa par godu šim gadījumam ar to padižojās. Māte atdeva meitai savu dimanta brošu — gandrīz vienīgo rotas lietu, kas vecajai dāmai vēl bija saglābusies. Dievkalpojuma laikā misis Sedlija sēdēja solā, liedama gaužas asaras, un viņu mierināja kalpone īriete un misis Klepa — dzīvokļa saimniece. Vecais Sedlijs nevēlējās piedalīties ceremonijā. Tēva vietā rīkojās Džozs, uzņemdamies līgavas vedēja lomu, bet kapteinis Dobins uzstājās kā sava drauga Džordža vedējtēvs.

Baznīcā bija tikai mācītājs ar saviem palīgiem un nelielais kāzinieku pulciņš ar pavadoņiem. Abi sulaiņi augstprātīgi turējās nomaļus. Lietus lāses grabinājās pret logu stikliem. Dievkalpojuma starplaikos bija dzirdama tikai ūdens plīkšķēšana un vecās misis Sedlijas elsas baznīcas solā. Mācītāja vārdi drūmi atbalsojās tukšajās baznīcas velvēs. Osborna teiktais: «Jā ...» — nodārdēja varenā basā. Emmijai atbilde izlauzās pār lūpām no pašiem sirds dziļumiem, taču to sadzirdēja laikam vienīgi kapteinis Dobins.

Kad laulību ceremonija bija galā, Džozs Sedlijs panācās uz priekšu un pirmo reizi pēc ilgiem mēnešiem noskūpstīja līgavu — savu māsu. Arī Džordža grūtsirdība likās izgaisusi, un viņš izskatījās gluži lepns un starojošs.

— Tagad tava kārta, Viljam, — viņš sacīja, mīļi uzlikdams roku Dobinam uz pleca, un Dobins liegi ar lūpām pieskārās Amālijas vaigam.

Pēc tam viņi iegāja sakristejā un parakstījās baznīcas grāmatās.

— Dievs lai tevi svētī, vecais draugs Dobin, — Džordžs sacīja, satverdams drauga roku, un acis viņam aizmigloja tāds kā mik-lums. Viljams par atbildi tikai pamāja ar galvu. Sirds bija pārāk pilna, lai viņš varētu šķiest liekus vārdus.

— Raksti labi drīz un atbrauc, cik ātri vien vari! — Osborns lūdza.

Kad misis Sedlija nevaldāmā histērijas lēkmē bija atvadījusies no meitas, jaunais pāris devās uz karieti.

— Vācieties nost no ceļa, velnēni tādi! — Džordžs uzkliedza izlijušajiem knauķiem, kas nelielā bariņā slaistījās gar baznīcas

durvīm. Lietus sitās līgavai un līgavainim sejā. Baltās lentas kā slapjas lupatas plandījās gar važoņa caurcaurēm izmirkušajām drānām. Tie paši pāris zeperi ar visai nožēlojamiem gaviļu saucieniem pavadīja karieti, kad tā, dubļus šķiezdama, devās ceļā.

Viljams Dobins palika stāvam baznīcas priekšā, noraudzīdamies pakaļ karietei, un izskatījās tiešām dīvains. Nelielais ziņkārīgo pūlītis apmētāja viņu dzēlībām. Taču Dobins nemanīja ne smieklus, ne smējējus.

— Brauksim mājās iekost, Dobin! — kapteinis izdzirdēja kādu balsi sev aiz muguras, tukla roka noslīga viņam uz pleca, un lāga zēns tika izrauts no sapņiem. Bet kapteinis nejuta ne vismazāko vēlēšanos dzīrot ar Džozu Sedliju. Viņš iesēdināja raudošo veco dāmu ar visiem pavadoņiem un Džozu karietē un šķīrās no tiem, nebildis vairs ne vārda. Arī šī kariete aizbrauca, un zeņķi palaida vēl vienu izsmējīgu gaviļu saucienu.

— Se jums, mazie nebēdņi! — Dobins uzsauca, pamezdams tiem sauju sīknaudas, un vientuļš, lietum līstot, devās projām. Tātad visam beigas. Viņi nu ir apprecējušies un laimīgi, lai dievs viņiem stāv klāt! Ne reizi vēl kopš zēnu dienām Dobins nebija juties tik vientuļš un nožēlojams kā patlaban. No visas sirds viņš ilgojās kaut ātrāk paietu pirmās dienas un viņš atkal ieraudzītu Amēliju.

Kādas desmit dienas pēc tikko aprakstītās ceremonijas trīs mums pazīstami jauni cilvēki baudīja krāšņos skatus, ko Brai-tona sniedz ceļotājiem, — vienā pusē arkveidā izliektie logi, otrā — zilais jūras klajs. Reizēm sajūsminātais londonietis noraugās okeānā — un tas, ballu buru izraibināts, smaida pretī ar neskaitāmām sīkām viļņu krunciņām un simtiem peldu ratu, kas skūpsta tā zilā tērpa malu; bet citreiz — it īpaši, ja ceļiniekam pievilcīgāka par viskrāšņākajām ainavām šķiet cilvēku daba, — viņš pievērš skatienu arkveida logiem un aplūko daždažādās cilvēku dzīves, kas te izliktas apskatīšanai. No viena loga nāk klavieru skaņas — te jauna sproggalve meitene kaimiņiem par lielu prieku vingrinās sešas stundas dienā; pie otra loga piemīlīgā aukle Pollija ucina mazo misteru Omniumu, bet Džekobs, tā tētiņš, apakšstāva logā mielojas ap garnelēm un brokastīs rīšus aprij jaunāko «Times» numuru. Tur tālāk Līriju jaunkundzes gaidās lūkojas pēc jaunajiem smagās artilērijas virsniekiem, pārliecinātas, ka drīz klintīs atskanēs viņu soļi, te atkal kāds vīrs no Sitijas aprindām — ar slieksmi uz jūrniecību un varenu tālskati

sešmārciņu dižgabala lielumā — notēmējis savu ieroci jūras virzienā, lai.nepalaistu garām nevienu izpriecu laivu, ne siļķu zvejnieku, ne peldu ratus, kas piestāj krastā vai atiet no tā, utt., utt. Taču vai gan patlaban ir īstā reize nodoties apcerēm par Braitonu? Braitonu — šo spodro Neapoli, ar tās augstdzimuša-jiem dīkdieņiem, Braitonu, kas allaž dzirkst jautrībā, spilgta kā Arlekina svārki, Braitonu, kura mūsu aprakstīto notikumu laikā no Londonas bija sasniedzama septiņās stundās, bet tagad jau nepilnās simt minūtēs un kura pienāks diez cik vēl tuvu, ja vien negadīsies kāds Žuanvils*, kas to bez laika apmētās bumbām.

— Paskat, kāds milzum skaists skuķis tur virs galantērijas veikala! — iesaucās viens no trim promenētajiem. — Goda vārds, Krolij, vai ievērojāt, kā viņa man meta ar acīm, kad gājām garām?

— Tikai nesalauziet viņai sirdi, Džoz, jūs nelabojamais blēdi! — otrs džentlmenis atbildēja. — Nerotaļājieties ar meitenes jūtām, don Žuan!

— Nemelsiet niekus! — atsacīja Džozs Sedlijs, patiesi iepriecināts, un neiespējami koķeti pašķielēja uz tikko minēto istabeni. Braitonā Džozs izskatījās pat vēl lieliskāks nekā māsas kāzās. Ikviena no viņa lepnajām vestēm spētu iesvelt skaudībā pat pašu rāmāko no modes ākstiem. Viņš dižojās pēc mundiera parauga šūtajos svārkos, ko greznoja treses, pušķi, melnas pogas un uzšuvumi. Pēdējā laikā Džozs bija pieņēmis kareivīgu izskatu un iemanījies karavīru paražās; tagad nu viņš pastaigājās ar abiem draugiem — īstiem karavīru profesijas pārstāvjiem, — skandināja piešus, neticami plātījās un raidīja nāvējošus skatienus ikkatrai glītākai kalponei.

— Ko mēs, zēni, darīsim, līdz dāmas atgriezīsies? — mūsu frants apjautājās.

Dāmas viņa ekipāžā bija izbraukušas pastaigā uz Rotingdīnu.

— Izspēlēsim biljarda partiju! — ierosināja viens no viņa draugiem — garais, ar krāsotajām ūsām.

— Nē, pie velna, nē, nē, kapteini! — Džozs atsaucās tāds kā satraukts. — Nekādus biljardus šodien ne, Krolij, manu zēn; man jau pietiek ar vakardienu.

— Bet jūs taču ļoti labi spēlējat, — smiedamies neatlaidās Krolijs. — Kā jums šķiet, Osborn? Viņš tieši lieliski iesita piecnieku, vai ne?

— Vareni! — Osborns piekrita. — Džozs ir velna pulveris gan biljardā, gan visās citās lietās. Ak, ja šeit varētu pamedīt tīģerus, tad nu gan mēs līdz pusdienām kādu pārīti nolaistu no

kājas. (Vai redzat, kāda tur nāk glīta meitene; nu bet potītes! Vai ne, Džoz?) Nu, pastāstiet mums par to atgadījumu tīģeru medībās un kā jūs viņu džungļos pieveicāt, — tas patiešām ir īsti brīnumains stāsts, Krolij. — Džordžs Osborns nožāvājās. — linu gan te garlaicība! — viņš piebilda. — Ko mēs varētu uzsākt?

— Vai neaiziesim apskatīt zirgus, ko Sneflers atvedis no Ljuisas gada tirgus? — apjautājās Krolijs.

— Varbūt labāk aizkāpsim līdz Datonam ieēst želeju, — ierosināja nebēdnis Džozs, gribēdams ar vienu cirtienu nosist divas mušas. — Tam Datonam ir viens velnišķīgi smalks skuķis.

— Bet varbūt iesim sagaidīt ātro diližansu, — varam paspēt pašā laikā, — sacīja Džordžs.

Sis priekšlikums ņēma virsroku pār staļļiem un želejām, un trīs džentlmeņi devās uz pasažieru kariešu pieturu sagaidīt diližansu.

Pa ceļam viņi sastapa Džoza Sedlija vaļējo ekipāžu ar spožajiem ģerboņiem — šo lielisko satiksmes līdzekli, kurā Džozs mēdza braukāt pa Čcltenhemu sakrustotām rokām, cepuri uz vienas auss — varens un vientuļš vai arī, ja uzsmaidīja laime, — dāmu sabiedrībā.

Patlaban ekipāžā sēdēja divas dāmas: viena — sīciņa gaišmate, tērpusies pēc pēdējās modes, otra — brūnā zīda apmetnī, salmu cepurītē ar rožainām lentām, apaļu, sārtu sejiņu, kurā bija tīkami skatīties. Viņa apstādināja ekipāžu, kad tā tuvojās trim džentlmeņiem, taču pati samulsa par savu patvarīgo rīcību un pagalam muļķīgi nosarka.

— Mēs brīnišķīgi izbraucāmies, Džordž, — viņa sacīja, — un tagad ... tagad esam laimīgi atgriezušās, tikai tu, Džozef, ilgi neaizkavē viņu!

— Ncpavediniet mūsu laulātos draugus uz neceļiem, mister Sedlij, jūs nejaukais, ļaunais cilvēk! — Rebeka padraudēja Džo-zam ar glīto, mazo pirkstiņu, kas bija tērpts visdārgākajā Franču glazē cimdiņā. — Nekādus biljardus, nekādas smēķēšanas, nekādas nerātnības!

— Mana dārgā misis Krolija — nekādā ziņā ne, goda vārds! — tas bija viss, ko Džozs spēja izdvest par atbildi, toties viņš paguva ieņemt pienācīgu pozu, — noliecis galvu uz pleca, raidīja zīmīgus smaidus savam upurim, — viena roka, aizlikta aiz muguras, balstījās uz niedres spieķa, ar otru (kuru rotāja dimanta gredzens) viņš ņurcīja krekla kruzuļus un neskaitāmās vestes. Kad ekipāža atkal devās ceļā, viņš ar dimantiem greznoto roku raidīja daiļajām dāmām gaisa skūpstus. Džozs vēlējās, kaut

visa Celtenhema, visa Čauringija, visa Kalkuta redzētu viņu šai pozā, kā viņš māj ar roku tādai skaistulei, turklāt tik ievērojama švīta kā gvarda Rodona Krolija sabiedrībā.

Mūsu jaunais laulātais pāris bija izvēlējies Braitonu, lai tur pavadītu pirmās dienas pēc kāzām; noīrējuši istabas «Jūras braucēju > viesnīcā, viņi nodevās pilnīgam mieram un atpūtai, līdz viņiem piebiedrojās Džozs. Taču Džozs nebija vienīgais, ko viņi šeit sastapa. Kādu pēcpusdienu, atgriezušies viesnīcā pēc pastaigas gar jūru, viņi nejauši uzdūrās Rebekai un tās laulātajam draugam. Abi pāri acumirklī viens otru pazina. Rcbeka metās sirdsmīļotās draudzenes apkampienos. Krolijs un Osborns apmainījās gluži sirsnīgiem rokas spiedieniem, un Bekija jau dažu stundu laikā lika Džordžam aizmirst nesenējo nepatīkamo vārdu maiņu.

— Vai atceraties mūsu pēdējo tikšanos mis Krolijas namā, kad es izturējos tik rupji pret jums, dārgo kapteini Osborn? Man šķita, — jūs esat tāds kā nevērīgs pret mūsu mīļo Amēliju. Tas mani saniknoja, un es kļuvu dzēlīga, nelaipna un skarba. Piedodiet man, lūdzu! — Rebeka sacīja un sniedza roku tik sirsnīgi un neatvairāmi laipni, ka Osbornam neatlika nekas cits kā pieņemt viņas atvainošanos. Pazemīga un atklāta savas nepareizās rīcības atzīšana — tas ir ceļš, kas var tālu aizvest, mans dēls. Reiz es pazinu kādu džentlmeni — īsti cienījamu Liekulības Tirgus darboni, kurš tīšuprāt darīja pāri saviem tuvākajiem, lai pēc tam vaļsirdīgi un vīrišķīgi lūgtu tiem piedošanu, — un kādas bija sekas? Mans draugs Krokijs Doils baudīja vispārēju labvēlību un tika uzskatīts par diezgan nesavaldīgu, taču visai lādzīgu zēnu. Arī Džordžam Osbornam Bekijas pazemība šķita nākam no tīras sirds.

Jaunajiem pāriem bija daudz kas savā starpā pārrunājams. Ar vislielāko atklātību un abpusēju interesi tika iztirzātas abas laulības un pārspriestas nākotnes izredzes. Kapteinim Dobinam bija uzticēts aiznest tēvam vēsti par Džordža precībām, un jaunais Osborns krietni vien izdrebējās bailēs par šā paziņojuma sekām. Mis Krolija, kurā iemiesojās visas Rodona cerības, joprojām ietiepīgi klusēja. Nespēdami iekļūt Parklcinņs namā, krustdēls un krustmeita bērnu mīlestībā devās viņai pakaļ uz Braitonu, kur to slepeni aģenti pastāvīgi novēroja vecās dāmas durvis.

— Jums vajadzētu redzēt Rodona draugus, kas nepagurdami uzglūn mūsu durvīm, — smiedamās stāstīja Rebeka. — Vai tu, mana mīļā, kādreiz esi redzējusi šādus neatlaidīgus kreditorus vai ari tiesu izpildītāju ar tā palīgu? Divi tādi pretīgi nelieši visu pagājušo nedēļu kvernēja pie sakņu tirgotāja durvīm pretī mūsu namam, un mēs līdz pat svētdienai nevarējām tikt no mājas ārā. Ja krustmāmiņa nekļūs pieļāvīgāka, ko mēs turpmāk iesāksim?

Rodons, skaļi smiedamies, stāstīja neskaitāmas jocīgas anekdotes par saviem kreditoriem un par to, cik atjautīgi Rebeka tiek ar tiem galā. Viņš svinīgi apgalvoja, ka visā Eiropā, neatradīšoties otra sieviete, kas spētu atrunāties no kreditoriem tik veikli kā Bekija. Viņas rosība bija sākusies tūliņ pēc kāzām, un vīrs prata novērtēt sievas nesamaksājamās spējas. Kredīts viņiem bija neierobežots, toties rēķinu arī bija dieva svētība, un jaunie ļaudis cieta pastāvīgu naudas trūkumu. Bet vai naudas grūtības spēja kaut kā ietekmēt Rodona labo garastāvokli? Nebūt ne. Liekulības Tirgū ikviens cilvēks agri vai vēlu sapratīs, cik labi dzīvo tie, kas pilnīgi un galīgi iestiguši parādos, ka viņi sev neaizliedz itin neko, ka vienmēr jautrs un pacilāts viņu gars. Rodons ar laulāto draudzeni bija apmetušies vislabākajās Braitonas viesnīcas istabās; saimnieks, pasniegdams pirmo ēdienu, klanījās viņiem kā pašiem lepnākajiem viesiem, un Rodons noniecināja pusdienas un vīnu tik nekaunīgi, ka viņu pārspēt nevarētu pat neviens īsts augstmanis. Izkoptas paražas, vīrišķīga stāja, nevainojami apavi un apģērbs, tāpat arī veiksmīgi izstrādātas manieres nereti izrādās tikpat noderīgas kā krietns tekošais rēķins bankā.

Abi laulātie pāri bieži apciemoja viens otru viesnīcas istabās. Pēc divām trim dienām džentlmeņi kādu vakaru uzsāka piketa spēli, bet sievas apsēdās savrup un nodevās tērzēšanai. Sis laika kavēklis, tāpat arī Džozs Sedlijs, kurš ieradās lepnajā ekipāžā un izspēlēja pāris biljarda partiju ar kapteini Kroliju, cik necik papildināja Rodona naudas maka saturu ar skaidru naudu, bez kuras pat visdižākie gari reizēm nolemti pilnīgai bezdarbībai.

Tātad visi trīs džentlmeņi devās sagaidīt ātro diližansu. Precīzi noteiktajā laikā, stāvgrūdām pilna gan no iekšpuses, gan ārpuses, konduktoram taurējot pazīstamo meldiņu, kariete kā zibens šautra aizdrāzās pa ielu un apstājās pie pieturas.

— Hallo! Tas taču vecais zēns Dobins! — sajūsmināts izsaucās Džordžs, ieraudzījis uz karietes jumta veco draugu, kuru no dienas dienā gaidīja ierodamies Braitonā. — Kā klājas, veco zēn? Labi gan, ka tu atbrauci. Emmijai būs liels prieks tevi satikt, — sacīja Osborns, sirsnīgi kratīdams drauga roku, kad tas norāpās zemē, bet tad piebilda klusā, satraukuma pilnā balsī: — Nu, kas jauns? Vai tu biji Raselskvērā? Ko tēvs saka? Izstāsti man visu!

Dobins bija ļoti bāls un nopietns.

— Runāju ar tavu tēvu, — viņš teica. — Kā klājas Amēli-jai ... misis Sedlijai? Tūliņ pastāstīšu tev visu, taču esmu atvedis pašu svarīgāko jaunumu — proti...

— Klāj vaļā, veco zēn! — Džordžs neatlaidās.

— Saņēmām pavēli doties uz Beļģiju. Visa armija — gvarde un visi pārējie. Hevitopam uznākusi podagras lēkme, un viņš trako aiz niknuma, ka nespēj pat pakustēties. Komandēšanu pārņem O’Dauds, un mēs nākamnedēļ kāpjam Četemā uz kuģa.

Sīs kara ziņas pagalam satrieca mūsu mīlētājus un džentlmeņiem izraisīja nopietnas pārdomas.

XXIII NODAĻA KAPTEINIS DOBINS GŪST PANĀKUMUS PIEKRITĒJU VERVĒŠANA

Kas ir tas noslēpumainais mesmeriskais* spēks, kurš piemīt draudzībai un kura ietekmē pat citādi tūļīgs, vienaldzīgs un bikls cilvēks sava tuvākā labā kļūst attapīgs, rosīgs un apņēmīgs? Kā Aleksis jau pēc dažiem doktora Eliotsona* roku pieskārieniem sāk nicināt sāpes, lasīt ar pakausi, redzēt jūdzēm tālu, ielūkoties nākotnē un veikt vēl daudzus citus brīnumus, uz ko viņš normālā stāvoklī nepavisam nebūtu spējīgs, — tā arī ikdienas dzīvē, draudzības magnētisma ietekmēts, biklais kļūst pārdrošs, kautrais pašpārliecināts, laiskais rosīgs un nesavaldīgais — apdomīgs un miermīlīgs. Bet kas savukārt liek likumu zinātājam atteikties no sevis paša aizstāvības un griezties pēc padoma pie mācītajiem amata brāļiem? Un kas mudina sasirgušu ārstu izsaukt vizītē sāncensi, nevis pašam kamīna spoguļa priekšā izpētīt savu mēli un parakstīt zāles pašam pie sava darba galda? Uzdodu šos jautājumus attapīgiem lasītājiem, kuri zina, cik mēs esam reizē lētticīgi un piesardzīgi, cik padevīgi un stūrgalvīgi, cik nelokāmi citu labā un cik bikli, kad jāaizstāv savas intereses. Skaidrs, ka mūsu draugs Viljams Dobins, kurš pats pēc dabas bija tik padevīgs, ka droši vien, ja vecāki stingrāk piespiestu, nokāptu pat virtuvē un apprecētu virēju, un kurš par nepārvaramu šķērsli uzskatītu pat pāriet pāri ielai, lai aizstāvētu savas intereses, Džordža Os-borna darījumu kārtošanā izrādījās tik dedzīgs un rosīgs, ka viņu pārspēt nevarētu ne vissavtīgākais aprēķinātājs, dzīdamies pēc saviem mērķiem.

Kamēr mūsu draugs Džordžs un viņa jaunā sieviņa Braitonā baudīja medusmēneša pirmās laimes pilnās dienas, godavīrs Vil-

jams Londonā veica Džordža pilnvarotā pienākumus un kārtoja laulību praktisko pusi. Viņa uzdevums bija apmeklēt veco Sed-Iiju un tā sievu, uzturēt vecajā vīrā možu garu, tuvināt Džozu jaunajam svainim, jo Boglijvolahas kolektora stāvoklis un cieņa spēja atsvērt izputējušā tēva negodu un veicināt vecā Osborna samierināšanos ar dēla laulību; un beidzot, Dobina uzdevums bija paziņot Osbornam vēsti par šīm laulībām tā, lai vismazāk uzbudinātu veco džentlmeni.

Tagad, gatavodamies tikties vaigu vaigā ar Osbornu dzimtas galvu, lai paziņotu to, kas viņam uzdots, Dobins apdomāja, vai visgudrāk nebūtu sadraudzēties ar pārējiem ģimenes locekļiem un, ja iespējams, noskaņot dāmas sev par labu. «Savā sirdī viņas nespēs turēt dusmas,» viņš domāja. «Nekad vēl neviena sieviete nav varējusi īsti skaisties par romantiskām laulībām. Nobirdinās pāris asaru, pēc tam viss būs kārtībā, un trijatā mums izdosies pievārēt veco misteru Osbornu.» Tā šis kājnieku kapteinis — cienīgs Makiavelli pēctecis — meklēja atjautīgus līdzekļus un kara viltības, kā mazpamazām un pacietīgi mis Osbornām darīt zināmu brāļa noslēpumu.

Pēc īsas aptaujas par ielūgumiem, ko māte saņēmusi pēdējā laikā, Dobins drīz vien uzzināja, kuri no milēdijas draugiem šajā sezonā rīko viesības un kur viņam būtu vislielākā cerība sastapt Osborna māsas; un, lai gan kā daudzi saprātīgi vīrieši izjuzdams pamatotu riebumu pret rautiem un dažādām viesībām, drīz vien viņš izzināja, kurā no vakariem piedalīsies mis Osbor-nas. Ieradies šajā ballē, viņš nodejoja pāris deju ar abām māsām, bija bezgala laipns un beidzot sadūšojies izlūdzās mis Osbornai nākamajā rītā pavisam īsu sarunu, jo viņam, kā pats izteicās, esot tai jāpaziņo ārkārtīgi interesanti jaunumi.

Kas gan lika mis Osbornai sarauties, vērīgi palūkoties Dobinā, pēc tam novērst skatienu grīdā pie savām kājām un nobālēt, grasoties teju, teju bez samaņas ieslīgt kapteiņa rokās, ja viņš īstajā brīdī neuzkāptu tai uz kājas un tādējādi nepalīdzētu jaunajai dāmai atgūt pašsavaldīšanos? Kādēļ Dobina lūgums viņu tik'bezgala satrauca? Kas to lai zina! Taču, kad kapteinis nākamajā dienā ieradās Osbornu namā, Marijas nebija viesistabā un mis Virta atstāja kapteini un mis Osbornu vienatnē, aizbildinādamās, ka ies pasaukt otru māsu. Abi jaunie ļaudis sēdēja tik klusu, ka skaidri sadzirdami kļuva Ifiģēnijas upura pulksteņa tikšķi uz kamīna dzegas.

— Cik jaukas bija vakardienas viesības, — beidzot mis Osborna ierunājās, it kā iedrošinādama kapteini, — un . .. un cik

loti jūs esat progresējis dejas mākslā, kapteini Dobin! Droši vien kāds jūs ir mācījis, — viņa piebilda tīkamā šķelmībā.

— Ja jūs redzētu, kā es mūsu majora O’Dauda kundzi griežu skotu dejā vai arī džigā, — vai jūs kādreiz esat redzējusi džigu?

Bet ar jums, mis Osborna, domāju, sadejot pratīs ikviens, jo jūs taču dejojat lieliski.

— Vai majora laulātā draudzene ir jauna un skaista, kapteini? — turpināja izjautāt daiļā pratinātāja. — Karavīra sievai gan laikam ir šausmīgs liktenis! Brīnos, ka viņām vispār vēl prāts nesas uz dejošanu, turklāt vēl šajā drausmīgajā kara laikā! Ak kapteini Dobin, mani jjārņem trīsas, kad iedomājos mūsu mīļo ļ Džordžu un briesmas, kas sagaida nabaga karavīru. Vai jūsu pulkā daudz precējušos virsnieku, kapteini Dobin?

— Nu gan viņa pārāk atklāti parāda savus nolūkus, goda vārds! — mis Virta skaļi nodomāja, taču šī piezīme lika pasniegta it kā iekavās — pie durvju spraugas, un istabā to neviens nesadzirdēja.

— Viens no mūsu jaunajiem virsniekiem nupat kā apprecējās, — nu jau Dobins tuvojās mērķim. — Tā bija ļoti sena mīlestība, un jaunlaulātie ir pliki kā baznīcas žurkas.

— Ak, cik apburoši! Ak, cik romantiski! — iesaucās mis Osborna, kad kapteinis izteica vārdus — «sena mīlestība» un «pliki kā baznīcas žurkas». Viņas labvēlība icdūšoja kapteini.

— Visjaukākais no jaunajiem virsniekiem mūsu pulkā, — Dobins turpināja. — Nav drosmīgāka un skaistāka virsnieka visā armijā, un kur nu vēl viņa apburošā sieviņa! Kā jūs viņu iemīlētu — kā iemīlēsiet, kad iepazīsiet viņu, mis Osborna!

Jaunā dāma nodomāja, ka pienācis izšķirošais brīdis, jo Do-bina pēkšņais satraukums bija skaidri redzams: seja nervozi noraustījās, un viņš ar vareno pēdu dauzīja grīdu, pogāja ciet un vaļā vizītsvārkus utt., — mis Osborna tātad nodomāja, ka jāļauj kapteinim attapties, lai viņš izkratītu sirdi līdz galam, un grasījās viņu kāri uzklausīt. Un, kad pulkstenis altārī, uz kura bija novietota Ifiģēnija, pēc īsas, bet krampjainas sagatavošanās sāka sist divpadsmit, likās — tas sitīs vismaz līdz vieniem — tik garas , šīs skaņas šķita gaidu pilnajai vīra medniecei.

— Taču neesmu ieradies tādēļ, lai runātu par laulībām . . . tas ir, par šīm laulībām ... tas ir ... nē, gribēju sacīt.. . mīļā mis Osborna, runa ir par mūsu dārgo draugu Džordžu, — beidzot Dobins izdabūja pār lūpām.

— Par Džordžu? — mis Osborna pārjautāja tik samulsusi, ka Marija un mis Virta otrpus durvīm iesmējās, un pat Dobins — šis nelabojamais pavedējs — tik tikko noturējās nepasmaidījis, jo ari viņam nebija svešs lielu patiesais stāvoklis. Džordžs viņu šad tad mīlīgi paķircināja, sacīdams: «Velns parāvis, Vil, kāpēc gan tu nevarētu apprecēt mūsu veco Džeinu? Viņa būs ar mieru, ja vien tu bildināsi. Deru uz pieci pret divi, ka viņa neatteiks.»

— Jā, par Džordžu gan, — turpināja Dobins. — Viņam bijušas kaut kādas domstarpības ar misteru Osbornu. Un es viņu tik ļoti cienu — jūs taču zināt, — mēs vienmēr esam bijuši kā brāļi, tādēļ ceru un lūdzu dievu, lai strīds tiktu izbeigts. Mēs dodamies uz svešām zemēm, mis Osborna. Kuru katru brīdi varam saņemt pavēli. Un kas viss nevar notikt karagājiena laikā! Tikai neuztraucieties, mīļā mis Osborna, — lai vismaz jūsu tēvs ar Džordžu šķiras kā draugi.

— Nekādu strīdu nav bijis, kapteini Dobin, tikai tāda parasta maza saskriešanās ar tētiņu, — jaunā dāma apgalvoja. — Mēs kuru katru dienu gaidām Džordžu atgriežamies. Tētiņš vēlēja viņam tikai labu. Lai tikai viņš pārnāk mājās, un es ticu, ka viss nokārtosies; bet mīļā Roda, kura gan aizgāja no mums pavisam, pavisam sadusmota, piedos viņam, es to droši zinu. Sieviete, kapteini, gatava piedot pārāk viegli.

— Tāds eņģelis kā jūs, protams, piedotu, — milzum izveicīgi glaimoja misters Dobins. — Bet neviens vīrietis nekad sev nespēs piedot, ka nodarījis sāpes sievietei. Kā jūs justos, ja kāds vīrietis lauztu jums doto solījumu?

— Es ietu bojā .. . meslos pa logu laukā . . . iedzertu indi .. . aiz sirdssāpēm nonīktu. Tas noteikti tā būtu! — iesaucās mis Osborna, kaut gan patiesībā bija pārcietusi dažu labu mīlas dēku bez vismazākās domas par pašnāvību.

— Un ir arī citas sievietes, — Dobins turpināja, — kam tāda pati uzticīga un maiga sirds kā jums. Es nebūt nerunāju par šo Rietumindijas mantinieci, mis Osborna, bet gan par nabaga meiteni, kuru Džordžs kādreiz mīlēja un kura kopš pašām bērnu dienām domājusi tikai par viņu vien. Redzēju viņu nabadzībā, ar salauztu sirdi, taču viņa nežēlojās un negaudās, jo bija bez vainas. Runāju par mis Sedliju. Dārgā mis Osborna, vai gan jūsu cēlā sirds spēj just naidu pret brāli tikai tādēļ, ka viņš palicis uzticīgs mis Scdlijai? Vai viņa paša sirdsapziņa spētu jelkad piedot, ja viņš pamestu nabaga meiteni? Esiet viņai draudzīga ... viņa vienmēr jūs mīlējusi... un ... un mani šurp sūtīja Džordžs, lai es jums pastāstītu, ka viņš izpildīs savu solījumu Amēlijai kā vissvētāko pienākumu, un lūgtu vismaz jūs nenostāties pret brāli.

Kad misteru Dobinu pārņēma dziļš saviļņojums, ticis pāri

pirmajiem šaubu pilnajiem vārdiem, viņš spēja runāt pavisam raiti, un šoreiz viņa daiļrunība acīm redzami ietekmēja dāmu, kurai tā tika veltīta.

— Nu, — viņa ierunājās, — tas nu gan ir ..pārlieku negaidīti . . . pārlieku nepatīkami. . . pārlieku dīvaini... ko gan tētiņš sacīs ... ka Džordžs palaiž garām tik lielisku izdevību, bet jūsu personā, kapteini Dobin, brālis atradis visai drosmīgu aizstāvi. Lai nu kā, tas viņam maz ko līdzēs, — pēc brīža viņa turpināja, — jūtu līdzi nabaga mis Sedlijai, no visas sirds . . . no tīras sirds, varat man ticēt. Mēs nekad neesam atbalstījušas šīs laulības, kaut arī allaž izturējāmies pret viņu laipni... ļoti laipni. Taču tētiņš, esmu pārliecināta, ar to nekad nesamierināsies. Un labi audzinātai jaunai meitenei, vai zināt, ar skaidru saprātu . . . vajadzētu... Džordžam no viņas jāatsakās, dārgais kapteini Dobin, nudien jāatsakās.

— Vai tiešām vīrietim jāatsakās no mīļotās sievietes tikai tāpēc, ka pār viņu nākusi nelaime? — iesaucās Dobins, izstiepdams roku. — Dārgā mis Osborna, vai tiešām man no jums jādzird šāds padoms? Nē, mana dārgā, jums jāsniedz viņai draudzīgs atbalsts, viņa jāaizstāv. Džordžs nevar no Amālijas atteikties. Iedomājieties sevi — vai arī no jums kādam vīrietim būtu jāatsakās, ja jūs izrādītos nabadzīga?

Šis āķīgais jautājums krietni vien skāra mis Džeinas Osbor-nas sirdi.

— Nezinu, kapteini, vai mums, nabaga meitenēm, būtu jānotic visam, ko jūs, vīrieši, mums sakāt, — viņa teica. — Sievietes maigā sirds spēj ātri vien visam noticēt. Baidos, ka jūs visi esat ļauni jo ļauni krāpnieki.

Un Dobins gluži skaidri sajuta mis Osbornas rokas spiedienu.

Satraukts viņš atbrīvoja roku.

— Krāpnieki! — viņš iesaucās. — Nē, dārgā mis Osborna, visi vīrieši nav vienādi; jūsu brālis nav krāpnieks, viņš mīlēja Amāliju Sedliju jau tolaik, kad viņi vēl bija bērni, un nekādas bagātības nespēs piespiest viņu apprecēties ar kādu citu meiteni. Vai tiešām viņam vajadzētu to pamest? Vai jūs spētu dot tādu padomu?

Ko mis Džcina varēja atbildēt uz šādu jautājumu, turklāt ņemot vērā viņas īpašos nolūkus? Nebija iespējams atbildēt, tādēļ viņa izvairīgi sacīja:

— Nu, ja jūs arī neesat krāpnieks, tad vismaz ārkārtīgi romantisks cilvēks gan. — Un kapteinis Viljams necentās apstrīdēt šo piezīmi.

Beidzot, sarunājis vēl dažu labu laipnību, viņš nosprieda, ka mis Gsborna ir pietiekami sagatavota, lai uzņemtu jauno vēsti visā pilnībā, un iečukstēja tai ausi:

— Džordžs nespēja pamest Amēliju ... Džordžs viņu apprecēja.

Pēc tam Dobins sīki jo sīki izstāstīja mums jau zināmo notikumu gaitu: kā nabaga meitene droši vien būtu nomirusi, ja mīļotais lauztu solījumu, kā vecais Sedlijs atteicies dot piekrišanu laulībām, tādēļ vajadzējis gādāt licenci un par vedējtēvu no čel-tenhemas ieradies Džozs Sedlijs, kā pēc tam viņi Džoza četrjūga ekipāžā devušies uz Brailonu pavadīt medusmēnesi un kā Džordžs paļāvies uz savām mīļajām, labajām māsām, ka tās viņu salabinās ar tēvu, jo viņas, kā jau uzticīgas un maigas sievietes, to katrā ziņā iespēšot. Pēc tam, izlūdzies atļauju (un saņēmis to bez pūlēm) atkal redzēties ar mis Osbornu un pareizi uzminējis, ka jaunā vēsts jau nākamajās piecās minūtēs tiks paziņota pārējām dāmām, kapteinis Dobins atsveicinājās un devās projām.

Nebija viņš vēl lāgā paguvis iziet no nama, kad mis Marija un mis Virta skriešus metās pie mis Osbornas, kura tām jo smalki izklāstīja brīnišķīgo noslēpumu. Taisnības labad jāatzīst, ka neviena no māsām neizjuta īpašu nepatiku. Šādām slepenām laulībām piemīt kaut kas tāds, ka par tām nopietni skaisties spēj reti kāda sieviete; un Amēlijas vērtība viņu acīs tikai pieauga, jo vajadzīga taču drosme, lai piekristu šādai laulībai. Kad nu viņas ņēmās apspriest šo notikumu čalodamas, mēģinādamas uzminēt, ko teiks un darīs tētiņš, pie durvīm kā atmaksu vēstījošs pērkona grāviens nodārdēja skaļš klauvējiens, likdams sazvērniecēm bailēs nodrebēt. Viņas nodomāja, ka tētiņš pārradies mājās. Taču tas nebūt nebija tētiņš. Aiz durvīm stāvēja tikai misters Frederiks Buloks, kurš bija ieradies no Sitijas, lai vestu dāmas uz puķu izstādi.

Skaidrs, ka arī šis džentlmenis ilgi netika turēts neziņā. Taču padzirdētais noslēpums viņa sejā izraisīja gluži citādu pārsteiguma izteiksmi nekā abu māsu sentimentālā apbrīna. Jo misters Buloks bija sabiedrības cilvēks un bagātas firmas jaunākais kompanjons. Viņš zināja, kas ir nauda, un prata to novērtēt, tādēļ arī viņa mazajās ačelēs iemirdzējās aizgrābjošu cerību trīsas, un viņš uzsmaidīja savai Marijai, sapratis, ka ar šo mistera Džordža muļķīgi sperto soli tās vērtība cēlusies par veseliem trīsdesmit tūkstošiem mārciņu, — uz tādu pūru viņš nekad nebija iedrošinājies cerēt.

— Goda vārds, Džeina! — viņš iesaucās, paraudzīdamies pat vecākajā māsā ar tādu kā interesi. — īlss nožēlos, ka aizlaidās lapās. Jūs taču tagad esat vismaz piecdesmit tūkstošu vērta!

Līdz pat šim brīdim māsas ne reizi nebija apcerējušas naudas jautājumu, bet Freds Buloks visu priekšpusdienas pastaigas Iajķu jautrā piemīlībā viņas ar to ķircināja, un, kad rīta izprieca bija beigusies un viņi atgriezās mājās uz pusdienām, jauno dāmu vērtība pašu acīs bija krietni vien cēlusies. Un lai mans godājamais lasītājs nepaceļ balsi pret šādu patmīlību, uzskatot to par nedabisku! Vēl šo pašu rītu braucu omnibusā no Ričmondas un, kamēr apmainīja zirgus, sēdēdams uz karietes jumta, noskatījos, kā trīs mazi bērneļi rotaļājās peļķē — pagalam netīri, bet draudzīgi un laimīgi. Šiem trim pieskrēja klāt vēl viena maza meitene. *Pollijh viņa iesaucās, «tava māsa dabūja peniju!» Izdzirduši šos vārdus, bērni acumirklī pameta peļķi un aizjoņoja atdot godu Pegijai. Kad omnibuss devās ceļā, redzēju Pegiju veselas bērnu procesijas pavadītu milzīgā savas cieņas apziņā soļojam taisni pie tuvējās saldumu tirgotājas.

XXIV NODAĻA, KURA MISTERS OSBORNS NOCEĻ NO PLAUKTA DZIMTAS BĪBELI

Tādējādi sagatavojis abas māsas, Dobins steidzās uz Sitiju, lai paveiktu atlikušo — visgrūtāko sava uzdevuma daļu. Pati doma vien par tikšanos vaigu vaigā ar veco Osbornu viesa Do-binā satraukumu, un viņš jau apsvēra iespēju atstāt noslēpuma atklāšanu jauno dāmu ziņā, būdams pārliecināts, ka ilgi tās nenocietīsies neizpļāpājušās. Taču viņš bija apņēmies izstāstīt Džor-džam, kā Osborns, vecākais, uzņēmis jauno ziņu. Ieradies tēva Sitijas kantorī Temzas ielā, viņš nosūtīja misteram Osbornam zīmīti, kurā lūdza pusstundu ilgu sarunu sakarā ar tā dēlu Džordžu. Dobina sūtnis atgriezās ar sveicieniem un ziņu, ka misters Osborns ar vislielāko prieku gaida kapteini, un Dobins nekavēdamies devās pie vecā vīra.

Tādā kā vainas apziņā par atklājamo noslēpumu, piedevām iedomādamies mokošo un vētraino izskaidrošanos, kapteinis pagalam nelaimīgu seju nedrošā gaitā iegāja mistera Osborna kantorī; kad viņš šķērsoja priekšistabu, kurā saimniekoja misters Copers, minētā amatpersona pamāja draisku sveicienu no sava galda, tādējādi vēl vairāk samulsinādams kapteini. Misters Čo-pers piemiedza aci, palocīja galvu un ar spalvu norādīja uz pat-

rona durvīm, izaicinoši laipni sacīdams: «Saimnieku atradīsiet īpaši labā garastāvoklī.»

Arī Osborns piecēlās kājās, sirsnīgi spieda kapteinim roku un tik draudzīgi apjautājās par veselību, ka nabaga Džordža sūtnis jutās divtik vainīgs. Roka gluži kā nedzīva iegula vecā džentlmeņa plaukstā. Dobins saprata: tieši viņš lielākā vai mazākā mērā bijis par ieganstu visam notikušajam. Viņš taču bija aizvedis Džordžu atpakaļ pie Amālijas, tieši viņš bija ierosinājis, atbalstījis un gandrīz vai pats noslēdzis laulību, par kuru tagad nāksies paziņot Džordža tēvam, kas viņu vēl sagaida ar laipnu smaidu, sizdams uz pleca un saukdams par savu mīļo zēnu Dobinu. Nabaga sūtnim tiešām bija iemesls nokārt galvu.

Osborns bija cieši pārliecināts, ka Dobins ieradies ar ziņu par dēla padošanos. Tieši tobrīd, kad ieradās Dobina sūtnis, misters Čopers ar šefu pārrunāja nesaskaņas starp Džordžu un tēvu. Abi nosprieda, ka Džordžs katrā ziņā piekāpsies. Kapitulācija tika gaidīta jau vairākas dienas. «Ak kungs, Čoper, kas tās gan būs par kāzām!» misters Osborns sacīja savam klerkam, sizdams knipjus ar varenajiem pirkstiem un žvadzinādams ginejas un šiliņus milzīgajās kabatās, bet acis uzvaroši raudzījās padotajā.

Turpinādams tās pašas manipulācijas pa abām kabatām, Osborns ar jautru un saprotošu skatienu no sava krēsla nolūkojās Dobinā, kas mēms un kluss apsēdās tam pretī. «īsts lempis, ne kapteinis,» nodomāja vecais Osborns. «Taisni brīnums, ka Džordžs nav viņam iemācījis labākas manieres.»

Beidzot Dobins sasparojās un iesāka.

— Ser, — viņš sacīja, — esmu ieradies pie jums ar ļoti bēdīgām ziņām. Šorīt biju iegriezies gvardes kavalērijas pulkā, un nu vairs nav nekādu šaubu, ka jau šo pašu nedēļu saņemsim pavēli doties ceļā uz Beļģiju. Un, kā jums zināms, ser, mēs neatgriezīsimies mājās pirms cīniņa, kas dažam labam no mums var izrādīties liktenīgs.

Osborns kļuva nopietns.

— Iedrošinos cerēt, ka mans d . . ., ka jūsu pulks izpildīs savu pienākumu, ser, — viņš teica.

— Franči ir ļoti stipri, ser, — turpināja Dobins. — Krieviem un austriešiem vajadzēs krietnu laika sprīdi, lai savilktu spēkus. Mēs saņemsim pirmo triecienu, ser, un varat būt drošs, ka Bonijs parūpēsies, lai šis trieciens iznāktu pamatīgs.

— Uz ko jūs tēmējat, Dobin? — satraukti un reizē dusmīgi apjautājās sarunu biedrs. — Domāju, ka neviens britu vīrs nenobīsies no šiem sasodītajiem frančiem, ko?

— Gribēju tikai sacīt, ka, pirms mēs dodamies ceļā, jāapsver lielais un neapstrīdamais risks, kuram ikviens no mums tiek pakļauts . .. un, ja jums ar Džordžu radušās kaut kādas domstarpības ... būtu labi, ser, ja ... ja jūs spētu atkal sadot rokas, vai ne tā? Ja ar viņu kaut kas atgadītos, jūs taču nekad sev nespētu piedot, ka pirms šķiršanās neesat izlīguši.

Izrunādams šos vārdus, nabaga Viljams gauži pietvīka un jutās kā pēdīgais nodevējs. Ja viņš nebūtu iejaucies, neizraisītos arī šīs nesaskaņas starp tēvu un dēlu. Kādēļ gan Džordža kāzas netika novilcinātas? Kāda vajadzība bija visu tā sasteigt? Dobins saprata, ka Džordžs no Amēlijas jau nu būtu šķīries bez īpašām sirdssāpēm. Un arī Amēlija galu galā droši vien atžirgtu no šā trieciena. Tikai viņa padoms bija novedis līdz šīm kāzām un visām no tām izrietošajām sekām. Un kādēļ tā notika? Tādēļ, ka viņš mīlēja Amēliju tik ļoti, ka nespētu redzēt to nelaimīgu, vai varbūt tādēļ, ka paša neziņas mokas bija tik nepanesamas, ka viņš jutās laimīgs izbeigt tās vienā rāvienā — tāpat, kā pēc tuvinieka nāves steidzamies to drīzāk apbedīt vai arī, nojauzdami nenovēršamu šķiršanos no mīļotā cilvēka, nerodam mieru, pirms neesam pateikuši ardievas.

— Jūs esat lāga zēns, Viljam, — teica misters Osborns jau mazliet maigākā balsī. — Mums ar Džordžu patiešām nevajadzētu šķirties naidā. Bet tagad paklausieties! Esmu darījis Džordža labā visu, ko vien tēvs spēj darīt. Viņš no manis saņēma trīsreiz vairāk naudas, nekā jūsu tēvs jebkad jums devis, par to esmu pārliecināts. Taču ar to nebūt negribu lielīties. Kā pūlējos viņa labā, kā strādāju, netaupīdams ne miesīgos, ne garīgos spēkus, arī par to jums nestāstīšu. Pajautājiet Čoperam! Pajautājiet Džordžam pašam! Pajautājiet Sitijā! Bet, kad nu es viņam piedāvāju tādu laulību, ar kuru jebkurš augstmanis varētu lepoties, —- pirmo reizi mūžā viņam kaut ko lūdzu, — viņš atsakās man paklausīt. Nu, vai man nav taisnība? Vai tad es uzsāku ķildu? Pēc kā gan es tiecos, ja ne pēc viņa labuma, — tikai viņa dēļ kopš laika gala esmu pūlējies kā katordznieks. Neviens nevar sacīt, ka esmu rīkojies savtīgās interesēs. Lai viņš atgriežas! Se mana roka! Lai viss tiek aizmirsts un piedots! Par tūlītēju apprecēšanos, protams, nevar būt ne runas. Lai viņi ar mis Svorcu izlīgst, kāzas sarīkosim vēlāk, kad viņš pārnāks mājās kā pulkvedis, jo viņš būs pulkvedis, velns lai parauj, noteikti būs, ja vien naudai vēl vara. Priecājos, ka esat vedis viņu pie prāta. Zinu — tas ir jūsu nopelns, Dobin! Nav jau pirmā reize, kad esat viņu izpestījis no ķezas. Lai tik atgriežas mājās, nebūšu nepielūdzams. Atnāciet

šovakar Raselskvērā uz vakariņām — abi divi! Tai pašā vietā, tai pašā stundā. Būs brieža cepetis — un nekādi lieki jautājumi!

Šāda uzslava un uzticēšanās trāpīja Dobinu pašā sirdī. Sarunai tādā garā turpinoties, viņš jutās arvien vairāk un vairāk vainīgs.

— Ser, — viņš beidzot sacīja, — baidos, ka jūs sevi maldināt. Patiesībā esmu par to pārliecināts. Džordžs ir pārlieku lepns, lai precētos naudas dēļ. Ja jūs draudēsiet nepaklausības gadījumā atņemt mantojuma tiesības, viņš vēl vairāk iespītēsies.

— Un jūs, velns lai parauj, saucat par draudiem to, ka es viņam piedāvāju astoņus vai pat desmit tūkstošus gadā? — misters Osborns apjautājās vēl ar to pašu izaicinošo labsirdību.

— Ja, pie joda, mis Svorca izvēlētos mani, es ne mirkli nedomātu. Neesmu tik izvēlīgs — vai nu tas brūnums gaišāks, vai tumšāks. — Un vecais džentlmenis savilka seju viltīgā smīnā un zīmīgi nokremšļojās.

— Jūs aizmirstat, ser, kādu senu solījumu, kas saista kapteini Osbornu, — svinīgi sacīja Džordža sūtnis.

— Kāds solījums? Par ko jūs, velns lai parauj, runājat? Jūs taču negribēsiet sacīt, — pārsteigts turpināja misters Osborns, iekaisdams niknumā par tikko atausušo domu, —• jūs taču negribēsiet sacīt, ka viņš ir tik nolādēti stulbs, lai vēl joprojām neatlaistos no šā vecā bankrotējušā blēža meitas? Vai varbūt esat atnācis mani pārliecināt, ka viņš vēlas to precēt? Precēt viņu —-tas nu gan būtu joks! Mans dēls un mantinieks lai precētu kaut kāda paklīduša ubaga meitu? Velns lai viņu ... ja viņš to izdarīs, lai ņem slotu un iet slaucīt ielu! Skaidri atceros, kā viņa no laika gala plijās tam virsū un centās to savaldzināt, —- bez šaubām, sava tēva — šā vecā viltnieka sakūdīta.

— Misters Scdlijs jums kādreiz bija tuvs draugs, ser, — iejaucās Dobins, gandrīz vai priecīgs, ka arī viņu sagrābj dusmas.

— Bija laiks, kad jūs saucāt viņu labākos vārdos nekā par blēdi un krāpnieku. Arī šīs laulības ir jūsu pašu roku darbs. Un Džor-džam nebija tiesību rotaļāties ar meitenes jūtām . . .

— Rotaļāties ar jūtām! — ieaurojās vecais Osborns. — Rotaļāties ar jūtām! Nu vai zināt, velns parāvis, tie taču tie paši vārdi, ar kuriem te izdižojās mans džentlmenis to ceturtdienu pirms divām nedēļām, sastāstīdams savam miesīgajam tēvam sa-zin ko par britu armiju. Tātad jūs viņu uzmusinājāt, ko? Nu nekas, paldies jums par to, kapteini! Ak tad jūs gribat ievest ubagus manā ģimenē? Pazemīgi pateicos, kapteini! Patiešām — precēties — he, he, he! — kāpēc gan lai viņš to darītu? Esmu gatavs

derēt, ka bez visas precēšanās tā skrietu pie viņa, atpakaļ neskatīdamās.

— Ser, — iesaucās Dobins, nevaldāmās dusmās pielēkdams kājās, — neviens lai neiedrošinās aizskart šo dāmu manā klātbūtnē, — un tas attiecas arī uz jums.

— O, jūs laikam grasāties izaicināt mani uz divkauju, ko? Lūdzu, piezvanīšu, lai pasniedz mums divas pistoles. Misters Džordžs tātad atsūtīja jūs apvainot viņa tēvu, jā? — kliedza Osborns, satverdams zvana auklu.

— Mister Osborn, — ierunājās Dobins, balsij aizlūstot, — nevis es, bet jūs apvainojat viskrietnāko būtni pasaulē. Labāk jūs būtu viņu pasaudzējis, ser, jo viņa ir jūsu dēla sieva.

Pateicis to, Dobins devās projām, saprazdams, ka vairāk nespēs runāt, bet misters Osborns atslīga krēslā un nikni noraudzījās aizejošajā kapteinī. Zvana aicināts, ieradās klerks, un kapteinis nebija vēl lāgā paguvis iziet no pagalma, kur atradās mistera Osborna kantoris, kad vecākais klerks misters Čopers bez cepures metās viņam pakaļ.

— Dieva dēļ, kas noticis? — jautāja misters Čopers, sagrābdams kapteini aiz svārku stērbeles. — Saimnieks ārdās niknumā. Ko gan misters Džordžs tādu izdarījis?

— Pirms piecām dienām viņš apprecējās ar mis Sedliju, — atbildēja Dobins. — Es biju vedējtēvs, mister Čoper, bet jums jāpaliek viņa draugam.

Vecais klerks papurināja galvu.

— Ja tādas ir jūsu vēstis, kapteini, tad gan bēdīgi. Saimnieks viņam to nekad nepiedos.

Dobins lūdza čoperu notikumu tālāko norisi paziņot viņam viesnīcā, kur bija apmeties, un saīdzis devās rietumu virzienā, gremdēdamies smagās pārdomās par pagātni un nākotni.

Kad Raselskvēra dzimta tovakar pulcējās pie vakariņu galda, viņi atrada ģimenes galvu sēžam ierastajā vietā ar tik draudīgu sejas izteiksmi, ka ikviens uzskatīja par labāku klusēt, kā vienmēr šādās reizēs. Dāmas un misters Buloks, kurš arī bija ieradies uz vakariņām, saprata, ka jaunā ziņa nonākusi līdz mistera Osborna ausīm. Vecā vīra drūmais izskats iedarbojās uz misteru Buloku tik spēcīgi, ka viņš kļuva pavisam kluss un mierīgs, uzdrīkstēdamies vienīgi izrādīt neparastu laipnību un uzmanību mis Marijai, kurai sēdēja blakus, un tās māsai, kas ieņēma goda vietu galda galā.

Mis Virtai tādējādi iznāca sēdēt savā galda pusē vienai pašai, un starp viņu un mis Džeinu Osbornu palika tukšs krēsls. Tā bija Džordža vieta, kad viņš pusdienoja mājās, un, kā jau teicām, galda piederumi vienmēr tika uzlikti arī viņam, gaidot šīs noklīdušās avs atgriešanos. Pusdienas paēda bez starpgadījumiem, un tikai smaidīgā mistera Frederika zīmīgie čuksti, kā arī sudraba un porcelāna šķinda reizēm iztraucēja klusumu. Sulaiņi klusi kā zagļi apkalpoja pie galda. Pat algots apraudātājs bērēs nespētu izskatīties drūmāks par mistera Osborna kalpotājiem. Brieža cepeti, uz kuru bija ielūgts Dobins, viņš sadalīja, pilnīgam klusumam valdot, taču pats ēdienam tikpat kā nepieskārās, toties pamatīgi dzēra, un virssulainis nenoguris pildīja viņa kausu.

Beidzot, kad pusdienas bija galā, mistera Osborna acis, nopētījušas pēc kārtas visus klātesošos, ieurbās Džordžain noliktajos traukos. Pēkšņi viņš norādīja uz tiem ar kreiso roku. Abas meitas raudzījās viņā, nesaprazdamas vai arī nevēlēdamās saprast šo mājienu, un pat sulaiņi uzreiz neapjēdza, ko tas nozīmē.

— Novāciet šos piederumus! — Osborns beidzot izbrēca, ar lāstu pieceldamies no galda, un, atgrūdis krēslu, devās uz savu istabu.

Aiz ēdamistabas atradās telpa, kura tika godāta par kabinetu un bija nama saimnieka svētākā vieta. Šeit misters Osborns parasti uzturējās svētdienas rītos, ja negribēja iet baznīcā, te viņš ar sarkanu ādu apvilktā krēslā pavadīja rīta stundas, lasīdams avīzi. Kabinetā atradās pāris stiklotu grāmatu plauktu ar tādiem paraugdarbiem izturīgos zeltītos sējumos kā «Gadagrāmata», «Džentlmeņa žurnāls», «Blēra sprediķi» un «Iljūms un Smolets». Gadu gadiem viņš ne reizi nenocēla no plaukta kādu no šiem sējumiem, taču neviens ģimenes loceklis nemūžam neiedrošinātos tiem pieskarties; vienīgi tais retajos svētdienas vakaros, kas pagāja bez viesībām, milzīgā, sarkanā bībele un lūgšanu grāmata tika izvilktas no paša kakta, kur tās stāvēja blakus pēru sarakstam, kalpi tika saaicināti lielajā ēdamistabā, un Osborns svinīgi skaļā, spalgā balsī noturēja savai dzimtai vakara lūgšanu. Neviens no visas saimes — ne bērns, ne kalpotājs — nespēja bez slepenām šausmām pārkāpt šīs istabas slieksni. Te misters Osborns pārskaitīja saimniecības vadītājas rēķinus un pārbaudīja virssuiaiņa vestos vīna pagraba sarakstus. No šejienes viņš pāri grantētajam, tīri noslaucītajam pagalmam pārredzēja sētas puses ieeju staļļos, uz kurieni bija aizvilkts zvans; kučieris te mēdza nostāties tikpat kā uz apsūdzēto sola, lai Osborns no kabineta loga varētu viņu izsunīt. Četrreiz gadā mis Virta ieradās šai istabā saņemt algu un mistera Osborna meitas — kārtējo ceturkšņa kabatas naudu. Džordžs zēna gados šajā telpā ne vienreiz vien tika sodīts ar pērienu, kamēr māte, apsēdusies uz kāpnēm, šausmās skaitīja pātagas cirtienus. Zēns parasti pārcieta sodu bez asarām, un nabaga sieviete pēc tam zagšus apmīļoja un skūpstīja viņu, par mierinājumu sniegdama naudas gabalu.

Virs kamīna atradās ģimenes portrets, ko pēc misis Osbornas nāves pārnesa uz šejieni no priekšistabas, — Džordžs ponijam mugurā, vecākā māsa sniedz tam ziedu pušķi, bet jaunākā turas mātei pie rokas — visiem sārti vaigi, lielas, sarkanas mutes, un tie muļķīgiem Smaidiem, kā pieņemts ģimenes portretos, raugās cits cilā. Māte, visu aizmirsta, sen jau gulēja apakš zemes, māsām un brāļiem bija katram savas neskaitāmas intereses, un, kaut arī joprojām vienas ģimenes locekļi, viņi galīgi atsvešinājušies cits no cita. Pēc dažiem desmitiem gadu, kad gleznā attēlotās personas jau paguvušas novecot, šādi bērnišķīgi ģimenes portreti šķiet kā rūgts izsmiekls — īsts jūtu, melīgu smaidu un biklas, bet reizē pašapmierinātas nevainības farss! Ģimenes portreta atbrīvoto goda vietu ēdamistabā ieņēma Osborna paša parādes portrets ar vareno sudraba tintnīcu un atzveltnes krēslu.

Sājā kabinetā vecais Osborns pazuda arī šoreiz, un nelielā sabiedrība, ko viņš pameta, atviegloti uzelpoja. Kad kalpotāji bija atstājuši ēdamistabu, sarunas sāka raisīties nepiespiesti, taču tikko dzirdami, pēc tam dāmas klusītiņām devās uz augšstāvu un misters Buloks čīkstošos zābakos zaglīgiem soļiem tām sekoja. Viņam nebija nekādas patikas vienatnē dzert vīnu, turklāt tik tuvu briesmīgajam vecajam džentlmenim — turpat blakus kabinetā.

Bija jau krietni satumsis, kad virssulainis, nesagaidījis nekādus norādījumus, uzdrīkstējās pieklauvēt pie kabineta durvīm un ienest vaska sveces un tēju. Nama pavēlnieks sēdēja atzveltnī, izlikdamies lasām avīzi, un, kad sulainis, nolicis viņam blakus uz galda gaismekļus un atspirdzinājumus, atstāja istabu, misters Osborns piecēlās un aizslēdza durvis. Šoreiz varēja nešaubīties: visa saime bija sapratusi, ka gaidāma drausmīga katastrofa, no kuras māsteram Džordžam, acīm redzot, izsprukt neizdosies.

Lielajā, spoži pulētajā sarkankoka sekreterā misters Osborns vienu atvilktni bija īpaši atvēlējis dēla papīriem un visam, kas saistījās ar Džordžu. Te atradās dokumenti no pašām viņa bērnu dienām — ar Džordža roku pierakstītas un skolotāja parakstītas burtnīcas un zīmēšanas bloki, kas bija saņēmuši izcilu novērtējumu, te atradās viņa pirmās vēstules neveiklā, apaļā bērna roki-akstā ar mīļiem sveicieniem tētiņam un māmiņai un lūgumu

atsūtīt kūku. Tajās bieži lika pieminēts dārgais krusttētiņš Sed-lijs. Lāsti tā vien lauzās pār vecā Osborna nobālušajām lūpām, un briesmīgs naids un niknums plosīja viņa sirdi, kad, pārskatīdams dokumentus, viņš uzdūrās šim vārdam. Visi papīri bija apzīmēti, iereģistrēti un pārsieti ar sarkanu aukliņu. Uz viena stāvēja rakstīts: «No Džordža ar lūgumu pēc 5 šiliņiem, 18 . . . g. 23. aprīlī,» — uz otra: «Džordžijs par poniju, 13. oktobrī,» — un tā tālāk. Cilā sainītī bija sasieti «Doktora S. rēķini», «Džordža drēbnieka rēķini par mundieriem», «Džordža Osborna, juniora, man izrakstītie vekseļi» utt., dēla vēstules no Rietumindijas un avīzes ar vēstīm par viņa paaugstināšanu; šeit atradās arī Džordža zēnu dienu pātaga un papīrā ietīts medaljons ar viņa matu sprogu, ko bija valkājusi māte.

Nelaimīgais vecais vīrs pavadīja garas stundas, pārcilādams šīs piemiņas lietiņas un gremdēdamies atmiņās. Te nu bija paši godkārīgākie viņa sapņi un pārdrošākās cerības! Kā viņš bija lepojies ar savu zēnu! Skaistāku bērnu taču nevarēja iedomāties! Visi atzina, ka Džordžs izskatās kā īsts dižciltīgo pēctecis. Pat kāda karaliskā nama princese lvjū botāniskajā dārzā* bija viņu ievērojusi, noskūpstījusi un apjautājusies pēc viņa vārda. Kuram vēl no Sitijas vīriem bija tāds dēls?! Vai par princi būtu iespējams vairāk rūpēties, nekā aprūpēja Džordžu? Viņa dēls bija saņēmis visu, ko vien var iegūt par naudu. Viņš pats allaž ieradās Džordža skolā uz aktu četrjūgā ar sulaiņiem jaunās livrejās un kaisīja zēniem jaunus šiliņus, bet toreiz, kad Džordžs devās uz Kanādu, viņš pulka mītnē sarīkoja virsniekiem tādu mielastu, kas nedarītu kaunu pat Jorkas hercogam. Vai viņš kādreiz bija atteicies maksāt Džordža vekseļus? Te tie gulēja — samaksāti bez vārda runas. Ne jau katram ģenerālim armijā bija tādi jājamzirgi kā Džordžam. Kā šodien viņš redzēja dēlu visdažādākos dzīves brīžos — te tas pašapzinīgs kā lords pēc pusdienām ienāk pie tēva, apsēžas blakus galda galā un izdzer savu glāzi ... te atkal Džordžs Braitonā jāšus uz ponija veikli pārvar šķēršļus, neatpalikdams no pieredzējušiem medniekiem ... te atkal diena, kad pieņemšanā dēlu stādīja priekšā princim reģentam un kad visā Sentdžeimsā* nevarēja atrast otru tik lielisku jaunekli. Un tā — tā tam vajadzēja beigties — apprecēties ar bankrotiera meitu, iespļaut acīs pienākumam un bagātībai! Kādu pazemojumu un kādas dusmas, kādas ārprāta niknuma un pieviltu cerību un mīlestības mokas, kādas aizskartas godkārības, varbūt pat aizvainota maiguma radītas sāpes patlaban nācās ciest nabaga vecajam vīram!

Pārskatījis papīrus un pārdomās apstādamies te pie viena, te

otra, pārdzīvodams visrūgtākās no rūgtākajām bēdām, kādās nožēlojami cietēji atceras laimīgos pagājušos laikus, Džordža tēvs izņēma visus dokumentus no atvilktnes, kur bija tos tik ilgi glabājis, ieslēdza lādītē, pārsēja un uzspieda savu zīmogu. Tad viņš atvēra grāmatu skapi, nocēla no plaukta lielo, sarkano bībeli, par kuru jau esam runājuši, — šo grezno, reti atvērto grāmatu, kas laistījās vienā zeltā. Titullapā bija attēlots, kā Ābrams upurē Izaku. Blakus uz baltās lapas Osborns skaidri salasāmā ierēd-nieciskā rokrakstā pēc senas ierašas bija atzīmējis savu kāzu, sievas miršanas un bērnu dzimšanas datumus un to vārdus. Pirmā bija Džeina, tad nāca Džordžs Sedlijs Osborns un pēc viņa Marija Frensisa, beigās bija pierakstīti kristīšanas datumi. Paņēmis spalvu, Osborns rūpīgi izsvītroja Džordža vārdu no šīs lappuses un, kad tinte bija nožuvusi, atlika grāmatu atpakaļ vecajā vietā. Tad viņš izņēma kādu dokumentu no citas atvilktnes, kur glabājās viņa paša papīri, un, pārlasījis to, saburzīja, aizdedzināja pie sveces un noraudzījās, kā tas izplēn uz kamīna restēm. Šis papīrs bija viņa testaments; sadedzinājis to, Osborns apsēdās un uzrakstīja vēstuli, pēc tam pasauca kalpotāju un pavēlēja no rīta aizgādāt to adresātam. Bet rīts jau bija klāt: kad viņš devās uz dusu, viss nams laistījās saules staros un Rasel-skvēra koku spirgti zaļajā lapotnē putni skandināja savas dziesmas.

Cenzdamies labvēlīgi noskaņot mistera Osborna ģimenes locekļus un padotos, sagādājot Džordžam nestundā iespējami vairāk draugu, Viljams Dobins, kurš apzinājās, kādu iespaidu uz cilvēka dvēseli atstāj labas pusdienas un izmeklēti vīni, pārradies viesnīcā, nekavējoties nosūtīja vislaipnāko uzaicinājumu Tomasam čoperam, eskvairam, lūgdams šo džentlmeni nākamajā dienā pie Slotera kopā ar viņu paēst pusdienas. Zīmīte nonāca mistera Čopera rokās, pirms viņš atstāja Sitiju, un acumirklī sekoja atbilde, ka «misters Copers apliecina visdziļāko cieņu un uzskatīs par lielu godu un laimi pakalpot kapteinim Dobinam». Ielūgums un atbildes melnraksts to pašu vakaru, līdzko misters Copers atgriezās mājās Somerstaunā, tika parādīts misis Coperai un tās meitām, un pie tējas galda visa ģimene aizrautīgi ņēmās spriest par armijas un Vestendas dižciltīgajiem ļaudīm. Kad meitenes bija devušās pie miera, misters un misis Čoperi pārrunāja dīvainos notikumus, kas risinājās viņu maizes devēja ģimenē. Nekad vēl klerks nebija redzējis savu saimnieku tik satrauktu. Kad pēc kapteiņa aiziešanas misters Copers iegāja pie mistera Osborna, viņš ieraudzīja šcl'u zili melnu aiz dusmām un gluži vai nemaņā: skaidrs, ka starp misteru Osbornu un jauno kapteini bija noticis drausmīgs strīds, čopers saņēma rīkojumu aprēķināt summas, kas pēdējo trīs gadu laikā izmaksātas kapteinim Osbornam. «Un saņēmis viņš tiešām pamatīgu kaudzi naudas,» sacīja vecākais klerks, juzdams jo lielāku cieņu gan pret veco, gan jauno saimnieku tieši tādēļ, ka ginejas bija palaistas ar tik vieglu roku. Liekoties, ka strīds vedams kaut kādā sakarā ar mis Sedliju. Misis čopera apliecināja, ka viņai esot ļoti žēl nabaga jaunās meitenes — pazaudēt tādu glītu zēnu kā kapteinis! Tā kā mis Sedlija izrādījās neveiksminieka spekulanta meita, misters Čopers diez kādu cieņu pret viņu neizjuta. Vairāk par visām Londonas Sitijas firmām viņš godāja Osbornu namu un loloja cerību un vēlēšanos, lai kapteinis Džordžs apprecētos ar dižciltīgas ģimenes meitu. So nakti klerks pārlaida daudz ciešākā miegā nekā viņa principāls; un pēc brokastīm (kuras viņš iebaudīja ar teicamu ēstgribu, kaut arī viņa pieticīgo dzīves kausu saldināja vienīgi cukurs), apmīļojis bērnus, viņš ietērpās labākajās svētdienas drānās ar kruzuļoto kreklu un devās uz kantori, apsolīdams sajūsminātajai sievai vakarā pārāk dedzīgi neaizrauties ar kapteiņa Dobina portvīnu.

Kad misters Osborns parastajā laikā ieradās Sitijā, viņa izskats satrieca visus padotos, kuri gluži dabiskā kārtā bija pieraduši vērot saimnieka sejas izteiksmi, — šoreiz viņš bija īpaši bāls un sašļucis. Pulksten divpadsmitos, kā norunāts, atnāca misters Iligss (no firmas «Higss un Blcterviks, advokāti, Bedfordrovā»), kuru tūliņ ieveda pavēlnieka kabinetā, un viņš, neviena netraucēts, vairāk nekā stundu apspriedās ar misteru Osbornu. Ap pulksten vieniem misters Čopers saņēma kapteiņa Dobina kalpotāja atnesto zīmīti, kurai bija pievienota misteram Osbornam adresēta vēstule, ko klerks tūliņ nogādāja savam maizestēvam. Pēc brīža kabinetā ieaicināja misteru Čoperu un misteru Berču, otro klerku, un viņiem kā lieciniekiem vajadzēja parakstīt kādu dokumentu.

— Esmu sastādījis jaunu testamentu, — teica misters Osborns, un abi džentlmeņi šim dokumentam pievienoja savus parakstus.

Tas tika izdarīts bez liekiem vārdiem. Iznākdams no kabineta, misters Iligss rādīja ārkārtīgi nopietnu seju un cieši paraudzījās misterā Čoperā, taču neko nepaskaidroja. Visi ievēroja, ka misters Osborns todien izturas sevišķi mierīgi un lēnprātīgi, par lielu pārsteigumu tiem, kas viņa draudīgo izturēšanos bija uztvēruši kā ļaunu zīmi. Nevienu viņš nenozākāja un pat ne reizi neizlamā-jās. Kantori viņš atstāja agri, pirms aiziešanas vēlreiz ieaicināja pie sevis vecāko klerku un, nodevis vispārīgus rīkojumus, vilcinādamies un ar acīm redzamu nepatiku apvaicājās misteram čoperam, vai kapteinis Dobins patlaban atrodoties pilsētā.

Čopers sacīja, ka pēc viņa domām esot gan pilsētā. Patiesībā kā viens, tā otrs to ļoti labi zināja.

Osborns paņēma kādu vēstuli, kas bija adresēta minētajam virsniekam, un, iedevis to klerkam, lika nekavējoties nogādāt Dobinam tieši rokās.

— Un tagad, Čoper, — viņš sacīja, paņemdams cepuri un tā savādi palūkodamies, — prāts man būs mierīgs.

Tieši tobrīd, kad pulkstenis sita divi (bez šaubām, pēc abpusējas norunas), ieradās misters Frederiks Buloks, un viņi abi ar misteru Osbornu reizē devās projām.

X pulku, kurā par rotas komandieriem dienēja mesjē Dobins un mesjē Osborns, komandēja kāds vecs ģenerālis, kas savu pirmo karagājienu bija veicis Vulfa vadībā Kvebekā un sen jau aiz vecuma un vārguma nespēja pildīt savu pienākumu, taču vēl joprojām interesējās par pulku, kura vadonis skaitījās, un bieži ielūdza pie sava galda jaunos virsniekus, — viesmīlības paveids, kas patlaban, man šķiet, nav visai bieži sastopama parādība viņa amata brāļu vidū. Kapteinis Dobins baudīja īpašu vecā ģenerāļa labvēlību. Dobins labi orientējās kara literatūrā un par Fridrihu Lielo, Mariju Terēzi un par viņu kariem spēja runāt gandrīz tikpat veikli kā pats ģenerālis, kurš palika vienaldzīgs pret tā laika triumfa gājieniem, jo bija atdevis sirdi karavadoņiem, kuru taktika lapa slavēta pirms piecdesmit gadiem. Vecais ģenerālis uzaicināja Dobinu ierasties pie viņa brokastīs tieši tajā rītā, kad misters Osborns grozīja savu testamentu un misters Copers apvilka labāko kreklu ar kruzuļiem, un pie brokastu galda savam jaunajam mīlulim paziņoja — par pāris dienām aizsteigdamies notikumiem priekšā — vēsti, ko visi sen jau gaidīja, ka saņemta pavēle doties uz Beļģiju. Pavēli pulkam būt gatavībā kavalērijas gvardes štābs došot pēc dienas vai divām, un, tā kā transporta līdzekļu netrūkšot, nepaiešot pat nedēļa, kad viņi jau došoties karagājienā. Stāvēdams četemfl, pulks bija papildinājies ar rekrūšiem, un vecais ģenerālis cerēja, ka pulks, kurš Kanādā piedalījies Monkalma sakāvē un Longailendā piespiedis misteru Vašingtonu bēgt, arī daudzcietušās Nīderlandes karalaukos pratīs pierādīt, ka ir savas vēsturiskās slavas cienīgs.

— Tātad, mans krietnais draugs, ja jums ir kāda affaire-là^37, — sacīja vecais ģenerālis, ar drebošo, balto, vecīgo roku satverdams šķipsnu šņaucamās tabakas un pēc tam norādīdams uz to vietu savā robe de chambre^38, zem kuras vēl vārgi pukstēja viņa sirds, — ja jums mierināma kāda Fillīda* vai jāatvadās no tētiņa un māmiņas, vai varbūt jāsacer kāds novēlējums, ieteicu bez vilcināšanās visu nokārtot. — Tad ģenerālis sniedza savam jaunajam draugam vienu pirkstu un labvēlīgi nolieca galvu, kas bija ietērpta pūderētā parūkā ar bizīti; bet, kad durvis aiz Do-bina bija aizvērušās, viņš ķērās pie spalvas un uzrakstīja pouletI^39(ģenerālis ļoti lepojās ar savām franču valodas zināšanām) mademoiselle Amenaīdai viņa majestātes teātrī.

Jaunā ziņa nomāca Dobinu, un viņš iedomājās draugus Brai-tonā, tūliņ pat nokaunēdamies par to, ka Amēlija pastāvīgi ieņem pirmo vietu viņa domās (allaž papriekšu viņa — un tikai tad tēvs, māte, māsas un pat pienākums, — vienmēr — gan dusā, gan nomodā — no agra rīta līdz vēlam vakaram). Atgriezies viesnīcā, viņš nosūtīja misteram Osbornam īsu vēstulīti, paziņodams tam tikko saņemto vēsti, kura, kā viņš cerēja, varbūt spēs veicināt tēva un dēla izlīgšanu.

Šī vēstulīte, ko nodeva tas pats ziņnesis, kurš iepriekšējā dienā bija atnesis čoperam ielūgumu, krietni vien satrauca cienījamo klerku. Vēstule bija adresēta viņam, un, plēsdams to vaļā, viņš baiļojās, vai tikai ieplānotās pusdienas netiks atliktas. Bet prāts čoperam neizsakāmi nomierinājās, kad atklājās, ka aploksne viņam bija sūtīta tikai par atgādinājumu. («Gaidīšu Jūs pulksten pussešos,» kapteinis Dobins rakstīja.) Čoperam ļoti rūpēja sava kunga ģimenes lietas, taču — que voulez-vous^40? — šādas lieliskas pusdienas viņam nozīmēja daudz vairāk nekā jebkura mirstīgā personīgās darīšanas.

Dobinam bija atļauts nodot tālāk no ģenerāļa saņemtās ziņas sava pulka virsniekiem, kurus viņam gadītos sastapt; pirmajam viņš tās pavēstīja jaunākajam leitnantam Stablam, kurš, kareivīgas kvēles pārņemts, nekavējoties devās pie ieroču meistara iegādāties jaunu zobenu. Te šis jauneklis, kaut arī tikko septiņpadsmit gadu vecs un augumā labi ja sešdesmit piecus sprīžus garš, jau pa dabai vārgulīgs un no pārmērīgas degvīna lietošanas galīgi nonīcis, taču neapšaubāmi drošsirdīgs un dūšīgs kā lauva, sagrāba rokās ieroci, domās nonāvēdams iespējami vairāk franču. Ar saucienu «ha, ha!», pāri plūstošajā enerģijā piecirz-dams strupās kājeles, viņš divas trīs reizes vērsa ieroča smaili pret kapteini Dobinu, kurš ar bambusa spieķi smiedamies atvairīja dūrienus.

Misters Stabls, kā to varam spriest pēc viņa niecīgajiem miesas apmēriem, piederēja pie vieglajiem kājniekiem. Jaunākais leitnants Spūnijs turpretim bija labi noaudzis jauneklis, dienēja grenadieru rotā (kuru komandēja kapteinis Dobins); viņš tūliņ pielaikoja jaunu lāčādas cepuri, kas viņu padarīja nesalīdzināmi vecāku par saviem gadiem. Pēc tam abi zēni devās pie Slotera un, pasūtījuši varenas pusdienas, sēdās rakstīt vēstules saviem krietnajiem, rūpju nomāktajiem vecākiem — vēstules, ko pildīja mīla, sirsnība, vīra dūša un neskaitāmas pareizrakstības kļūdas. Ak, cik daudz siržu toreiz visā Anglijā nodrebēja bailēs, un cik daudzos namos mātes, asaras liedamas, čukstēja lūgšanu vārdus!

Ieraudzījis jauno Stablu pūlamies gar vēstuli pie kāda galdiņa Slotera ēdamzālē un asaras tam no deguna pilam tieši uz papīra (zēns atcerējās savu māmiņu un iedomājās, ka varbūt to nekad vairs neredzēs), Dobins, jau grasīdamies rakstīt Džordžam Osbor-nam, kļuva svārstīgs un nolika rakstāmpiederumus. «Kādēļ man to darīt?» viņš domāja. «Lai viņa vēl šonakt guļ laimes pilna. Rīt agri apciemošu vecākus un pēc tam braukšu pats uz Braitonu.»

Dobins piegāja klāt Stablam, uzlika vareno ķepu jaunajam cīnītājam uz pleca un uzmundrinādams centās iestāstīt, ka vajag tikai atmest dzeršanu un viņš, kā jau tāds allaž pieklājīgs un labsirdīgs zēns, kļūs par labu karavīru. To dzirdot, acis jaunajam Stablam iemirdzējās, jo Dobins pulkā tika sevišķi cienīts kā labākais virsnieks un gudrākais cilvēks.

— Pateicos jums, Dobin, — viņš sacīja, ar plaukstu izberzēdams acis, — es patlaban . . . patlaban viņai rakstīju, ka labošos. Ak ser, viņa ir tik šausmīgi laba.

Ūdenssūkņi atkal sāka darboties, un neņemos apgalvot, vai arī mīkstsirdīgajam kapteinim acis nekļuva miklas.

Abi jaunākie leitnanti, kapteinis un misters čopers ēda pusdienas pie viena galda, čopers bija atnesis vēstuli, kurā misters Osborns īsos vārdos izteica cieņu kapteinim Dobinam un lūdza nodot vēstulei pievienoto sūtījumu kapteinim Džordžam Osbor-nam. Vairāk neko čopers nezināja teikt; viņš vienīgi aprakstīja mistera Osborna izskatu, pastāstīja, ka viņš izsaucis savu advokātu, brīnījās, ka saimnieks nevienu todien neesot nolamājis, un — it sevišķi, kad tika iedzerts vīns, — neskopojās ar vispārdrošākajiem minējumiem. Taču ar katru iztukšoto glāzi tie kļuva aizvien miglaināki, līdz beidzot neko vairs nevarēja saprast. Vēlā vakara stundā kapteinis Dobins iesēdināja savu viesi īrētā karietē, bet tas tik vien spēja kā žagoties, apzvērēdams, ka paliks ... hik . . . paliks kapteiņa draugs .. . hik ... uz mūžu mūžiem.

Atvadīdamies no mis Osbornas, kā jau sacījām, kapteinis Dobins izlūdzās atļauju to vēlreiz apciemot, un vecīgā jaunava nākamajā dienā viņu vairākas stundas gaidīja; ja viņš būtu atnācis un uzdevis jautājumu, uz kuru tā bija sagatavojusies atbildēt, mis Osborna, iespējams, būtu nostājusies brāļa pusē un Džordžs galu galā izlīgtu ar saniknoto tēvu. Taču, lai kā viņa gaidīja, kapteinis neieradās. Viņam bija kārtojamas pašam savas darīšanas — jāapciemo un jānomierina vecāki un jau agrā rīta stundā jāsēžas ātrajā diližansā, lai dotos pie draugiem uz Braitonu. Mis Osborna vēlāk dzirdēja, kā tēvs deva pavēli nekad vairs nelaist šo apnicīgo nelieti kapteini Dobinu pār viņa nama slieksni, un jebkurām cerībām, ko jaunā dāma varbūt slepus bija lolojusi, nesaudzīgi tika pārvilkta svītra. Tad ieradās misters Frederiks Buloks un bija neparasti mīļš pret Mariju un īpaši uzmanīgs pret bēdu sagrauzto veco džentlmeni. Kaut arī vecais vīrs apgalvoja, ka sirds nu viņam esot mierīga, taču līdzekļi, pie kuriem viņš ķērās, lai atgūtu šo sirdsmieru, pagaidām nekādus panākumus nesolīja, un pēdējo divu dienu notikumi bija acīm redzami satriekuši misteru Osbornu.

XXV NODAĻA, KURĀ VISAS GALVENĀS DARBOJOŠĀS PERSONAS UZSKATA PAR LARAKU PAMEST BRAITONU

Ieradies pie dāmām «Jūras braucēju» viesnīcā, Dobins centās izlikties jautrs un bezrūpīgs, tādējādi pierādīdams, ka arī viņš kļūst jo dienas jo lielāks liekulis. Viņš mēģināja slēpt savas jūtas, kas pamodās, ieraugot misis Osbornu tās jaunajā stāvoklī, un pūlējās apspiest bažas, ka tā pārāk smagi uzņems viņa nesto skumjo vēsti.

— Domāju, Džordž, — viņš sacīja, — ka nepaies ne trīs nedēļas, un Francijas ķeizars liksies mums virsū ar visu savu kavalēriju un kājniekiem un sakurs hercogam tādu pirti, ka Pireneju karš* šķitīs tīrā bērnu spēle. Taču misis Osbornai to nevajadzētu stāstīt. Galu galā mums varbūt nemaz neiznāks doties kaujā un mūsu loma Beļģijā aprobežosies ar militāru okupāciju. Tā domā daudzi, un Brisele mudž no smalkiem ļaudīm un modes dāmām.

Tādēļ ari tika nolemts britu armijas pienākumus Beļģijā iztēlot Amēlijai šādā nekaitīgā gaismā.

Nokārtojis šo sazvērestību, liekulis Dobins gluži jautri apsveicinājās ar misis Osbornu, mēģināja izteikt pāris komplimentu sakarā ar tās jauno — precētas sievas stāvokli (šie komplimenti, jāatzīst, bija bezgala neveikli un nožēlojami), tad pārmetās uz sarunām par Braitonu, jūras gaisu, vietējām izpriecām, skaisto ceļu, ātrā diližansa noderību, par zirgiem — runāja tik nepiespiesti, ka Amēlija nespēja saprast, kas ar viņu nolicis, bet Re-beka, no tiesas uzjautrināta, vēroja kapteini — vēroja kā ikvienu, ar ko tai nācās sastapties.

Mazā Amēlija, taisnību sakot, nebija diez kādās augstās domās par sava vīra draugu kapteini Dobinu. Viņš šļupstēja, bija visai neglīts un neinteresants, pie tam ārkārtīgi lempīgs un neaptēsts. Simpātijas kapteinis izraisīja tikai ar savu pieķeršanos viņas vīram (kāds gan tur patiesībā brīnums!), un misis Osborna uzskatīja, ka Džordžs ir ļoti augstsirdīgs un laipns, dāvādams draudzību savam ieroču biedram. Džordžs bieži lika atdarinājis Do-bina šļupstēšanu un dīvainās manieres, kaut arī, gods, kam gods pienākas, vienmēr atzinīgi izteicās par drauga labajām īpašībām. Triumfējot tikko iegūtajā laimē, vēl ļoti maz pazīdama lāga vīru Viljamu, Amēlija noraudzījās viņā no augšas, bet viņš, gluži labi zinādams tās uzskatus, uzņēma tos bez kurnēšanas. Pienāca laiks, kad Amēlija daudz labāk iepazina Viljamu un mainīja domas par viņu, taču tā vēl pagaidām tāla nākotne.

Turpretim Rebeka atminēja kapteiņa Dobina noslēpumu, pirms viņš vēl nebija paguvis ne pāris stundu pavadīt tās sabiedrībā. Kapteinis viņai nepatika, slepus viņa no tā pat baidījās, taču arī Dobins nejuta pret Rebeku diez kādu labvēlību. Viņš bija tik godīgs, ka Rebelcas glaimi un viltības palika bez iedarbības, un instinktīvā nepatikā novērsās no tās. Un, tā kā Rebeka, kā īsta sava dzimuma pārstāve, nepacēlās pāri skaudības jūtām, viņa jo dziļāk neieredzēja Dobinu, jo vairāk viņš dievināja Amēliju. Lai nu kā, tomēr viņa joprojām izturējās pret kapteini ar vislielāko cieņu un sirsnību. Osbornu draugs, viņas dārgo labvēļu draugs! Rebeka apgalvoja, ka nekad nepārstās to no visas sirds mīlēt; viņa ļoti labi atceroties kapteini kopš tās Voksholas nakts, tā viņa šķelmīgi pačukstēja Amēlijai un, kad abas dāmas aizgāja pārģērbties pusdienām, atļāvās mazliet pazoboties par Dobinu. Kodons Krolijs nepievērsa Dobinam ne vismazāko uzmanību, uzskatīdams to par labsirdīgu vientiesi un slikti audzinātu zemākas šķiras pārstāvi, bet Džozs veltīja kapteinim cieņas pilnu labvēlību.

Džordžs sekoja Dobinam tā istabā, un, kad abi palika divi vien, Dobins izņēma vēstuli, ko misters Osborns bija lūdzis nodot dēlam.

— Tas nav mana tēva rokraksts, — manāmi satraukts sacīja Džordžs, un viņam izrādījās taisnība, — vēstuli bija rakstījis mistera Osborna advokāts, un tās saturs bija šāds:

«Bedfordrovā 1815. g. 7. maijā

Ser! Misters Osborns mani pilnvarojis darīt Jums zināmu, ka paliek pie sava iepriekš izteiktā lēmuma, — proti, sakarā ar laulībām, kuras Jums labpatika noslēgt, viņš turpmāk atsakās uzskatīt Jūs par savas dzimtas locekli. Sis lēmums ir galīgs un negrozāms.

Kaut arī naudas līdzekļi, kas Jūsu nepilngadības laikā izlietoti Jūsu vajadzībām, un vekseļi, kurus Jūs pēdējos gados tik izšķērdīgi izrakstījāt uz viņa vārda, saskaitīti kopā, tālu pārsniedz to summu, ko Jums tiesības saņemt (šī summa ir trešā daļa no Jūsu mātes nelaiķes misis Osbornas atstātā mantojuma, kas pēc viņas nāves pārgāja Jūsu, mis Džeinas Osbornas un mis Marijas Frensisas Osbornas īpašumā), tomēr mistera Osborna uzdevumā paziņoju Jums, ka viņš atsakās no jebkādām prasībām pret Jūsu īpašumu un ka iepriekš minēto summu — divi tūkstoši mārciņu ar četru procentu gada renti (tātad Jūsu trešdaļa no kopējās summas — sešiem tūkstošiem mārciņu) pēc pašreizējā kursa Jums vai Jūsu pilnvarotajiem pret Jūsu parakstu izmaksās

Jūsu padevīgais kalps S. Iligss.

P. S. Misters Osborns lūdz pateikt reizi par visām reizēm, ka viņš atsakās pieņemt no Jums jebkādas ziņas, vēstules vai paziņojumus gan šajā, gan citos jautājumos.»

— Jauki gan tu esi to nokārtojis! — sacīja Džordžs, pamezdams Viljamam Dobinam niknu skatienu. — Še, palasi, Dobin! — un viņš pasvieda draugam tēva vēstuli. — Ubags es esmu, pie joda, un tikai savas nolādētās sentimentalitātes dēļ. Kāpēc mēs nevarējām nogaidīt? Varbūt karā mani trāpītu lode, kas vēl nemaz nav izslēgts, un kāds labums būs Emmijai, kad viņa kļūs par ubaga atraitni? Un tas viss tavs nopelns. Tev nebija un nebija miera, kamēr nepiespiedi mani apprecēties un galīgi neizputināji. Ko, pie velna, lai iesāku ar šiem diviem tūkstošiem mārciņu? Ar to taču ne pāris gadiem nepietiks. Krolijam vien pa šo laiku uz kārtīm un biljardā esmu paspēlējis simt četrdesmit mārciņu. Tu tiešām proti kārtot citu darīšanas, tur nu vārdam nav vietas!

— Stāvoklis, bez šaubām, ir ļoti smags, — izlasījis vēstuli, Dobins gaužām samulsis atbildēja, — un tev taisnība, daļēji tā mana vaina. Taču ir cilvēki, kas labprāt mainītos ar tevi, — viņš piebilda, rūgti pasmaidīdams. — Padomā pats, vai mūsu pulkā ir daudz tādu kapteiņu, kam pie rokas būtu divi tūkstoši mārciņu? Pagaidām tev jāiztiek ar savu algu, kamēr tēva sirds atmaigs, un, ja gadījumā tu karā kritīsi, tavai sievai paliks simt mārciņu gadā.

— Vai tiešām tu domā, ka cilvēks ar tādām prasībām kā man spēj dzīvot no savas algas un simt mārciņām gada ienākuma? — nevaldāmās dusmās Džordžs iekliedzās. — Tu taču esi galīgs muļķis, Dobin, ja vari tā runāt! Kā, nolādēts, lai ar šādām nožēlojamām žēlastības dāvanām saglabāju savu stāvokli sabiedrībā! Es nevaru grozīt savas paražas. Man nepieciešamas ērtības. Neesmu audzis pie putras bļodas kā Makverters vai pie kartupeļiem kā vecais O’Dauds. Tev varbūt liekas, ka manai sievai vajadzētu ķerties pie kareivju veļas mazgāšanas vai braukāt līdzi pulkam vezumnieku ratos ?

— Nu labi, labi, — vēl joprojām samierinoši sacīja Dobins, — mēs viņai sadabūsim labāku satiksmes līdzekli. Taču papūlies atcerēties, Džordž, manu zēn, ka patlaban esi tikai no troņa nogāzts princis, un izturies mierīgi, kamēr plosās negaisi. Drīz tie būs pāri. Lai tikai tavu vārdu iespiež «Gazette», un varu derēt, ka tavs vecais tēvs kļūs gluži pieļāvīgs.

— Iespiež «Gazette»! — atkārtoja Džordžs. — Bet kurā nodalījumā? Varbūt starp kritušajiem vai ievainotajiem, turklāt pašā saraksta sākumā, vai ne tā?

— Kādas blēņas! Būs mums laika diezgan sevi apraudāt, — teica Dobins. —- Un, ja ar tevi kaut kas notiks, atceries, Džordž, ka arī man ir savs mazumiņš, un, tā kā precēties netaisos, neaizmirsīšu testamentā pieminēt savu krustdēlu, — viņš piebilda pasmaidīdams. Ar to šis strīds, tāpat kā desmitiem līdzīgu sarunu starp Osbornu un viņa draugu, arī beidzās, — Džordžs paziņoja, ka uz Dobinu neesot iespējams ilgi dusmoties, un augstsirdīgi dāvāja lam piedošanu, kaut arī pats bez jebkādā iemesla bija draugu visādi nozākājis.

— Vai zini ko, Bekij! — Rodons Krolijs no savas ģērbistabas uzsauca sievai, kura patlaban pārģērbās pusdienām.

— Ko tad? — priecīgi atsaucās Bekija. Viņa pār plecu aplūkoja sevi spogulī. Tērpusies brīnum jaukā, spodri baltā tērpā ar kailiem pleciem, nelielu kakla rotu un gaišzilu, krokotu jostu, viņa likās pats šķīstas jaunavības un meitenīgas laimes iemiesojums.

— Kā tev šķiet, ko darīs misis Osborna, kad Osborns dosies līdzi savam pulkam? — apjautājās Krolijs, ienākdams istabā; ar divām varenām sukām viņš, kā duetu spēlēdams, ķemmēja galvu un no matu apakšas meta apbrīnas pilnus skatienus savai daiļajai sieviņai.

— Ko citu kā izraudās acis sausas, — atbildēja Bekija. — Vismaz savas desmit reizes viņa jau ir nepinkšķējusies, tikai iedomādamās vien, ka tas varētu notikt.

— Bet tev gan, acīm redzot, tas ir gluži vienaldzīgi? — pārmeta Rodons, sievas bezjūtīguma aizkaitināts.

— Ak tu nelieli! It kā tu nezinātu, ka es gatavojos braukt tev līdzi! — atbildēja Bekija. — Bez tam ar tevi ir pavisam citādi. Tu esi ģenerāļa Tafto adjutants. Un mēs taču nedosimies uz fronti, — sacīja misis Krolija, tik lepni atmezdama galvu, ka viņas vīrs gaužām sajūsmināts pieliecās, lai to noskūpstītu.

— Rodon mīļais ... kā tev šķiet. . . vai nevajadzētu paprasīt to . . . nu to naudu Kupidonam, pirms viņš vēl nav aizbraucis? — turpināja Bekija, piesprauzdama kādu neaprakstāmi pievilcīgu lentīti. Par Kupidonu viņa bija iesaukusi Džordžu Osbornu. Desmitiem reižu viņa bija teikusi glaimojošus vārdus par tā izskatu. Maigiem skatieniem viņa bija raudzījusies Džordžā, kad viņš vakaros pusstundu pirms gulētiešanas mēdza ieskriet pie Rodona.

Bieži viņa bija saukājusi Džordžu par briesmīgi palaidnīgu vējagrābsli un draudējusi pastāstīt Emmijai par tā izlaidīgo dzīves veidu ar visām nerātnajām un neprātīgajām izdarībām. Viņa pienesa tam un aizdedzināja cigāru, jo labi zināja, cik iespaidīgs ir šāds manevrs, ko savā laikā bija izmēģinājusi ar Rodonu Kro-liju. Džordžs uzskatīja Rebeku par jautru, ņipru, šķelmīgu, labi audzinātu, apburošu būtni. Gan nelielajos izbraucienos, gan pie pusdienu galda Bekija neapšaubāmi atstāja ēnā nabaga Emmiju, kura turējās klusa un bikla, kamēr misis Krolija ar Džordžu trieca bez mitas, bet kapteinis Krolijs ar Džozu (kad tas piebiedrojās abiem jaunlaulātajiem pāriem), ne vārda nebilzdami, notiesāja visu ēdamo.

Klusībā Emmija izjuta tādas kā bažas par draudzeni. Rebekas asais prāts, nenogurdināmā jautrība un vispusīgās dotības modināja viņas sirdī drūmu nemieru. Tikko nedēja, kā viņi apprecējušies, bet Džordžu jau māc garlaicība un alkas pēc cilu sabiedrības! Viņa nodrebēja, iedomādamās nākotni. «Kas es būšu par līdzgaitnieci viņam,» prātoja Emmija, «šim gudrajam, izcilajam cilvēkam, jo esmu tik neievērojama un muļķīga sieviete! Cik augstsirdīgi viņš rīkojās, mani apprecēdams, — atsacīdamies no visa un nolaizdamies no saviem augstumiem pie manis! Patiesībā man vajadzēja viņam atteikt, tikai to nu es nekādi nespēju. Bet tagad man būtu vajadzējis palikt mājās un rūpēties par nabaga tētiņu.» Un pirmo reizi viņa atskārta, ka bija pametusi novārtā vecākus (patiesi, apsūdzība, ko nabaga bērnam izvirzīja pašas ne visai tīrā sirdsapziņa, nebija gluži bez pamata), un aiz kauna pietvīka. «Ak,» viņa nodomāja, «esmu bijusi ļauna un patmīlīga ... patmīlīga, aizmirsdama vecākus viņu bēdās ... patmīlīga, piespiezdama Džordžu mani precēt. Zinu, ka neesmu viņa cienīga . .. zinu, ka viņš būtu laimīgs arī bez manis ... un tomēr ... es taču tā pūlējos, tā pūlējos no viņa atteikties.»

Smagi, ja šādas domas un atzīšanās nomāc jauno sievu, iekams nav pagājušas vēl ne septiņas dienas kopš kāzām. Taču tā nu tas bija: vakarā pirms Dobina ierašanās — jaukā, mēnesnīcas pielietā maija vakarā, tik siltā un liegā, ka visi logi stāvēja līdz galam atvērti uz balkonu, no kurienes Džordžs un misis Krolija raudzījās pāri rāmi mirdzošajam okeāna klajam, kamēr Rodons ar Džozu istabā aizrautīgi spēlēja triktraku, — Amēlija, visu aizmirsta, saritinājusies zvilnēja lielajā krēslā, vērodama abus šos pārus, un viņu māca tāds izmisums un sirdsapziņas ēdas, kas jo rūgtākas vērta šīs maigās, vientuļās dvēseles ciešanas. Nav vēl lāgā nedēļa pagājusi, un viņi nonākuši jau tik tālu. Nākamība, ja Emmija tanī ieskatītos, solītu bēdīgas izredzes; taču viņa bija pārlieku bikla, ja tā varētu sacīt, lai raudzītos nākotnē un viena dotos šajos bezgalīgajos jūras plašumos, nespēdama vadīt savu kuģi bez padomdevēja un aizstāvja. Zinu, ka mis Smita nav augstās domās par Amēliju. Bet sakiet, mana mīļā kundze, — cik ir tādu sieviešu, kas būtu apveltītas ar jūsu apbrīnojamo gribas spēku?

— Sasodīti burvīga nakts, un cik spoži spīd mēness! — iesaucās Džordžs, izpūzdams no cigāra dūmu mutuli, kas lēni pacēlās pret debesīm.

— Cik tīkami tāds cigārs smaržo svaigā gaisā! Tieši apbrīnojami! Un kurš gan spēj iedomāties, ka mēness atrodas no mums divi simti trīsdesmit sešu tūkstošu astoņsimt četrdesmit septiņu jūdžu attālumā? — piebilda Bekija, ar smaidu nolūkodamās debesu spīdeklī. — Nu, vai es neesmu gudra, ja varu to atcerēties? Ak kungs, ko tik visu mēs pie mis Pinkertonas nemācījāmies! Cik jūra gan rāma, un cik dzidrs gaiss! Vai zināt, es gandrīz varu saskatīt Francijas krastus! — Un Rebekas spožās, zaļās acis iezibsnījās, un to skatiens ieurbās tālumā, it kā viņa tiešām spētu redzēt cauri nakts tumsai.

— Zināt, ko es kādā jaukā rītā izdarīšu? — viņa iesaucās. — Man šķiet, ka lieliski protu peldēt, un kādu dienu, kad manas krustmāmiņas Krolijas laika kavētāja — vecā Brigsa, — jūs taču viņu zināt, vai ne? — nu tāda garpinkaina līkdegune, — kad Brigsa dosies peldēties, es paniršu zem viņas peldu ratiem un ne-atlaidīšos ātrāk, iekams nebūsim ūdenī salīgušas mieru. Nu, vai nav labi izdomāts?

Džordžs sāka skaļi smieties, iztēlodamies šādu satikšanos ūdenī.

— Kas jums tur abiehi lēcies? — iesaucās Rodons, grabinādams spēļu kauliņus.

Amēlija pavisam muļķīgā kārtā sāka histēriski šņukstēt un aizsteidzās uz savu istabu klusībā izraudāties.

Mūsu stāstam šai nodaļā lemts it kā bez jebkādas sakarības brīžiem atgriezties pagātnē, brīžiem aizsteigties laikam priekšā; noveduši vēstījumu līdz rītdienai, pēkšņi būsim spiesti to atsviest atpakaļ vakardienā, lai neviens no stāstāmajiem notikumiem ne-paslīdētu garām nepateikts. Šādu parādību jūs varat novērot pieņemšanā pie viņas majestātes, kad sūtņu un augstāko ierēdņu karietes, ne brīdi nekavēdamās, tiek padotas pie īpašas izejas, bet kapteiņa Džonsa dāmām krietni nākas nogaidīties savu vienzirga ekipāžu; līdzīgu ainu ieraudzīsiet arī finansu ministra uzgaidāmajās telpās, — desmitiem lūdzēju pacietīgi gaida savu kārtu, līdz tie pa vienam tiks izsaukti, bet te pēkšņi ierodas kāds īru parlamenta loceklis vai arī cita izcila personība un tiešā ceļā gluži vai pār gaidītāju galvām dodas mistera ministra vietnieka kabinetā; lā arī dažkārt romānu rakstniekam stāsta gaiLā nākas ķerties pie šāda ne visai objektīva paņēmiena. Lai arī sīkām epizodēm ir tiesības tikt izklāstītām, tomēr tām jāpaiet malā, kad uz skatuves uznāk lielie notikumi. Pats par sevi saprotams, ka apstākļi, kas Dobinu atveda Braitonā, — proti, pavēle gvardei un kājniekiem doties uz Beļģiju, kā arī ziņa par sabiedroto

armiju pulcēšanos šajā zemē viņa augstības Velingtonas hercoga vadībā — šādi vērā liekami apstākļi, varu sacīt, dod tiesības atvirzīt otrā plānā visus mazāk svarīgos notikumus, no kuriem galvenokārt sastāv mūsu stāsts, un tādēļ arī neliels sajukums un nekārtība ir pieļaujami un pat piedodami. Laika ziņā esam atkāpušies no XXII nodaļas tikai tik daudz, lai visas darbojošās personas pagūtu pārģērbties pusdienām, kuras Dobina atbrauk- ļ Sanas dienā tika pasniegtas ierastajā laikā.

Džordžs bija vai nu pārlieku cēlsirdīgs, vai arī pārāk aizņemts ar savu kaklasaites mezglu, lai pavēstītu Amālijai uzreiz visus jaunumus, ko Dobins pārvedis no Londonas. Taču, kad viņš , ienāca sievas istabā, turēdams rokā advokāta vēstuli, izskats viņam bija tik nopietns un svarīgs, ka Amēlija, jau tā vienmēr gatava saņemt likteņa triecienus, iedomājās notikušu visļaunāko un skriešus metās vīram klāt, lūgdama savu vismīļo Džordžu ļ izstāstīt tai itin visu... ka viņš saņēmis pavēli doties karagājienā . . . ka jau nākamajā nedēļā gaidāma kauja . . . jā, viņa | juta, viņa to zināja.

Visnuļais Džordžs atvairīja jautājumu par karagājienu un, skumīgi pašūpojis galvu, sacīja:

— Nē, Emmij, nepavisam ne, ne jau par sevi es raizējos, tikai par tevi. Saņēmu no tēva nelāgas vēstis. Viņš nevēlas nākt ar mani nekādos sakaros, atsakās no mums un pamet mūs galīgā nabadzībā. Es jau nu kaut kā izsitīšos, bet tu, mana dārgā, kā tu to pārcietīsi? Ņem lasi! — Un viņš pasniedza sievai vēstuli.

— Ak Džordž, kā tev gan tagad sirds asiņo bēdās par šķiršanos no tētiņa!

— Jā gan, — piekrita Džordžs, sejai sāpēs savelkoties.

— Bet viņš ilgi nespēs uz tevi dusmoties, — Emmija turpināja. — Neviens to nevarētu, tici man! Viņš katrā ziņā tev piedos, ak manu mīļo, manu labo vīriņ! Nekad nespēšu sev piedot, ja tas nenotiks.

Amēlija, acīm maigā satraukumā mirdzot, klausījās sava cēlā varoņa augstsirdīgajos jūtu izplūdumos un, apsēdusies uz gultas malas, izlasīja vēstuli, ko Džordžs tai pasniedza tik traģiskā svinīguma. Taču, lasot šo dokumentu, sejiņa viņai noskaidrojās. Dalīties ar mīļoto trūkumā un nabadzībā — šāda doma, kā jau iepriekš teikts, nebīīt nav netīkama sievietei, kam krūtīs pukst silta sirds. Mazajai Amēlijai patiesībā tā šķita pat gluži jauka doma. Bet tad viņa, kā vienmēr, nokaunējās, ka tik nepiedienīgā mirklī spējusi justies laimīga, un, apspiedusi priecīgo satraukumu, liekulīgā nopietnībā sacīja:

— Esmu satraukts, mana nabaga Emmija, nevis par savu, bet par tavu nelaimi, — teica Džordžs. — Kas man ko bēdāt par nabadzību! Turklāt es domāju — nepavisam negribēdams lielīties, — ka man pietiks dotību saviem spēkiem izsisties dzīvē uz augšu.

— Noteikti! — iesaucās Amēlija, cerēdama, ka šis karš drīz beigsies un viņas vīrs nekavējoties tiks iecelts ģenerāļa kārtā.

—- Jā, tikšu dzīvē uz augšu tāpat kā citi, — turpināja Os-borns, — bet tu, mana mīļā meitene, — kā lai paciešu, ka tev būs liegtas nepieciešamās ērtības un tāds stāvoklis sabiedrībā, kādu tiesības gaidīt manai sievai? Mana mīļotā meitene kazarmās, karavīra sieva, kas karagājiena laikā spiesta panest dažnedažādas grūtības un trūkumu! Kā man nejusties nelaimīgam!

Emmija, gluži atvieglota, ka šis nu ir vienīgais vīra nemiera cēlonis, saņēma Užordža roku un laimē starojošu seju sāka trallināt pantiņu no populārās dziesmas «Vopingas vecās kāpnes», kuras varone, sadevusi savam Tomam brāzienu par nevērīgu izturēšanos, apsolās gan «bikses tam lāpīt, gan groku vārīt», ja vien tas būs labs un uzticīgs un viņu nepametīs.

— Galu galā, — brītiņu klusējusi, viņa sacīja tik skaista un laimīga, kā jaunai sievietei pieklājas, — vai tad divi tūkstoši mārciņu nav milzīga nauda, Džordž?

Džordžs pasmējās par sievas naivitāti, un drīz abi devās pusdienās, — Amēlija, paņēmusi vīru zem rokas, joprojām dungoja «Vopingas veco kāpņu» melodiju, un sirds viņai bija tik līksma un prāts tik mierīgs kā vēl ne reizi pēdējo dienu laikā.

Tādējādi beidzot ieturētā maltīte pretēji drūmajām priekšnojautām pagāja sevišķi jautrā un omulīgā noskaņā. Satraukums par gaidāmo karagājienu atviegloja Džordža prātu, ko bija nomācis tēva lēmums izslēgt viņu no mantojuma. Dobins joprojām tērgāja bez mitas. Viņš uzjautrināja pārējos ar nostāstiem par armijas gaitām Beļģijā, kur tik vien esot ko darīt kā nodoties svinībām, izpriecām un dzīties pakaļ modei. Pēc tam izmanīgais kapteinis ar acīm redzamu nolūku ņēmās aprakstīt, kā majora O’Dauda laulātā draudzene saiņojusi savu un majora garderobi, kā majora goda uzpleči iestūķēti tējas traukā un majorienes pašas slavenais dzeltenais turbāns ar visu paradīzes putnu, ievīstīts brūnā papīrā, ticis ieslēgts majora trīsstūrenes skārda kārbā. Dobins vēl piebilda, ka interesanti būtu zināt, kādu iespaidu šis turbāns atstās franču karaļa galmā Gentē vai arī lepnajās virsnieku ballēs Briselē.

— Gente! Brisele! — iesaucās Amēlija, nodrebēdama pēkšņās bailēs. — Vai pulks saņēmis pavēli doties ceļā, Džordž, — vai

tiešām pavēle jau saņemta? — Baiļu ēna nolaidās pār maigo, smaidošo sejiņu, un Amēlija kā nemaņā piekļāvās Džordžam.

— Nebaidies, mana mīļā! — viņš labsirdīgi noteica. — Brauciens ilgs tikai divpadsmit stundas. Tas taču tīrais sīkums. Un tu, Emmija, dosies līdzi.

—- Es jau nu kairā ziņā braukšu, —• teica Bckija. — Esmu ieskaitīta štābā. Ģenerālis Tafto man ir mūžīgs pielūdzējs, vai ne, Rodon ?

Rodons, kā parasti, nodārdināja varenos smieklus. Viljams Dobins pietvīka gluži sarkans.

— Viņa nevar braukt, — kapteinis sacīja un grasījās piebilst: «Padomā, kādas briesmas draud,» — taču atcerējās, ka, ēdot pusdienas, visu laiku bija centies pierādīt, ka nekādu briesmu nav. Galīgi apjucis viņš neteica vairs ne vārda.

—• Man jābrauc, un es braukšu! — neparasti enerģiski iesaucās Amēlija, un Džordžs, atbalstīdams sievas lēmumu, paplikšķināja viņai pa kaklu, apjautājās klātesošajiem, vai tiem jelkad gadījies redzēt tik neatlaidīgu sievieti, un piekrita, ka viņa brauc līdzi.

— Būs jālūdz misis O’Dauda, lai viņa ņem tevi savā aizgādībā, — viņš sacīja.

Vai nav vienalga, ja tikai vīrs būs kopā ar viņu? Tā nu šķiršanās sūrums pagaidām šķita aizmānīts. Kaut arī karš un briesmas rēgojās kā bieds, varēja paiet mēneši, līdz karš un briesmas kļūs neizbēgami. Lai nu kā, vēl palika neliela atelpa, un mazā, biklā Amēlija jutās tik laimīga, it kā briesmas vispār vairs nedraudētu, tādēļ pat Dobins atviegloti uzelpoja. Iespēja redzēt Amēliju viņam patlaban šķita lielākā dzīves laime un cerība, un Dobins slepus jau pārdomāja, kā viņu sargās un uzmanīs. «Ja viņa būtu mana sieva, es nu gan neļautu braukt,» viņš domāja. Taču Džordžs bija Amālijas kungs un pavēlnieks, un Dobinam šķita, ka nav vērts censties draugu atrunāt no šā soļa.

Aplikusi roku draudzenei ap vidukli, Rebeka beidzot aizveda Amēliju no pusdienu galda, pie kura bija pārspriests tik daudz svarīgu jautājumu, un džentlmeņi, palikuši vieni, pacilātā noskaņojumā iedzēra un jautri tērzēja.

Sājā vakarā Rodons slepus saņēma no sievas mazu vēstulīti, un, kaut arī viņš to nekavējoties saburzīja un sadedzināja uz sveces, mums laimējās pāri Rebekas plecam to izlasīt. «Svarīgi jaunumi,» viņa rakstīja. «Misis Krolija aizbraukusi. Dabū naudu no Kupidona jau šovakar, jo rīt viņš, acīm redzot, dosies projām. Paturi to prātā! R.»

Un, kad pienāca laiks dzert ar dāmām kafiju, Rodons paņēma Osbornu pie elkoņa un mīļi sacīja:

— Vai zināt, Osborn, manu zēn, ja jums tas būtu ērti, varbūt nokārtosim to nelielo sīkumu?

Tas nu Džordžam nepavisam nebija ērti, taču viņš tūlītējai iemaksai izvilka no kabatas portfeļa krietnu žūksni banknošu un par atlikušo summu izrakstīja vekseli saviem aģentiem ar nomaksas termiņu vienas nedēļas laikā.

Kad šis darījums bija nokārtots, Džordžs, Džozs un Dobins, aizsmēķējuši cigārus, sanāca uz kara padomi un nosprieda, ka nākamajā dienā visiem jādodas uz Londonu Džoza ratos. Džozs gan, šķiet, daudz mīļāku prātu būtu palicis Braitonā, kamēr vēl tur uzturējās Rodons Krolijs, bet Dobins un Džordžs ņēmās viņu pierunāt, līdz beidzot Džozs bija ar mieru visus nogādāt Londonā un lika iejūgt četrus zirgus, kā to prasīja viņa pašcieņa. Sai lepnajā četrjūgā tad nu viņi nākamajā rītā pēc brokastīm devās ceļā. Amēlija jau krietni agri bija kājās un rosīgi kravāja savas nelielās ceļa somas, bet Osborns, atdusēdamies gultā, žēlojās, ka sievai neesot istabenes, kas tai palīdzētu. Taču Amēlija jutās gluži laimīga, ka spēj pati tikt ar visu galā. Viņas prātu urdīja neskaidra nemiera pilnas nojausmas par llcbcku; un, lai arī viņas šķiroties sirsnīgi saskūpstījās, mums visiem zināms, ko nozīmē greizsirdība; un tā misis Amēlijai piemita blakus citiem maigajam dzimumam raksturīgiem tikumiem.

Atcerēsimies, ka bez šīm personām, kuras te parādās, te pazūd, Braitonā uzturējās vēl daži citi mūsu veci draugi, — proti, mis Krolija ar visu savu pavadoņu svītu. Kaut arī Rebeka ar laulāto draugu mitinājās pāris soļu attālumā no dzīvokļa, ko aizņēma slimā mis Krolija, vecās dāmas durvis palika viņiem tikpat nepielūdzami slēgtas kā citkārt Londonā. Kamēr vien misis Krolija atradās blakus savai svainei, viņa stāvēja nomodā, lai mīļajai Matildei nebūtu jāpiedzīvo satraukums, ko nestu tikšanās ar krustdēlu. Kad vecā dāma devās izbraucienos, uzticamā misis Krolija sēdēja tai blakus karietē. Kad mis Krolija stumjamā krēslā tika izvesta pastaigā, misis Krolija soļoja vienā pusē krēslam, bet krietnā Brigsa ieņēma pozīcijas otrā pusē. Un, ja arī gadījās ceļā sastapt Rodonu ar sievu, lai cik pazemīgi viņš ikreiz cēla nost cepuri, mis Krolijas komanda pagāja viņam garām tik vēsā un iznīcinošā vienaldzībā, ka Rodonam sāka uzmākties izmisums.

— Tikpat labi mēs būtu varējuši palikt Londonā, —- bieži vien pavisam sašļucis mēdza sacīt kapteinis Rodons.

— Ērta viesnīca Braitonā labāka nekā parādnieku cietums Čanserileinā, — atbildēja viņa sieva, kas dzīvē raudzījās ar daudz gaišāku skatienu. — Atceries abus šerifa mistera Mozesa adjutantus, kuri veselu nedēļu uzraudzīja mūsu dzīvokli. Mūsu šejienes draugi patiešām ir īsti stulbeņi, manu mīļo Rodon, tomēr misters Džozs un kapteinis Kupidons ir labāka sabiedrība nekā mistera Mozesa kalpi.

— Brīnums, ka izpildraksti mani nevajā arī šeit, — turpināja Rodons tikpat bezcerīgi.

— Ja arī tas noliks, gan jau izgudrosim, kā izlocīties, — apgalvoja bezbailīgā mazā Bekija un vērsa laulātā drauga uzmanību uz to. cik ļoti ērti un izdevīgi bijis sastapties ar Džozu un Osbornu, jo šie paziņas īstajā reizē ienesuši Rodonam Kroiijam ( kaut mazumiņu skaidras naudas.

— Ar to labi ja iznāks ko samaksāt viesnīcas rēķinu, — gaudās gvards.

— Kādēļ gan mums maksāt? — apvaicājās dāma, kurai uz 1 katru jautājumu bija gatava atbilde.

Ar Rodona sulaiņa starpniecību, kurš joprojām uzturēja draudzīgus sakarus ar mis Krolijas saimes vīriešu kārtas locekļiem un kuram bija uzdots ik reizes, sastopot krustmātes kučieri, pa- i cienāt to ar kaut ko stiprāku, jaunais pāris labi pārzināja ikkatru mis Krolijas soli; Rebekai laimīgā kārtā vēl iešāvās prātā doma izlikties slimai un ataicināt to pašu aptiekāru, kas apkalpoja i veco dāmu, un tā viņi visā visumā ieguva pietiekami labu informāciju. Arī Brigsa, kaut pati pret savu gribu spiesta ieņemt naidīgu nostāju, sirds dziļumos nejuta ļaunumu pret Rbdonu un tā sievu. Pēc dabas viņa bija mīkstsirdīga un ātri piedeva pāri-darījumus. Un, tā kā tagad nebija vairs iemesla greizsirdībai, izgaisa arī viņas nepatika pret Rebeku, un Brigsa atcerējās tikai tās mūžam laipnos vārdus un jautro omu. Un patiesi — mis Brigsa un istabene misis Ferkina, tāpat arī visa mis Krolijas kalpotāju saime slepus stenēja uzvarām vainagotās misis Krolijas smagajā jūgā.

Kā tas dzīvē bieži gadās, šī lādzīgā, bet pārāk valdonīgā sieviete pārcentās un gaužām cietsirdīgi izmantoja gūtos panākumus. Dažu nedēļu laikā viņa bija novedusi slimnieci līdz tādai bezpalīdzīgai paklausībai, ka nabadzīte bez ierunām padevās jebkurai radinieces pavēlei un pat neiedrošinājās sūdzēties par savu verdzenes stāvokli ne Brigsai, ne Ferkinai. Ar neatvairāmu precizitāti misis Krolija mērīja ik glāzi vīna, ko mis Krolijai bija atļauts iedzert, izraisīdama dziļu nepatiku Ferkinā un virssulainī, kuriem no rokām izslīdēja pat kontrole pār heresa pudeli. Viņa noteica, kādās devās un kādā secībā pasniegt gaļu. želeju un cāļa cepeti. Nakts vai diena, vai rīts — viņa pienesa ārsta parakstītās derdzīgās zāles un piespieda vājinieci izdzert tās tik mēmā paklausībā, ka Ferkina sacīja: «Mana nabaga kundzīte ņem iekšā drapēs kā viens jēriņš.» Misis Krolija deva rīkojumu par izbraucienu karietē vai pastaigu stumjamā krēslā, — īsi sakot, nomocīja cik necik atlabušo veco dāmu tā, kā pieklājas īsti izrīcīgai, nesavtīgu rūpju pārmāktai, augstām morālām īpašībām apveltītai sievietei. Ja arī sirdzēja reizēm iedrošinājās vārgi pretoties un lūdza par dažiem kumosiem palielināt pusdienu tiesu vai par dažiem pilieniem samazināt zāļu devu, kopēja piedraudēja viņai ar tūlītēju nāvi, un mis Krolija acumirklī padevās. «Nu gan dūša tai galīgi saplakusi,» Ferkina gaudās Brigsai, «veselas trīs nedēļas nav nogodājusi mani par muļķi!» Beigu beigās misis Krolija nolēma tikt vaļā no iepriekš minētās lādzīgās istabenes, no mistera Boulsa, miesās varenā uzticības vīra, un pat no Brigsas un atsaukt no mācītāja mājas savas meitas, lai pēc tam mīļo vājinieci pilnīgi pārvestu uz Karalisko Kroliju, taču nepatīkams starpgadījums pēkšņi atrāva viņu no jaukā pienākuma pildīšanas. Cienīgtēvs Bjfits Krolijs, viņas laulātais draugs, reiz naktī atgriezdamies mājup, bija nokritis no zirga un pārlauzis atslēgas kaulu. Sākās drudzis un iekaisuma pazīmes, un misis Krolijai neatlika nekas cits kā pamest Saseksu un doties uz Hempšīru. Viņa nosolījās nekavējoties atgriezties pie savas vismīļotās draudzenes, tiklīdz vien Bjūts tiks uz kājām, un aizbrauca, cieši piekodinādama visiem saimes locekļiem, kā apieties ar kundzi; taču, tikko viņa bija iesēdusies Sautemptonas karietē, mis Krolijas namā sākās tādas atvieglojuma pilnas gaviles, kādas nedēļām ilgi nebija piedzīvotas. Jau tai pašā dienā mis Krolija atteicās no pēcpusdienas zāļu devas; to pašu pēcpusdienu Boulss atkorķēja heresa pudeli īpaši sev un misis Ferkinai; to pašu vakaru mis Krolija un mis Brigsa nodevās piketa spēlei, nevis kārtējam Por-teusa sprediķim. Viss notika tā kā sensenā bērnu pasakā — nūjai piemirsās sist suni, un visi notikumi risinājās vienā mierā un laimē.

Divas trīs reizes nedēļā mis Brigsa mēdza agrīnā rīta stundā paņemt peldu ratus un flaneļa peldkostīmā, ar vaskadrānas peld-cepuri galvā plunčoties pa ūdeni. Rebekai, kā to jau redzējām, šī Brigsas ieraša bija zināma, un, kaut arī viņa neuzbruka laika kavētājai, kā bija draudējusi, panirstot zem tās peldu ratiem un pārsteidzot to šīs vietas svētajā neaizskaramībā, viņa nolēma

doties triecienā, kad Brigsa, ūdens procedūras atsvaidzināta un uzmundrināta, labā omā atgriezīsies no peldes.

Nākamajā rītā, labi agri piecēlusies, Bekija ienesa tālskati vies- ; istabā, kuras logi atradās jūras pusē, un stājās pie peldu ratu novērošanas; viņa redzēja, kā Brigsa pienāca pie kādiem ratiem, iegāja kabīnē un tika ievesta jūrā. Pludmalē Rebeka ieradās tieši tai brīdī, kad nimfa, kuru viņa meklēja, izrāpās no kabīnes uz krasta oļiem. Acīm pavērās lieliska ainava: liedags, peldētāju sejas, nepārskatāmās klinšu un ēku rindas — viss sārtojās un vizēja saules spulgajā rotā. Brigsai iznākot no kabīnes, Rebeka 1 staroja maigā, laipnā smaidā un izstiepa tai pretim daiļo, balto rociņu. Kas gan Brigsai cits atlika, ja ne pieņemt šo sveicienu?

— Mis S ..., misis Krolija! — viņa teica.

Misis Krolija satvēra tās roku, piespieda pie savas sirds un pēkšņā jūtu uzplūdā apkrita Brigsai ap kaklu un kvēli to no- | skūpstīja.

— Dārgā, dārgā draudzene! — viņa izdvesa tik neviltoti patiesi, ka mis Brigsas sirds, saprotams, acumirklī atmaiga un pat peldu viesu apkalpotāja jutās iežēlināta.

Rebekai gluži viegli vedās Brigsas iesaistīšana garā, aizraujošā intimā sarunā. Brigsa sīki un smalki aprakstīja visu, kas bija atgadījies kopš tā rīta, kad Bekija pēkšņi pameta mis Krolijas namu Parkleinā, līdz pēdējam notikumam — senilgotajai misis Krolijas aizbraukšanai. Ikviens mis Krolijas slimības simptoms, jo sīkas ziņas par viņas veselības stāvokli un ārstēšanas gaitu — viss tika izklāstīts ar īsti sievišķīgu rūpību un precizitāti. Vai gan dāmām kādreiz spēj apnikt sarunas par savām kaitēm un ārstiem? Vismaz Brigsai mēle nepiekusa, un arī Rebeka nenogurdama klausījās. Cik viņa laimīga, ka mīļajai labajai Brigsai un uzticamajai, nenovērtējamai Fcrkinai bijis ļauts palikt pie savas labdares tās slimības laikā! Lai dievs viņu svētī! Kaut arī viņa, Rebeka, gan it kā esot izrādījusies mis Krolijai nepateicīga, taču vai viņas vaina neesot gluži dabiska un piedodama? Vai tad viņa varējusi atteikties no cilvēka, kam atdevusi sirdi? Kas sentimentālajai Brigsai cits atlika kā pacelt acis pret debesīm, līdzjūtīgi nopūsties, atceroties, ka arī viņa reiz pirms daudziem gadiem bija dāvājusi kādam savas labākās jūtas, un atzīt, ka Rebeka nebūt nav tik briesmīgi noziegusies.

— Vai gan es spētu kādreiz aizmirst viņu, kas sniedza draudzīgu roku vientuļai bārenei? Nē, kaut arī viņa ir mani atstūmusi, — sacīja Rebeka, — nekad es nepārstāšu viņu mīlēt un visu savu dzīvi ziedošu, lai kalpotu viņai. Es mīlu un dievinu mis

Kroliju vairāk par visu pasaulē — kā manu pašas labdari, kā mana mīļotā Rodona dievināto radinieci, un tūliņ pēc viņas, dārgā mis Brigsa, mana mīlestība pieder visiem tiem, kas viņai uzticīgi. Nekad es nespētu apieties ar mis Krolijas uzticamajiem draugiem tā, kā to darījusi šī nekrietnā intrigante misis Krolija. Rodons, šis sirds cilvēks, — turpināja Rebeka, — kaut arī viņa izturēšanās dažkārt var likties rupja un vienaldzīga, neskaitāmas reizes asarām acīs izsacījis pateicību dievam, ka tas viņa sirdsmīļotajai krust-māmiņai devis divas tik brīnišķīgas kopējas kā uzticamā Fer-kina un apbrīnojamā mis Brigsa. — Ja gadījumā, un viņa baidās, ka tieši tā notiks, šīs briesmīgās misis Krolijas mahinācijas beigtos ar to, ka no mis Krolijas nama tiktu padzīti visi, ko tā mīlējusi, un nabaga vecā dāma kristu par upuri mācītāja mājas plēsoņām, Rebeka lūdz mis Brigsu atcerēties, ka viņas nams, lai cik pieticīgs tas arī būtu, vienmēr tai laipni atvērs durvis.

— Dārgā draudzene! — viņa aizrautīgi izsaucās. — Ir tādas sirdis, kas nemūžam neaizmirst saņemto labvēlību! Ne jau visas sievietes ir tādas kā misis Krolija! Bet kādēļ gan lai es sūdzētos? — piebilda Rebeka. — Kaut arī biju ierocis viņas rokās un viņas ļaunprātību upuris, tikai viņai man pateikties par savu mīļoto Rodonu!

Un Rebeka atklāja Brigsai misis Krolijas rīcību Karaliskajā Krolijā, ko viņa sākumā gan neesot aptvērusi, bet ko pilnībā izskaidrojot pēdējā laika notikumi, kad uzliesmojusi divu cilvēku mīlestība, kuru misis Krolija dažnedažādām viltībām veicinājusi, kad šie nelaimīgie jaunie cilvēki iekrituši izliktajās lamatās, iemīlējuši viens otru, apprecējušies un tikuši izpostīti mācītāja sievas intrigu dēļ.

Tas nu viss tieši tā bija noticis. Brigsa saskatīja kara viltību visā pilnībā — misis Krolija pati Rodonu un Rebeku bija savedusi kopā. Taču, kaut arī Rebeka patiešām izrādījās gluži nevainīgs upuris, mis Brigsa nespēja noslēpt bažas, ka mis Krolijas jūtas pret Rebeku neglābjami atsalušas un ka vecā dāma nemūžam nepiedos krustdēlam šo tik neprātīgo laulību.

Sai jautājumā Rebekai bija pašai savi uzskati, un viņa joprojām nezaudēja cerības. Ja mis Krolija nepiedod viņiem patlaban, varbūt viņa kļūs pieļāvīgāka nākotnē. Un pat šobrīd Rodonu no baroneta titula šķīra vienīgi šis čīkstīgais vārgulis Pits Krolijs; ja tikai tam kaut kas atgadītos — viss būtu kārtībā! Lai nu kā, atklājusi misis Krolijas nodomus un viņu pašu pamatīgi nozākājusi, Rebekā jutās atvieglota un cerēja, ka tas nāks par labu Rodonam. Krietnu stundu izlērzējusies ar jaunatgūto draudzeni, Rebeka šķīrās no tās, apliecinādama visdziļāko cieņu, un bija gluži pārliecināta, ka viņu saruna uz karstām pēdām tiks atstāstīta mis Krolijai.

Pēc. šīs tikšanās Rcbokai ar steigu bija jāatgriežas viesnīcā, kur visa vakarējā sabiedrība jau pulcējās atvadu brokastīs. Rebeka ar Amēliju šķīrās tik sirsnīgi, kā pieklājas sievietēm, kuras mīl viena otru kā māsas; izmantojusi kabatas lakatiņu, apskāvusi Amēliju cieši jo cieši, it kā viņas šķirtos uz mūžu, karietei aizbraucot, ilgi mājusi pa logu atvadas ar mutautiņu (kurš, starp citu, izrādījās gluži sauss), Rebeka atgriezās pie galda un ar apskaužamu ēstgribu, ja ņemam vērā nesenējo saviļņojumu, tiesāja garneles un pilnu muti stāstīja Rodonam, kas rīta pastaigas laikā noticis starp viņu un Brigsu. Pati visgaišāko cerību pārņemta, viņa panāca, ka arī vīram atausa cerību stariņš. Rebckai allaž izdevās vīram iedvest savas domas — gan skumjās, gan jautrās.

— Un tagad, mans mīļais, esi tik laipns, apsēdies pie rakstāmgalda, uzraksti jauku vēstulīti mis Krolijai un pastāsti, ka esi ļoti labs zēns un tā tālāk.

Rodons apsēdās un žigli vien sāka rakstīt.

«Braitona, ceturtdiena Mīļo krustmāti»

Bet ar to arī varonīgā virsnieka fantāzija bija izsmelta. Raudzīdamies sievai acīs, viņš ņēmās zelēt rakstāmspalvu. Vīra bezpalīdzīgais izskats lika Bekijai iesmieties, un, sakrustojusi rokas aiz muguras, soļodama no viena istabas gala uz otru, mazā sieviete sāka diktēt vēstuli, ko Rodons tūliņ uzšvīkāja uz papīra.

— «Pirms atstāju mūsu zemi un dodos karagājienā, kas, iespējams, var izrādīties liktenīgs ...»

— Ko? — Rodons pārsteigts iejautājās, taču tūliņ uztvēra humoru, ko slēpa šī frāze, un vīpsnādams to pierakstīja.

— «... kas. iespējams, var izrādīties liktenīgs, — esmu ieradies Jūsu priekšā ...»

— Kādēļ nevarētu sacīt «pie Jums», Bekij? «Pie Jums» skan tā kā pareizāk. — mēģināja iebilst dragūns.

— «... esmu ieradies Jūsu priekšā,» — neatlaidās Rebeka, piecirzdama kājiņu, — «lai atvadītos no sava vistuvākā un vissenākā drauga. No visas sirds lūdzu Jūs — atļaujiet, pirms dodos projām — varbūt uz neredzēšanos, — paspiest roku, kas visā manā dzīvē dāvājusi man vienīgi labvēlību.»

— Dāvājusi man vienīgi labvēlību, — kā atbalss atkārtoja

Rodons, uzšņāpdams šos vārdus, bezgala pārsteigts pats par savām spējām vēstuļu sacerēšanā.

— «Ludzu no Jums tikai vienu — nešķirsimies kā naidnieki. Ari manī mīt mūsu dzimtas lepnums — taču ne visos jautājumos. Esmu apprecējis gleznotāja meitu, tomēr par šo laulību nekaunos.»

— Nu nepavisam ar ne, lai velns par mazu puiku paliek! — iesaucās Rodons.

— Ak tu manu muļķīti! — teica Rebeka, paraustīdama Ro-donu aiz auss un palūkodamās, vai viņš nav ielaidis kādu pareizrakstības kļūdu. — «Sirds» raksta ar «ds» un «vissenākais» ar diviem «s».

Rodons izlaboja šīs kļūdas, noliekdams galvu savas mazās pa-vēlnieces dziļo zināšanu priekšā.

— «Biju pārliecināts, ka Jums mana mīlestība nav noslēpums,» — turpināja Rebeka. — «Zināju, ka misis Krolija šīs jūtas veicina un atbalsta. Taču es nevienam neko nepārmetu. Apprecēju nabadzīgu meiteni un savu rīcību nenožēloju. Atstājiet savu mantu, mīļā krustmāt, kam vien vēlaties. Nekad es nesūkstīšos par Jūsu lēmumu attiecībā uz Jūsu īpašumiem. Vēlos tikai, lai Jūs ticētu, ka mīlu Jūs pašu, nevis Jūsu naudu. Gribu salīgt ar Jums mieru, pirms atstāju Angliju. Neliedziet, jel neliedziet man tikties ar Jums, pirms dodos projām. Vēl dažas nedēļas vai mēneši — un tad jau, iespējams, būs par vēlu. Nespēju dzīvot ar domu, ka nāksies pamest dzimteni bez neviena vienīga laipna vārda vai atvadu sveiciena no Jūsu mutes.»

— Sai vēstulē nu viņa gan neatklās manu izteiksmes veidu, — sacīja Bekija. — Teikumus tīšuprāt veidoja īsus un strupus.

Un šis patiesu jūtu pilnais vēstījums tika nosūtīts mis Brigsai adresētā aploksnē.

Vecā mis Krolija iesmējās, kad Brigsa kā lielu noslēpumu viņai pasniedza šo sirsnīgo un vientiesīgo sacerējumu.

— Tā kā misis Krolija ir projām, varam to droši lasīt, — viņa teica. — Izlasiet man priekšā, Brigsa!

Kad Brigsa beidza lasīt vēstuli, tās labvēle iesmējās vēl skaļāk.

— Vai tad jūs, muļķa zoss, nesaprotat, — viņa teica Brigsai, kuru bija aizkustinājušas vēstulē izteiktās patiesās jūtas, — vai jūs tiešām nesaprotat, ka Rodons pats te nav sacerējis neviena vārda? Vienīgais, ko viņš man rakstījis, ir lūgumi pēc naudas, un tad arī vēstules mudžēt mudž no pareizrakstības un pieturas zīmju kļūdām, un tanīs nav ne vēsts no gramatikas. To visu nostrādājusi tā mazā čūska — guvernante! — «Visi viņi ir vienādi,» klusībā nodomāja mis Krolija. «Visi viņi gaida manu nāvi un tīko pēc manas naudas.»

— Man nav nekas pretī satikties ar Rodonu, — pēc brīža viņa piebilda jau gluži vienaldzīgi. — Varu viņam paspiest I roku un tikpat labi varu to nedarīt. Ja izdodas iztikt bez scēnām, kādēļ gan mums nesatikties? Man nekas nav pretī. Taču ikviena cilvēka pacietībai ir robežas, tādēļ ņemiet vērā, mana mīļā, es pilnīgi un galīgi atsakos pieņemt Rodona sievu ... to nu es nespētu izturēt.

Mis Brigsai nekas cits neatlika kā samierināties ar šo pus-panākumu, un viņa nosprieda, ka vislabākais ceļš, kā savest kopā veco dāmu ar krustdēlu, būs brīdināt Rodonu, lai viņš gaida klints kraujā, kad mis Krolija stumjamā krēslā tiks izvesta ieelpot svaigu gaisu.

Tur nu viņi arī sastapās. Nezinu, vai mis Krolijas sirds atplauka sirsnībā un maigumā, kad viņa ieraudzīja savu kādreizējo mīluli, taču vecā dāma tam sniedza divus pirkstus tik smaidoša un vēlīga, it kā viņi tikai iepriekšējā dienā būtu šķīrušies. Turpretim Rodons pietvīka kā biete un gandrīz vai izlauza mis Brigsai roku, (ik ļoti viņu aizrāva un mulsināja šī tikšanās. Iespējams, ka viņu dzina pašlabuma tieksme, iespējams, ka viņa pamodās patiesas jūtas, bet iespējams arī, ka viņu aizkustināja pārmaiņas, ko krustmātes vaibstos bija ievilkusi pēdējo nedēļu slimība.

— Večiņa allaž pret mani bijusi tik lādzīga, — viņš vēlāk sacīja sievai, atstāstīdams tikšanos, — tā ka es, saproti, jutos pavisam neveikli un tā joprojām. Es soļoju blakus šitiem — nu, kā tos sauc — un aizgāju, saproti, līdz pašām viņas durvīm, bet tad iznāca Boulss, lai palīdzētu viņai tikt iekšā. Un es arī labprāt būtu gājis līdz, bet. ..

— Un tu neiegāji iekšā, Rodon! — sieva iespiedzās.

— Nē, dārgā, lai mani pērkons sasper, ja nebiju pagalam pārbijies, kad nonācām tik tālu!

— Ak tu stulbeni! Tev vajadzēja iet iekšā un vispār vairs nenākt ārā! — Rebeka viņam uzkliedza.

— Lūdzu, nelamājies! — īgni teica varenais gvards. — Varbūt es tiešām esmu muļķis, bet tev to nevajadzētu sacīt. — Un viņš uzmeta sievai tādu skatienu, kas varēja liecināt tikai par dusmām, un tad jau nu labāk šķita lasīties pie malas.

— Nu labi, mīlulīt, bet rīt tev atkal jāuzņemas novērošana un katrā ziņā jāaiziet pie viņas — vienalga, vai tiksi vai netiksi aicināts, — Rebeka sacīja, pūlēdamās nomierināt saniknoto dzīvesbiedru.

Rodorts uz to atbildēja, ka rīkošoties, kā atradīšot par vajadzīgu, un būšot sievai ļoti pateicīgs, ja viņa iemācīšoties izteikties mazliet pieklājīgāk. Tad aizvainotais laulātais draugs devās projām un visu priekšpusdienu drūms, nerunīgs un aizdomu pilns uzturējās) biljarda istabā.

Bet nebija vēl atausis nākamais rīts, kad Rodonam bija jāpadodas un, kā parasti, jāatzīst sievas gaišais saprāts un tālredzība, jo viņas nojautas par sekām, kādas varētu būt viņa pieļautajai kļūdai, visai bēdīgā kārtā piepildījās. Mis Krolija nenoliedzami jutās satraukta, pēc tik ilga laika sastapdamās ar savu mīluli un spiezdama tam roku. Krietnu brīdi viņa spēja domāt tikai par šo tikšanos.

— Rodons kļūst resns un vecs, Brigsa, — viņa sacīja savai laika kavētājai. — Deguns gluži sarkans, un viss viņa izskats pagalam rupjš. Laulība ar šo sievieti padarījusi viņu neglābjami vulgāru. Misis Krolija allaž stāstīja, ka viņi abi dzerot, un es ne brīdi nešaubos, ka tā tas arī ir. Jā, no viņa nāca pretīga džina dvaka. Es to ievēroju. Un jūs neko nemanījāt?

Veltīgi Brigsa mēģināja bilst, ka misis Krolija izsakās ļauni par jebkuru cilvēku, un, ja vispār viņa drīkstētu pazemīgi izteikt savas domas, tad misis Krolija esot . . .

— Viltīga intrigante? Jā, tas tiesa, un tiesa arī, ka viņa runā ļaunu par visiem, taču viens nu skaidrs — tā sieviete ir iemācījusi Rodonu dzert. Visi šie trūcīgie ļautiņi mēdz ...

— Viņu tik ļoti aizkustināja tikšanās ar jums, kundze, — turpināja mis Brigsa, — un, ja vien jūs atcerēsieties, ka viņš dodas tādās briesmās, esmu pārliecināta . . .

— Cik viņš jums par to apsolījis, Brigsa? — iekliedzās vecā

dāma, zaudēdama pašsavaldīšanos. — Nu, protams, tagad vēl sāksiet kaukt. Jūs zināt, ka es neciešu scēnas. Kādēļ mani vienmēr veltīgi uztrauc? Ejiet augšā, izraudieties savā istabā, un lai pie manis atnāk Ferkina ... nē, pagaidiet, apsēdieties, izšņauciet degunu, beidziet činkstēt un uzrakstiet vēstuli kapteinim Kro-lijaml ,

Nabaga Brigsa paklausīgi apsēdās pie rakstāmmapes. Tās lapas krustām šķērsām bija izraibinājušas vecās dāmas pēdējās sekretāres — misis Krolijas noteiktā, stingrā, stāvā rokraksta pēdas.

— Sāciet ar «Manu dārgo ser!» vai — vēl labāk — «Dārgo seri». Tālāk rakstiet, ka mis Krolija... nē, mis Krolijas ārsts misters Krīmers lūdzis jūs paziņot, ka mana pašreizējā ļoti vārgā veselības stāvokļa dēļ ikviens spēcīgāks pārdzīvojums varētu

izrādīties bīstams, tādēļ man jāizvairās no dažādām ģimenes pār-runām un vispār no jebkuras likšanās. Pasakiet viņam paldies par ierašanos Braitonā un tā tālāk un palūdziet, lai manis dēļ viņš šeit ilgāk vairs neuzkavējas. Un tad vēl, mis Brigsa, jūs varat piebilst, ka novēlu laimīgu ceļu un, ja viņam labpatiktu iegriez- lies pie mana advokāta Greizinnskvērā, tur viņu gaida kāda ziņa. ! Jā, tas nu arī viss, un ar to pietiks, lai viņš atstātu Braitonu.

So teikumu labsirdīgā Brigsa uzrakstīja ar sevišķi lielu gan- j darījumu. . ļ

— Uzklupt man lai pašā dienā, līdzko misis Krolija aizbrau- ! kusi, — sirdījās vecā dāma, — tā taču tīrā nekaunība! Brigsa mana mīļā, aizrakstiet misis Krolijai, ka viņai nav nekāda vajadzība atgriezties. Nē . . . nav nekāda vajadzība ... lai viņa nemaz nepūlas . . . nevēlos būt verdzene pati savā mājā . . . negribu, lai mani mērdē badā un spiež dzert dažnedažādas indes. Visi viņi grib mani nobendēt . . . visi . . . visi! — Un vientuļā vecīte sāka skaļi un histēriski raudāt.

Viņas bēdīgajai Liekulības Tirgus komēdijai strauji tuvojās pēdējais cēliens: raibie lukturīši cits pēc cita izdzisa, un tumšais priekškars jau bija gatavs nolaisties.

Pēdējā rindiņa, kurā Rodons tika nosūtīts pie mis Krolijas advokāta Londonā un kuru tik mīļu prātu bija rakstījusi Brigsa, cik necik nomierināja dragūnu un viņa sievu pēc galīgā izmisuma, kurā viņi krita, izlasījuši vecās dāmas atteikšanos samierināties ar krustdēlu. Sis teikums pilnībā sasniedza mērķi, kura dēļ mis Krolija bija likusi to rakstīt, — Rodons steigšus vien devās uz Londonu.

Ar Džoza paspēlēto naudu un Džordža Osborna banknotēm viņš samaksāja viesnīcas rēķinu, un viesnīcnieks droši vien vēl šobaltdien neapjauš, cik maz trūka, lai viņš šo naudu ne acīs neredzētu. Proti, kā ģenerālis pirms kaujas nogādā savu mantību aizmugurē, tā ari Rebeka izgudrēm bija sakravājusi visu, kas vien šķita kaut cik vērtīgs, un nosūtījusi uz Londonu Džordža kalpotāja pavadībā kopā ar Osbornu ceļa somām. Ar to pašu karieti Rodons un viņa sieva nākamajā dienā atgriezās pilsētā.

— Vajadzēja gan pirms aizbraukšanas apciemot vecenīti, — teica Rodons. — Viņa ir tā sabrukusi un pārvērtusies, ka droši vien ilgi vairs nenīkuļos. Interesanti, kāds čeks man būs atstāts pie Voksija. Divi simti ... mazāk par diviem simtiem jau nu nebūs . . . vai ne, Bekij?

Midlseksas šerifa adjutantu biežo apciemojumu dēļ Rodons ar laulāto draudzeni vairs neatgriezās savā dzīvoklī Bromptonā,

bet apmetās kādā viesnīcā. Rebeka minētos vīrus ieraudzīja jau nākamajā dienā, kad rīta agrumā devās uz vecās misis Sedlijas namu Fulemā apciemot savu mīļo Amēliju un pārējos Braitonas draugus. Bet tie jau visi bija projām četemā, lai pēc tam no Har-vičas kopā ar pulku uzsāktu ceļu uz Beļģiju, — pagalam bēdu nomāktā misis Scdlija bija palikusi viena pati. Kad Rebeka atgriezās mājās, viņas vīrs jau bija pārnācis no Greizinnas, kur bija noskaidrojis savu likteni. Rodons vairs nespēja valdīt niknumu.

— Velns lai parauj, Bekij! — viņš izkliedza. — Viņa man atstājusi tikai divdesmit mārciņu.

Kaut arī vērsts pret viņiem abiem, šis joks bija tik labi izdevies, ka Rebeka, palūkojusies vīra samulsušajā sejā, sāka jautri smieties.

XXVI NODAĻA STARP LONDONU UN ČETEMU

Atstājis Braitonu, mūsu draugs Džordžs, kā pieklājas augstākās sabiedrības pārstāvim, kas ceļo lepnā karietē ar četriem zirgiem, cienīgi piebrauca pie lepnas viesnīcas Kevendišskvērā, kur jaunajam džentlmenim ar dzīvesbiedri jau bija sagatavotas vairākas lieliskas istabas un zeltā un sudrabā grezni klāts galds, pie kura pusducis mēmā klusumā sastingušu melni tērptu sulaiņu gaidīja, lai jaunais pāris sēžas klāt. Džordžs ar karalisku godu pieņēma Džozu un Dobinu, bet Amēlija nepārspējami kautri un bikli sēdās pirmo reizi namamātes lomā, kā Džordžs izteicās, pati pie sava galda.

Džordžs šķendējās par vīnu un lielmanīgi trenkāja sulaiņus; Džozs bezgala apmierināts strēba bruņurupuča zupu. Dobins visu laiku viņam pildīja šķīvi, jo namamāte, kurai priekšā bija novietota zupas bļoda, izrādīja tādu neizpratni par tās saturu, ka bija gatava ieliet misteram Sedlijam zupu bez neviena gabaliņa gardās bruņurupuča gaļas.

Lepnais mielasts un greznās telpas viesa mistera Dobina sirdī nemieru, un pēc pusdienām, kad Džozs lielajā krēslā iesnaudās, kapteinis mēģināja aprunāties ar Džordžu. Taču veltīgi Dobins gaudās par tādu lieku greznību kā bruņurupuča zupa un šampanietis, kam piemērota vieta varot būt arhibīskapa ^alds.

— Allaž esmu radis ceļot kā džentlmenis, — Džordžs sacīja, — un mana sieva, pie visiem velniem, arī ceļos kā lēdija. Kamēr

vien man kaut grasis būs kabatā, viņai netrūks nenieka. — Un augstsirdīgais kapteinis jutās gluži apmierināts pats ar savu gara diženumu. Arī Dobins vairs nemēģināja viņu pārliecināt, ka Amē-lijas laime nebūt nav meklējama bruņurupuča zupā.

Drīz pēc pusdienām Amēlija izteica biklu vēlēšanos apciemot māti Fulemā, un Džordžs, mazliet parūcis, to arī atļāva. Viņa ietipināja milzīgajā guļamistabā, kur pašā vidū stāvēja varena, zārkam līdzīga gulta, «kurā kādreiz gulējusi imperatora Aleksandra māsa, kad te apmetušies sabiedroto valstu valdnieki», un bezgala priecīga steigšus uzmauca galvā cepurīti un aplika šalli. Kad viņa atgriezās ēdamistabā, Džordžs joprojām dzēra sarkanvīnu un neizrādīja ne vismazāko vēlēšanos piecelties no galda.

— Vai tu, mīļais, nebrauksi līdz? — apjautājās Amēlija.

Nē, «mīļajam» tovakar bija savas «darīšanas». Viņa sulainis apgādāšot tai karieti un braukšot arī līdzi. Kad kariete apstājās pie viesnīcas durvīm, Amēlija tāda kā mazliet neapmierinātu paklanījās Džordžam un, pāris reižu veltīgi palūkojusies tam acīs, skumja devās lejā pa lielajām kāpnēm. Kapteinis Dobins viņu pavadīja, palīdzēja iesēsties karietē un noskatījās, kā viņa aizbrauc. Pat sulainis kautrējās nosaukt kučierim adresi viesnīcas kalpotāju klātbūtnē, apsolīdamies to pateikt, kad viņi būšot kādu gabaliņu pabraukuši.

Dobins lēnām soļoja uz savu veco mājokli pie Slotera un droši vien domāja, cik jauki būtu bijis sēdēt īrētajā karietē blakus misis Osbornai. Džordžam, acīm redzot, bija gluži citāda gaume, — kā nākas, iebaudījis vīnu, viņš devās uz teātri noskatīties misteru Ķīnu Seiloka lomā. Kapteinis Osborns ļoti cienīja teātri un garnizona uzvedumos pats ar ievērojamiem panākumiem bija tēlojis sevišķi komiskas lomas. Džozs nogulēja līdz lielai tumsai un satrūkās tikai tad, kad kalpotājs sāka novākt no galda karafes un tukšot dzērienu pārpalikumus; un tad tika izsaukta vēl viena kariete, kas tuklo varoni nogādāja mājās tieši gultā.

Līdzko kariete piestāja pie mazajiem dārza vārtiņiem, misis Sedli ja, par to varat būt pārliecināti, izmetusies pa durvīm, kvēlā mātes maigumā kļāva pie sirds raudās drebošo jauno sievu. Vecais misters Kleps, kas, kreklos izmeties, rāvās pa dārziņu, satrūcies aizlasījās projām. Kalpone īriete izsteidzās no virtuves un smaidīdama māja viešņai sveicienus. Amēlija tik tikko spēja pavilkt kājas pa akmens plāksnēm izlikto celiņu un uzkāpt augšā viesistabā.

Kā tika atvērtas slūžas un kā māte ar meitu apkampušās šajā svētnīcā lēja gaužas asaras — to spēs iedomāties ikviens lasītājs, kam piemīt kaut mazākā slieksme uz sentimentalitāti. Taču kad gan ir tā reize, kad sievietes neraudātu? Vai ir tādi prieki vai bēdu brīži vai vispār jebkāds gadījums dzīvē? Bet pēc kāzām — pēc tāda notikuma mātei un meitai ir pilnīgas tiesības ļaut vaļu jūtām, jo tas nomierina un atsvaidzina. Man ir gadījies redzēt sievietes, kuras, būdamas niknākās icnaidnieces, šādā reizē skūpstījušās un draudzīgi lējušas kopā asaras. Vai gan viņu jūtas ir savādākas, ja valda savstarpēja mīlestība? Meitas kāzu dienā māte no jauna pārdzīvo savas laulības, un, ja paskatāmies vēl tālāk, — kam gan nav zināms, cik pārspīlētām mātes jūtām apveltītas vecmāmiņas? Patiesi — kamēr sieviete nav kļuvusi vecmāmiņa, tā nemaz īsti neaptver, ko nozīmē būt mātei. Bet tagad ļausim, lai Amēlija ar savu māmiņu viesistabas puskrēslā sačukstas, vaimanā, smejas un raud! To viņām ļāva arī vecais misters Sedlijs. Viņš nebija nojautis, kas sēž karietē, kura pieripoja pie mājas. Viņš nebija arī meties pretī meitai, kaut sirsnīgi to noskūpstīja, kad Amēlija ienāca viņa istabā (kur viņš, kā parasti, nīka, iegrimis savos papīros, aukliņās un rēķinos), un, kādu brītiņu pasēdējis kopā ar māti un meitu, visai prātīgi atstāja mazo istabiņu dāmu rīcībā.

Džordža sulainis vīzdegunīgiem skatieniem nomērīja misteru Klepu, kas, kreklā izmeties, laistīja rožu krūmus. Ieraudzījis misteru Sedliju, viņš uzpūtīgā laipnībā nocēla cepuri, un vecais vīrs apjautājās par savu znotu, par Džoza karieti, gribēja zināt, vai tas braucis uz Braitonu ar saviem zirgiem, ko dara nolādētais nodevējs Bonaparts, vai nav jaunas vēstis no karalauka, bet tad dārzā iznāca kalpone īriete ar šķīvi un pudeli vīna, no kuras vecais džentlmenis katrā ziņā vēlējās pacienāt sulaini. Piedevām viņš tam pasniedza pusgineju, ko sulainis iebāza kabatā ar dalītām jūtām — ar izbrīnu un nicinājumu.

— Uz jūsu kunga un kundzes veselību, Troter! — teica misters Sedlijs. — Un te jums ko uzdzert uz savu veselību, Troter, kad pārbrauksiet mājās.

Bija pagājušas tikai deviņas dienas, kopš Amēlija atstāja mazo namiņu un līdz ar to tēva mājas, bet cik tāls šķita laiks, kad viņa bija tam teikusi ardievas! Kāds bezdibenis viņu šķīra no agrākās dzīves! Tagad viņa varēja atskatīties uz bijušo un gluži kā no malas vērot jauno meiteni, kas visa atdevusies mīlestībai, neredzēdama dzīvē vairs neko citu kā vien savu sapņu tēlu, un kas vecāku gādību saņem ja ne gluži ar nepateicību, tad vismaz vienaldzīgi, it kā pašu par sevi saprotamu, jo ar visu sirdi un prātu pakļāvusies tikai vienām alkām. Atmiņas par šim dienām, tik nesenām un tomēr tik tālām, lika viņai kaunā pietvīkt, un mīļo vecāku sejas viesa viņas sirdi žēlumu. Lielā laime — debesis zemes virsū — taču bija iegūta, bet laimētāju pašu vēl joprojām mocīja šaubas un neapmierinātība. Kad varonis un varone pārkāpj laulības slieksni, romāna autors parasti nolaiž priekškaru, it kā drāma ar to jau būtu galā, it kā visas šaubas un dzīves cīņas būtu beigušās, it kā jauno pāri laulības ostā gaidītu vienīgi līksme un prieks un viņiem atliktu vairs tikai lēnprātīgi rokrokā soļot pretī vecumdienām, baudot laimi un visu cerību piepildījumu. Bet mūsu mazā Amēlija, tik tikko izkāpusi apsolītajā zemē, jau meta nedrošus skatienus atpakaļ, kur no pretējā — jau tālā krasta ardievas māja viņas skumju pārņemtie mīļotie vecāki.

Par godu jaunās sievas atbraukšanai māte uzskatīja par vajadzīgu sarīkot jo lepnu svētku mielastu un tādēļ pēc pirmajiem vārdu plūdiem uz brītiņu pameta misis Osbornu vienu un pazuda mājiņas apakšstāvā, tā saucamajā dzīvojamā istabā, kas patiesība bija virtuve (te mitinājās misters un misis Klēpi, bet vakaros, nomazgājusi traukus un iztinusi no matiem papīriņus, mēdza apmesties mis Flenigena, kalpone īriete), kur ķērās pie tējas un dažādu gardumu gatavošanas. Ikvienam cilvēkam ir savs īpašs veids, kā izrādīt laipnību, — misis Sedlijai šķita, ka Amēlijai šobrīd vistīkamākais spirdzinājums būs grauzdēta maizīte un apelsīnu marmelāde kristāla trauciņā.

Kamēr apakšā tika gatavoti šie gardumi, Amēlija no viesistabas uzkāpa augšstāvā un, pati neapjauzdama, kā tas noticis, pēkšņi atradās mazajā istabiņā, kurā bija mitinājusies pirms kāzām, un jau sēdēja tai pašā krēslā, kur tika vadījusi daudzas rūgtuma pilnas stundas. Viņa ieslīga krēslā kā sena drauga apkampienos un iegrima pārdomās par pēdējās nedēļas notikumiem un savu dzīvi pirms tiem. Jau tagad skumji un bezcerīgi lūkoties uz aizgājušajām dienām, allaž tvīkt ilgās pēc kaut kā nenosakāma un, sasniedzot kāroto mērķi, smagu sirdi mocīties šaubās, nevis just prieku, — tāds liktenis bija piemeklējis šo nabaga nevainīgo būtni, ceļinieci, kas nomaldījusies milzīgajā, trokšņainajā Liekulības Tirgus pūlī.

Te nu viņa sēdēja mīlas pilna, atsaukdama atmiņā to Džordža tēlu, kura priekšā bija locījusi ceļus pirms apprecēšanās. Vai viņa spēja pati sev atzīties, cik ļoti Džordžs īstenībā atšķīrās no lieliskā, jaunā varoņa, ko viņa bija pielūgusi kā dievu? Vajadzīgi ilgi un gari gadi — un vīrietim patiesi jābūt sevišķi sliktam, — lai sievietes lepnums un pašcieņa ļautu nonākt pie šādas atziņas.

I n tad vēl Amēlijas acu priekšā noplaiksnīja Rebekas zalgojošās zaļās acis un ļaunu vēstījošais smaids, un sirds viņai bailēs sažņaudzās. Tā viņa labu bridi sēdēja, nokaudamās domām par savu skumjo likteni, — tikpat vienaldzīga, tikpat grūtsirdīga, kādu viņu sastapa lāga meitene īriete tajā dienā, kad tā atnesa Amēlijai Džordža vēstuli, kurā viņš no jauna piedāvāja savu roku.

Viņa raudzījās uz balto gultiņu, kurā vēl pirms nedaudzām dienām bija dusējusi, un domāja, cik jauki būtu tanī pārgulēt šo nakti, lai, otrā rītā atmostoties, ieraudzītu sev pāri pārliekušās mātes smaidošo vaigu. Tad viņa šausmās atcerējās damasta baldahīnu pār milzīgo, zārkam līdzīgo gultu greznajā, tumšajā guļamistabā, kas viņu gaidīja lepnajā Kevendišskvēra viesnīcā. Mīļā labā baltā gultiņa! Cik daudz garu nakšu viņa bija slacījusi asarām tās spilvenus! Kā viņa izmisumā bija ilgojusies nāves! Bet vai tad visas ilgas nav piepildītas, vai mīļotais, kura dēļ vajadzēja izciest šīs mokas, nav tagad viņas uz mūžu mūžiem? Mīļā māmiņa! Cik pacietīga maiguma pilna tā bija stāvējusi pie šīs gultiņas! Amēlija noslīga ceļos pie gultas, un nu šī biklā un aizvainotā, taču mīlas un maiguma pilnā sirds centās remdēt bēdas tur, kur līdz šim — tas jāatzīst — reti bija meklējusi mierinājumu. Līdz šim brīdim mīlestība viņai bija ticības vietā, bet tagad šī bēdu pārņemtā, ciešanu pilnā sirds sajuta vajadzību pēc cita sāpju remdētāja.

Vai mums ir tiesības te atkārtot viņas lūgšanas vai vispār tās noklausīties? Nē, mans mīļais lasītāj, tas nu ir noslēpums, kas stāv pāri Liekulības Tirgus valstībai, par kuru vēstī mūsu stāsts.

Taču jāatzīst, ka lad, kad mūsu jaunā dāma beidzot tika aicināta pie tējas galda, viņa jutās jau krietni vien jautrāka, — ne viņa vairs krita izmisumā, ne apraudāja savu likteni, ne domāja par Džordža atsalumu, ne par Rebekas acīm, kā to beidzamajā laika bija radusi darīt. Nokāpusi lejā, viņa noskūpstīja tēvu un māti, aprunājās ar veco džentlmeni, līdz arī viņš kļuva tik mundrs, kāds sen nebija redzēts. Vēlāk Amēlija piesēdās pie klavierēm, ko Dobins viņai bija pircis, un nodziedāja visas tēva iemīļotās vecās dziesmiņas. Viņa slavēja lielisko tēju un apjūsmoja izmeklēti smalko gaumi, ār kādu trauciņos bija sakārtota marmelāde. Un, apņēmusies padarīt cilus laimīgus, arī pati viņa jutās līksma un vakarā cieši iemiga milzīgajā, drūmajā gultā, pa-mozdamās smaidīga vienīgi tad, kad Džordžs pārradās no teātra.

Nākamajā dienā Džordžu gaidīja daudz svarīgākas «darīšanas» nekā teātra izrāde ar misteru Ķīnu Šeiloka lomā. Tikko ieradies Londonā, viņš bija aizrakstījis tēva advokātiem, cēli izteikdams vēlēšanos likties ar viņiem nākamajā dienā. Bil jarda nn kāršu spēlē kapteinim Krolijam zaudētās summas bija gandrīz pilnīgi iztukšojušas jaunā cilvēka naudas maku, ko pirms došanās tālākā ceļā vajadzēja no jauna piepildīt, un citas iespējas vairs nebija kā ķerties pie tiem diviem tūkstošiem mārciņu, ko advokāti bija pilnvaroti viņam izmaksāt. Džordžs sirds dziļumos loloja ciešu pārliecību, ka tēvs jo drīzā laikā kļūs pieļāvīgāks. Vai gan kāds no vecākiem spētu ilgi turēt ļaunu prātu uz tādu pa-raugdēlu kā viņš? Ja tēva sirdi nevar atkausēt ar agrākajiem nopelniem, Džordžs nolēma gaidāmajā karagājienā izcelties ar tik apbrīnojamiem varoņdarbiem, ka vecajam džentlmenim katrā ziņā būs jāpiekāpjas. Bet ja nu ne? Ko tur! — Viņam visa pasaule vaļā. Laime kāršu spēlē varēja iegrozīties viņam par labu, un ar diviem tūkstošiem mārciņu pietiks krietnam laika sprīdim!

Un vēlreiz viņš aizsūtīja Amēliju īrētā karietē pie māmiņas, dodams abām dāmām stingrus norādījumus un reizē pilnīgu rīcības brīvību iegādāties visu nepieciešamo tādai dāmai kā misis Osbor-nai, kas gatavojas doties ārzemju ceļojumā. Dāmām atlika vairs tikai viena diena laika, tādēļ viegli iedomāties, ar kādu steigu tika izdarīti iepirkumi. Atkal sēdēdama karietē, steigdamās no modistes uz galantērijas preču veikalu, līdz pat kāpslim verdziski padevīgu pārdevēju vai pakalpīgu veikala īpašnieku pavadīta, misis Sedlija jutās gandrīz kā senos laikos un pirmo reizi kopš nebaltajām dienām šķita īsti laimīga. Arī pati misis Amēlija prata novērtēt prieku, ko sniedz šāda iepirkšanās, kaulēšanās, skaistu lietu apskate un iegāde. (Kurš vīrietis, pat ar gluži filozofisku noslieci, dos kaut pliku grasi par sievieti, kam svešas šādas izjūtas?) Izpildot vīra rīkojumu, Amēlija pati izbaudīja prieku un sapirkās kaudzēm visdažādāko tērpu, parādīdama slavējamu gaumi un patstāvīgu spriešanas spēju, kā to vienā balsī apliecināja visi pārdevēji.

Par nākamajām kara gaitām Džordžs it nemaz neuztraucās, — skaidrs, ka Bonapartelis tiks sakauts tikpat kā bez kaujas. No Margetas katru dienu uz Briseli un Genti atgāja kuģi ar ievērojamiem džentlmeņiem un sabiedrības dāmām. Sie cilvēki devās ceļā nevis kā uz karu, bet drīzāk gan kā izpriecas braucienā. Avīzes ar izsmieklu vērsās pret nicināmo iznireli un krāpnieku. Šis nožēlojamais korsikānis lai spētu pretoties Eiropas armijām un nemirstīgā Velingtona ģēnijam! Amēlija no visas sirds nicināja korsikāni; lieki būtu piebilst, ka šī maigā vientiesīte savus uzskatus smēlās no apkārtējās sabiedrības, jo savā uzticībā bija pārlieku pazemīga, lai uzdrošinātos domāt patstāvīgi. īsi sakot, viņas abas ar māti iepirkdamas pavadīja lielisku dienu, un Amālija ļoti dedzīgi un ar ievērojamiem panākumiem pirmo reizi parādījās Londonas smalkajā sabiedrībā.

Džordžs pa to laiku, elkoņus izvērsis, cepuri uz vienas auss, plātīgs un kareivīgs uzņēma ceļu uz Bedfordrovu un cēli iesoļoja advokāta kantorī, it kā būtu kungs un pavēlnieks pār visiem šiem bālajiem klerkiem, kas te smērēja papīru. Viņš lika paziņot misteram Iligsam, ka ieradies kapteinis Osborns, tik pavēloši un augstprātīgi, it kā šis aizmugures žurka advokāts, kuram patiesībā trīskārt vairāk prāta, piecdesmitkārt vairāk naudas un tūkstoškārt lielāka dzīves pieredze nekā viņam, būtu tikai nožēlojams apakšnieks, kam uz karstām pēdām jāpamet visi darbi, lai apkalpotu kapteini. Džordžs nepamanīja nicīgos smīnus, kas pārslīdēja pār klātesošo sejām, sākot no vecākā klerka un beidzot ar mācekļiem, no mācekļiem līdz noplīsušajiem rakstvežiem un nonīkušajiem izsūtāmajiem pārāk šauros uzvalkos, — viņš sēdēja, plīkšķinādams ar spieķi pa zābakiem un domādams, cik nožēlojams gan viss šis ubagu bars. Taču nožēlojamais ubagu bars ļoti labi zināja, kāds ir Džordža stāvoklis. Viņi to pārrunāja ar ciliem klerkiem, pa vakariem nīkdami krogā pie alus kausa. Ak kungs, ko tikai nezina Londonas advokāti un viņu klerki! Viņu vērīgajam skatienam nekas nepaslīd secen nepamanīts, un patiesībā viņi ir tie, kas, neviena neapjausti, valda pār mūsu pilsētu.

Ieejot mistera Iiigsa kabinetā, Džordžs varbūt cerēja, ka šis džentlmenis nodos viņam kādu ziņu no tēva par samierināšanos vai piekāpšanos; iespējams, ka ar vīzdegunīgo un nelaipno izturēšanos viņš gribēja izrādīt drosmi un apņēmību, lāču, lai nu kā, advokāts viņa augstprātībai atbildēja ar tik ledainu vēsumu un vienaldzību, ka uzpūtība te šķita gluži nevietā. Kapteinim ienākot kabinetā, misters Higss izlikās cītīgi rakstām kādu papīru.

— Piesēdiet, lūdzu, ser, — viņš sacīja, — pēc īsa brītiņa nokārtosim jūsu niecīgo darījumu. Mister Po, esiet tik laipns, atnesiet mistera Osborna papīrus! — Un viņš atkal iegrima rakstu darbā.

Kad Po atnesa dokumentus, viņa šefs aprēķināja divu tūkstošu mārciņu obligāciju vērtību pēc pašreizējā kursa un apjautājās kapteinim Osbornam, vai viņš vēlas saņemt čeku par šo summu vai arī dos rīkojumu iegādāties vērtspapīrus.

— Viens no nelaiķes misis Osbornas pilnvarotajiem patlaban ir izbraucis, — viņš vienaldzīgi sacīja, — bet mans klerks vēlas

nākt jums pretī un nokārtot šo darījumu iespējami drīzākā laikā.

— Dodiet man čeku, ser! — visai nīgri atbildēja kapteinis. — Pie velna šiliņus un puspensus, ser! — viņš piebilda, kad advokāts grasījās smalki aprēķināt čeka kopsummu, un, priecēdams sevi ar domu, ka šis cēlsirdīgais žests liks vecajam savādniekam kaunā nosarkt, ar papīru kabatā lepni izsoļoja no advokāta kantora.

— Nepaies ne divi gadi, kad šis zellis sēdēs aiz restēm! — misters lligss sacīja misteram Po.

— Kā jums šķiet, ser, vai Osborns tomēr nepiekāpsies?

— Tad jau akmens statujas arī piekāptos, — atbildēja misters Higss.

— Tam ir plašs vēriens, — teica klerks. — Tikai nedēļu precējies, taču es jau redzēju, kā viņš kopā ar citiem virsniekiem pēc izrādes pavadīja uz karieti misis Haiflaijeri.

Bet tad bija jāķeras pie cilas lietas izskatīšanas, un misters Džordžs Osborns pagaisa no šo godājamo džentlmeņu atmiņas.

Čeks bija izrakstīts uz mūsu draugu Halkera un Buloka banku Lombardstrītā, uz kurieni Džordžs arī devās, lai pievāktu savu naudu, vēl joprojām iedomādamies kārtojam svarīgu darījumu. Kad Džordžs ienāca kantorī, Freds Buloks, eskvairs, bija noliecis dzelteno seju pār bankas grāmatu, pie kuras sēdēja kāds kautrīgs klerks. Kapteinim parādoties, Freda dzeltenā seja pieņēma vēl mironīgāku nokrāsu, un viņš vainas apziņā klusītiņām aizlavījās projām. Džordžs skatieniem vai rīšus aprija naudu (nekad agrāk viņš nebija turējis rokās šādu summu), tādēļ nepamanīja ne savas māsas pielūdzēja miroņbālo seju, ne slepeno bēgšanu.

Freds Buloks pastāstīja vecajam Osbornam, kā dēls ieradies bankā un kā izturējies.

, — Ienāca droši un nekaunīgi, — ziņoja Frederiks, — un pievāca visu līdz pēdējam šiliņam. Cik ilgi tādam zellim pietiks altiem pāris simtiem mārciņu?

Osborns pamatīgi nolamājās un sacīja, ka viņam neesot nekāda daļa, kad un kā dēls notriecot naudu. Freds jau tagad katru dienu ēda pusdienas Raselskvērā. Bet Džordžs visā visumā bija milzum apmierināts par paveiktajiem darījumiem. Visa viņa bagāža un ietērps lika sakārtoti lielā steigā, un viņš lepni kā lords ar čekiem samaksāja Amālijas rēķinus.

27 NODAĻA KURĀ AMĒLIJA IERODAS SAVA PULKA

Kad Džoza lepnā kariete pieripoja pie viesnīcas durvīm četemā, vispirms Amēlija pamanīja kapteiņa Dobina draudzīgi smaidošo seju, — viņš jau veselu stundu bija mērojis ielu no viena gala līdz otram, gaidīdams draugus atbraucam. Spožajā mundierī ar tumšsarkanu jostu un zobenu pie sāniem kapteinis izskatījās tik kareivīgs, ka Džozs uzpūtās par šādu pazīšanos un apsveica Do-binu tādā sirsnībā, kurai ne tuvu nevarēja līdzināties viņa apiešanās ar kapteini Braitonā un Bondstrītā.

Dobinam līdzi bija atnācis leitnants Stabls, kurš, karietei pie viesnīcas piebraucot, nenovaldījās, neizsaucies: «Pie velna! Ir nu gan smuks meitēns!» — tādējādi izteikdams dziļu atzinību Os-borna gaumei. Un patiesi — Amēlija līgavas apmetnī ar rožainajām lentām, straujajā braucienā piesārtusi, izskatījās tik spirgta un skaista, ka pilnībā attaisnoja leitnanta komplimentu. Dobins aiz pateicības vai iemīlējās Stablā. Pienācis pie karietes, lai palīdzētu dāmai izkāpt, Stabls pamanīja, cik daiļa rociņa viņam tika pasniegta un kāda burvīga kājiņa vieglitiņām nolēca pa kāpšļiem. Viņš nosarka līdz ausīm un paklanījās tik cēli kā vēl rifekad savā mūžā. Amēlija, ieraudzījusi uz leitnanta cepures uzšūto pulka numuru, savukārt pietvīkdama, atbildēja ar smaidu un tik dziļu reveransu, ka jaunais leitnants pagalam pazaudēja sirdi. Kopš šīs dienas Dobins jo cieši pieķērās misteram Stablam un. kad vien abi devās pastaigā vai viesojās viens pie otra, allaž rosināja viņu uzsāki sarunas par Amēliju. Visi X pulka jaunie virsnieki cits par citu Centās apbrīnot un pielūgt misis Osbornu. Viņas neliekuļoti naivā izturēšanās un atturīgā laipnība iekaroja to nesamaitātās sirdis; nav iespējams pat aprakstīt viņas nemāksloto pievilcību. Bet vai gan kāds vīrietis spēj nepamanīt šīs jaukās dāmu īpašības, kaut arī viņas nebūtu bildušas ne vārda vairāk kā vien to, ka nākamā kadriļa jau apsolīta vai ka laiks ir ļoti karsts! Kaut arī Džordžs allaž bija juties kā varonis savā pulkā, viņa vērtība jauno virsnieku acīs neizsakāmi pieauga, jo viņš taču izrādījās rīkojies bezgala cildeni, apprecēdams līgavu bez pūra, turklāt izvēlēdamies tik jauku un daiļu meiteni.

Viesistabā, kas bija sagatavota mūsu ceļiniekiem, Amēlija pārsteigta atrada misis Osbornai adresētu vēstuli. Tā bija trīsstūrī salocīta rožaina zīmīte plašā, bet nedrošā sievietes rokraksta, bagātīgi apzīmogota ar gaišzilu vasku, ko rotāja balodis un olīvu zars.

— To rakstījusi Pegijas O’Daudas ķepa, — smiedamies sacīja Džordžs. — Viss skaidrs pēc skūpstiem uz zīmoga.

Un tiešām — vēstulīte nāca no majora O’Dauda laulātās draudzenes ar lūgumu misis Osbornai jau to pašu vakaru piedalīties nelielās svinībās draugu pulciņā.

— Tev noteikti jāiet, — teica Džordžs. — Tur tu iepazīsies ar visu pulku. O’ Dauds komandē pulku, bet Pegija komandē pašu O’ Daudu.

Taču viņi nebija paguvuši vēl lāgā papriecāties par misis O’ Daudas vēstuli, kad durvis strauji atvērās un, dažu virsnieku pavadīta, istabā ienāca drukna, ņipra dāma jātnieces tērpā.

— Nu nekādi tak nevarēju nociesties līdz tējas laikam. Dž.ordž, draudziņ, iepazīstiniet mani ar savu kundzi! Cienītā kundze, man ir tā laime tikties ar jums un stādīt jums priekšā savu vīru majoru O’Daudu. — To pateikusi, ņiprā sieviete jātnieces tērpā kvēli paspieda roku Amālijai, kurai uzreiz kļuva skaidrs, ka šī ir tā pati dāma, par kuru tik bieži uzjautrinājies viņas vīrs.

— Jums droši vien no sava vīra bieži nācies dzirdēt par mani, — sparīgi sacīja misis O’ Dauda.

— Bieži vien nācies dzirdēt par viņu, — kā atbalss atkārtoja majftrs, viņas vīrs.

Amālija smaidīdama atbildēja, ka esot gan šo to dzirdējusi.

— Neko labu jau laikam vis nestāstīja, — turpināja misis O’ Dauda, piebilzdama, ka «šitas Džordžs ir viens gatavs nelietis».

— To es varu apliecināt, — piemetināja majors, izlikdamies, ka arī viņš ko zina, bet Džordžam par to bija jāpasmejas, un misis O’ Dauda, paplīkšķinājusi pātagu, pavēlēja majoram turēt muti un lūdza, lai viņu, kā nākas, iepazīstina ar kapteiņa Osborna laulāto draudzeni.

— Mana dārgā, — ārkārtīgi nopietni sacīja Džordžs, — tā ir mana labā, jaukā, lieliskā draudzene Orēlija Margareta jeb, īsāk sakot, Pegija.

— Pareizi, tieši tā, — iejaucās majors.

— īsāk sakot, Pegija, mūsu majora Maikla O’ Dauda laulātā draudzene, kuras tēvs ir Ficdžeralds Bersfords Melonijas pilī, Glenmelonijā, Kildeiras grāfistē.

— Un Merienskvērā Dublinā, — rāmā pārākuma apziņā piemetināja dāma.

— Un Merienskvērā, pats par sevi saprotams, — nosvepstēja majors.

— Tieši tur jūs centāties iegūt manu labvēlību, mīļo major, — atgadinaja dama, un majors piekrita, ka bija radis piekrist visam, ko teica citi cilvēki.

Majors O’ Dauds, kurš savam valdniekam bija kalpojis it visās pasaules malās un par katru soli uz augšu samaksājis vairāk nekā ar bezbailību un varonību, izrādījās sevišķi pieticīgs, kluss, bikls un lēnprātīgs cilvēciņš, līdz pazemībai paklausīgs savai sievai. Virsnieku klubā pie galda viņš sēdēja, nebilzdams ne vārda, un daudz dzēra. Piesūcies viņš tikpat klusu tenterēja uz mājām. Ja arī majors runāja, tad tikai lai ikvienā jautājumā ikvienam piekristu, un tā viņš netraucētā mierā un bezrūpībā soļoja caur dzīvi. Pat vissvelošākajai Indijas saulei nebija pa spēkam iekarsēt viņu dusmās, un arī Valherenas drudzis* nespēja viņu sapurināt. Pie baterijas viņš gāja tikpat nesatricināmā mierā kā pie pusdienu galda un zirga gaļu notiesāja ar tādu pašu baudu un apetīti kā bruņurupuča zupu. Savai vecajai mātei, misis O’Daudai O’Dauds-taunā, viņš allaž bija palicis paklausīgs dēls, izņemot to reizi, kad aizmuka no mājas, lai pieteiktos armijā, un kad stūrgalvīgi nolēma apprecēt šo nepārspējamo Pegiju Meloniju.

Pegija bija viena no piecām māsām augstdzimušā Glenmeloniju nama vienpadsmit bērnu lielajā saimē; viņas vīram, radiniekam no mātes puses, protams, nepiemita tādas nenovērtējamas īpašības, lai varētu pievienoties Meloniju dzimtai, kuru viņa uzskatīja par pašu ievērojamāko visā pasaulē. Izmēģinājusi laimi deviņas sezonas Dublinā, divas Batā un Celtenhemā un neatradusi sev piemērotu dzīves draugu, mis Melonija pavēlēja brālēnam Mikam sevi apprecēt, kad tai jau bija apmēram trīsdesmit trīs gadi, un lāga zēns paklausīgi aizveda Pegiju līdzi uz Rietumindiju, kur tā uzmetās par komandieri visām dāmām X pulkā, kurā viņš tikko bija ticis pārskaitīts.

Misis O’ Dauda nepaguva ne krietnu pusstundu uzturēties Amē-lijas sabiedrībā (vai arī kopā ar jebkuru citu), kad jau bija izklāstīti visi raduraksti un viņas dzīves stāsts kopš pašas dzimšanas.

— Mana mīļā, — viņa labsirdīgi teica, — es dikti vēlējos iegūt Džordžu par brāli, un mana māsa Glorvina būtu bijusi viņam briesmīgi piemērota. Bet, kas bijis, tas izbijis, un, tā kā viņš izrādījās apsolījies jums, esmu brāļa vietā ieguvusi māsu un par tādu jūs arī uzskatīšu un mīlēšu kā pašas ģimenes locekli. Jums, goda vārds, ir tik glīts un piemīlīgs ģīmītis un tik patīkama izturēšanās, ka esmu pārliecināta — mēs sapratīsimies, un jūs būsiet jauks papildinājums mūsu saimei.

— Skaidrs, ka būs, — piekrītoši atbalsoja O’Dauds, bet

Amālija jutās ne mazumu samulsusi un pateicīga par šādu pēkšņu ievešanu tik plašā piederīgo pulkā.

— Mēs te visi esam lāga zēni, — turpināja majora laulātā draudzene. — Visā armijā jūs neatradīsiet otru pulku ar tik draudzīgu sabiedrību un tādu omulīgu virsnieku klubu. Mūsu starpā nav ne strīdu, ne ķildu, ne tenku, ne nevalodu. Mēs visi mīlam cits citu.

— It īpaši misis Medženisa, — smiedamies sacīja Džordžs.

— Ar kapteiņa Medženisa sievu esam kaut kā samierinājušās, kaut arī viņas izrīcība pataisīs man sirmus matus un bez laika iedzīs mani kapā.

— Bet tev taču, Pegij mana mīļā, ir tik skaistas, melnas liekās matu sprogas! — iesaucās majors.

— Pievaldi mēli, Mik, muļķi tāds! Sitie vīri allaž maisās pa kājām, mana mīļā misis Osborna, un savam Mikam es pastāvīgi saku, lai viņš taisa muti vaļā tikai tad, kad jādod komanda vai jāēd gala un jādzer. Kad paliksim vienas, es jums šo to pastāstīšu par pulku un pie reizes arī nobrīdināšu. Un tagad iepazīstiniet mani ar savu brāli, — liekas varcn jauks puisis un līdzīgs manam brālēnam Denam Melonijam (Melonijs no Belimelonijiem, mana dārgā, — ziniet, tas, kurš apprecēja Ofēliju Skulliju no Oisters-taunas, paša lorda Poldūdija māsīcu). Mister Sedlij, ser, esmu laimīga ar jums iepazīties. Ceru, ka jūs šodien ēdīsiet pusdienas virsnieku klubā. (Piesargies no tā velna daktera, Mik, un, dari ko darīdams, noturies skaidrā līdz vakaram!)

— Šodien simt piecdesmitais pulks rīko mums atvadu pusdienas, mīļā, — iebilda majors, — bet gan jau mēs misteram Sed-lijam sadabūsim ielūgumu.

— Skrieniet, Simpl! (Leitnants Simpls no mūsu pidka, mīļā Amēlija, pavisam aizmirsu jūs iepazīstināt.) Pasteidzieties nodot sveicienus no misis O’Daudas pulkvedim Tevišam un pasakiet, ka Osborns atvedis savu svaini un tieši pulksten piecos nogādās viņu simt piecdesmitā pulka klubā, bet mēs, mana mīļā, ja jums nekas nav pretī, iekodīsim tepat.

Misis O’Dauda vēl nebija beigusi savu runu, kad jaunais leitnants jau metās skriešus pa kāpnēm lejā izpildīt uzdevumu.

— Paklausība ir armijas dvēsele. Mēs iesim veikt savu pienākumu, bet misis O’Dauda paliks un apgaismos tevi, Emmij, — sacīja kapteinis Osborns, un abi džentlmeņi, ieņēmuši vietas katrs savā pusē majoram, sasmaidījās pāri viņa galvai.

Ieguvusi jauno draudzeni pilnīgi savā rīcībā, dedzīgā misis

O’Dauda apbēra viņu dažādām ziņām tādos vairumos, ka neviena nabaga mazas sievietes galviņa nespētu tās paturēt atmiņā. Viņa šiki jo sīki izklāstīja visu par to daudzgalvaino saimi, par kuras locekli pēkšņi izrādījās pārsteigtā jaunā dāma.

— Misis Hevitopa, pulkveža sieva, nomira Jamaikā ar dzelteno drudzi un salauztu sirdi, jo pulkvedis, šitais briesmīgais vecis, kaut pašam galva plika kā lielgabala lode, bija sācis mest mīlīgas acis uz kādu vietējo skuķi — jaukteni. Misis Medženisa, lai arī pagalam neizglītota, būtu lāga sieviete, tikai mēle kā sātanam, un vista spēlē tā gatava apkrāpt pat miesīgu māti. Kapteiņa Kerka sieva bola savas izvalbītās acis, jau dzirdot vien par godīgu kāršu partiju (kaut gan mans tēvs — dievbijīgāku cilvēku grūti iedomāties, — krusttēvs dekāns* Melonijs un mūsu radinieks bīskaps visu mūžu pa vakariem rāva vaļā vistu un citas spēles). Neviena no viņām šoreiz pulkam līdzi nenāks, — piebilda misis O’Dauda. — Fannija Medženisa paliks pie mātes, kura tirgojas ar oglēm un kartupeļiem, liekas, Ailingtontaunā, tepat pie Londonas, lai gan viņa allaž plātās ar sava tēva kuģiem un rāda mums tos, kad tie dodas pa upi uz augšu; misis Kerka ar bērniem apmetīsies tepat Betczdas laukumā, lai būtu sava iemīļotā sludinātāja doktora Remshorna tuvumā. Misis Banija patlaban ir interesantā stāvoklī — un tas, goda vārds, turpinās pastāvīgi, — viņa jau paguvusi leitnantam dāvāt veselus septiņus. Bet leitnanta Poskija sieva, kura ieradās pie mums divus mēnešus pirms jums, mana mīļā, jau desmitiem reižu tā ķildojusies ar Tomu Poskiju, ka visas kazarmas dreb (stāsta, ka viņi nonākot līdz trauku sišanai, un Toms nekādi nevar izskaidrot, kur viņš dabū zilu aci), un nu tā braukšot atpakaļ pie mātes, kurai Rič-mondā esot meiteņu pansionāts, — tā šai arī vajag, ko tad muka prom no mājas! Kur jūs, dārgā, mācījāties? Mani, naudu nežēlojot, skoloja madame Flenehenas pansionātā Ilisusgrovā Buters-taunā pie Dublinas, kur kāda marķīze mums mācīja pareizo Parīzes izrunu un franču armijas ģenerālis bija vingrošanas skolotājs.

Amēlija gluži apstulbusi pēkšņi izrādījās par šīs raibu raibās saimes locekli ar misis O’Daudu vecākās māsas lomā. Pie tējas galda viņa tika iepazīstināta ar pārējiem sieviešu dzimuma radiem un, tā kā bija klusa, labsirdīga un ne pārāk skaista, šķita tām visai patīkama līdz tam brīdim, kad no simt piecdesmitā pulka kluba mājās pārradās džentlmeņi, kuri pievērsās Amēlijai ar tādu jūsmu, ka viņas māsas, pats par sevi saprotams, sāka saskatīt trūkumus jaunajā radiniecē.

— Cerēsim, ka Osborns ticis pāri jaunības trakumiem, — misis Banijai teica misis Medženisa.

— Ja tiesa, ka izlaidīgi cilvēki kļūstot par viskrietnākajiem vīriem, tad viņai ar Džordžu neklāsies slikti, — misis O’Dauda sacīja Poskijai, kura nu bija zaudējusi jaunlaulātās stāvokli pulkā un tādēļ juta īgnumu pret sāncensi.

Bet misis Kerka — šī doktora Remshorna mācekle — uzdeva Amēlijai pāris lietpratīgu un āķīgu jautājumu, lai noskaidrotu, vai viņa atmodināta īstenai dzīvei, vai ir patiesa kristiete un tā tālāk, un, pēc misis Osbornas vientiesīgajām atbildēm secinājusi, ka jaunās sievas dvēsele vēl pagaidām mīt visdziļākajā tumsībā, iespieda viņai rokās trīs bilžainas grāmatcles penija vērtībā — «Kaucošais tuksnesis», «Vordsvortas draudzes veļas mazgātāja» un «Britu karavīra labākais ierocis», lūgdama Amēliju izlasīt tās jau šo pašu vakaru pirms došanās uz dusu, lai tiktu atmodināta, kamēr vēl nav paguvusi aizmigt.

Toties visi vīrieši, kā jau lāga zēni, pulcējās ap sava biedra glīto sieviņu, parādīdami tai īsti galantu karavīru uzmanību. Sis nelielais triumfs iedvesmoja Amēliju un lika tās acīm uzdzirkstīt. Džordžs lepojās ar sievas panākumiem un priecājās par to, kā viņa uzņēma džentlmeņu uzmanības pierādījumus un atbildēja uz to komplimentiem (tas viņai padevās visai jauki un piemīlīgi, kaut arī panaivi un mazliet bikli). Un pats viņš savā uniformā — daudz skaistāks par ikvienu citu vīrieti šai telpā! Amēlija sajuta, ar kādu maigumu vīrs viņu vēro, un staroja priekā par šādu laipnību. «Arvien mīļi uzņemšu Džordža draugus,» viņa klusībā nolēma. «Mīlēšu tos tāpat, kā mīlu viņu. Allaž centīšos būt jautra un labā omā un padarīšu viņa māju laimīgu.»

Patiešām, pulks Amēliju uzņēma ar vētrainu sajūsmu. Kapteiņi izteica atzinību, leitnanti tīksminājās, jaunākie leitnanti apbrīnoja. Vecais ārsts Katlers palaida pāris joku, bet, tā kā tie bija tīri profesionāli, nav vērts tos atkārtot; Kekls, viņa palīgs, Edin-burgas universitāti beidzis medicīnas doktors, atļāvās noeksami-nēt Amēliju par literatūras jautājumiem, pārbaudīdams viņas zināšanas ar trim saviem iemīļotajiem franču citātiem. Jaunais Slābis, klīzdams no viena pie otra, čukstēja: «Ak kungs, viņa ir īsta skaistule!» — un nenolaida acis no Amālijas līdz tam brīdim, kad tika ienests karstvīns.

Turpretim kapteinis Dobins visu vakaru nebilda Amēlijai gandrīz ne vārda. Vēlāk viņš kopā ar kapteini Porteru no simt piecdesmitā pulka nogādāja viesnīcā Džozu, kas, milzum iespaidīgi izstāstījis savus tīģeru medību stāstus gan virsnieku klubā, gan vakarā pie misis O’Daudas, kura pieņēma viesus turbānā ar paradīzes putnu, pats bija kļuvis gluži sentimentāls. Nodevis kolektoru viņa kalpa rīcībā, Dobins, smēķēdams cigāru, kādu brīdi uzkavējās viesnīcas durvju priekšā. Džordžs pa to laiku ļoti rūpīgi ievīstīja sievu šallē un aizveda no misis O’Daudas, pēc tam kad viņai sirsnīgi roku bija spieduši visi jaunie virsnieki, kuri neatkāpās līdz pat ekipāžai, pavadīdami to skaļām ovācijām. Kāpdama ārā no ratiem, Amēlija sniedza Dobinam rociņu un smaidīdama bārās, ka viņš visu vakaru neesot tai veltījis ne vismazāko uzmanību.

Kapteinis neatmeta veselībai kaitīgo laika kavēkli — smēķēja vēl ilgi pēc tam, kad viesnīca un visa iela bija devusies pie miera. Viņš vēroja, kā Džordža viesistabā nodzisa gaisma, iedegdamās blakus guļamistabā. Ausa jau diena, kad Dobins atgriezās kazarmās. No upes puses viņš dzirdēja atskanam uzmundrinājuma saucienus — tur tika iekrauti kuģi, kas gatavojās doties lejup pa Temzu.

XXVIII NODAĻA, KURA AMĒLIJA IEBRŪK NĪDERLANDĒ

Pulkam ar virsniekiem vajadzēja braukt kuģos, ko šim gadījumam bija sagādājusi viņa majestātes valdība; divas dienas pēc jautrajām svinībām misis O’Daudas apartamentos, Austrumindi-jas kuģu un krastā palikušo karaspēka daļu skaļi sveikti, orķestrim spēlējot «Dievs, sargi karali!», virsniekiem mājot ar cepurēm un apkalpei skaļi saucot «urā!», transporta kuģi konvoja pavadībā uzņēma ceļu uz Ostendi. Arī galantais Džozs bija nolēmis pavadīt savu māsu un majora sievu; tā kā gandrīz visa misis O’Daudas iedzīve, ieskaitot turbānu ar slaveno paradīzes putnu, bija aizvesta kopā ar pulka bagāžu, abas mūsu varones, lieku rūpju neapgrūtinātas, devās uz Ramsgeitu, no kurienes ar vienu no daudzajiem pasta kuģiem, kas uzturēja pastāvīgu satiksmi, ātri vien nokļuva Ostendē.

Sis laiks Džoza dzīvē bija tik bagāts notikumiem, ka vēl ilgus gadus pēc tam noderēja viņam par sarunu tematu; pat tīģeru medību stāsti tika nobīdīti malā, lai dotu vietu daudz aizraujošākiem tēlojumiem par vareno Vaterlo karagājienu. Līdzko Džozs bija nolēmis pavadīt māsu uz ārzemēm, visi ievēroja, ka viņš vairs neskuj virslūpu. Četemā viņš, acis nenovērsis, sekoja parādēm un ierindas apmācībām. Ar neatslābstošu uzmanību viņš ieklausījās virsnieku — savu ieroču biedru (tā viņš vēlāk tos reizēm godāja) sarunās un centās iegaumēt iespējami daudzu militārpersonu vārdus. Šais studijās viņam neatsveramu palīdzību sniedza lieliskā misis O’Dauda. Tai dienā, kad viņi beidzot uzkāpa uz kuģa «Burvīgā roze», kurai vajadzēja viņus nogādāt galapunktā, Džozs parādījās tresotos svārkos, buru audekla biksēs un karavīra cepurē, ko rotāja grezna zeltīta aukla. Tā kā Džozs bija paņēmis līdz savus ratus un uz kuģa ikvienam slepus iečukstēja ausī, ka brauc, lai iestātos Velingtonas hercoga armijā, viņu sāka uzskatīt par sevišķi ievērojamu personu — ja ne gluži par ģenerālintendantu, tad vismaz par valdības kurjeru.

Brauciena laikā Džozs pārcieta smagu jūras slimību un arī dāmas bija pagalam novārgušas, taču Amēlija atguva dzīvīgumu, tiklīdz pasta kuģis piestāja Ostendē un viņa ieraudzīja transporta kuģus, kas veda viņas pulku, ienākam ostā gandrīz vienlaikus ar «Burvīgo rozi». Džozs pavisam sašļucis nozuda viesnīcā, bet kapteinis Dobins, pavadījis dāmas, devās uz ostu, lai izdabūtu cauri muitai Džoza karieti un bagāžu, jo misters Džozs bija palicis bez apkalpotāja, — Osborna sulainis un viņa paša izlutinātais kalps Cetemā bija slepus sazvērējušies un kategoriski atteicās doties pāri jūrai. Sis dumpis, kas nāca tik negaidīti un pašā pēdējā brīdī, tā satrieca misteru Sedliju, junioru, ka viņš jau dzīrās atmest braucienam ar roku, bet kapteinis Dobins (kurš, kā Džozs sacīja, šoreiz izrādījās milzum uzmācīgs) ņēmās viņu kaunināt un dažnedažādi izsmiet; tā kā ūsas jau bija uzaudzētas, Džozs beigu beigās ļāvās pierunāties un kāpa uz kuģa. Pieklājīgo un labi baroto Londonas kalpu vietā, kuri runāja tikai angliski, Dobins apgādāja Džozam sīku, melnīgsnēju sulaini beļģieti, kas neprata izteikties vispār nekādā valodā, toties ar nemitīgo rosību un allaž pazemīgo uzrunu «mister Sedlij, milord!» ātri vien iemantoja šā džentlmeņa labvēlību. Tagad Ostendē laiki mainījušies: no britu nācijas pārstāvjiem, kas te ierodas, reti kāds līdzinās lordam vai arī izturas tā, kā pieklājas mūsu dzimtajai aristokrātijai. Tērpušies tie lielākoties noplukušās drānās, ne visai tīrā veļā, aizraujas ar biljardu un degvīnu, smēķē cigārus un pusdieno apšaubāmos krodziņos.

Taču taisnības labad jāpiebilst, ka ikviens anglis no hercoga Velingtona armijas pats sedza savus izdevumus. Atmiņas par šādu faktu patiesi visai labi piestāv veikalnieku nācijai. Zemei, kur tik augstu tiek cienīta tirdzniecība, šādas pircēju armijas uzbrukums un iespēja pabarot tik godājamus karavīrus nāca kā īsta svētība. Šī zeme, kuru viņi bija ieradušies pasargāt, pati nebūt nebija kareivīgi noskaņota. Izsenis citām tautām bijusi dota iespēja cīnīties tās kaujaslaukos. Kad šā stāsta autors šeit ieradās, lai ar ērgļa skatienu aplūkotu Vaterlo kaujas lauku, viņš apjautājās diližansa konduktoram, staltam kareivīga izskata veterānam, vai arī viņš piedalījies slavenajā kaujā.

«Pas si bête,»’ — tāda bija atbilde, — neviens francūzis nebūtu spējīgs ne uz šādiem vārdiem, ne jūtām. Toties kučieris izrādījās viskonts, bankrotējuša ķeizariskā ģenerāļa dēls, kurš bija gatavs no ikviena pieņemt pat kausu alus penija vērtībā. Morāle patiesi pamācoša.

Si līdzenā, ziedošā, viesmīlīgā zeme nekad vēl nebija šķitusi tik bagāta un laimīga kā 1815. gada vasaras sākumā, kad tās zaļojošos laukus un klusās pilsētas izraibināja neskaitāmas sarkanas uniformas, kad pa tās platajiem chaussées^41 [42] mudžēt mudžēja greznās angļu ekipāžas, kad tās varenos kuģus, kuri lēnām slīdēja pa kanāliem garām leknām ganībām un jaukiem, gleznainiem, senlaicīgiem ciematiem, garām simtgadēju koku lapotnēs paslēptām châteaux^43, stāvgrūdām pildīja turīgie angļu ceļotāji, kad kareivis, iegājis ciema traktierī, ne tikai dzēra, bet arī maksāja rēķinu un Donalds no skotu kalniešu pulka^44, kurš bija apmeties kādā flāmu zemnieku mājā, ieaijāja bērnu šūpulī, kamēr Zans un Žanete strādāja siena pļavā. Tā kā mūsu mākslinieki patlaban stingri vien pievērsušies kara tematikai, es izvļrzu šeit zīmulim ļoti piemērotu sižetu, lai ilustrētu godīga angļu kara principus. Viss izskatījās tik lieliski un nekaitīgi, gluži kā parādē Haidparkā. Bet Napoleons pa to laiku, paslēpies pierobežas cietokšņu aizsegā, gatavojās tādam uzbrukumam, kam bija lemts visus šos mierīgos ļaudis pakļaut šausmām un asinspirtij, no kuras daudzi vairs neatgriezās.

Taču pagaidām visi bezgalīgā uzticībā paļāvās uz savu vadoni (jo nesatricināmā ticība, ko Velingtonas hercogs bija iedvesis visai angļu nācijai, ne par mata tiesu nebija mazāka par to bezprātīgo sajūsmu, ar kuru franču tauta kādu laiku apveltīja Napoleonu), visa zeme šķita tik pamatīgi sagatavota uzbrukuma atvairīšanai, droša palīdzība, ja rastos nepieciešamība, likās tik tuvu pa tvērienam, ka neviens ir nedomāja izjust satraukumu, un mūsu ceļinieki, starp kuriem divi, kā zināms, bija īpaši biklas dabas, tāpat kā neskaitāmi citi angļu tūristi, baudīja vispilnīgāko miera izjūtu. Slavenais pulks, no kura virsniekiem daudzus esam iepazinuši, pa kanāliem tika nogādāti Brigē un Gentē, lai no turienes tiešā ceļā dotos uz Briseli. Džozs brauca līdzi dāmām pasažieru kuģos, kuru greznumu un ērtības nespēs aizmirst neviens, kas jebkad ceļojis pa Flandriju. Ēdieni un dzērieni uz šiem gausajiem, toties komfortablajiem kuģiem lika pasniegti tik gardi un tādos daudzumos, ka klīda pat leģenda par kādu angļu ceļotāju, kurš ieradies Beļģijā tikai uz nedēļu, bet, pavizinājies ar šādu kuģīti, tā sajūsminājies par garšīgajām maltītēm, ka sācis nemitīgi braukāt no Gentes uz Brigi un atpakaļ, līdz kamēr ticis izgudrots dzelzceļš, un tad savā pēdējā reisā ar pasažieru kuģi viņš ņēmis un noslīcinājies. Džozam šāds gals gan nedraudēja, toties sajūsmu viņš baudīja pārpārēm, un misis O’Dauda apgalvoja, ka trūkstot tikai viņas māsas Glorvinas, lai Džozs kļūtu pilnām lai mīgs. Augām dienām viņš kvcrnēja uz kajītes jumta, dzerdams flāmu alu. trenkādams savu kalpu Izidoru un vezdams ar dāmām galantas sarunas.

Džoza drosme bija apbrīnojama.

— Lai tikai Bonijs mēģina mums uzbrukt! — viņš bļaustījās. — Nebaidies, mana mīļā labā, mana nabaga Emmija! Nekādas briesmas mums nedraud. Varu tev apgalvot, ka divu mēnešu laikā sabiedrotie būs jau Parīzē, un tad es tevi vedīšu pusdienās uz Palais Royal, tik tiešām, kā es te sēžu! Trīssimt tūkstoši krievu, kad es tev saku, dodas uz Franciju caur Maincu pie Reinas, — trīssimt tūkstoši vīru Vitgenšteina un Barklaja de Tolli vadībā, manu nabaga mīlulīt! Tev, dārgā, nav nekādas jēgas par kara lietām. Toties es visu saprotu un varu tev apgalvot, ka Francijā nav tādu kājnieku, kas spētu stāties pretī krievu kājniekiem, un neviens no Bonija ģenerāļiem nav Vitgenšteina mazā pirkstiņa vērts. Un kur tad austrieši! — Vismaz piecsimt tūkstošu vīru, kuri patlaban izvietoti savās desmit vietās gar robežu un kurus komandē Svarcenbergs un princis Kārlis. Bez tam vēl prūšu armija varonīgā maršala vadībā. Parādi man kaut vienu tādu kavalērijas komandieri kā viņš — tagad, kad nav vairs Mirata.

Nu ko, misis O’Dauda? Kā jums šķiet, vai mūsu mazajai meitenei ir par ko baiļoties? Vai ir kaut mazākais pamats šausmām, Izi-dor? Nu, ser? Atnesiet man vēl alu!

Misis O’Dauda atbildēja, ka viņas «Glorvina nebaidās ne paša velna, kur nu vēl no kaut kāda francūža», un izmeta veselu glāzi alus, piemiegdama aci, kas nozīmēja, ka dzēriens viņai gājis pie sirds.

Pastāvīgi nākdams saskarē ar ienaidnieku vai, citiem vārdiem sakot, Čeltenhemā un I3atā bieži uzturēdamies dāmu sabiedrībā, mūsu draugs kolektors bija zaudējis krietnu tiesu no sava kādreizējā bikluma un tagad, it īpaši, kad garu spēcināja stipri dzērieni, kļuva nepārspējami pļāpīgs. Viņš bija visa pulka mīlulis, jo mēdza devīgi pacienāt jaunos virsniekus un uzjautrināt tos ar savām kareivīgajām manierēm. Un, kā dažs ievērojams armijas pulks visos pārgājienos kolonai pa priekšu ved kazu, bet cits seko briedim, Džordžs, mērķēdams uz savu svaini, sacīja, ka viņu pulks karagājienā dodoties aiz ziloņa.

Kopš Amē'lijas ierašanās pulkā Džordžs sāka kaunēties par dažu labu tās sabiedrības locekli, ar ko viņam nācās iepazīstināt sievu, tādēļ viņš nolēma, kā bija izteicies Dobinam (nav nekāda vajadzība piebilst, cik Dobins par to jutās apmierināts), visdrīzākajā laikā pāriet uz citu -— labāku pulku, lai viņa sievai vairs nebūtu jāsatiekas ar šīm sasodīti vulgārajām sievietēm. Taču šāda vulgāra ieraša — kaunēties par savu sabiedrību — daudz biežāk izplatīta starp vīriešiem nekā starp sievietēm (vienīgais izņēmums ir sevišķi izcilas augstākās sabiedrības dāmas, kuras, protams, padodas šim netikumam); misis Amēlija, tik dabiska un nemākslota, nepazina šādas neīstas kautrības jūtas, ko viņas vīrs uzskatīja par patiesu smalkjūtību. Gaiļa spalvas uz misis O’Daudas cepures, milzīgais, uz vēdera uzkārtais pulkstenis, ko viņa mēdza iedarbināt ikvienā izdevīgā gadījumā, stāstīdama, ka to viņai uzdāvinājis tēvs, kad pēc laulībām viņa sēdusies karietē,— šīs un vēl daudzas citas majora sievas dīvainības mokoši sāpināja kapteini Osbornu, kad viņa sieva nāca saskarē ar majora laulāto draudzeni; toties Amēliju lādzīgās sievietes ekscentriskās manieres tikai uzjautrināja, un viņa ir nedomāja kaunēties par tās sabiedrību.

Veicot šo ievērojamo ceļojumu, kurā kopš tiem laikiem devies vai ikviens angļu vidējās kārtas pārstāvis, bija iespējams atrast daudz izglītotākus ceļa biedrus, taču reti kāds spētu tā uzjautrināt citus kā majora O’Dauda dzīvesbiedre.

— Kas ta šitie par kuģiem, mana mīļāl Jums vajadzētu redzēt mūsu kuģus starp Dublinu un Belineslo. Tur nu gan var ātri pārvietoties; un cik tur skaisti liellopi! Mans tēvs saņēma zelta inedāli par četrus gadus vecu teli (pat viņa ekselence nogaršoja kumosiņu un teica, ka savu mūžu neesot ēdis tik gardu gaļu),— tādu šinī zemē meklēdams nesameklēsi!

Un Džozs ar skumjām atzina, ka «labas, ar treknumu un

liesumu jauki cauraugušas liellopu gaļas ziņā neviena zeme nespēj mēroties ar Angliju».

— Izņemot Īriju, no kurienes nāk pati labākā gaļa, — piebilda majora laulātā draudzene, turpinādama — un tā ir gluži parasta parādība viņas nācijas patriotiem — dāžādos salīdzinājumus par labu savai zemei. Iedoma salīdzināt tirgus Brigē un Dublinā, kaut arī misis O’Dauda pali bija ierosinājusi šo ideju, izraisīja viņā neaprakstāmu izsmieklu un nicinājumu.

— 'Būšu jums visai pateicīga, ja paskaidrosiet, ko nozīmē tas tur vecais tornelis tirgus laukuma pašā galā, — viņa sacīja tik indīgā zobgalībā, ka no tā vien vecais tornis būtu varējis sagāzties.

Visās malās čumēja un mudžēja angļu karavīri. Angļu radziņš rītos viņus modināja; vakaros viņi devās uz dusu, angļu flautas un bungu ieaijāti; visa zeme un visa Eiropa bija ķērusies pie ieročiem, — tuvojās pats dižākais vēsturiskais notikums, bet lāga Pegija O’Dauda, kuru tas skāra tāpat kā visus pārējos, joprojām tērgāja par Belinafedu, par zirgiem Glenmelonijas staļļos, par sarkanvīnu, ko tur mēdz dzert, un Džozs Sedlijs iemeta pa vārdam attiecībā uz piparotajiem gaļas ēdieniem ar rīsu Damdamā, bet Amēlija domāja par savu vīru un par to, kā labāk parādīt viņam savu mīlestību, — it kā tie būtu paši svarīgākie jautājumi pasaulē.

Cilvēki, kas labprāt noliek pie malas vēstures grāmatu, lai nodotos pārdomām par to, kas bulu varējis notikt pasaulē, ja nebūtu atgadījies tas, ko diktējusi liktenīga sagadīšanās (patiešām visai sarežģīts, interesants, asprātīgs un noderīgs apceres veids), bez šaubām, bieži vien savā prātā pārlikuši, cik īpaši nelāgu brīdi izvēlējies Napoleons, lai atgrieztos no Elbas salas, liktu savam ērglim pacelties spārnos no Senžuānas līča un doties uz Parīzes Dievmātes katedrāli. Mūsu vēsturnieki stāsta mums, ka sabiedroto armijas laimīgā kārtā esot stāvējušas kaujas gatavībā, lai kuru katru brīdi mestos pretī Elbas imperatoram. Augstdzimu-šajiem spekulantiem, kas sapulcējās Vīnē*, lai pēc sava prāta sadalītu Eiropas karaļvalstis, atradās tik daudz iemeslu savstarpējām ķildām, ka armijas, kuras bija sakāvušas Napoleonu, mestos cita citai virsū, ja neatgrieztos viņu vienprātīgā naida un baiļu objekts. Viens monarhs turēja armiju kaujas gatavībā tāpēc, ka bija ietirgojis Poliju un neatlaidīgi mēģināja to noturēt savās rokās; otrs bija sagrābis pusi Saksijas un centās neizlaist laupī-

jumu no nagiem; Itālija izrādījās trešā monarha rūpju objekts. Ikviens no viņiem bija sašutis par pārējo rijību; un, ja korsikānis būtu nocieties trimdā, līdz ieinteresētās puses sakluplu cita citai matos, viņš būtu varējis mierīgi atgriezties un, neviena netraucēts, ķerties pie valdības stūres. Bet kas tādā gadījumā būtu noticis ar mūsu stāstu un visiem mūsu draugiem? Kas paliktu pāri no jūras, ja visi ūdens pilieni izžūtu?

Dzīve un dzīšanās pēc izpriecām pa to laiku gāja savu gaitu, it kā tam visam nebūtu paredzams ’gals un kaut kur negaidītu ienaidnieks. Kad mūsu ceļotāji ieradās Briselē, kur bija izvietots viņu pulks, — visi atzina to par sevišķu laimi, — izrādījās, ka viņi nokļuvuši vienā no pašām līksmākajām un spožākajām Eiropas mazajām galvaspilsētām, kur Liekulības Tirgus balagānu būdas izstādītas tik kārdinošā krāšņumā un greznībā. Azarta spēles te gāja pilnā sparā un dejots tika uz nebēdu; dzīres šeit rīkoja tik bagātīgas, ka pat tāds gardēdis kā Džozs krita sajūsmā; te atradās teātris, kur apbrīnojamā Kalalani ar savu dziedāšanu savaldzināja ikviena klausītāja prātu; burvīgas izjādes īsti kareivīgā spožumā; neparasta, senlaicīga pilsēta ar īpatnējiem tērpiem un brīnišķīgu arhitektūru — tas viss priecēja acis un viesa sirdī sajūsmu mazajai Amēlijai, kura nekad vēl nebija redzējusi svešas zemes, tā ka šo divu nedēļu laikā, apmetusies brīnumaini jaukā dzīvoklī, par kuru maksāja Džozs un Osborns, kas devīgi šķiedās ar naudu un apveltīja sievu ar maiguma pilnu uzmanību, — tātad šo divu nedēļu laikā, kamēr vēl turpinājās medusmēnesis, misis Amēlija jutās tik apmierināta un laimīga, ka ar viņu nevarētu mēroties neviena jaunlaulāta sieva visā Anglijā.

Katra šā laimīgā laika diena nesa ikvienam no mūsu ceļotājiem kaut ko jaunu un iepriecinošu. Te vajadzēja apskatīt baznīcu vai gleznu galeriju, te doties izjādē vai uz operu. Pulku orķestri augām dienām muzicēja. Parkā pastaigājās paši ievērojamākie Anglijas ļaudis — tie bija nepārtraukti militāri svētki. Džordžs, katru vakaru vadādams sievu arvien uz jaunām dzīrēm un izpriecām, jutās, kā parasti, pats ar sevi gluži apmierināts un apgalvoja, ka kļūstot jau par īstu ģimenes cilvēku. Doties ar viņu izpriecās! Vai tas vien nebija pietiekams iemesls, lai Amēlijas sirsniņa priekā straujāk iepukstēlos?! Vēstules, ko viņa sūtīja uz māju mātei, pauda sajūsmu un pateicību. Vīrs viņu spiežot iegādāties mežģines, cepures, dārglietas un dažnedažādus nieciņus. Ak, viņš esot visjaukākais, vislabākais, viscēlsirdīgākais vīrs visā pasaulē!

Džordžs vēroja varen lepnos lordus, lēdijas un citus izcilos

ļaudis, kas pūļiem vien plūda pa pilsētas ielām un ieradās ikvienā sabiedriskā vietā, un viņa īsteni britiskā dvēsele sajūsmā staroja. Te šis sabiedrības krējums nometa vēso vienaldzību un izaicinošo izturēšanos, kas tiem tik raksturīga pašu mājās, un, parādīdamies visās iespējamās publiskās vietās, nolaidās no saviem augstumiem un sagājās ar cilvēkiem no zemākām kārtām. Kādu vakaru viesībās pie ģenerāļa, kas komandēja divīziju, pie kuras piederēja Džordža pulks, viņam piekrita gods dejot ar lēdiju Blanšu Tisl-vudu, lorda Beirakrsa meitu; Džordžs teciņiem vien apgādāja abas dižciltīgās dāmas ar saldējumu un atspirdzinošiem dzērieniem; spiezdamies caur pūli un nobīdīdams visus pie malas, viņš sadabūja lēdijas Beirakrsas karieti; atgriezies mājās, viņš tik plā-tīgi stāstīja par savu pazīšanos ar grāfieni, ka pat paša tēvs šai ziņā nevarētu viņu pārspēt. Nākamajā dienā viņš apciemoja lēdijas, jāja blakus viņu karietei izbraukumā pa parku, ielūdza visu ģimeni uz pusdienām restorānā un gluži vai noreiba aiz sajūsmas, kad tie pieņēma uzaicinājumu. Vecais Beirakrss, kurš nebija diez kāds lepnais vīrs, toties apveltīts ar milzu ēstgribu, pusdienu dēļ būtu gatavs doties vienalga uz kurieni.

— Ceru, ka tur bez mums citu dāmu nebūs, — teica lēdija Beirakrsa, domās apsvērdama ielūgumu, kas šķita pieņemts pārlieku ātrā steigā.

— Žēlīgais dievs, māmiņ, jūs taču nedomājat, ka šis cilvēks ņems līdzi savu sievu! — iespiedzās lēdija Blanša. kura iepriekšējā vakarā stundām ilgi bija tīksmi dusējusi Džordža apkampienos, dejojot nesen kā modē nākušo valsi. — Sie vīrieši ir vēl cik fiecik ciešami, bet sievietes . . .

— Viņa sieva — tie nupat kā apprecējušies, — stāsta, esot velnišķīgi skaista sieviete, — ieteicās vecais grāfs.

— Nu labi, mana mīļā Blanša, — piekrita māte, — ja jau tētiņš vēlas braukt, arī mums nekas cits neatliek; taču, man šķiet, nebūtu nekāda vajadzība turpināt ar viņiem pazīšanos Anglijā.

Un tā, nolēmuši Bondstrītā izlikties savu jauno draugu nepazīstam, šie dižciltīgie ļaudis Briselē devās ēst viņa rīkotās pusdienas un, žēlīgi atļaudami viņam par visu samaksāt, izrādīja savu cieņu, nostādot Džordža sievu neveiklā stāvoklī un nepārmijot ar viņu nevienu vārdu. Tieši šajā savas cieņas izpausmē nevienas citas tautas pārstāves nespēj līdzināties augstdzimušajām britu dāmām. Filozofiski noskaņotam Liekulības Tirgus apmeklētājam nav labākas nodarbības kā novērot smalkas dāmas izturēšanos pret citām — zemāk stāvošām sievietēm.

Sīs dzīres, kurām lāga zēns Džordžs izšķieda krietnu sumi m

naudas, izrādījās pati skumjākā izprieca Amālijas medusmēnesī. Gaužām žēlabainos vārdos viņa vēstulē māmiņai aprakstīja šos svētkus: kā grāfiene Beirakrsa neesot atradusi par vajadzīgu viņai atbildēt, kā lēdija Blanša blenzusi viņā caur lorneti, cik kapteinis Dobins briesmīgi pārskaities par šo ļaužu uzvedību un kā milords, kad mielasts beidzies, pieprasījis, lai parāda viņam rēķinu, un paziņojis, ka pusdienas bijušas sasodīti nelāgas, turklāt sasodīti dārgas. Taču, lai kā Amēlija žēlojās, lai kā aprakstīja viesu rupjo izturēšanos un savu neveiklo stāvokli, vecā misis Sedlija tomēr jutās bezgala iepriecināta un pļāpāja par Emmijas draudzeni grāfieni Beirakrsu tik cītīgi un neatlaidīgi, ka vēstis par to, kā Džordžs cienā perus un viņu laulātās draudzenes, drīz vien nāca ausīs vecajam Osbornam Sitijā.

Tie, kas redzējuši ģenerālleitnantu Pirts ordeņa kavalieri seru Džordžu Tafto tādu, kāds viņš ir patlaban, kad, pienācīgi uz-polsterēts un korsetē iežņaugts, drebelīgā dižmanībā, augstpapēžu lakādas zābakiem spīdot un laistoties, cienīgi soļo pa Pelmelu, mezdams zaglīgus skatienus zem pretimnācēju aubitēm, vai drasē lepna bēra mugurā pa parkiem, koķetēdams ar garām braucošās ekipāžās sēdošām dāmām, — tie, kuri redzējuši seru Džordžu Taftu šādā izskatā, diez vai pazītu šo kādreiz tik drosmīgo virsnieku — angļu-franču kara un Vaterlo kaujas varoni. Tagad viņam ir biezi, cirtaini, tumši mati, melnas uzacis un koša, sārti violeta vaigubārda. 1815. gadā viņš bija gaišmatis ar papliku galvvidu, krietni vien brangāks miesās, kas īpaši sakritušās tieši pēdējā laikā. Kad ģenerālis nāca septiņdesmitajos gados (patlaban viņam daudz netrūkst no astoņdesmit), viņa visai retie un jau gluži baltie mati pēkšņi kļuva biezi, tumši un sprogaini un vaigubārda un uzacis pieņēma pašreizējo nokrāsu. Ļaunas mēles melš, ka viņa varenās krūtis sastāvot no tīriem polsteriem un mati neesot nekas cits ka parūka, jo tie ne par sprīdi nepaaugoties. Toms Tafto, ar kura tēvu ģenerālleitnants sengadns kā sagājis naidā, mēdz stāstīt, ka vectētiņa matus savā ģērbtuvē esot izraustījusi mademoiselle Zezē no franču teātra; taču Toms ir bēdīgi slavens ar savu mēlnesību un skaudīgo dabu, turklāt ģenerāļa vaigubārdai īstenībā nav nekāda sakara ar mūsu stāstu.

Kādudien, kad daži mūsu draugi no X pulka, apskatījuši Hôtel de Ville^1, par kuru majora O’Dauda laulātā draudzene apgalvoja, ka tas ne tuvu neesot ne tik liels, ne skaists kā viņas tēva muiža Glenmelonijā, klīda pa Briseles puķu tirgu, kāds augstāks virsnieks dieninieka pavadībā piejāja pie tirgus laukuma, nolēca

1 rātsnams (franc.) no zirga un, staigādams starp puķu rindām, savāca visjaukāko buķeti. Kad skaistais pušķis bija ievīstīts papīrā, virsnieks uzlēca zirgā, nodeva ziedus smīnīgā dieninieka aizgādībā un lepns un pašapmierināts aizauļoja.

— Būtu jūs redzējuši, kādas puķes aug pie mums Glenmelo-nijā! — piezīmēja misis O’Dauda. — Manam tēvam ir trīs skotu dārznieki ar deviņiem palīgiem. Siltumnīcu vien mums ir vesels akrs, un ananasi aug griezdamies, kā zirņi. Vīnogu ķekari mums padodas pa sešām mārciņām smagi, un magnoliju ziedi, goda vārds, varu to teikt pēc tīrākās sirdsapziņas, izaug tējas katliņa lielumā.

Dobins, kas nekad necentās kaut ko misis O’Daudai «izvilkt)', kā to ar lielu prieku mēdza darīt nelietis Osborns (šausminādams Amāliju, kura lūdzās viņu nedarīt pāri lāga sievietei), pēkšņi spurkdams un sprauslādams iejaucās pūlī un, nonācis drošā attālumā, par lielu pārsteigumu tirgussievām, sāka skaļi un nevaldāmi smieties.

— Ko sitas lielais lamzaks tur ņirdz? — misis O’Dauda brīnījās. — Vai viņam varbūt atkal no deguna tek asinis? Viņš mūžīgi stāsta, ka šim asiņojot deguns, — tā jau visas asinis cilvēkam var iztecēt. Vai tad magnolijas Glenmelonijā nav tējas katliņa lielumā, O’Daud, ko?

— Kā nu ne, pat vēl lielākas, Pegij, — majors piekrita.

Bet tieši tobrīd saruna pārtrūka, jo ieradās virsnieks, kas bija nopircis skaisto buķeti.

— Ak tu velns, kas tam par varenu zirgu . . . kas viņš tāds ir? — apjautājās Džordžs.

— Ja jūs būtu redzējuši mana brāļa Moloja Melonija zirgu Molasu, kas Karahā ieguva kausu! — iesaucās majora sieva un dzīrās turpināt savas dzimtas vēstures izklāstu, bet vīrs viņu pārtrauca, sacīdams:

— Tas ir ģenerālis Tafto, kurš komandē X kavalērijas divīziju, — un pēc tam mierīgi piebilda: — Talaverā* mūs abus ievainoja vienā un tai pašā kājā.

— Un tad jūs tikāt paaugstināts dienestā, — smiedamies piebilda Džordžs. — Ģenerālis Tafto! Tātad skaidrs, mana dārgā, arī Kroliji ir klāt.

Amālijas sirsniņa sarāvās — viņa pati nesaprata, kādēļ. Pat saule vairs nelikās spīdam tik spoži. Augstās, senlaicīgās jumtu kores pēkšņi zaudēja savu gleznainību, kaut arī saules riets rādījās jo lielisks un šī bija viena no pašām skaistākajām dienām maija nogalē.

XXIX NODAĻA BRISELE

Misters Džozs bija noīrējis saviem ratiem pāri zirgu un, ar šiem lopiņiem un lepno Londonas karieti izbraukdams pa Briseles ielām, pats sev šķita sevišķi svarīga persona. Džordžs iegādājās jājamzirgu un kopā ar kapteini Dobinu bieži pavadīja ekipāžu, kurā Džozs ar māsu ik dienas izbrauca pastaigā. Tanī dienā viņi devās kārtējā izpriecas braucienā pa parku, un tur Džordža izteiktā doma par Rodona Krolija un viņa sievas iespējamo ierašanos izrādījās pārvērtusies īstenībā. Nelielas jātnieku grupas vidū, kur grozījās visievērojamākās no patlaban Briselē sastopamajām personām, viņi ieraudzīja Rebeku burvīgā, cieši pieguļošā jājamtērpā uz brīnišķīga maza arābu zirdziņa, ko viņa valdīja nepārspējami lietpratīgi (šo mākslu Rebeka bija apguvusi Karaliskajā Krolijā, kur viņu apmācīja baronets, misters Pits un pats Rodons), un viņai blakus dižojās drosmīgais ģenerālis Tafto.

— Re, ku pats ercogs! — misis O'Dauda uzsauca Džozam, kurš nosarka līdz ausu galiem. — Un šitas tur, uz bērā zirga, ir lords Aksbridžs. Bet ta nu smalks viņš izskatās! Mans brālis Molojs Mclonijs ir uz mata tāds pats.

Rebeka pat nepavirzījās uz karietes pusi; taču, pamanījusi tanī sēžam savu draudzeni Amāliju, viņa smaidoša laipniem vārdiem to apsveica, sūtīja gaisa skūpstu, graciozi pavicinādama rociņu karietes virzienā. Pēc tam viņa turpināja sarunu ar ģenerāli Tafto, kurš apjautājās, kas esot tas resnais virsnieks ar zella tresēm rotāto cepuri, uz ko Bekija atbildēja, ka šis virsnieks dienot Austrumindijā. Toties Rodons Krolijs pameta savu kompāniju, piejāja pie karietes, sirsnīgi paspieda roku Amēlijai, apjautājās Džozam: «Kā sviežas, draudziņ?» — un ņēmās tik neatlaidīgi blenzt uz misis O’Daudu un tās melnajām gaiļa spalvām, līdz lāga sieviete nodomāja, ka jaunais virsnieks tās dēļ pazaudējis sirdi.

Džordžs, kas bija mazliet aizkavējies, piejāja pie karietes gandrīz vienlaikus ar Dobinu, un viņi atdeva godu augstajām personām, kuru vidū Osborns uzreiz pamanīja misis Kroliju. Sajūsmināts viņš skatījās, kā Rodons, draudzīgi pret viņu, karieti atspiedies, laipni aprunājas ar Amēliju, un adjutanta sirsnīgajam sveicienam atbildēja pārspīlēti dedzīgi. Galvas mājieni, ko viens otram veltīja Rodons ar Dobinu, bija īsts vēsas pieklājības paraugs.

Krolijs pastāstīja Džordžani, ka viņi ar ģenerāli Tafto apmetušies viesnīcā «Hdtel clu Parc», un Džordžs lika draugam apsolīties, ka visdrīzākajā laikā apmeklēs Osbornus viņu mītnē.

— Žēl, ka nesastapu jūs pirms trim dienām, — Džordžs teica. — Biju sarīkojis pusdienas restorānā . . . gāja ļoti jauki. Lords Beirakrss, grāfiene un lēdija Blanša bija tik laipni un arī piedalījās šais pusdienās . . . tikai jūsu tur trūka.

Tādējādi licis draugam manīt, ka viņš nolēmis piederēt pie labākās sabiedrības, Osborns atsveicinājās no Rodona, kurš steidzās panākt lepno jātnieku grupu, kas devās projām pa aleju, bet Džordžs un Dobins ieņēma savas vietas Amālijas karietes abās pusēs.

— Smuks gan tas ercogs! — atzina misis O’Dauda. — Vcls-liji* ir rada Melonijiem, taču man, sīkam cilvēciņam, ne sapņos nenāktu prātā līst un stādīties priekšā viņa augstībai, kamēr šis pats neatrod par vajadzīgu atcerēties mūsu radniecības saites.

— Viņš ir lielisks karotājs, — piebilda Džozs, juzdamies gluži atvieglots, ka diženais vīrs beidzot projām. — Vai ir vēl kaut kas līdzīgs uzvarai kaujā pie Salamankas? Ko, Dobin? Bet kur viņš apguva šo māku? Indijā, draudziņ! Džungļi ir labākā skola karavadonim, to lieciet aiz auss! Es arī viņu pazīstu, misis O’Dauda; kādās viesībās Damdamā mēs abi dejojām ar misis Kat-leri — viņas tēvs Katlers, ziniet, no artilēristiem .. . kas tā bija par velnišķīgi jauku meiteni!

Ievērojamo personu parādīšanās noderēja viņiem par sarunu tematu gan pastaigas braucienā, gan pie pusdienu galda, gan arī •vēlāk, līdz pienāca laiks doties uz operu.

Te viss šķita tāpat kā vecajā Anglijā. Operas namu piepildīja pazīstamās britu sejas un smalkās tualetes, ar kurām angļu sievietes slavenas kopš senseniem laikiem. Misis O’Dauda šai ziņā nebūt nepalika pēdējā vietā, — lepnā cirta uz pieres, īru dimantu un skotu topāzu rotas, pēc viņas domām, atstāja ēnā visus pārējos dārgakmeņus teātrī. Viņas klātbūtne Osbornam šķita tīrā mocība, taču majora sieva neatlaidīgi apmeklēja visas izpriecas, kur vien dzīrās iet viņas jaunie draugi. Misis O’Daudai ne reizi prātā neiešāvās doma, ka viņas sabiedrība kādam varētu būt nepatīkama.

— Viņa tev savā laikā izrādījās noderīga, mana mīļā, — Džordžs sacīja sievai, ko viņš bija varējis ar vieglāku sirdi pamest vienu šīs sievietes sabiedrībā. — Taču kāda laime, ka ieradusies Rebeka! Tagad tu atkal varēsi draudzēties ar viņu, un mēs tiksim vaļā no šīs neciešamās īrieles.

Amēlija nesacīja ne jā, ne nē; bet kā gan mulns zināt, ko viņa klusībā nodomāja?

Briseles opera uz misis O’Daudu neatstāja nekādu iespaidu, jo skaistumā to daudzkārt pārspējot Fišemblstrītas teātris Dub linā, un arī franču mūzika, pēc viņas domām, ne tuvu nevarot līdzināties dzimtās zemes melodijām. Skaļā balsī viņa aplaimoja savus draugus ar šādām un līdzīgām atziņām, visu laiku nepārspējamā pašapmierinātībā vēdīdama milzīgu, klabošu vēdekli.

— Rodon mans mīļais, kas ir šī apbrīnojamā sieviete blakus Amālijai? — pretējā ložā jautāja kāda dāma (kura, gandrīz allaž izturēdamās pieklājīgi pret vīru vienatnē, sabiedrībā bija īpaši maiga un mīļa). — Redzi, tur tā persona ar kaut kādu dzeltenu spīgidi pie turbāna, sarkanā atlasa kleitā, ar milzīgu pulksteni.

— Blakus tai glītajai, mazajai sievietei baltā tērpā? — apvaicājās džentlmenis vidējos gados, kurš ar ordeņiem pogcaurumā, tērpies vairākās vestēs ar stāvu, cieši pieguļošu, baltu apkaklīti, sēdēja jautātājai pie sāniem.

— Glītā sieviete baltajā tērpā ir Amēlija, ģenerāli; jūs gan, nerātni tāds, vienmēr pamanāt ikkatru glītu sievieti.

— Tikai vienu vienīgu visā pasaulē, goda vārds! — atsaucās sajūsminātais ģenerālis, un dāma viņam viegli iesita ar vareno ziedu pušķi, ko turēja rokā.

— Dieva vārds, tas ir viņš! — sacīja misis O’Dauda. — Un arī buķete tā pati, ko viņš šorīt nopirka puķu tirgū.

Un, kad Rebeka, uztvērusi draudzenes skatienu, sūtīja tai kārtējo gaisa skūpstu, misis O’Dauda, nodomādama, ka sveiciens veltīts viņai, atbildēja ar tik pievilcīgu smaidu, ka nelaimīgais Dobins atkal bija spiests sprauslādams mesties ārā no ložas.

Līdzko cēliens beidzās, Džordžs steigšus devās uz Rebekas ložu apliecināt tai savu cieņu. Priekštelpā viņš sastapa Kroliju. ar kuru pārmija pāris vārdu par pēdējo nedēļu notikumiem.

Vai ar manu čeku viss kārtībā? — zīmīgi apjautājās Džordžs.

— Viss kārtībā, draudziņ, — Rodons atbildēja. — Labprāt ļaušu jums revanšēties. Ko tētiņš — samierinājies?

— Vēl nav vis, — teica Džordžs, — bet gan jau būs labi; bez tam man vēl nākas mantojums no mātes. Krustmāte joprojām tikpat nepieļāvīga?

— Atsūtīja divdesmit mārciņas, nolāpītā vecā sīkstule! Kad mēs redzēsimies? Otrdien ģenerālis pusdienos ārpus mājas. Vai jūs otrdien nevarētu atnākt? Vai zināt, sakiet Sedlijam, lai viņš noskuj ūsas! Kāda velna pēc civilpersonai vajadzīgas ūsas un šie bezjēdzīgie tresotie svārki? Nu tad uz redzēšanos! Pacentieties

otrdien atnākt! — Un Rodons devās projām ar diviem visai švītīgiem, jauniem džentlmeņiem, kuri, tāpat kā viņš pats, piederēja pie ģenerāļa štāba.

Džordžs jutās gaužām neapmierināts, ka viņu uzlūdz pusdienās tieši tādā dienā, kad ģenerāļa nav mājās. -s

— Ieiešu ložā apsveicināties ar jūsu sievu, — Džordžs teica, un Rodons atbildēja:

— Hm, kā vēlaties, — bet izskats viņam bija tik īdzīgs, ka abi jaunie virsnieki zīmīgi saskatījās.

Džordžs atsveicinājās no viņiem un lepni aizsoļoja uz ģenerāļa ložu, kuras numuru bija pacenties pamatīgi iegaumēt.

— Entrez,[45] — atsaucās skanīga balstiņa, un mūsu draugs jau stāvēja blakus Rebekai; viņa pielēca kājās, sasita plaukstas un izstiepa abas rokas pretim Džordžam, tik sajūsmināta viņa bija, to ieraugot. Ģenerālis ar ordeņiem pogcaurumā sabozies drūmi pablenza ienācējā, it kā gribēdams sacīt: «Kas tu tāds esi, velns

lai tevi parauj!» ļ

— Manu dārgo kapteini Džordž! — aizrautīgi iesaucās Rc-beka. — Cik jauki, ka esat atnācis! Mēs ar ģenerāli šeit tête-à-tête slīgām grūtsirdībā. Sis, ģenerāli, ir mans kapteinis Džordžs, par kuru es jums stāstīju.

— Ak tā, — noteica ģenerālis, tikko manāmi palocījis galvu.

— Kurā pulkā dien kapteinis Džordžs?

Džordžs minēja X pulku, dedzīgi vēlēdamies, kaut būtu varējis nosaukt kādu slavenu kavalērijas korpusu.

— Tātad nesen atgriezies no Rictumindijas? Šajā karā vēl diez ko neesat piedalījies? Vai jūs esat nometināti šeit, kapteini Džordž? — ģenerālis ledainā augstprātībā turpināja.

— Taču ne jau kapteinis Džordžs, ak jūs muļķīgais cilvēk! Kapteinis Osborns, — Rebeka pamācīja.

Un ģenerālis nikni noraudzījās viņos abos.

— Kapteinis Osborns, tā gan! Vai jūs esat rada L. Osbor-niem?

— Mums ir vienāds ģerbonis, — atbildēja Džordžs, un tā bija tīrā patiesība: misters Osborns bija aprunājies ar kādu heraldikas speciālistu Longakrā un no visiem pāriem izvēlējies tieši L. ģerboni, ar kuru pirms piecpadsmit gadiem bija licis izgreznot savu karieti. Ģenerālis vairs neko neteica, bet cēla pie acs tālskati — teātra binoklis tolaik vēl nebija izgudrots — un izlikās aplūkojam publiku, taču Rebeka gluži skaidri manīja, ka otra — brīvā acs

neatlaidīgi raugās viņas virzienā, apveltīdama viņu un Džordžu nikniem skatieniem.

Rebeka kļuva, divtik sirsnīga.

— Kā klājas manai mīļajai Amālijai? Kaut gan šis jautājums patiesībā gluži lieks — viņa izskatās lieliski! Un kas ir šī jaukā, labsirdīgā sieviete viņai blakus — varbūt kāda jūsu simpātija? Ak jūs nelietis! Un tur tālāk misters Sedlijs — ar kādu baudu viņš ēd saldējumu! Ģenerāli, kādēļ mums nav saldējuma?

— Vai man aiziet un atnest? — aiz niknuma vai plīsdams, vaicāja ģenerālis.

— Atļaujiet, es atnesīšu, — piedāvājās Džordžs.

— Nē, es pati aiziešu uz Amēlijas ložu. Mīļā, jaukā meitene! Sniedziet man savu roku, kapteini Džordž! — To sacīdama, Rebeka viegli palocījās ģenerālim un žigli izsoļoja no ložas. Kad viņi ar Džordžu palika vieni, Rebeka uzmeta Džordžam dīvainu, zīmīgu skatienu, ko varētu iztulkot apmēram šādi: «Vai tad jūs neredzat, kas šeit notiek un kā es viņu vazāju aiz deguna?» Bet Džordžs to nesaprata. Viņš bija aizņemts pats ar saviem plāniem un gremdējās pašapbrīnā par savu neatvairāmo pievilcību.

Lāsti, ko ģenerālis nomurmināja, kad Rebeka ar savu varoni atstāja viņu vienu, bija tik sulīgi, ka neviens burtlicis nemūžam neiedrošinātos tos salikt, pat ja tie būtu uzrakstīti. Tie nāca ģenerālim no pašiem sirds dziļumiem, un taisni jābrīnās, ka cilvēka sirds spējīga radīt kaut ko tik derdzīgu un pēc vajadzības neierobežotos daudzumos izvirst kaislības un niknumu, nevaldāmas dusmas un naidu.

Arī Amēlijas laipnās acis bažīgi sekoja pārītim, kura izturēšanās tik ļoti bija saērcinājusi greizsirdīgo ģenerāli, taču Rebeka, ienākusi ložā, mīlas pilnā dedzībā metās klāt draudzenei, aizmirsdama, ka atrodas sabiedriskā vietā; viņa apskāva mīļoto draudzeni visa teātra acu priekšā vai vismaz ģenerāļa tālskata priekšā, kurš nu tika vērsts tieši pret Osbornu ložu. Arī ar Džozu Rodona sieva sasveicinājās bezgala laipni un izteica apbrīnu par misis O’Daudas milzīgo brošu ar topāziem un krāšņajiem īru dimantiem, nemaz negribēdama ticēt, ka tie nenākot tiešā ceļā no Golkondas*. Viņa rosījās un tērzēja, vaibstījās un liekuļoja, te vienam uzsmaidīja, te par otru pavīpsnāja, — un tas viss tika darīts par godu tālskatim skatītāju zāles pretējā pusē. Bet, kad pienāca kārta baletam (kurā neviena no dejotājām nevarēja līdzināties Rebekai ne mimikā, ne kustību grācijā), viņa aizgāja atpakaļ uz savu ložu, šoveiz atbalstīdamās uz Dobina rokas. Nē,

Džordžs lai viņu nepavadot; viņam jāpaliekot un jākavējot laiks savai mīļajai, jaukajai, mazajai Amālijai.

— Ir nu gan liekule! — Džordžam iečukstēja ausī lāga zēns Dobins, atgriezies no Rebekas ložas, uz kurieni bija to aizvedis, mēmi klusēdams, drūms kā līķratu pavadonis. — Lokās un šķobās kā čūska. Vai tu nemanīji, Džordž, ka visu laiku mūsu ložā viņa spēlēja teātri par godu tam ģenerālim viņā pusē?

— Liekule... kādu teātri? Blēņas, viņa ir visjaukākā sieviete visā Anglijā, — atbildēja Džordžs, rādīdams baltos zobus un skrullēdams sasmaržotās ūsas. — Tu taču it nemaz neesi sabiedrisks cilvēks, Dobin. Nolāpīts, paraugies jel pašlaik: viņa jau paguvusi apvārdot Tafto. .Skaties, kā viņš smejas! Ak mūžs, kādi pleciņi! Emmij, kādēļ tev nav buķetes? Visām dāmām rokās ir pa buķetei.

—- Kāda velna pēc jūs viņai nenopirkāt? — ieteicās misis O’Dauda, un Amālija un Viljams Dobins jutās viņai pateicīgi par šo vietā izteikto aizrādījumu. Taču vairāk zobgalību neviena no dāmām neatļāvās. Amēliju nomāca sāncenses ārišķīgais greznums, veiklība un iznesīgā valoda. Pat misis O’Dauda pēc Rebekas spožās parādīšanās kļuva mēma kā zivs un visu vakaru par Glenmeloniju nebilda vairs ne vārda.

— Kad tu galu galā domā atmest kāršu spēli, Džordž, kā esi simtiem reižu solījies? — Dobins draugam jautāja dažas dienas pēc operā pavadītā vakara.

— Un kad tu domā atmest mūžīgo sprediķošanu? — atvaicāja Džordžs. Par ko tu, velns lai parauj, tā uzbudinies? Mēs spēlējam uz niecīgām summām, un vakar es, piemēram, vinnēju. Varbūt tu gribi teikt, ka Krolijs krāpjas? Godīgi spēlējot, laime mainās un neviens nav ne vinnētājs, ne zaudētājs.

— Es gan nedomāju, ka viņš spētu samaksāt, pat ja gadījumā zaudētu, — Dobins sacīja, bet viņa padomu piemeklēja tāds pats liktenis, kāds lemts visiem padomiem.

Osborns un Krolijs tagad pastāvīgi pavadīja laiku kopā. Ģenerālis Tafto gandrīz ik vakaru pusdienoja ārpus mājas. Džordžs tika laipni sagaidīts viesnīcas apartamentos (tie patiesi atradās pārlieku tuvu ģenerāļa apartamentiem), ko aizņēma adjutants ar laulāto draudzeni.

Amālijas uzvedība, kad viņa ar Džordžu ieradās viesos pie Krolijiem, bija tik dīvaina, ka gandrīz izraisīja pirmo ģimenes strīdu, — Džordžs krietni vien sabāra sievu par tās acīm redzamo nevēlēšanos ciemoties un par augstprātīgo izturēšanos pret savu kādreizējo draudzeni misis Kroliju; Amēlija uz to ne vārda neatbildēja, bet, manīdama pret sevi vērstos vīra skatienus un Rcbekas pētījošās acis, viņa otrā apciemojuma laikā jutās vēl daudz biklāka un nedrošāka, nekā pirmoreiz viesojoties pie misis Krolijas.

Rebeka, protams, laipnībā pārspēja pati sevi un nepavisam nelikās manām draudzenes vēsumu.

— Man šķiet, Emmija kļuvusi daudz lepnāka, kopš viņas tēva vārds parādījās . . . kopš mistera Sedlija lielajām neveiksmei:n,— Rebeka sacīja, saudzīgi izvēlēdamās Džordža ausij tīkamākus vārdus. — Kad mēs bijām Braitonā, man, goda vārds, likās, ka viņa pagodina mani ar greizsirdību jūsu dēļ, bet tagad viņa, acīm redzot, ir sašutusi par to, ka mēs ar Rodonu un ģenerāli dzīvojam kopā. Kā gan, mans mīļais, mēs ar saviem līdzekļiem vispār varētu dzīvot, ja nebūtu šāda drauga, kas dalās ar mums izdevumos? Vai varbūt jūs domājat, ka Rodonam nepietiktu drosmes aizstāvēt manu godu? Bet, lai nu kā. esmu Emmi-jai bezgala daudz pateicības parādā, bezgala daudz, — noteica misis Krolija.

— Blēņas! Iedomājieties — greizsirdība! — iesaucās Džordžs. — Visas sievietes ir greizsirdīgas!

— Un vīrieši tāpat. Vai jūs tovakar operā nebijāt greizsirdīgs uz ģenerāli Tafto un viņš savukārt uz jums? Viņš taču bija gatavs mani vai apēst par to vien, ka aizgāju jums līdzi apsveicināties ar jūsu muļķa sieviņu, it kā man būtu kāda daļa gar jums abiem, — sacīja misis Krolija, izaicinoši atmetusi galvu. — Vai ēdīsiet pie mums pusdienas? Mans dragūns pusdienos pie virspavēlnieka. Pienākušas satraucošas ziņas. Franči it kā esot pār gājuši robežu. Tā ka mums pusdienas būs pavisam klusas.

Džordžs pieņēma ielūgumu, kaut arī viņa sieva nejutās gluži vesela. Nebija pagājušas vēl ne sešas nedēļas kopš viņu apprecēšanās. Cita sieviete atļāvās vīpsnāt un zoboties par viņa sievu, un viņš pat nedusmojās. Pat uz sevi viņš nespēja dusmoties, šis labsirdīgais zēns. «Nekāds gods jau tas nav,» viņš pats sev atzinās, «bet, velns parāvis, ko lai cilvēks dara, ja glīta sieviete pati metas viņa apkampienos? Skaidrs, ka esmu diezgan neapvaldīts attiecībā uz sievietēm,» viņš, zīmīgi smaidīdams, reizēm pie galda atzinās Stablam, Spūnijam un citiem virsniekiem, kuri par šo pārgalvību viņu vēl jo vairāk cienīja. Tūliņ pēc uzvarām kaujaslaukā uzvaras mīlestībā kopš neatminamiem laikiem Liekulības Tirgū bijušas vīriešiem lepnuma avots, jo kā gan citādi

skolas zēni varētu plātīties ar savām mīlas dēkām un dons Žuans iemantotu tik plašu popularitāti?

Tā arī misters Osborns, cieši pārliecināts, ka ir neatvairāms un viņam lemtas mūžīgas uzvaras pār sievietēm, ir nedomāja pretoties liktenim, bet gluži lēnprātīgi padevās. Un, tā kā Emmija ne vārda nebilda un ar greizsirdības scēnām viņu nemocīja, tikai kļuva skumja un klusībā gauži cieta, viņš izšķīrās noticēt, ka sievai nav ne jausmas pai' to, kas jo droši zināms visiem viņa paziņām, — proti, ka viņš nodevies neprātīgam flirtam ar misis Kroliju. Kad vien Rebeka bija brīva, viņš devās ar to izjādēs. Amālijai viņš stāstīja par kaut kādām darīšanām pulkā (ar šo viltību viņam gan neizdevās sievu piekrāpt) un, pametis to vienu pašu vai brāļa sabiedrībā, pavadīja vakarus kopā ar Krolijiem, zaudēdams vīram naudu un iestāstīdams sev, ka sieva mirst vai nost aiz mīlestības pret viņu. Ļoti iespējams, ka abi cienījamie laulātie draugi nekad nebija tieši sazvērējušies un atklāti vārdos norunājuši, ka viens valdzinās jauno džentlmeni, bet otrs pa to laiku apspēlēs viņu kārtīs, taču lieliski saprata viens otru, un Rodons labsirdīgā iecietībā ļāva Osbornam nākt un iet kā savās mājās.

Džordžs bija tik ļoti aizņemts ar jaunajiem paziņām, ka Viljamam Dobinam vairs nevarēja veltīt ne tuvu tik daudz laika kā agrāk. Kā sabiedrībā, tā pulkā Džordžs izvairījās Dobina, jo, ka redzējām, viņam netika uzklausīt pamācības, ar kurām draugs nemēdza skopoties. Pat ja daudz kas Osborna uzvedībā Dobinu sevišķi satrauca un apbēdināja, kāda jēga bija runāt par to ar Džordžu, kurš ar visām savām varenajām ūsām un lielo pašpārliecību bija zaļš kā skolas puika un kuru Rodons, ka jau daudzus pirms tam, padarījis par savu upuri, lai, izsūcis līdz pēdējam, nicīgi aizmestu kā nevajadzīgu krāmu! Džordžs nevēlējās biedru uzklausīt, un, tā kā Dobinam, iegriežoties Osbornu namā, reti gadījās izdevība sastapt veco draugu, abiem tika aiztaupīta daža laba smaga un veltīga saruna. Mūsu draugs Džordžs pilnām saujām smēla Liekulības Tirgus priekus.

Nekad vēl kopš Dārija* laikiem neviena armija nav varējusi lepoties ar tik spožu pavadoņu plejādi kā tā, kas nāca līdzi hercoga Velingtona armijai Nīderlandē 1815. gadā un vadīja laiku vienās dejās un dzīrēs līdz pat kaujaslauka malai. Balle, kuru kāda augstdzimusi hercogiene minētā gada 15. jūnijā sarīkoja Briselē, kļuvusi par vēsturisku notikumu. Visa Brisele bijusi sasilt celta kājās; man gadījies dzirdēt no dažām dāmām, kas tolaik uzturējušās šai pilsētā, ka maigā dzimuma pārstāves par šo balli runājušas un interesējušās vairāk nekā par iespējamo ienaidnieka uzbrukumu. Pie ieejas kartēm varējuši tiki ar tādu cīniņu, intrigām un lūgšanos, uz ko spējīgas vienīgi angļu dāmas, kas liek lietā visu māku, lai pabūtu savas nācijas dižgaru sabiedrībā.

Džozs un misis O’Dauda, kuri alktin alka iekļūt šai ballē, veltīgi centās dabūt ieejas kartes; loties daži citi mūsu draugi izrādījās daudz veiksmīgāki. Tā, piemēram, Užordžs ar lorda Beirakrsa vēlību kā atlīdzību par pusdienām restorānā sadabūja karti kapteinim Osbornam ar laulāto draudzeni un nu jutās kā septītajās debesīs. Dobins, kuram bija draudzīgas attiecības ar ģenerāli, kas komandēja divīziju, pie kuras piederēja viņu pulks, kādudien ieradās pie misis Osbornas un smiedamies rādīja tādu pašu ielūgumu, padarīdams Džozu skaudīgu un likdams Džor-džam brīnīties, kā gan, velns parāvis, tāds cilvēks kā Dobins mācējis iekulties sabiedrībā. Misters un misis Kroliji, pats par sevi saprotams, bija ielūgti — kā pieklājas kavalērijas brigādes komandiera — ģenerāļa draugiem.

Noteiktajā vakarā Džordžs, apgādājis Amēliju ar jaunu tērpu un dažnedažādām rotām, ieradās slavenajā ballē, kur viņa sievai neviena dzīva dvēsele nebija pazīstama. Izmeklējies lēdiju Bei-rakrsu — tā nelikās gar viņu ne zinis, jo uzskatīja, ka ir pilnīgi atpirkusies ar ieejas karti, — un apsēdinājis Amēliju krēslā, viņš pameta to vienu pārdomu varā, uzskatīdams, ka no savas puses rīkojies pārlieku slavējami, apgādādams sievai jaunu kleitu un atvezdams to uz balli, kur tai dota brīva vaļa izpriecāties pēc sirds patikas. Amālijas domas nebija no tīkamajām, un neviens, izņemot lāga vīru Dobinu, nepūlējās tās atgainīt.

Amālijai šī balle izvērtās gaužām neveiksmīga (viņas vīrs sašutis to tūliņ nomanīja), turpretim Rodona Krolija laulātās draudzenes debija bija nepārspējami lieliska. Viņa ieradās krietni vēlu. Seja viņai staroja, tērps bija pali pilnība. Sājā dižgaru sabiedrībā, kur neskaitāmas lornetes tika vērstas viņas virzienā, Rebeka šķita tikpat mierīga un aukstasinīga kā tos laikus, kad vēl mis Pinkertonas pansionātā vadāja mazās meitenes uz baznīcu. Daudzus no vīriešiem viņa jau pazina, un švīti bariem vien pulcējās ap viņu. Dāmas savukārt cita citai čukstēja, ka Rodons viņu slepus aizvedis no kāda sieviešu klostera un ka viņa cēlusies no Monmoransī dzimtas. Franciski Rebeka runāja nudien nevainojami, tā ka šais minējumos varēja būt sava daļa patiesības, un galu galā visi izrādījās vienis pratis, ka manieres tai sevišķi

izsmalcinātas un uzvedība — distingué'. Savi piecdesmit partneri acumirklī apstāja Rebeku, izlūgdamies godu dejot ar viņu. Taču viņa atbildēja, ka esot jau uzlūgta, turklāt nedomājot visai daudz dejot, un devās tiešā ceļā pie Emmijāš, kura, neviena neievērota, gremdējās bezgalīgās skumjās. Un, lai vienā rāvienā nabadzīti nobeigtu, Rcbeka pieskrēja tai klāt, mīļi apsveica savu dārgo Amēliju un tūliņ pat uzmetās tai par aizbildni. Viņa nokritizēja draudzenes tērpu, frizūru, brīnījās, kā viņa varot būt tā chaussée^46 [47], un apsolīja jau nākamajā rītā atsūtīt savu corsetière^48„ Viņa apgalvoja, ka balle izdevusies brīnišķīga, tur netrūkstot nevienas slavenības, toties pavisam maz esot neievērojamu cilvēciņu. Jāatzīst, ka šo divu nedēļu laikā, piedalījusies kādos trīs lepnos mielastos, jaunā sieviete tik spoži bija apguvusi augstāko aprindu žargonu, ka pat īsti dižciltīgie nespētu viņai līdzināties; un tikai pēc nevainojamās franču izrunas varēja spriest, ka viņa nav dzimusi labāko aprindu pārstāve.

Džordžs, kurš, ieiedams balles zālē, bija pametis Emmiju vienu pašu sēžam, drīz vien atrada ceļu atpakaļ pie sievas, tiklīdz Re-beka bija ieņēmusi vietu blakus mīļajai draudzenei. Bekija patlaban noturēja misis Osbornai sprediķi par tās vīra neprātīgo rīcību.

— Dieva dēļ, dārgā, neļauj viņam spēlēt, — tā sacīja, — citādi viņš sevi pazudinās. Viņi abi ar Rodonu katru vakaru spēlē kārtis, un tu taču zini, cik Džordžs ir nabadzīgs, un, ja viņš neatjēgsies, Rodons viņam atņems pēdējo šiliņu. Kāpēc tu viņu neatturi, tas taču ir vieglprātīgi! Vai tu labāk nevarētu pa vakariem atnākt pie mums nekā garlaikoties mājās ar šo kapteini Dobinu? Neiebilstu, ka viņš ir très aimable^49, taču kā var iemīlēt vīrieti, kam tik milzīgas kājas? Toties tava vīra kājas ir tieši burvīgas . . -ā, tur jau viņš nāk. Kur jūs, nelieti, bijāt? Emmija jūsu dēļ vai acis izraudājusi. Vai nākat uzlūgt mani uz kadriļu?

Un viņa pameta buķeti un šalli Amālijas ziņā un aizspurdza dejot ar Džordžu. Vienīgi sievietes prot tik dziļi ievainot. Viņu mazās bultas nes tik baismu indi, kas dzeļ tūkstoškārt sāpīgāk nekā visskaudrākais ierocis vīrieša rokās. Mūsu nabaga Emmija, kura nekad vēl savā dzīvē nebija nevienu nīdusi, ne nievājusi, tagad jutās gluži nespēcīga nežēlīgās ienaidnieces varā.

Džordžs dejoja ar Rebeku divas vai trīs reizes, — cik īsti, Amālija nezināja pateikt. Neviena neievērota, viņa sēdēja savā kaktiņā, un tikai Rodons reizēm pienāca, lai pateiktu kādu neveiklu vārdu; pašā vakarā kapteinis Dobins saņēmās drosmi atnest viņai atspirdzinājumus un apsēsties blakus. Viņš necentās izprašņāt, kāpēc Emmija tik skumja, bet viņa pati, lai kaut kā attaisnotu asaras, kas par varēm riesās acīs, pastāstīja, ka misis Krolija esot viņu satraukusi ar ziņām par Džordža nerimtīgo kāršu spēli.

— Cik tas gan dīvaini, — kad cilvēks aizrāvies ar kārtīm, viņš ļauj pat visneveiklākajam blēdim sevi apkrāpt, — Dobins teica, un Emmija piekrita:

— Patiesi, dīvaini! — kaut arī viņas domas saistīja gluži kas cits. Ne jau nu paspēlētā nauda bija iegansts viņas bēdām.

Beidzot Džordžs atgriezās pēc Rebekas šalles un puķēm. Viņa dzīrās braukt mājās un neatrada par vajadzīgu pat pienākt pie Amālijas, lai atsveicinātos. Nabaga meitene, ne vārda nebilzdama, ļāva vīram iet un nākt, un tikai viņas galviņa slīga arvien zemāk. Dobins bija aizsaukts projām un patlaban pusčukstus par kaut ko svarīgu sarunājās ar savu draugu — divīzijas komandieri, tādēļ nebija redzējis šo atvadīšanos. Džordžs paņēma buķeti un aizgāja, bet, kad viņš to atdeva īpašniecei, starp ziediem, kā čūska gredzenā saritinājusies, gulēja zīmīte. Rebekas acis uzreiz to samanīja. Viņa jau kopš agras jaunības bija pieradusi rīkoties ar vēstulītēm. Rebeka pastiepa roku un paņēma puķu pušķi. Kad abu skatieni sastapās, Džordžs pēc Bekijas acīm saprata, ka viņai skaidrs, ko sevī slēpj puķes. Vīrs steidzināja Rebeku, acīm redzot, pārlieku aizņemts pats savām domām, lai pamanītu zīmīgos mājienus, ar kuriem apmainījās viņa draugs un viņa sieva. Tie jau patiesībā arī bija tīrie sīkumi. Rebeka sniedza Džordžam roku, apveltīdama to ar vienu no saviem ašajiem, viltīgajiem skatieniem, tad paklanījās un devās projām. Džordžs noliecās pār viņas roku, neko neatbildēja uz Krolija piezīmi, jo nebija to pat saklausījis, — tik satraukts un uzbudināts bija viņa prāts lielās uzvaras jausmā, — un, neteicis ne vārda, ļāva tiem aiziet.

Toties Džordža sieva redzēja vismaz daļu no scēnas ar buķeti. Šķita gluži dabiski, ka Džordžs, izpildīdams Rebekas lūgumu, atnāca pēc šalles un puķēm; pēdējo dienu laikā viņš šādus uzdevumus bija veicis vismaz savas divdesmit reizes, taču šoreiz Amālijai mērs bija pilns.

— Viljam, — viņa sacīja, pēkšņi pieķerdamās pie rokas

Dobinam, kas stāvēja blakus, — jūs allaž esat bijis laipns pret mani . .. Man ... es nejūtos visai labi. Vediet mani mājās!

Viņa pat nemanīja, ka bija uzrunājusi kapteini vārdā, kā to mēdza darīt Džordžs. Dobins nekavējoties veda viņu projām. Osbornu dzīvoklis atradās tepat tuvumā, un viņi spraucās cauri pūlim, kas uz ielās šķita vēl biezāks nekā balles zālē.

Džordžs ne vienreiz vien bija dusmojies uz sievu, kad, naktī atgriezies no kārtējām viesībām, atrada viņu nomodā, tādēļ šoreiz viņa tūliņ likās gultā; taču, kaut arī Amēlija negulēja, kaut no ielas neatlaidīgi lauzās iekšā troksnis, rīboņa un garām auļojošo zirgu pakavu šķinda, viņa nedzirdēja nevienu no šīm skaņām, jo gluži citas rūpes neļāva viņai aizmigt.

Osborns pa to laiku panākumu skurbumā metās pie kāršu galda un uzsāka bezprātīgu spēli. Viņš nepārtraukti laimēja.

— Šovakar man visur veicas, — viņš sacīja. Taču arī laime kārtīs nespēja remdēt nemieru, un pēc brīža viņš pielēca kājās, sabāza kabatās laimēto naudu un devās pie bufetes, kur iztukšoja dažu labu vīna kausu.

Te Dobins arī viņu atrada reibumā pļāpājam bez mitas un skaļi smejamies. Dobins jau vairākkārt bija apstaigājis kāršu galdus, meklēdams draugu. Viņš izskatījās tikpat bāls un drūms, cik viņa biedrs pietvīcis un jautrs.

— Ilallo, Dob! Nāc iedzersim, Dob, veco zēn! Hercoga vīns ir nepārspējams. Ielejiet man vēl, ser! — un viņš drebošu roku pastiepa pretī glāzi.

— Ejam, Džordž! — Dobins teica vēl joprojām drūmi. — Nedzer vairāk!

— Nedzer! Nekas nevar būt labāks par dzeršanu! Ierauj arī tu, veco zēn, lai ģīmis nav tik garš. Nu, uz veselību!

Dobins pienāca tuvāk, pačukstēja kaut ko tādu, ka Džordžs sarāvās, tad nesavaldīgi iebrēcās «urā!», izmeta glāzi, trieca to pret galdu un, atspiedies uz drauga rokas, aiztenterēja projām.

— Ienaidnieks pārgājis Sambru, —•' Viljams teica, — un mūsu kreisais flangs jau uzsācis kauju. Ejam projām. Pēc trim stundām dodamies ceļā.

Ik cīpsliņa Džordžam drebēja satraukumā par šo vēsti, tik sen gaidītu un tomēr tik pēkšņi saņemtu. Ko vairs nozīmēja mīlestība un dēkas? Steidzoties mājup, viņš izdomāja tūkstošiem domu — tikai ne par mīlestību, — apcerēja pagātni un nākotnes izredzes — gaidāmo likteni: sieva, varbūt pat bērns, kuru viņš, iespējams, nekad neredzēs. Ak, kaut pagājušās nakts notikumus varētu padarīt nebijušus! Kaut vismaz tīru sirdi varētu teikt

ardievas maigajai, šķīstajai būtnei, kuras mīlestību viņš bija tik zemu novērtējis!

Džordžs pārdomāja savu īso laulības dzīvi. So dažu nedēļu laikā viņš bija pamatīgi izšķērdējis nelielo kapitālu. Cik neapdomīgi un pārsteidzīgi viņš bija rīkojies! Ja ar viņu notiek nelaime, kāds liktenis gaida Amēliju? Nē, viņš nejutās tās cienīgs. Kādēļ viņš īsti precējās? Viņš taču nav piemērots ģimenes dzīvei. Kādēļ viņš neklausīja tēvu, kas allaž bijis tik labs pret viņu? Džordža sirdi plosīja izmisums, godkāre, cerības, maigums un pašnožēla. Viņš apsēdās pie galda un sāka rakstīt tēvam vēstuli, atcerēdamies, ko bija teicis kādreiz agrāk, pirms kādas divkaujas. Ausma jau sārtoja debesis, kad viņš beidza atvadu vēstuli. Džordžs to aizzīmogoja un noskūpstīja. Viņš atzina, ka nelietīgi

Ibija pametis savu augstsirdīgo tēvu, un atcerējās tūkstošiem laipnību, ko viņam parādījis bargais vecais vīrs.

Džordžs bija paguvis ielūkoties Amālijas guļamistabā; viņa gulēja klusu, aizvērtām acīm, un viņš nopriecājās, ka sieva aizmigusi. Kad iviņš atgriezās no balles, dieninieks jau bija sācis gatavot visu aizbraukšanai; Džordžs deva mājienu rīkoties klusu, un sagatavošanās darbi tika veikti ātri un bez trokšņa. Vai iet un modināt Amēliju, — Džordžs domāja, — vai atstāt vēstuli viņas brālim, lai tas paziņo skumjo vēsti? Viņš atkal iegāja pie sievas, lai vēlreiz uz to palūkotos.

Amālija nebūt nebija aizmigusi, kad Džordžs pirmo reizi ienāca tās istabā, tikai turēja acis pievērtas, lai pat ar savu nomodu neliktos vīram kā dzīvs pārmetums. Taču tas vien, ka vīrs atgriezies mājās tik ātri pēc viņas, viesa mieru šai pieticīgajā sirsniņā, un, pagriezusies pret Džordžu, kad viņš viegliem soļiem izsteidzās no istabas, Amālija ieslīga vieglā snaudā. Otru reizi Džordžs ienāca vēl klusāk un atkal paraudzījās uz sievu. Naktslampas blāvajā gaismā viņš skatīja tās mīļo, bālo sejiņu; garo skropstu ietvertie apsārlušie plakstiņi bija pievērti, apaļa, balta rociņa mierīgi dusēja virs segas. Žēlīgais dievs! Cik viņa šķīsta, cik maiga un cik vientuļa! Bet viņš pats — kāds patmīlis, cik nežēlīgs un noziedzīgi ļauns! Sirdij sāpēs sažņaudzoties, Džordžs, kauna pārņemts, stāvēja gultas kājgalī un lūkojās guļošajā meitenē. Kā viņš uzdrīkstējās — kas viņš galu galā tāds bija — aizlūgt par šo nevainīgo būtni? Lai dievs stāv viņai klāt! Lai dievs stāv viņai klāt! Džordžs pienāca pie gultas, paraudzījās uz rociņu, šo maigo, mierīgi dusošo rociņu; tad viņš noliecās pār spilvenu, liegi skardams mīļo, bālo sejiņu.

Divas daiļas rociņas maigi apskāva viņa kaklu.

— Esmu nomodā. Džordž, — nabaga bērns ierunājās, un nevaldāmās elsās tik tikko nesalūza mazā sirsniņa, kas dusēja tuvu tuvu pie viņa sirds. Viņa bija nomodā, nabadzīte, bet kas viņu gaidīja? Šajā brīdī pulcēšanās vietās atskanēja skaudrs taurēs signāls, kam pievienojās ragi visos pilsētas stīiros, un pilsēta pamodās no kājnieku bungu dārdoņas un skotu dūdu spalgajām skaņām.

XXX NODAĻA'«ES MĪĻOTO MEITENI ATSTĀJU»

Mēs nekādā ziņā nepretendējam tikt ieskaitīti kara romānu rakstniekos. Mūsu vieta starp tiem, kas paliek aizmugurē. Kad klājs tiek sagatavots kaujai, mēs kāpjam lejā un lēnprātīgi nogaidām. Mēs tikai maisītos pa kājām drošsirdīgajiem vīriem viņu cīņās mums virs galvas. Tādēļ X pulkam dosimies līdzi ne tālāk par pilsētas vārtiem un, atstādami tur majoru O’Daudu ar saviem pienākumiem, atgriezīsimies pie viņa sievas, pie pārējām dāmām un pie kara transporta.

Tātad majoram un viņa laulātajai draudzenei, kas nebija uzlūgti uz balli, kurā, kā iepriekšējā nodaļā tika teikts, piedalījās cili mūsu draugi, atlika daudz vairāk laika veselīgai un dabiskai atpūtai, ko viņi baudīja gultā, nekā tiem, kas vēlējās ne tikai veikt pienākumu, bet arī krietni izpriecāties.

— Tici man, Pegij dārgā, — sacīja majors, rāmā garā uzvilkdams naktsmici pār ausīm, — pēc pāris dienām te ies vaļā tāda balle ar tādiem dančiem, kādus daudzi no viņiem vēl ne sapnī nav redzējuši. — Majoram šķila daudz tīkamāk doties pie miera klusībā iemetušam savu glāzīti nekā piedalīties dažnedažādās citās izpriecās. Pegijai gan savukārt labāk būtu paticis izrādīt ballē turbānu ar paradīzes putnu, taču vīra pavēstītie jaunumi padarīja viņu visai domīgu.

— Tu varētu mani pamodināt kādu pusstundiņu pirms pulcēšanās signāla, — majors teica sievai. — Pacel mani pusdivos, mīļā Pegija, un parūpējies, lai manas mantas būtu kārtībā. Iespējams, misis O’Dauda, ka uz brokastīm neatgriežos. — Ar šiem vārdiem, kuri apstiprināja majora pārliecību, ka nākamajā rītā pulks dosies ceļā, viņš apklusa un iemiga.

Misis O’Dauda, šī gādīgā namamāte, tērpusies naktskreklā, ar papīriņiem matos, saprata, ka viņas pienākums šais apstākļos ir rīkoties un nevis gulēt.

— Izgulēšos diezgan, kad Miks būs projām, — viņa nosprieda un ņēmās saiņot vīra ceļa somu, tīrīja mēteli, cepuri un pārējos karavīra apģērba gabalus, salika visu vīram pa rokai, mēteļa kabatās sabāza visvisādus ēdamos un pītu blašķi vai, citiem vārdiem, kabatas pistoli gandrīz ar veselu pinti pamatīgi stipra konjaka, ko viņi abi ar majoru tā cienīja. Tikko «repetīcijas pulksteņa» rādītāji nostājās uz pusdiviem un iekšējās ierīces nosita liktenīgo stundu (šī melodija, pēc daiļās pulksteņa īpašnieces domām, līdzinājās katedrāles zvanu skaņām), misis O’Dauda pamodināja majoru un pacienāja viņu ar tik gardu kafiju, kādu nevienam citam lorīt Briselē neizdevās nobaudīt. Un kurš ņemsies noliegt, ka šīs cienījamās dāmas rosīgā gatavošanās tikpat labi pierādīja viņas mīlestību kā citu — jūtīgāku sieviešu asaras un histērijas lēkmes un ka tasīte kafijas, ko viņi divatā izdzēra, kamēr taures aicināja pulcēties un bungas rībēja visās pilsētas malās, nebija daudz noderīgāka un vairāk vietā nekā veltīgi jūtu izplūdumi? Tieši tādēļ majors pulcēšanās vietā ieradās kārtīgi apģērbies, spirgts un možs un, braši sēdēdams zirgā, ar savu rūpīgi noskūto sārto seju vien iedvesa visam korpusam mundrumu un pašpaļāvību. Ikviens virsnieks sveicināja majora laulāto draudzeni, kad pulks soļoja garām balkonam, uz kura stāvēja šī lieliskā sieviete, mādama ardievas; un iedrošinos apgalvot, ka nevis aiz drosmes trūkuma, bet drīzāk aiz sievišķīgas smalkjūtības un pieklājības viņa atturējās personīgi vest kaujā varonīgo X pulku.

Svētdienās un cilos svinīgos gadījumos misis O’Dauda mēdza varen nopietni lasīt milzīgu grāmatu ar sava tēvoča — dekāna sprediķiem. Šī lasāmviela bija izrādījusies viņai neatsverams mierinājums uz kuģa, kad viņi atgriezās no Rietumindijas un vētrā tikko neaizgāja bojā. Pēc pulka aizsoļošanas viņa ķērās pie šīs grāmatas, lai nodotos dziļām pārdomām; varbūt viņa no lasītā diez ko daudz nesaprata un domas viņai klīda gluži citos novados, taču nekādā ziņā nebija iespējams gulēt, ja turpat blakus uz spilvena atradās nabaga Mika naktscepure. Tā tas notiek pasaulē. Džekš vai Donalds ar mugursomu pār plecu maršē pretim slavai, sperdams brašu soli dziesmiņas «Es mīļoto meiteni atstāju» pavadībā. Bet viņa paliek mājās viena ar savām ciešanām — viņai pietiek laika gan pārdomām, gan skumjām, gan atmiņām.

Saprazdama, ka žēlošanās nenieka nelīdzēs un ka pārmērīga jūtelība cilvēku padara jo nelaimīgāku, misis Rebeka izgudrēm nolēma nepaļauties bēdām un šķiršanos no vīra pārcieta īsti spar-lāniskā mierā. Un patiesi, kapteinis Rodons atvadoties šķita daudz dziļāk aizkustināts nekā nosvērtā, mazā sieviete, kurai viņš teica ardievas. Rebeka bija uzveikusi šo rupjo, neveiklo cilvēku, un viņš iemīlēja sievu un nodevās tai bezgalīgā pielūgsmē un apbrīnā. Savu mūžu viņš nebija izjutis tādu laimi, kādu pēdējos mēnešus viņam dāvāja sieva. Visas agrākās vājības — zirgu skriešanas, mielasti virsnieku klubā, medības un azarta spēles, visas agrākās aizraušanās un dēkas ar modistēm, balerīnām, kā arī citas šādas lētas kareivīgā Adonīsa uzvaras šķita gluži sājas salīdzinājumā ar priekiem, ko pēdējā laikā bija sniegusi likumīgā laulība. Rebeka allaž prata viņu uzjautrināt, un māja un sievas sabiedrība viņam šķita tūkstoškārt tīkamāka par jebkuru citu vietu un citu sabiedrību, kurā viņam nācies uzturēties kopš bērnu dienām līdz pat pēdējam brīdim. Un viņš nolādēja visas savas agrākās aušīgās vieglprātības un nožēloja milzīgos parādus, kam uz mūžīgiem laikiem jāpaliek par šķērsli viņa sievas panākumiem sabiedrībā. Visu to pusnakts sarunās ar Rebeku atcerēdamies, viņš bieži bija smagi nopūties, kaut arī pirms apprecēšanās nekad nebija pazinis šādas sirdsapziņas ēdas.

— Velns lai parauj, — viņš mēdza sacīt (varbūt arī lietoja krietni spēcīgāku izteicienu no sava necilā vārdu krājuma), — kad vēl nebiju precējies, man bija viens pīpis, zem kādiem vekseļiem parakstu savu vārdu, un, kamēr vien Mozus ņēmās gaidīt vai Levijs piekrita pagarināt vekseli uz trim mēnešiem, es necēlu ne ausis. Bet, kopš esmu apņēmis sievu, goda vārds, neesmu pieskāries apzieģelētiem papīriem, ja nu vienīgi tad, kad jāpagarina vekseļi.

Rebeka vienmēr zināja, kā aizdzīt vīram šādu melanholisku noskaņojumu.

— Nekas, manu muļķa mīlulīt, — viņa teica, — mēs taču vēl neesam apstrādājuši tavu krustmāmiņu. Un, ja arī viņa pievils mūsu cerības, vai tad vēl nepaliks tas, ko jūs mēdzat saukt par «Gazeīfc»*? Pag, vai arī vēl kāds cits plāns, — ja nu tavs tēvocis Bjūts šķiras no šīs pasaules. Draudze taču paliek jaunākajam brālim, un kādēļ gan lai tu nepārdotu savu virsnieka vietu un nestātos baznīcas kalpībā?

Šāda doma vien lika Rodonam nevaldāmi iesmieties, un dragūna varenie rēcieni nodārdēja pa visu nakts mierā dusošo viesnīcu. Ģenerālis Tafto tos izdzirdēja savā dzīvoklī stāvu augstāk; pie brokastu galda Rebeka ar dziļu iedvesmu notēloja šo ainu un sacerēja Rodona pirmo sprediķi, bezgala sajūsminādama ģenerāli.

Taču šīs dienas un šis sarunas piederēja pagātnei. Kad pienāca ziņa. ka sācies karagājiens un karaspēkam jādodas ceļā, Rodons kļuva tik drūms, ka Rebeka ņēmās viņu izsmiet, tādējādi aizskardama gvarda labākās jūtas.

— Bekij, tu, cerams, neiedomāsies, ka esmu notrūc.ies? — viņš sacīja drebošā balsī. — Padomā, cik labs mērķis esmu tiešam trāpījumam, un, ja tas mani noliks gar zemi, es taču atstāju vienu vai varbūt pat divus nelaimīgos, par kuriem vajadzētu parūpēties, jo pats tos esmu ievilcis ķezā. Katrā ziņā, misis Krolija, te nav nekā smieklīga.

Rebeka neskaitāmiem maigiem un mīļiem vārdiem pūlējās remdēt aizskartā mīlnieka sāpes. Tikai tais brižos, kad rosīgais gars un humora izjūta šai dzīvespriecīgajā būtnē ņēma virsroku (un tas atgadījās visdažādākajos dzīves brīžos), Rebeka deva vaļu ļaunām dzēlībām, taču viņa prata aši vien pieņemt visnopietnāko sejas izteiksmi.

— Mans vismīļākais, — viņa sacīja, — vai tiešām tu domā, ka esmu gluži bezjūtīga? — Un, ātri notraukusi kaut ko no acīm, viņa smaidoša pavērās vīram sejā.

— Redzi, — viņš teica, — ja es krītu, paraudzīsimies, kas tev paliek. Esmu visu laiku pamatīgi laimējis, un te nu būs divsimt trīsdesmit mārciņas. Vēl man kabatā ir desmit napoleoni. Vairāk arī man nav vajadzīgs, jo ģenerālis par visu karaliski samaksā; un, ja mani nogalinās, vismaz pie manis nepaliks ne penija. Neraudi, mazulīt, varbūt palikšu sveiks un vesels un joprojām maitāšu tavu dzīvi. No saviem zirgiem nevienu līdzi neņemšu, bet jāšu ģenerāļa sirmi; tā iznāks lētāk, pie tam es viņam iestāstīju, ka manējais klibo. Ja palikšu karalaukā, tu par tiem abiem ari kaut ko saņemsi. Grigs man vakar pirms tās nolādētās ziņas saņemšanas solīja par ķēvi veselus deviņdesmit, bet es biju tāds stulbenis, ka bez divām nullēm negribēju atdot. Par Svilpi katrā laikā varēs izsist glītu summiņu, tikai labāk būtu to pārdot šai zemē, jo Anglijā zirgu tirgotāju rokās ir tik daudz manu vekseļu, ka labāk lai tas paliek tepat. Par savu mazo ķēvīti, ko ģenerālis uzdāvināja, tu arī kaut ko ieņemsi, un nolādētā zirgu uzturēšanas nauda te nav jāmaksā, — Rodons smiedamies piebilda. — Sis te nesesers man maksāja divsimt mārciņu, tas ir, es paliku par to divsimt parādā, un šie flakoni ar zelta aizbāžņiem arī ir savu trīsdesmit četrdesmit mārciņu vērti. Ieķīlājiet, lūdzama, cienītā, visu to lombardā un vēl manas saspraudes, gredzenus, pulksteni ar ķēdi un cilas mantas. Tās tev ienesīs veselu lērumu naudas. Atceros, ka mis Krolija par ķēdi un

pulksteni izgrūda veselu simtu. Flakoniņi ar zelta aizbāžņiem! Nolāpīts, cik muļķīgi, ka nepaņēmu tos vairāk! Edvardss man uzspieda apsudrabotu zābaku velkamo, un es varēju vēl pievākt ceļa somu ar sudraba kāju sildītāju un sudraba servīzi. Nu, bet ko lai dara, Bekij, — ņemsim par labu to, kas mums ir.

Tā, nododams pēdējos rīkojumus, kapteinis Krolijs, kurš līdz pat pēdējam laikam, kad mīlestība to pēkšņi pieveica, bija domājis gandrīz vienīgi pats par sevi, tagad pārlūkoja savu nelielo mantību, pūlēdamies izgudrot, kā to sievai labāk pārvērst naudā, ja ar viņu kaut kas nelāgs atgadītos. Viņš priecēja sevi, ar zīmuli neveiklā skolnieciskā rokrakstā atzīmēdams sava kustamā īpašuma atsevišķās mantas, kas varētu tikt pārdotas par labu atraitnei, — piemēram: «Mana Mantonas divstobrene, sacīsim — četrdesmit ginejas; mans mētelis ar caunādas oderi — piecdesmit mārciņas; manas seglu makstis un zirgu segas utt.», — tādējādi atstādams Rebeku par visu šo mantu īpašnieci.

Palikdams uzticīgs savam taupīšanas plānam, kapteinis ietērpās visvecākajā, visvairāk nonēsātajā uniformā un uzplečos, jaunos atstādams sievas (vai varbūt atraitnes) aizbildniecībā. Un slavenais Vindzoras un Haidparka švīts uzsāka karagājienu tik pieticīgā ietērpā kā visvienkāršākais seržants, gandrīz vai aizlūgdams dievu par sievieti, ko atstāja mājās. Viņš paņēma Rebeku rokās un kādu brīdi turēja to cieši piekļautu pie strauji pukstošās sirds. Tad kvēli pietvīkušu seju un aizmiglotu skatienu viņš atbrīvoja sievu no apkampieniem un devās projām. Steigdamies panākt brigādi, kas bija jau ceļā, viņš jāja blakus savam ģenerālim un klusēdams smēķēja cigāru; kad aiz muguras palika vairākas jūdzes, tikai tad viņš pārstāja virpināt ūsas un izbeidza klusēšanu.

Bet Rebeka, kā jau aizrādīts, šķiroties no vīra, izgudrēm nolēma nepaļauties veltīgām skumjām. Viņa māja tam ardievas un vēl kādu brīdi pastāvēja pie loga, kad vīrs jau bija pagaisis skatienam. Baznīcu torņi un dīvaino, senlaicīgo ēku smailās jumtu kores sārtojās uzlecošās saules staros. Sai naktī Rebeka nebija ne brīdi atpūtusies. Viņa bija vēl savā skaistajā balles tērpā, gaišo matu sprogas atrisušas un noslīgušas pār kaklu, zem acīm tumši loki.

— Cik briesmīga es izskatos! — viņa sacīja, aplūkodama sevi spogulī. — Un cik bālu šī sārtā krāsa padara seju!

Rebeka novilka sārto tērpu; no ņiebura izkrita zīmīte, ko viņa smaidīdama pacēla un ieslēdza šķirstiņā. Tad viņa ielika ūdenī savu buķeti, devās pie miera un cieši aizmiga.

Pilsēta vēl grima klusumā, kad Rebeka pulksten desmitos pamodās un padzēra kafiju, kas pēc nakts noguruma un rīta nepatikšanām lieti noderēja.

Pēc azaida viņa pārskatīja lāga vīra Rodona naktī izdarītos aprēķinus un apsvēra savu stāvokli. Ja arī notiktu visļaunākais, viņa, ņemot vērā visus apstākļus, būtu tīri labi nodrošināta. Bez visa tā, ko vīrs atstāja, viņai bija arī pašai savas dārglietas un savs pūrs. Rodona devīgumu tūliņ pēc kāzām esam jau aprakstījuši un pietiekami izslavējuši. Ne jau no vīra vien Rebeka saņēma veltes, — ģenerālis, viņas padevīgais vergs un dievinātājs, bija dāvājis viņai ne tikai mazo ķēvīti, bet pasniedzis arī daudzas cilas jaukas lietiņas — tādas kā kašmira šalles, kas tika nopirktas ūtrupē no kāda bankrotējuša franču ģenerāļa sievas, juvelieru veikalā iegādātus neskaitāmus nieciņus, — un tie visi liecināja par pielūdzēja gaumi un bagātību. Bet, ja runa ir par «tikšķētajiem», kā nabaga Rodons mēdza saukt pulksteņus, tie pietikšķēja visu Rebekas mitekli. Kādu vakaru viņa bija nejauši ieminējusies, ka viņas pulkstenis, ko dāvājis Rodons, esot angļu darinājums un lāgā neejot, — un jau nākamajā rītā saņēma mazu, greznu Leruā firmas pulkstenīti ar ķēdīti un vāciņu, kas bija kā bērtin nobērts tirkīziem, un vēl otru — ar Bregeta firmas zīmi, — pērlēm rotātu, apmēram puskronas lielumā. Ģenerālis Tafto bija nopircis vienu, otru galanti pasniedza kapteinis Osborns. Misis Osbornai nebija pulksteņa, kaut gan, ja gribam būt taisnīgi pret Džordžu, viņa šādu dāvanu ari netika lūgusi, un godājamai misis Tafto Anglijā vēl no mātes laikiem piederēja vecs instruments, kurš tikpat labi būtu varējis kalpot par Rodona' minēto kāju sildītāju. Ja mesjē Hovels un Džeiinss publicētu to klientu sarakstu, kuri izpērk rotas lietas viņu veikalos, cik daudz pārsteiguma dažai labai ģimenei tiktu sagādāts; bet, ja visas šīs rotas nonāktu džentlmeņu likumīgo sievu un meitu rokās, kāda vērtslietu bagātība pavērtos acīm Liekulības Tirgus augstdzimu-šajos namos!

Sīki aprēķinājusi visu šo dārglietu vērtību, misis Rebeka, izbaudīdama nenoliedzamu triumfa un apmierinājuma sajūtu, pārliecinājās, ka, notiekot pat visļaunākajam, viņa var sākumā rēķināties vismaz ar savām sešsimt septiņsimt mārciņām; un viņa visu rīta cēlienu pavadīja, gaužām apmierināti pārcilādama, sakārtodama, apskatīdama un ieslēgdama savu īpašumu. Rodona kabatas portfelī starp dažādiem papīriem atradās čeks par divdesmit mārciņām Osborna baņķierim. Tas Rebekai lika atcerēties misis Osbornu.

— Aiziešu iekasošu naudu pret čeku. — viņa sacīja, — un pēc tam apciemošu nabaga mazo Emmijū.

Kaut arī šī grāmata ir romāns bez varoņa, iedomāsimies vismaz, ka mums ir sava varone. Neviens vīrs britu armijā, kas tikko bija devusies karagājienā, arī pats diženais hercogs šajā šaubu un grūtību brīdī nespētu būt aukstasinīgāks un nosvērtāks par adjutanta nesatricināmi mierīgo, mazo sieviņu.

Taču vēl ir kāds no mūsu paziņām, kurš tāpat palicis aizmugurē un kura pārdzīvojumus un rīcību mums tiesības aplūkot, šis paziņa ir mūsu draugs, izbijušais Boglijvolahas kolektors, kura mieru, tāpat kā visiem pārējiem, šai agrajā rīta stundā iztraucēja tauru skaņas. Tā kā Džozs bija liels miega pūznis un labprāt mēdza uzturēties gultā, iespējams, ka viņš būtu nevalstījies, kā parasti, līdz pat pusdienai un nebūtu dzirdējis ne britu armijas bungu rīboņu, ne tauru un dūdu skaņas, ja tīkamo snaudu neiztraucētu gluži kas cits — un tas nebija Džordžs Osborns, ar kuru viņi mitinājās vienā dzīvoklī un kurš, kā vienmēr, bija pārlieku aizņemts pats ar savām darīšanām vai skumjām, šķiroties no sievas, lai atvadītos no miegainā sievasbrāļa, — tātad, atkārtojam, Džozu Sedliju no tīkamās snaudas iztraucēja nevis Džordžs, bet gan kapteinis Dobins. kurš ieradās un pamodināja viņu, sacīdams, ka pirms aizbraukšanas gribot paspiest Džozam roku.

— Ļoti laipni, — sacīja Džozs žāvādamies, klusībā sūtīdams kapteini pie velna.

— Es . .. man negribējās aizbraukt, iekams neesam atsveicinājušies, — Dobins nesakarīgi murmināja, — tāpēc ka, zināt, dažs labs no mums var neatgriezties, un es vēlētos, lai jums klātos labi un . .. un, ar vienu vārdu sakot, zināt .. .

— Ko jūs gribat sacīt? — jautāja Džozs, berzēdams acis.

Taču kapteinis itin neko nedzirdēja, viņš pat nepaskatījās uz

drukno, naktscepurē tērpto džentlmeni, par kuru tikko bija izrādījis tik dziļu interesi. Šis liekulis neatlaidīgi klausījās un lūkojās Džordža apartamentu virzienā, lieliem soļiem mērodams istabu, apgāzdams krēslus, bungodams pirkstiem pa mēbelēm, grauzdams nagus un izrādīdams vēl citādas varena iekšēja saviļņojuma pazīmes.

Džozs allaž bija vērtējis kapteini diezgan zemu, bet tagad viņam sāka likties, ka pat tā drosme ir visai apšaubāma.

— Ko es varētu darīt jūsu laba, Dobin? — viņš dzēlīgi apvaicājās.

— Tūliņ jums pateikšu, — kapteinis atbildēja, pienākdams tuvāk gultai, — pēc stundas ceturkšņa mēs dodamies ceļā, Sedlij. un iespējams, ka ne Džordžs, ne es vairs neatgriežamies. Iegaumējiet, ka jūs nedrīkstat atstāt šo pilsētu, iekams neesat pārliecinājies, kāds ir stāvoklis. Jums jāpaliek šeit, jābūt modram par savu māsu, jāmierina viņa un jāraugās, lai viņai nenotiktu nekas ļauns. Ja ar Džordžu kaut kas atgadīsies, paturiet prātā, ka jūs paliekat vienīgais visā pasaulē, kas rūpēsies par Amāliju. Ja armijai klāsies ļauni, jūs viņu sveiku un veselu nogādāsiet Anglijā; un tagad jums jādod goda vārds, ka nekad viņu nepametīsiet. Zinu, ka to arī nedarīsiet; vismaz ar naudu jūs allaž esat bijis pietiekami devīgs. Varbūt iedot jums kādu nieku? Tas ir — vai jums pietiek zelta, lai ļaunākajā gadījumā nokļūtu Anglijā?

— Ser, — majestātiski atbildēja Džozs, — ja man vajadzīga nauda, es zinu, kur to dabūt. Un, ja runājam par manu māsu, jums nu gan nebūtu nekāda vajadzība aizrādīt, kā man pret viņu izturēties.

— Jūs runājat īsta vīra valodu, Džoz, — labsirdīgi sacīja kapteinis, — priecājos, ka Džordžs var atstāt sievu tik drošās rokās. Tātad es varu nodot viņam jūsu goda vārdu, ka ārkārtējā gadījumā jūs Amēliju nepametīsiet?

— Nu protams, protams, — atbildēja misters Džozs, kura devīgumu naudas jautājumos Dobins bija gluži pareizi novērtējis.

— Un sakāves gadījumā jūs viņu sveiku un veselu aizvedīsiet no Briseles?

— Sakāve! Nolādēts, ser, tas taču nav iespējams. Necentieties mani iebiedēt! — varonis kliedza no savas gultas; un Dobina prāts nomierinājās, jo Džozs bija izteicis tik ciešu apņēmību rūpēties par savu māsu.

«Vismaz,» kapteinis nodomāja, «viņai būs drošs patvērums, ja notiktu pats ļaunākais.»

Ja kapteinis Dobins bija cerējis gūt mierinājumu un prieku, vēlreiz skatot Amēliju, pirms pulks devās ceļā, viņa pretīgā patmīlība saņēma sodu tieši pēc nopelniem. Džoza guļamistabas durvis izgāja uz viesistabu, kas bija kopēja visai ģimenei, un pretī šīm durvīm atradās Amēlijas istaba. Taures bija visus uzmodinājušas, un nu vairs nebija nozīmes kaut ko slēpt. Džordža dieni-nieks viesistabā saiņoja mantas, Osborns staigāja iekšā un ārā, stiepdams no guļamistabas dieniniekam visu, kas šķita noderīgs karagājienam. Un pēkšņi Dobinam pavērās tik kvēli kārotā iespēja — viņš vēlreiz ieraudzīja Amēlijas seju. Bet kāda šī seja izskatījās! Tik bāla, apmulsusi un bezgalīga izmisuma pilna, ka atmiņas par to ilgi vajāja kapteini kā ļauns noziegums un šaustīja neizsakāmām ilgām un žēluma pilnām sirdssāpēm.

Amēlija bija ģērbusies baltā rīta tērpā, mati izrisuši pār pleciem, lielās acis stingas, to skatiens apdzisis. Gribēdama palīdzēt sagatavošanās darbos un parādīt, ka arī viņa šādā izšķirošā brīdī var būt noderīga, nabadzīte no atvilktnes bija paņēmusi Džordža joslu un staigāja vīram nopakaļus ar jostu rokā, mēmi noraudzīdamās, kā noris kravāšanās. Viņa iznāca no istabas, atbalstījās pret sienu, spiezdama pie krūtīm tumši sarkano jostu, kas uz baltā tērpa šķita kā milzīgs asins traips. Mūsu kapteiņa maigā sirds sažņaudzās vainas apziņā, kad viņš vēroja Amēliju. «Žēlīgais dievs,» viņš domāja, «un es iedrošinos noraudzīties šādās bēdās!» Bet nekas nespēja palīdzēt, nekas nespēja remdēt un atvieglot šīs nevarīgās, mēmās ciešanas. Viņš kādu brīdi pastāvēja, lūkodamies Amēlijā tik bezspēcīgi un žēli kā tēvs, kas noraugās sava bērna mokās.

Beidzot Džordžs paņēma Amēliju pie rokas un ieveda atpakaļ guļamistabā, no kurienes ārā iznāca viens pats. Atvadīšanās bija notikusi, un viņš devās projām.

«Paldies dievam, tas nu ir padarīts,» Džordžs nodomāja, ar zobenu padusē joņodams lejā pa kāpnēm, lai ātrāk nonāktu pulcēšanās vietā, kur pulks kārtojās gājienam un kurp no saviem dzīvokļiem steidzās kareivji un virsnieki. Asinis viņam strauji pulsēja, vaigi sārtojās — sākusies lielā kara spēle, un viņš bija viens no tās dalībniekiem! Kādas varena satraukuma pilnas šaubas, cerības un līksme! Kāds milzīgs risks — vai nu zaudējums, vai uzvara! Kas gan salīdzinājumā ar šo bija neskaitāmās laimes spēles, kuras viņš kādreiz spēlējis! Kopš zēna gadiem viņš allaž aizrautīgi bija piedalījies sacensībās, kas prasīja drosmi un atlētisku veiklību. Viņš bija kā skolas, tā pulka čempions, un it visur viņu pavadīja biedru bravo saucieni; no zēna dienu kriketa laukuma līdz garnizona zirgu skriešanas sacīkstēm viņš bija simtiem reižu plūcis uzvaras laurus, un, lai kur viņš parādītos, sievietes un vīrieši viņu apbrīnoja un apskauda. Ar kādām īpašībām vēl vīrietis spēj tik viegli gūt atzinību kii ar fizisko pārākumu, veiklību un drosmi? Spēks un drošsirdība kopš neatminamiem laikiem iedvesmojuši dzejniekus un rakstniekus, un no Trojas notiku miem līdz pat mūsu dienām poēzijā par savu varoni allaž izvēlējusies karavīru. Vai līkai tas nav tādēļ, ka visi vīrieši, savā sirdi būdami gļēvuļi, tik ļoti apjūsmo vīrišķību un kareivīgu drosmi vērtē daudz augstāk par citām īpašībām?

Un tā, izdzirdējis satraucošo aicinājumu uz kauju, Džordžs izrāvās no maigajiem apkampieniem, kaunēdamies, ka tik ilgi tur aizkavējies (kaut arī sieva nespēja viņu diez cik stipri saturēt). Tādas pašas dedzīga satraukuma jūtas bija pārņēmušas visus viņa draugus, ar kuriem arī mēs garām ejot esam iepazinušies, — no drosmīgā vecā majora, kas veda pulku karagājienā, līdz mazajam leitnantiņam Stablam, kuram todien bija lemts nest pulka karogu.

Saule patlaban lēca, kad viņi uzsāka savu gaitu, — tas bija lielisks skats — kolonai pa priekšu soļoja orķestris, spēlēdams pulka maršu, aiz tā pulka komandieris majors uz sava lepnā Pirama, tad, kapteiņa vadīti, nāca grenadieri; pašā centrā plīvoja vecākā un jaunākā leitnanta nestie karogi, un beidzot Džordžs savas rotas priekšgalā. Viņš pacēla galvu, uzsmaidīja Amālijai un aizmaršēja garām; drīz vien arī mūzikas skaņas izgaisa tālumā.

XXXI NODAĻA, KUR DŽOZS SEDLIJS UZŅEMAS GĀDĪBU PAR SAVU MĀSU

Tādējādi visi augstākie virsnieki bija devušies turp, kur sauc pienākums, un Džozs Sedlijs palika komandēt nelielo Briseles garnizonu — slimo Amēliju, kalpu — beļģieti Izidoru un istabeni, kas veica visus mājas darbus. Kaut arī Džoza gars bija uzbudināts un viņa mieru izpostījusi Dobina ierašanās un rīta notikumi, viņš tomēr stundām bez miega novalstījās pa gultu, gaidīdams ierasto celšanās brīdi. Saule jau bija augstu pie debesim un mušu brašie draugi no X pulka krietnu jūdžu attālumā, kad Džozs puķotajos rītasvārkos beidzot ieradās pie brokastu galda.

Džordža prombūtne svaini ne vismazākā mērā nesatrauca. Varbūt Džozs savā sirdī pat nopriecājās, ka Osborns ir projām, jo Džordža klātbūtnē viņš mājās allaž tika nobīdīts otrajā vietā un Osborns pat nekautrējās atklāti izrādīt nicinājumu pret resno ierēdni. Toties Emmija vienmēr izturējās pret Džozu laipni un uzmanīgi. Viņa rūpējās par brāļa ērtībām, raudzījās, lai tiktu gatavoti tā iecienītie ēdieni, devās ar to pastaigās (un tas notika ļoti ļoti bieži, jo kur gan tolaik uzturējās Džordžs?), viņas mīļā sejiņa remdēja brāļa dusmas un mīkstināja vīra izsmieklu. Vairākkārt viņa kautri bija lūgusi Džordžu nedarīt pāri brālim, taču vīrs allaž strupi pārtrauca šādas runas.

— Esmu godīgs cilvēks, — viņš sacīja, — un, kādas ir manas jūtas, tādas es tās parādu, kā būtu jādara ikvienam godīgam cilvēkam. Kāda velna pēc, mīļā, lai es izturētos ar cieņu pret tādu stulbeni kā tavs brālis?

Tieši tādēļ Džozu iepriecēja Džordža aizbraukšana. Svaiņa cepure un uz bufetes pamestie cimdi, kā arī pati doma, ka to īpašnieks tālu projām, izraisīja Džozā neizteicamu slepenu prieku.

«Šorīt,» Džozs nodomāja, «urņš ar savām švītīgajām manierēm un nekaunīgo uzvešanos vairs man nekritīs uz nerviem.»

— Iznesiet kapteiņa cepuri priekšnamā! — viņš pavēlēja kalpam Izidoram.

— Varbūt viņam tā nemaz vairs nebūs vajadzīga, — sulainis atbildēja, zīmīgu skatienu uzlūkodams savu kungu. Arī viņš neieredzēja Džordžu, kurš pret viņu izturējās ar īsti anglisku aizvainojošu nevērību.

— Un pajautājiet kundzei, vai viņa ēdīs brokastis, — misters Sedlijs visai cēli norīkoja, sakaunējies par to, ka sarunā ar kalpu izrādījis nepatiku pret Džordžu. Kaut gan patiesībā viņš desmitiem reižu bija nolamājis sievasbrāli sulaiņa klātbūtnē.

Bet ak vai! Kundze nevarot ierasties brokastīs un sagriezt tartines^50, ko tik ļoti cienot misters Džozs. Kundze esot pārlieku slima un kopš vīra aizbraukšanas atrodoties šausmīgā stāvoklī,— tā paziņoja istabene. Džozs apliecināja savu līdzjūtību, ieliedams māsai pamatīgu tasi tējas. Tādā veidā viņš mēdza izrādīt laipnību un ne tikai tā vien — viņš iesūtīja tai brokastis un ņēmās pārdomāt, kādas delikateses māsa visvairāk vēlētos pusdienām.

Sulainis Izidors bija drūmi noraudzījies, kā Osborna dieni-nieks kravā sava kunga mantas pirms došanās ceļā, jo, pirmām kārtām, viņš ienīda misteru Osbornu, kura izturēšanās pret viņu kā pret katru zemāk stāvošu radījumu bija pārlieku valdonīga (neviens mājkalpotājs uz kontinenta necietīs tik rupju izturēšanos, pie kādas pieraduši mūsu miermīlīgie kalpi), un, otrām kārtām, viņu kaitināja doma, ka tik daudz vērtību izslīd no viņa rokām, lai tad, kad sāksies angļu sagrāve, kristu svešu cilvēku nagos. Par šo sakāvi ne Izidors, ne daudzi citi Briselē un visā Beļģijā ne bridi nešaubījās. Valdīja vispārēja pārliecība, ka imperators atšķels prūšu armiju no angļu armijas, tās vienu pēc otras

iznīcinās un ne vēlāk kā Iris dienu laika iesoļos Briselē, un tad visa viņa pašreizējo kungu mantība likumīgā kārtā kļūs par mesjē Izidora īpašumu, jo tie paši tiks nogalināti, sagūstīti vai arī metīsies bēgL.

Palīdzēdams Džozam tikt galā ar nogurdinošo un sarežģīto rīta tualeti, uzticamais kalps pārdomāja, ko iesākt ar priekšmetiem, ar kuriem patlaban izrotāja sava pavēlnieka personu. Sudraba flakonus un citus tualetes nieciņus viņš uzdāvās kādai jaunai dāmai, kuru bija iemīlējis, bet angļu bārdas skujamos piederumus un saspraudi ar lielo rubīnu paturēs sev. Tā tik skaisti izskatīsies pie viena no šiem smalkajiem, kruzuļotajiem krekliem. Un kur tad vēl cepure ar zeltīto lentu un tresotie svārki, kurus viegli pāršūt pēc viņa auguma, un vēl kapteiņa spieķis ar zelta rokturi, lielais gredzens ar rubīniem, ko viņš pārveidos skaistos auskaros, — tas viss viņu padarīs par īstu Adonīsu, kam mademoiselle Reina nespēs pretoties.

< Cik jauki man piestāvēs šīs aproču pogas!» viņš nodomāja, pogādams aproces ap mistera Sedlija īsajām, tuklajām roķelēm. «Man tik ļoti kārojas aproču pogas; bet kapteiņa zābaki ar misiņa piešiem blakus istabā — corbleul^51 — tie nu gan pastaigās pa Allée Verte^52 liks visiem pabrīnīties!»

Kamēr mesjē Izidors savos miesīgajos pirkstos turēja pavēlnieka degunu un skuva Džoza sejas apakšējo daļu, garā viņš jau mademoiselle Reinas pavadībā staigāja pa zaļo aleju, tērpies mežģinēs un tresotajos svārkos: viņi klaiņoja gar krastmalu, noraudzīdamies liellaivās, kas dzestrajā koku paēnā lēni slīdēja pa kanālu, vai arī iedzēra pa kausam faro*, sēdēdami uz soliņa traktierī Lekenas ceļa mala.

Bet misters Džozcfs Sedlijs laimīgā kārtā neizjuta ne vismazākās aizdomas par to, kas norisēja viņa kalpotāja smadzenēs, tāpat kā mēs — godājamais lasītājs un es — nenojaušam, ko par mums domā Džons vai Mērija, kuriem maksājam algu. Ko gan kalpi domā par mums! Ja mēs zinātu, kādās domās par mums ir mūsu tuvākie draugi un mīļie radinieki, mēs būtu laimīgi drīzāk atstāt šo pasauli, jo nospiestais garastāvoklis un pastāvīgi uzglūnošās šausmas dzīvi padarītu nepanesamu. Un tā Džoza kalpotājs apzīmogoja savu upuri, tāpat kā viens no mistera Peintera palīgiem Ledenliolstrītā ar zīmīti, uz kuras rakstīts «Zupa rītdienai», izgrezno nabaga bruņurupuci, kas vēl nenojauš savu likteni.

Amēlijas kalpone nebūt nebija tik patmīlīgi noskaņota. Taču reti kāds no padotajiem spētu tuvoties šai laipnajai un maigajai būtnei bez ierastās uzticības un pieķeršanās, jo viņa bija tik jauka un piemīlīga. Un paliesi, virēja Polīna sniedza savai kundzei daudz lielāku mierinājumu nekā visi cili, kuri viņu apmeklēja šai nelaimīgajā rītā. Kad virēja pamanīja Amēliju stundām ilgi klusu, sastingušu un pagalam novārgušu sēžam pie loga un noraugāmies aizejošās kolonas pēdējos durkļos, lāga meitene saņēma kundzes roku, ļaudama vaļu asarām, un sacīja:

— Tenez, madame, est-ce qu’il n’est pas aussi à l’armée, mon homme à moi?[53]

Amēlija, mezdamās tās apkampienos, arī sāka raudāt, un nu abas ņēmās viena otru žēlot un mierināt.

Tai rītā mistera Džoza kalps Izidors vairākkārt skraidīja no mājas uz pilsētu, apstaigāja viesnīcu durvju priekšas un namus visapkārt parkam, kur mitinājās angļi, un te nu, apgrozīdamies citu kalpu, kurjeru un sulaiņu sabiedrībā, savāca visas iespējamās jaunās ziņas, kuras pēc tam kā veselus biļetenus piegādāja savam kungam. Gandrīz visi šie džentlmeņi savā sirdī bija imperatora piekritēji, kam bija pašiem savi ieskati par drīzām kara beigām. Avenā izdotais imperatora uzsaukums lielos vairumos tika izplatīts pa visu Briseli. «Karavīri!» tanī bija sacīts. «Ir pagājis gads kopš Marengo un Frīdlandes, kur divas reizes tika izlemts Eiropas liktenis. Pēc Austerlicas un Vagramas mēs izturējāmies pārāk augstsirdīgi. Mēs uzticējāmies valdnieku zvērestiem un solījumiem un pieļāvām, lai viņi paliek savos troņos. Tad nu dosimies vēlreiz viņiem pretī! Mēs un viņi — vai kāds no mums mainījies? Karavīri! Tie paši prūši, kas šobrīd izturas tik nekaunīgi, bija trīs pret vienu jūsējo pie Jenas un seši pret vienu pie Monmireijas. Tie no jums, kuri izcietuši gūstu Anglijā, var pastāstīt saviem biedriem, kādām mocībām tika pakļauti uz angļu kuģiem. Ārprātīgie! īslaicīgie panākumi viņus apstulbojuši, un, ja viņi arī ieies Francijā, tad tikai lai atrastu tur savu kapu!» Bet franču piekritēji pareģoja vēl daudz drīzāku imperatora ienaidnieku sakāvi, un it visi bija vienis prātis, — ja arī prūši un angļi atgriezīsies, tad tikai kā gūstekņi uzvarošās armijas arjergardā.

Šādas iedarbīgas vēstis augu dienu tika piegādātas misteraņi Sedlijam. Viņam pastāstīja, ka Velingtonas hercogs mēģinājis savākt kopā savu armiju, kuras avangards iepriekšējā vakarā pamatīgi paplucināts.

— Paplucināts, kādas blēņas! — iesaucās Džozs, kurš pie brokastu galda allaž kļuva sevišķi drosmīgs. — Hercogs sasitīs imperatoru, kā jau agrāk sasitis viņa ģenerāļus.

— Viņa papīri sadedzināti, mantas aizvestas un dzīvoklis liek gatavots Dalmācijas hercoga* uzņemšanai, — Džoza ziņu pienesējs turpināja. — To man pastāstīja viņa paša pārvaldnieks. Milorda Ričmondas hercoga ļaudis jau kravājas. Viņa gaišība pats aizlaidies, un hercogiene tikai gaida, kamēr iesaiņos sudrablietas, lai pēc tam Ostendē pievienotos Francijas karalim.

— Francijas karalis atrodas Gentē, manu zēn, — Džozs atbildēja, izlikdamies neticam jaunajām ziņām.

— Pagājušo nakti viņš aizbēdzis uz Brigi un šodien Ostendē kāps uz kuģa. Berijas hercogs* saņemts gūstā. Tiem, kas grib iziet sveikā, labāk būtu tūliņ laisties lapās, jo rīt tikšot atvērti dambji, — un kurš varēs izmukt, ja visa zeme atradīsies zem ūdens?

— Muļķības, ser, mēs esam trīs pret vienu, ser, lai arī kādus spēkus Bonijs vestu kaujaslaukā, — misters Sedlijs iebilda, — bez tam austrieši un krievi nāk šurp. Viņam jātiek sakautam, un viņš arī liks sakauts! — Džozs iesaucās, gāzdams ar dūri pa galdu.

— Prūši bija trīs pret vienu pie Jēnas, un tomēr nedēļas laikā viņš sasita to armiju un sagrāva visu karaļvalsti. Monmi-reijā seši vīri stājās pretim vienam, bet viņš tos izklīdināja kā aitu baru. Austriešu armija nāk gan, bet to ved pati ķeizariene un Romas karalis*; un krievi — ha! — krievi atkāpsies. Bet angļi nekur neradīs žēlastību, tādēļ ka uz saviem sasodītajiem pontoniem tik ļauni apgājās ar mūsu drosminiekiem. Paraugieties, te stāv melns uz balta! Tas ir viņa majestātes imperatora un karaļa uzsaukums! — sacīja jaunatklātais Napoleona piekritējs, un, izrāvis papīru no kabatas, Izidors nikni iegrūda to savam pavēlniekam sejā, noraudzīdamies uz tresotajiem svārkiem un citām vērtībām kā uz drošu laupījumu.

Džozs vēl nelikās nopietni pārbiedēts, taču prāts viņam mierīgs gan vairs nebija.

— Pasniedziet manus svārkus un cepuri, ser, — viņš pavēlēja, — un nāciet līdzi! Iešu pats noskaidrot, cik daudz taisnības jūsu nestajās ziņās.

Izidors vai plīsa aiz niknuma, ka Džozs velk mugurā tresotos svārkus.

— Milordam gan nevajadzētu staigāt šādā militārā tērpā, — viņš aizrādīja. — Franči esot nozvērējušies nepalaist sveikā nevienu britu karavīru.

— Klusējiet, muļķi! — Džozs uzkliedza vēl joprojām apņēmīgi un nesatricināmi mierīgi bāza roku piedurknē; šīs varonīgās rīcības brīdī viņu pārsteidza Rodona Krolija laulātā draudzene, kura bija ieradusies apciemot Amēliju un ienāca priekšnamā, nepiezvanījusi pie durvīm.

Rebeka, kā vienmēr, bija ģērbusies ļoti glīti un ar labu gaumi; netraucētais miegs pēc Rodona aiziešanas bija viņu atsvaidzinājis. Šodien, kad ikviena šīs pilsētas iedzīvotāja vaigam likās uzspiests visrūgtāko raižu un bēdu zīmogs, tīkami bija noraudzīties viņas rožainajā, smaidīgajā sejiņā. Viņa smējās par neveiklo stāvokli, kādā atrada Džozu, un par krampjainajām kustībām, ar kurām druknais džentlmenis pūlējās-ielīst tresotajos svārkos.

— Vai jūs gatavojaties doties līdzi armijai, mister Džozef? — Rebeka apjautājās. — Vai tad tiešām Briselē vairs nepaliks neviens, kas varētu pasargāt mūs, nabaga sievietes?

Beidzot Džozam izdevās iekļūt svārkos, un viņš nosarcis, murminādams atvainošanās vārdus, panācās pretim daiļajai viešņai. Kā viņa jūtoties pēc šā rīta notikumiem ... un pēc pagājušās nakts nogurdinošās balles?

Mesjē Izidors ieslīdēja sava kunga guļamistabā, aizvākdams pukotos rītasvārkus.

— Cik laipni, ka jūs par to apvaicājaties! — viņa teica, abām rokām saspiezdama Džoza plaukstu. — Cik mierīgs un nosvērts jūs izskatāties, kaut arī visi citi ir pagalam pārbiedēti! Kā klājas mūsu mazajai Emmijai? Šķiršanās laikam gan bija neizsakāmi šausmīga ?

— Briesmīga, — Džozs piekrita.

— Jūs, vīrieši, varat visu panest, — dāma turpināja. — Šķiršanās vai briesmas — tas jums tīrais sīkums. Un tagad atzīstieties, ka gribējāt piebiedroties armijai un pamest mūs likteņa varā. Es zinu, ka gribējāt, — skaidri nojaušu. Es tik ļoti sabijos, kad šī doma man iekrita prātā (jo šad tad, kad palieku viena, domāju par jums, mister Džozef), tādēļ nekavējoties skrēju šurp no visas sirds lūgt jūs neatstāt mūs vienas.

šo runu varētu iztulkot apmēram tā: «Mīļais ser, ja armija ciestu neveiksmi un tai nāktos atkāpties, jums ir loti ērta kariete, kurā ceru atrast arī sev vietu.» Nezinu, vai Džozs tieši tā saprata viņas vārdus. Taču viņš bija pārlieku sarūgtināts par nevērību, ko Rebeka viņam līdz šim izrādīja Briselē. Viņš netika iepazīsti nāts ne ar vienu no Rodona Krolija izcilajiem paziņām, un gandrīz ne reizi viņu neuzaicināja viesībās pie Rebekas, jo kārtīgai kāršu spēlei Džozs bija par biklu, bez tam viņa klātbūtne vienlīdz garlaikoja kā Džordžu, tā Rodonu, kuri, acīm redzot, nevēlējās savām izpriecām nevajadzīgus lieciniekus.

«Ak tā,» Džozs nodomāja, «tagad, kad varu noderēt, viņa nāk pie manis. Kad vairs neviena cila nav pa rokai, viņa atkal atcerējusies veco Džozefu Sedliju!» Taču, lai kādas šaubas pamodās, viņš jutās glaimots, ka Rebeka atzinusi viņa drošsirdību.

Džozs stipri pietvīka un pūlējās izlikties vēl varenāks.

— Gribētos gan paraudzīties, kā iet pa karalauku, — viņš sacīja. — Ikvienam kaut cik drosmīgam cilvēkam pamostos šādā vēlēšanās. Indijā šo to esmu redzējis, taču tam ne tuvu nebija tāds vēriens.

— Jūs, vīrieši, esat gatavi savām izpriecām ziedot visu, — Rebeka teica. — Kapteinis Krolijs šorīt atvadījās no manis tik jautrs, it kā dotos medībās. Kas viņam ko raizēties! Un vai vispār kāds no jums raizējas par sāpēm un mokām, ko izcieš nabaga pamesta sieviete? (Neticu, ka šis lielais, laiskais rīma tiešām būtu-grasījies doties līdzi armijai.) Ak mīļo mister Sedlij, esmu atnākusi smelties mierinājumu un atbalstu. Visu rīta cēlienu pavadīju, uz ceļiem nometusies. Es drebu, jau iedomājoties vien tās neaprakstāmās briesmas, kurām pakļauti mūsu vīri, draugi, mūsu drosmīgais karaspēks un sabiedrotie. Atnācu še meklēt patvērumu, un ko es atradu? — Pēdējais draugs, kas vēl man palicis, grasās mesties šo drausmīgo nolikumu virpulī.

— Mīļā kundze, — Džozs atbildēja, kļūdams pieļāvīgāks,— neuztraucieties! Teicu tikai, ka labprāt ielu, — un kuram anglim gan to negribētos darīt? Bet pienākums mani aiztur šeit — es taču nevaru pamest šo nabaga nelaimīgo, — Un viņš ar pirkstu norādīja uz blakus istabas durvīm, aiz kurām mitinājās Amēlija.

— Labais, cēlais brālis! — iesaucās Rebeka, spiezdama kabatas lakatiņu pie acīm un ieelpodama odekolonu, ar ko tas bija sasmaržots. — Esmu bijusi netaisnīga — jums tomēr ir sirds. Bet man šķita, ka jums tās nav.

— Ak, goda vārds! — Džozs piekrita un tā kā grasījās uzlikt roku lai vietai, kur atrodas sirds. — Jus patiešām esat netaisnīga, pavisam netaisnīga . .. mana mīļā misis Krolija.

— Tiešām gan, jo tagad jūsu sirds ir uzticīga māsai. Taču es atceros, ka vēl pirms diviem gadiem ... šī sirds mani piekrāpa! — Rebeka čukstēja un mirkli cieši raudzījās Džozā, bet tad novērsa skatienu un palūkojās ārā pa logu.

Džozs pietvīka gluži sarkans. Orgāns, kura trūkumā Rebeka viņu bija apvainojusi, sāka strauji dauzīties. Viņš atcerējās tās dienas, kad bija bēdzis no Rebekas, un kaisli, kas kādreiz viņā

bija uzliesmojusi, — dienas, kad viņš vizināja Rebeku savā karietē, kad tā šūdināja viņam zaļo naudas maciņu un kad viņš stundām ilgi sēdēja, aizrautīgi vērdamies tās baltajās rociņās un mirdzošajās acis.

— Zinu, ka jūs uzskatāt mani par nepateicīgu, — Rebelca turpināja klusā, trīcošā balsī, atiedama no loga un vēlreiz uzlūkodama Džozu. — Jūsu vienaldzība, jūsu izturēšanās pēdējā laikā — un arī šodien, man ienākot, kad jūs pat nevēlējāties uz mani paskatīties, — viss to gaiši pierāda. Bet vai man nebija iemesla izvairīties no jums? Lai jūsu sirds atbild uz šo jautājumu! Varbūt jums šķiet, ka manam vīram bija liels prieks jūs uzņemt mūsu namā? Vienīgie nelaipnie vārdi, ko no viņa esmu dzirdējusi (tas nu man jāsaka kapteinim Krolijam par godu), tika teikti jūsu dēļ ... un tie bija ļauni vārdi, ļoti ļauni vārdi.

— Žēlīgais dievs! Ko es esmu izdarījis? — iesaucās Džozs, prieka un mulsuma pārņemts. — Ko esmu izdarījis tādu . . . tādu . . .

— Vai tad greizsirdība nav itin nekas? — jautāja Rebeka. — Viņš mani moka jūsu dēļ. Bet, lai arī kas būtu kādreiz bijis ... visa mana sirds pieder viņam. Tagad esmu bez vainas. Tā taču ir, mister Sedlij?

Džozam pārskrēja sajūsmas tirpas, uzlūkojot savas pievilcības upuri. Daži veikli vārdi, pāris zīmīgu, maigu skatienu, un viņa sirds no jauna uzliesmoja, un visas šaubas un aizdomas tika piemirstas. Vai gan kopš Zālamana laikiem sievietes nav spējušas izmuļķot un apvest ap stūri arī daudz gudrākus vīriešus?

«Pat ja notiktu pats ļaunākais,» Bekija nodomāja, «mana aizbraukšana ir nodrošināta un cs ekipāžā ieņemšu vietu viņam pie labās rokas.»

Nav zināms, līdz kādiem mīlestības un padevības apliecinājumiem misteru Džozefn būtu novedušas viņa satrauktās kaislības, ja šai brīdī no jauna neparādītos sulainis Izidors, kurš ķērās pie kārtējiem mājas darbiem. Džozs, patlaban grasīdamies izdvest atzīšanos, tik tikko nenosmaka aiz pāri plūstošām jūtām, kuras nu bija spiests apslāpēt. Arī Rebeka nolēma, ka laiks doties mierināt mīļoto Amēliju.

— Au revoirl^54 — viņa sacīja, pamezdama misteram Džoze-fam gaisa skūpstu, un klusu pieklauvēja pie viņa māsas durvīm. Kad Rebeka iegāja Amēlijas istabā un aizvēra aiz sevis durvis,

Džozs atslīga krēslā, stīvi blenzdams vienā punktā, un ņēmās briesmīgi elst un pūst.

— Svārki milordam ir pārāk šauri, — Izidors ieteicās, vēl joprojām nenovērsdams acis no tresotā apģērba gabala, taču saimnieks to nesadzirdēja, jo domas viņam maldījās tālumā; brīžiem viņš satraukumā aizsvilās, iedomādamies apburošo Rebeku, brīžiem sarāvās vainas apziņā, gara acīm skatīdams greizsirdīgo Rodonu Kroliju ar draudīgi uzgrieztajām ūsām un baismīgajām, divkauju pistolēm, kas jau gaida pielādētas, ar uzvilktiem gaiļiem.

Rebekas ierašanās lika Amēlijai šausmās satrūkties. Tā izrāva viņu no sapņiem un atsauca atmiņā iepriekšējās dienas nolikumus. Bailēs par nākotni Amēlija bija aizmirsusi ir Rebeku, ir greizsirdību — visu, tikai ne to, ka vīrs aizbraucis un pakļauts dzīvības briesmām. Iekams bezbailīgā šīszemes būtne nepārkāpa slieksni un, atšāvusi aizšaujamo, nepadzina burvju varu, arī mēs neuzdrošinājāmies ieiet šajā bēdu pilnajā istabā. Cik ilgi nabadzīte bija tupējusi, uz ceļiem nometušies! Cik daudz garu stundu pavadījusi mēmās lūgšanās un bezgalīgā izmisumā! Spīdošu kauju un uzvaru apraksti kara hronikās nemēdz mums par to stāstīt. Tie būtu pārlieku necili skati greznajā kopējās izrādes ainā; un tā mēs uzvaras kora līksmajās gavilēs nesadzirdam ne atraitnes raudas, ne mātes vaimanas. Taču vai ir bijis tāds laiks, kad viņas nav raudājušas — šīs pazemīgās cietējas ar salauztajām sirdīm, kuru protestu mēs nespējam sadzirdēt uzvaras gaviļu saucienos?

Pēc pirmā šausmu brīža, kad Rebekas zaļās acis uzdzirkstīja tik tuvu un tā pati, zīdam čaukstot un rotām vizuļojot, atplestām rokām metās apkampt draudzeni, Amēliju pārņēma dusmas, viņas neizsakāmi bālā sejiņa pietvīka, un pēc mirkļa viņa atbildēja Rebekas skatienam tik nesatricināmā mierā, ka sāncense jutās pārsteigta un zināmā mērā pat samulsusi.

— Mana mīļā Amēlija, tu taču esi pavisam slima, — viešņa teica, sniegdama Amēlijai roku. — Kas noticis? Nekur nespēju rast mieru, pirms neuzzināju, kā tev klājas.

Amēlija atrāva roku, — nekad vēl savā mūžā šī maigā dvēsele nebija atteikusies noticēt līdzjūtības un mīlestības apliecinājumiem un allaž bija tiem atbildējusi. Taču šoreiz, trīcēdama pie visām miesām, viņa atrāva savu roku.

— Kādēļ tu nāci šurp, Rebeka? — viņa vaicāja, joprojām lielām acīm nopietni raudzīdamās viešņā. Sie skatieni Rebeku mulsināja.

«Laikam viņa būs redzējusi, ka Osborns man ballē pasniedza vēstuli,» Rebeka nodomāja.

— Neuztraucies, mīļā Amēlija! — viņa sacīja, nolaidusi acis.

— Atnācu tikai paraudzīties, vai es nevarētu . . . vai tev kas nekait?

— Bet vai tev kaat kas kait? — Amēlija jautāja. — Iedrošinos teikt, ka itin nekas. Tu taču nemīli savu vīru. Ja tu viņu mīlētu, tu tagad neatrastos šeit. Saki man, Rebeka, — vai esmu kādreiz bijusi nelaipna pret tevi?

— Nekad, Amēlija, tas tiesa, — galvu nepaceldama, atbildēja Rebeka.

— Kad tu biji gluži nabaga, kas tevi draudzīgi pieņēma? Vai es tev nebiju kā māsa? Tu mūs redzēji daudz laimīgākos laikos, kad Džordžs vēl nebija mani apprecējis. Es viņam toreiz biju viss, jo vai gan citādi viņš būtu atteicies no mantas un ģimenes, lai aiž cēlsirdības padarītu mani laimīgu? Kādēļ tu nostājies starp mani un manu mīlestību? Kas tevi sūtījis šķirt tos, ko dievs savienojis, un atņemt mana mīļotā — mana vīra sirdi? Vai tu tici, ka spētu viņu mīlēt tā kā es? Viņa mīlestība man ir viss. Tu to zināji un gribēji viņu man nolaupīt. Kauns, Rebeka! Tu esi slikta, ļauna sieviete — negodīga draudzene un negodīga sieva!

— Amēlija, zvēru pie dieva, ka sava vīra priekšā esmu bez vainas, — novērsdamās teica Rebeka.

— Bet vai tu, Rebeka, arī manā priekšā esi bez vainas? Tev neko neizdevās panākt, taču tu pūlējies kā vien spēdama. Pajautā savai sirdij, — vai tā ir vai nav?

«Tātad viņa neko nezina,» Rebeka nodomāja.

— Viņš atgriezās pie manis. Es zināju, ka viņš atgriezīsies. Zināju, ka nekādas viltības, nekādi glaimi nespēs viņu ilgi no manis atturēt. Zināju, ka viņš atgriezīsies. Lūdzos tik cieši, ka viņam bija jāatgriežas.

Nabadzīte izrunāja šos vārdus ar lādu sajūsmu un pārliecību, kādu Rebeka vēl nekad nebija pieredzējusi, tādēļ viņa uzskatīja par labāku klusēt.

— Bet ko es tev esmu nodarījusi, — Amēlija turpināja vēl žēlākā balsī, — lai tev vajadzētu censties inan viņu atvilt? Tikai sešas nedēļas viņš ir mans. Tu gan to varēji man aiztaupīt, Rebeka. Taču kopš pašas pirmās mūsu laulības dienas tu nāci un centies visu samaitāt. Tagad nu viņš ir projām, un tu esi ieradusies, lai noraudzītos manās ciešanās, jā? — viņa turpināja.

— Pēdējo divu nedēļu laikā tu mani esi padarījusi pietiekami nelaimīgu, vismaz šodien varēji mani pasaudzēt.

— Es ... es ... nekad neesmu šurp nākusi, — Rebeka iebilda, un tā tiešām bija taisnība.

— Nē. Uz šejieni tu neesi nākusi. Toties tu viņu vilināji projām. Varbūt ari tagad tu esi atnākusi, lai man viņu atņemtu? — Amālija turpināja jau neiecietīgāk. — Viņš bija šeit, bet nu ir projām. Tur uz tā paša dīvāna viņš sēdēja. Neiedrošinies tam pieskarties! Te mēs sēdējām un runājām. Sēdēju viņam klēpi, apskāvusi viņu, un mēs abi skaitījām «Mūsu tēvs». Jā, viņš bija šeit, bet atnāca tie un viņu aizveda, taču viņš man apsolīja atgriezties.

— Viņš atgriezīsies, mīļā, — pret savu gribu aizkustināta, sacīja Rebeka.

— Paraugies, — Amēlija iesaucās, — šī ir viņa josta! Skaista krāsa, vai ne? — Un, pacēlusi bārkstis pie lūpām, viņa tās noskūpstīja. Josta bija jau kopš paša rīta apsieta Amēlijai ap vidu. Gan dusmas^ gan greizsirdība, pat sāncenses klātbūtne, acīm redzot* bija aizmirsta. Klusēdama, gandrīz jau ar smaidu sejā viņa piegāja pie gultas un sāka glāstīt Džordža spilvenu.

Rebeka, nebilzdama ne vārda, izgāja no istabas.

— Nu, kā klājas Amēlijai? — apjautājās Džozs, joprojām zvilnēdams krēslā.

— Kādam vienmēr jāuzturas viņas tuvumā, — Rebeka sacīja. — Man šķiet, ar viņu ir pavisam ļauni. — Un Rebeka gaužām nopietna aizgāja, atteikdama Džoza ielūgumu palikt uz agrīnām pusdienām, ko viņš jau bija pasūtījis.

Pēc dabas Rebeka bija labsirdīga un izpalīdzīga, un Amēlija viņai bija kļuvusi tuvāka nekā jebkad agrāk. Pat tās skarbie, pārmetumu pilnie vārdi šķita glaimojoši — tie skanēja kā uzvarētās vaidi. Sastapusi misis O’Dāudu, kuru dekāna sprediķi ne vismazākā mērā nebija spējuši nomierināt un kura visai skumīga klaiņoja pa parku, Rebeka to uzrunāja, un majora sieva jutās gaužām pārsteigta, jo nebija radusi saņemt šādus laipnības pierādījumus no Rodona Krolija laulātās draudzenes. Pastāstījusi, ka nabaga mazā misis Osborna nonākusi galīgā izmisumā un aiz bēdām gandrīz zaudējusi prātu, Rebeka sūtīja lādzīgo īrieti tiešā ceļā pie Amēlijas, lai tā mēģinātu nomierināt savu mīluli.

— Man pietiek pašai savu raižu, — misis O’Dauda enerģiski sacīja, — un es domāju, ka nabaga Amēlijai šodien sabiedrība nepavisam nav vajadzīga. Bet, ja viņai klājas tik ļauni, kā jūs sakāt, un jums nav laika uzkavēties pie viņas, kaut arī allaž esat viņu tik ļoti mīlējusi, skaidrs, ka es lūkošu kaut ko darīt viņas labā. Nu tad esiet sveicināta, kundze! — Un ar šiem vārdiem dāma ar glauno «repetīcijas pulksteni», galvu atmetusi, atvadījās no misis Krolijas, kuras labvēlību nekad nebija centusies iekarot.

Bekija ar smaidu uz lūpām noraudzījās, kā misis O’Dauda aizsoļo. Viņai piemita sevišķi asa humora izjāta, un partiskais skatiens*, ar kuru aizejošā misis O'Dauda pār plecu apveltīja misis Kroliju, gandrīz pilnīgi izkliedēja viņas nomākto garastāvokli.

«Visu cieņu, cēlā kundze, priecājos redzēt jūs tik jautru,» Pegija nodomāja. «Jūs jau nu nekādā ziņā savas acis aiz bēdām neizraudāsiet.» Un viņa naskiem soļiem devās uz misis Osbornas dzīvokli.

Nabadzīte vēl joprojām gandrīz bez prāta aiz bēdām stāvēja pie gultas, kur Rebeka viņu bija atstājusi. Majora sieva, garā daudz spēcīgāka sieviete, pielika visas pūles, lai nomierinātu jauno draudzeni.

— Jāsaņemas, Amēlija mana mīļā, — viņa laipni sacīja, — vīrs nedrīkst jūs atrast uz slimības gultas, kad pēc uzvaras aicinās jūs līdzi. Jūs taču neesat vienīgā sieviete, kuras liktenis šobrīd nodots dieva rokās.

— Zinu. Zinu, ka esmu vāja un nekam nederīga, — Amēlija atbildēja.

Viņa it labi apzinājās savu vājumu. Apņēmīgās draudzenes klātbūtne viņu stiprināja, un viņa sāka justies daudz labāk. Abas dāmas pavadīja kopā laiku līdz pulksten diviem, un viņu sirdis nepameta kolonu, kas soļoja arvien tālāk un tālāk. Briesmīgas šaubas un sāpes — lūgsnas, bailes un neizsakāmas bēdas gāja līdzi pulkam. Tie bija mesli, ko karam maksāja sievietes. Karš prasa savu tiesu no ikviena — vīrieši maksā ar asinīm, sievietes — ar asarām.

Pustrijos mistera Džozefa ikdienas dzīvē atgadījās sevišķi svarīgs notikums — bija pienācis pusdienu laiks. Lai karavīri cīnās un krīt kaujaslaukā, Džozam jāēd pusdienas. Viņš ienāca Amālijas istabā paraudzīties, vai neizdosies māsu iekārdināt ar maltīti.

— Nu pamēģini, — viņš sacīja, — zupa tiešām izdevusies pamatīga. Pamēģini gan, Emmij! — Un viņš noskūpstīja māsai roku. Sengadus viņš nebija to darījis — vienīgi tās laulību dienā.

— Tu esi ļoti labs un jauks, Džozef, — Amēlija teica. — Jūs visi esat labi, taču esi tik laipns un ļauj man šodien palikt vienai savā istabā.

Toties misis O’Daudai zupas smarža šķita visai patīkama, un viņa nolēma paciest mistera Džoza sabiedrību. Un tā nu viņi abi sēdās pie azaida galda.

— Dievs svētī maltīti! — svinīgi teica majora sieva; viņa iedomājās par savu lādzīgo Miku — kā tas jāj pulka priekšgalā. — Mūsu nabaga zēniem gan šodien diez kādas pusdienas neiznāks, — viņa nosūkstījās un tad filozofiskā mierā ķērās pie karotes.

Ar katru kumosu Džoza gars kļuva mundrāks. Viņš izteica vēlēšanos iedzert uz pulka veselību un bija gatavs izdomāt vienalga ko, lai tikai būtu iemesls pacelt šampanieša kausu.

— Iedzersim par O’Daudu un par varonīgo X pulku, — viņš ierosināja, galanti palocīdamies viešņai. — Nu ko, misis O’Dauda? Ielejiet misis O’Daudai, Izidor!

Taču Izidors pēkšņi satrūkās, un majora sievai izkrita no rokām nazis un dakšiņa. Istabas logi bija atvērti, un no dienvidu puses pāri saules apmirdzētajiem jumtiem atplūda tāla, neskaidra dunoņa.

— Kas tad tas? — Džozs iejautājās. — Kādēļ tu, nelieti, nepiepildi glāzes?

— C’est le feul^1 — par atbildi iebrēcās Izidors, izskriedams uz balkona.

— Dievs, stāvi mums klāt, tie taču lielgabali! — sauca misis O’Dauda, pielēkdama kājās un arī mezdamās pie loga.

Tūkstošiem bālu, norūpējušos seju lūkojās pa citiem logiem. Un drīz vien šķita, ka visa pilsēta izgājusi ielās.

XXXII NODAĻA, KURA DŽOZS METAS BĒGT UN KARAM PIENĀK BEIGAS

Mēs, mierīgās Londonas iedzīvotāji, nekad neesam piedzīvojuši tādu steigu un satraukumu, kādu nācās pārciest Briselei, un lai dievs dod nemūžam to arī nepiedzīvot! Ļaužu pūļi steidzās uz Namiras vārtiem, no kurienes atskanēja dunoņa, un daudzi pat devās ārā uz lielceļu, lai ātrāk saņemtu vēstis no armijas. Visi iztaujāja cits citu par jaunākajiem notikumiem, un pat cēlie angļu lordi un lēdijas nolaidās no saviem augstumiem, lai uzrunātu nepazīstamus ļautiņus. Franču piekritēji, aiz sajūsmas vai prātu zaudējuši, pareģoja drīzu imperatora uzvaru. Tirgoņi [55]

noslēdza veikalus un iznāca ielās, lai pievienotos daudzbalsīgajam, satraukuma pilnajam korim. Sievietes steidzās uz baznīcām, drūzmējās kapelās un, ceļos nometušās, lūdza dievu uz kāpnēm un ietves. Kanonādes duna negribēja rimties. Un tad pēkšņi karietes ar ceļotājiem atstāja pilsētu, joņodamas cauri Gentes vārtiem. Franču piekritēju pareģojumi sāka piepildīties.

— Viņš jau sašķēlis armiju divās daļās, — sacīja vieni.

— Viņš nāk tiešā ceļā uz Briseli. Viņš sakaus angļus un jau šovakar būs klāt, — runāja otri.

— Viņš sakaus angļus, — Izidors brēca savam kungam, — un jau šovakar būs klāt!

Izidors neatlaidīgi skraidīja ārā un iekšā, allaž atgriezdamies ar jaunām nelaimes vēstīm. Džoza seja kļuva aizvien bālāka. Resnuli pārņēma neizteicamas šausmas. Pat izdzertais šampanietis nespēja iedvest drosmi. Saule vēl nebija norietējusi, kad Džoza satraukums sasniedza tādu pakāpi, ka viņa draugs Izidors jutās pilnīgi pārliecināts, — nu gan tresotie svārki viņam tikpat kā rokās.

Sievietes visu šo laiku uzturējās savā istabā. Kādu brīdi ieklausījusies šāvienu dārdos, bezbailīgā majora sieva atcerējās draudzeni blakus telpā un metās pie Amālijas vajadzības gadījumā sniegt mierinājumu. Doma, ka jāpasargā šī nevarīgā, maigā būtne, vēl pavairoja jau tāpat dūšīgās īrietes drosmi. Piecas stundas viņa ne soli neatkāpās no draudzenes, gan pūlēdamās to pārliecināt, gan kaut ko jautru stāstīdama, gan visbiežāk klusībā raidīdama visvarenajam baiļpilnas lūgšanas.

— Ne reizi es neatlaidu viņas roku, — varonīgā dāma vēlāk stāstīja, — līdz saule nebija norietējusi un šāvienu dārdi aprimuši.

Istabene Polīna tuvējā baznīcā, uz ceļiem nometusies, lūdza dievu par son homme ā elle^55.

Kad kanonādes troksnis aprima, misis O'Dauda iznāca no Amēlijas guļamistabas viesistabā, kur Džozs, zaudējis pēdējās drosmes paliekas, sēdēja pie divām iztukšotām pudelēm. Pāris reižu viņš bezgala satraukts bija uzdrošinājies ielūkoties māsas guļamistabā, it kā gribēdams kaut ko sacīt. Taču majora sieva neatstāja savu vietu pie gultas, un Džozs bija spiests, sirdi neatvieglojis, atkāpties. Viņam bija kauns atzīties, ka vēlas bēgt.

Taču, kad misis O’Dauda ienāca viesistabā, kur Džozs pus-

savejo (franc.)

tumsā sēdēja iztukšoto šampanieša pudeļu skumīgajā sabiedrībā, viņš nolēma alklāt tai savu nodomu.

— Misis O’Dauda, — viņš sacīja, — vai jums nevajadzētu palīdzēt Amēlijai saposties?

— Varbūt jūs grasāties doties ar viņu pastaigā? — apjautājās majora laulātā draudzene. — Nekādā ziņā, viņa ir vēl par daudz vārga.

— Es ... es liku sagatavot karieti, — viņš atbildēja, — un . . . un pasta zirgus; Izidors aizgāja tiem pakaļ, — Džozs turpināja.

— Kā tad jūs tā sadomājāt vizināties nakts laikā? — dāma nesaprata. — Vai viņai nav labāk atrasties gultā? Nupat kā noliku viņu pie miera.

— Celiet viņu augšā! — Džozs pavēlēja. — Viņai tūliņ jāceļas augšā, kad es jums saku! — un viņš enerģiski piecirta kāju. — Zirgi ir pasūtīti, vai dzirdat? Zirgi ir pasūtīti. Visam beigas un .. .

.— Un tālāk? — misis O’Dauda apvaicājās.

— Es braucu uz Centi, — Džozs atbildēja. — Visi dodas projām, un arī jums vieta atradīsies. Pusstundas laikā būsim jau ceļā.

Majora sieva uzmeta Džozam neizsakāma nicinājuma pilnu skatienu.

— Nesperšu ne soli no šejienes, iekams O’Dauds nebūs devis ziņu, uz kurieni man doties, — viņa sacīja. — Jūs, ja vēlaties, varat braukt, mister Sedlij, bet, dieva vārds, Amēlija un es — mēs paliksim šeit.

— Viņa brauks! — Džozs iebrēcās, vēlreiz piecirzdams kāju.

Misis O’Dauda, iespiedusi rokas sānos, nostājās guļamistabas

durvīs.

— Nu ko — vai jūs viņu vēlaties aizvest pie mātes, — misis O’Dauda jautāja, — vai arī jums pašam gribas drīzāk pie māmiņas, mister Sedlij? Esiet sveicināts — novēlu laimīgu ceļojumu. ser. Bon voyage', kā mēdz sacīt, un uzklausiet manu padomu — dzeniet nost savas ūsas, pirms tās vēl nav iegrūdušas jūs ķezā.

— Nolāpīts! — Džozs ierēcās gluži vai traks aiz bailēm, niknuma un pazemojuma. Sai brīdī lādēdamies istabā ienāca Izidors.

— Pas cle chevaux, sacrebleu![56] [57] — pārkaitinātais kalps iz-šņāca.

Visi zirgi bija izķerti. Džozs nebija Briselē vienīgais, ko todien savā varā sagrāba panika.

Taču Džoza bailēm, lai cik tās arī šķita briesmīgas un mokošas, vēl pirms rīta ausmas bija lemts pārvērsties galīgā izmisumā. Mēs jau runājām, ka istabenes Polīnas son homme ā elle arī kalpoja armijā, kura bija devusies pretī imperatoram Napoleonam. Viņas mīļotais — beļģu huzārs — bija dzimis briselietis. Sīs nācijas karaspēks šajā karā bija izcēlies ar visu ko, tikai ne ar drošsirdību, un jaunais Van Katsams, Polīnas pielūdzējs, bija pārlieku krietns kareivis, lai nepaklausītu pulkveža pavēlei ņemt kājas pār pleciem. Kad garnizons vēl stāvēja Briselē, jaunais Rēguls* (viņš bija nācis pasaulē revolūcijas laikā) visus savus vaļas brīžus milzum apmierināts bija pavadījis virtuvē pie Polīnas; un šeit arī pirms dažām dienām viņš bija teicis ardievas raudošajai draudzenei un devies kara gaitās, piebāzis kabatas un somu pilnu ar dažnedažādiem gardumiem no tās pieliekamā.

Viņa pulkam karagājiens jau bija aiz muguras. Sis pulks ietilpa divīzijā, ko komandēja Orānijas princis*, un pēc zobenu un ūsu garuma, kā arī pēc greznā ietērpa un bruņojuma Rēguls ar saviem biedriem izskatījās tik varonīgi karotāji, kuriem par godu nudien vērts skandināt kara taures.

Kad Neijs metās virsū sabiedroto priekšpulkiem, ieņemdams pozīciju pēc pozīcijas, pirms vēl britu armijas galvenās daļas, nākdamas no Briseles, nebija mainījušas kaujas norisi pie Katrbrā, beļģu eskadrons, pie kura piederēja arī Rēguls, franču spiests, vislielākajā steigā atkāpās un tika padzīts no pozīcijām, kuras tik veikli bija ieņēmis. Viņu atkāpšanos traucēja vienīgi britu armijas priekšpulks, kas nāca tieši aiz muguras. Tādējādi viņiem neatlika nekas cits kā apstāties, un ienaidnieka kavalērijai (kuras asinskārīgo neatlaidību nav iespējams pieliekami bargi nosodīt) beidzot radās iespēja pietuvoties varonīgajiem beļģiem, taču tie labāk izvēlējās cīniņu ar angļiem nekā ar frančiem un tādēļ, apgriezuši zirgus, izauļoja cauri angļu pulkiem, kas nāca tiem nopakaļus, un izklīda uz visām debess pusēm. Pulks īstenībā vairs neeksistēja. Tā nekur vairs nebija. Nebija arī pulka štāba. Rēguls at-jēdzās daudzas jūdzes no kaujaslauka, gluži viens auļodams zirgā; un kur gan viņam tagad meklēt patvērumu, ja ne virtuvē Polīnas uzticīgajās rokās, kas arī agrāk tik bieži bija sniegušas mierinājumu?

Pulkstenis varēja būt desmit, kad pie mājas, kur Osborni pēc kontinenta paražas aizņēma veselu stāvu, nošķindēja zobens. Pēc tam pie virtuves durvīm atskanēja klauvējiens, un nabaga Polīna, tikko no baznīcas pārnākusi, šausmās gandrīz zaudēja samaņu, kad, atvērdama durvis, ieraudzīja savu nabaga novārgušo huzāru. Viņš bija bāls kā pusnakts viesis dragūns, kas ieradās traucēt Leonoras mieru*. Polīna tik tikko nesāka kliegt, taču viņu atturēja bailes, ka pamodīsies kungi un ieraudzīs šeit viņas draugu. Tādēļ viņa apslāpēja kliedzienu un, ievedusi varoni virtuvē, pacienāja to ar alu un sevišķi izmeklētiem kumosiem no pusdienām, kuras Džozs nebija spējis pat nogaršot. Huzārs, nolikvidēdams pamatīgu daudzumu gaļas un alus, pierādīja, ka nav vis nekāds spoks, un pa starpām pilnu muti izklāstīja savu nelaimes vēsti.

Viņa pulks bija parādījis nepārspējamu drosmi un kādu brīdi atturējis visas varenās franču armijas uzbrukumu. Taču beidzot ienaidnieka pārspēks viņus pārmācis, tāpat kā visu britu armiju. Neijs iznīcinājis pulkus citu pēc cita. Beļģi veltīgi mēģinājuši aizkavēt angļu apkaušanu. Braunšveigieši sagrauti un metušies bēgt. . . viņu hercogs nonāvēts. Tā esot galīga débâcleNabaga huzārs pūlējās noslīcināt bēdas alus plūdos.

Izidors, pa to laiku ienācis virtuvē, bija noklausījies sarunu un steigšus metās pavēstīt to savam kungam.

— Visam beigas! — viņš kliedza Džozam. — Milords hercogs saņemts gūstā; Braunšveigas hercogs nogalināts; britu armija pilnā sparā bēg; izglābies viens vienīgs vīrs, un viņš patlaban atrodas pie mums virtuvē ... nāciet un paklausieties pats!

Tā nu Džozs grīļodamies ietenterēja virtuvē, kur Rēguls vēl joprojām sēdēja uz galda, cieši pieķēries alus pudelei. Pūlēdamies likt lielā visas savas franču valodas zināšanas, kuras, patiesību sakot, bija gaužām trūcīgas, Džozs lūdzās huzāru vēlreiz stāstīt visu no gala. Jo vairāk Rēguls runāja, jo Džoza izmisums pieņēmās spēkā. No visa pulka viņš vienīgais neesot palicis guļam kaujaslaukā. Pats savām acīm viņš redzējis, kā kritis Braunšveigas hercogs, kā bēguši melnie huzāri un kā skotu pulku gar zemi nolikusi lielgabalu uguns.

— Un X pulks? — Džozam gandrīz elpa aizrāvās.

— Sašķaidīts gabalu gabalos, — huzārs atbildēja, bet Polīna pie šiem vārdiem iekliedzās:

— O, mana kundze, ma bonne petite dame^58 [59], — un krita histērijā, spalgi iespiegdamās pa visu māju.

Aiz bailēm nezinādams, kur dēties, misters Sedlijs nesaprata, kā un kur meklēt glābiņu. No virtuves viņš teciņiem vien devās atpakaļ viesistabā, uzmezdams lūdzošu skatienu Amālijas durvīm, kuras misis O’Dauda bija aizcirtusi un aizslēgusi viņam deguna priekšā; tad viņš atcerējās, cik nicinoši šī sieviete bija izturējusies pret viņu, un, īsu brītiņu ausīdamies pastāvējis pie durvīm, nolēma pirmo reizi tai dienā iziet ārā uz ielas. Un tā nu, paķēris sveci, Džozs sāka meklēt cepuri ar zeltīto lentu un atrada to parastajā vietā priekšnamā uz galdiņa zem spoguļa, pie kura allaž, pirms izgāja no mājas, mēdza koķeti sabužināt matus uz priekšu un atbīdīt cepuri krietni uz vienas auss. Ieraduma spēks ir tik liels, ka pat šādā šausmu brīdī Džozs gluži mehāniski sāka čubināties gar matiem un dažnedažādi izgrozīt cepuri. Tad viņš samulsis paraudzījās uz bālo seju spoguli un it īpaši uz ūsām, kas gandrīz septiņu nedēļu laikā, kopš bija nākušas pasaulē, rādījās jo kupli sazēlušas.

«Mani vēl tiešām noturēs par karavīru,» Džozs nodomāja, atcerēdamies Izidora brīdinājumu par to, kāda asinspirts sakāves gadījumā draud britu armijai, tādēļ, iestreipuļojis atpakaļ guļamistabā, viņš sāka pilnā sparā raustīt zvana auklu, aicinādams sulaini.

Izidors ieradās. Džozs bija atslīdzis krēslā—kaklauti norauti, apkakle nolaista, un pats viņš sēdēja, abām rokām satvēris rīkli.

— Coupez-moi, Izidor! — viņš kliedza. — Vite! Coupez-moi/'

Pirmajā brīdī Izidoram šķita, ka kungs sajucis prātā un vēlas,

lai viņam pārgriež rīkli.

— Les moustaches, — Džozs gārdza, — Ies moustaches — coupij, rasi), uitel^60 [61] — Tāda bija Džoza franču valoda — veikli plūstoša, kā jau minējām, taču bez jebkāda sakara ar gramatikas likumiem.

Izidors ar bārdas nazi vienā acumirklī nošņāpa ūsas un neizsakāmā sajūsmā uzklausīja kunga pavēli, lai viņš pievācot cepuri un tresotos svārkus.

— Ne portij ploo — habit militair — bonny — donny a voo, prenny dehors,[62] — tieši lādi bija Džoza vārdi, — tātad svārki un cepure beidzot ir viņa — Izidora īpašums.

Pēc šā cēlā žesta Džozs no saviem krājumiem izmeklējās vien-

kāršus, melnus svārkus ar vesti, apsēja platu, baltu kaklautu un •galvā uzmauca bebrādas cepuri. Ja viņam pa rokai gadītos garīdznieka platmale, viņš nekavēdamies būtu licis to galvā. Taču ari tāpat viņu varēja noturēt par veselīgu, labsirdīgu anglikāņu baznīcas garīdznieku.

— Vennij maintenong, — Džozs turpināja, — siveevij — allij — partij — clong la rool^63 — Ar šiem vārdiem viņš mešus metās lejā pa kāpnēm un atradās jau uz ielas.

Lai gan Rēguls bija nodievojies, ka no sava pulka vai pat no visas sabiedroto armijas palicis vienīgais virs, ko Neijs neesot paguvis sacirst gabalos, izrādījās, ka šis apgalvojums nebūt nav patiess un ka vēl krietnai tiesai iedomāto upuru izdevies izmukt no slaktiņa. Desmitiem Regula biedru atgriezās Briselē un, godprātīgi atzīdamies bēgšanā, iedvesa visai pilsētai pārliecību, ka sabiedrotie ir pilnīgi sakauti. Kuru katru brīdi gaidīja ierodamies frančus, panika turpinājās, un visās malās cilvēki gatavojās laisties lapās.

«Zirgi vairs nav dabūjumi,» šausmās domāja Džozs. Neskaitāmas reizes viņš lika Izidoram apjautāties, vai kādam nav pārdodams vai izīrējams zirgs, taču ar katru noliedzošu atbildi duša viņam aizvien vairāk sašļuka. Vai tiešām būs jāņem kājas pār pleciem? Taču pat bailes nespēja piedabūt šo tūļīgo vīru uz tik rosīgu rīcību.

Gandrīz visas viesnīcas, kurās mitinājās angļi, atradās pretī parkam, un Džozs, baiļu un ziņkārības mākts, citu tādu pašu ļautiņu barā izmisis klaiņāja pa šo kvartālu. Viņš redzēja ģimenes, kam bija vairāk laimējies, — sadabūjuši zirgps, tie joņoja ārā no pilsētas, bet atradās arī tādi paši nelaimīgie kā viņš, kuriem ne kukuļošana, ne lūgšanās nebija līdzējusi, lai apgādātos ar visu, kas nepieciešams bēgšanai. Starp šiem nelaimīgajiem Džozs pamanīja arī lēdiju Beirakrsu ar meitu, kuras sēdēja savā karietē viesnīcas priekšā, — visas mantas bija jau sasaiņotas, un vienīgais šķērslis viņu aizbraukšanai šķita tas pats vilcējspēka trūkums, kas Džozam neļāva izkustēties no vietas.

Arī Rebeka Krolija mitinājās šajā viesnīcā, un viņas attiecības ar Beirakrsu dzimtas dāmām līdz pat šim brīdim bija palikušas gaužām naidīgas. Ja viņām gadījās sastapties uz kāpnēm, milē-dija Beirakrsa izlikās neredzam misis Kroliju un it visur, kur vien tika pieminēts Rebekas vārds, nemitīgi pūlējās nomelnot savu kaimiņieni. Grāfieni šausmināja ģenerāļa Tafto pārlieku draudzīgās attieksmes ar adjutanta sievu. Lēdija Blanša bēga no Rebekas kā no spitālīgās. Vienīgi grāfs pats, kad tam laimējās izkļūt no savu dāmu aizbildnības, slepus centās uzturēt pazīšanos ar misis Kroliju.

Tagad nu Rebekai radās izdevība atriebties nekaunīgajām ienaidniecēm. Viesnīcā nāca zināms, ka kapteiņa- Krolija zirgi palikuši mājās, un, kad sākās panika, lēdija Beirakrsa atļāvās aizsūtīt savu istabeni pie kapteiņa sievas ar viņas gaišības sveicieniem un lūgumu paziņot, cik maksājot misis Krolijas zirgi. Misis Krolija atbildēja ar vēstuli, kurā apliecināja grāfienei cieņu un norādīja, ka neesot radusi kārtot darījumus ar istabenēm.

Sī strupā atbilde lika grāfam personiski ierasties Rebekas apartamentos, taču viņam neveicās labāk kā pirmajam sūtnim.

— Sūtīt pie manis istabeni! — neapvaldītās dusmās kliedza misis Krolija. — Tā tik vēl trūka, lai milēdija Beirakrsa liktu man apseglot zirgus! Kas tad īsti vēlas bēgt — viņas gaišība vai istabene?

Un tā bija visa atbilde, ko grāfs varēja aiznest savai grāfienei.

Taču ko gan cilvēks nedara, vajadzības spiests! Pēc otrā sūtņa neveiksmīgā gājiena grāfiene pati devās pie misis Krolijas. Viņa lūdza minēt zirgu cenu, pat piedāvājās ielūgt Bekiju Beirakrsu namā, ja vien tā viņiem sagādās iespēju atgriezties savā rezidencē. Bet misis Krolija tikai pavīpsnāja.

— Nejūtu ne vismazāko vēlēšanos, lai mani apkalpotu livre-joti muižas pārvaldnieki, — viņa sacīja, — turklāt visticamākais, ka jūs nekad tur neatgriezīsieties — vismaz jau nu ar dimantiem ne. Tos paņefūs franči. Jau pēc divām stundām viņi būs šeit, un es tai laikā atradīšos pusceļā no Gentes. Savus zirgus jums nepārdošu, nē, pat ne par abiem vislielākajiem dimantiem, kas rotāja jūsu gaišību ballē.

Lēdija Beirakrsa trīcēja aiz dusmām un bailēm. Dimanti bija iešūti viņas tērpā un paslēpti milorda polsteros un zābakos.

— Dimanti atrodas bankā, un zirgus es tā kā tā dabūšu„ muļķe jūs tāda! — viņa sacīja.

Rebeka smējās viņai tieši sejā. Satrakotā grāfiene noskrēja lejā un iesēdās karietē; istabene, kurjers un pašas vīrs vēlreiz tika trenkāti pa visu pilsētu pēc zirgiem, un bēdīgi klātos tam, kurš atgrieztos pēdējais! Viņas gaišība bija cieši nolēmusi doties ceļā to pašu mirkli, līdzko būs sadabūti zirgi, — vienalga, ar vīru vai bez vīra.

Rebeka ar lielu gandarījumu nolūkojās uz milēdiju karietē bez zirgiem, ne brīdi nenolaizdama acis no viņas gaišības un skaļā balsī apraudādama tās nožēlojamo stāvokli.

— Nedabūt zirgus! — viņa vaimanāja. — Kaut arī visi dimanti sašūti karietes spilvenos! Kas gan frančiem būs par ķērienu, kad viņi ieradīsies! Es runāju, protams, par karieti un spilveniem, ne jau nu par pašu lēdiju. — To viņa klāstīja viesnīcniekam, kalpotājiem, viesiem un veselam baram klaidoņu, kas slaistījās viesnīcas pagalmā. Lēdija Beirakrsa bija gatava viņu vai nošaut pa karietes logu.

Izbaudīdama ienaidnieces pazemojuma pilno stāvokli, Rebeka pēkšņi pamanīja Džozu, kurš, ieraudzījis viņu, tiešā ceļā slāja šurp.

Džoza šausmās pārvērstā tuklā seja klaji pauda viņa noslēpumu. Arī viņš taču gribēja bēgt un bija iznācis meklēt vilcējspēku.

«Viņš nopirks manus zirgus,» Rebeka izlēma, «un es pati jāšu uz mazās ķēvītes.»

Džozs pienāca draudzenei klāt un jau simto reizi pēdējās stundas laikā uzdeva jautājumu, vai viņa nezinot, kur ņemt zirgus.

— Ko? Jūs arī taisāties bēgt? — smiedamās vaicāja Rebeka. — Un es domāju, ka jūs esat visu sieviešu aizstāvis, mister Sedlij.

— Es ... es neesmu nekāds karotājs, — Džozs izdvesa.

— Bet Amēlija? Kas uzņemsies aizsargāt jūsu nabaga mazo māsiņu? — Rebeka neatlaidās. — Jūs taču negrasāties viņu pamest?

— Kāds labums viņai no manis, ja ... ja ... ja ierodas ienaidnieks? — Džozs stostījās. — Sievietes saudzēs, bet mans kalps stāsta, ka vīriešus viņi, šie gļēvie nelieši, esot nozvērējušies vajāt bez žēlastības.

— Briesmīgi! — iesaucās Rebeka, priecādamās par Džoza apjukumu.

— Turklāt es nemaz negrasos pamest Amēliju! — viņš iesaucās. — Viņa neliks pamesta. Viņai ir vieta manā karietē, un arī jums vieta atradīsies, misis Krolija, ja vien jūs gribēsiet braukt un ja mēs sadabūsim zirgus, — viņš nopūtās.

— Man ir divi zirgi pārdodami, — dāma darīja zināmu.

Džozs tikko noturējās, nemeties viņas apkampienos.

— Gādājiet šurp ratus, Izidor! — viņš sauca. — Mēs esam atraduši . . . esam atraduši. . . zirgus.

— Mani zirgi vēl nekad nav tikuši jūgti, — dāma piemetināja. — Svilpis sasitīs ratus lupatu lēveros, ja jūs viņu liksiet ilksīs.

— Bet vai viņš būs rāms, ja es jāšu? — Džozs apjautājās.

— Rāms kā jērs un žigls kā zaķis, — Rebeka atbildēja.

— Kā jums šķiet — vai viņš izturēs manu svaru? — Džozs baiļojās. Domās viņš jau sēdēja zirga mugurā, pat neieprātoda-mies par nabaga Amēliju. Bet kurš cilvēks, kas prot novērtēt darījumus ar zirgiem, spētu pretoties šādam kārdinājumam?

Par atbildi Rebeka ieaicināja Džozu istabā, un viņš sekoja tai gluži bez elpas aiz nepacietības ātrāk noslēgt darījumu. Laikam gan neviena pusstunda visā Džoza mūžā nav maksājusi tik dārgi. Rebeka, vērtēdama savu preci gan ar Džoza dedzīgo vēlēšanos ātrāk to iegūt savā īpašumā, gan arī ar lielo pieprasījumu, uzsita zirgiem tik neticamu cenu, ka pat lētticīgais Džozs satrūkās. Viņa pārdošot vai nu abus, vai nevienu, — Rebeka apņēmīgi paziņoja. Rodons viņai noteicis neatdot tos lētāk par nule minēto cenu. Lords Beirakrss tur lejā ar prieku maksājot viņai tādu naudu ... un, lai kā viņa mīlot un cienot Sedliju ģimeni, dārgajam misteram Džozefam esot jāsaprot, ka nabaga ļautiņiem arī no kaut kā vajagot dzīvot . . . Tsi sakot, neviens cits veikalnieciskos darījumos nespētu tik mīļi, bet reizē arī tik noteikti palikt pie sava.

Kā jau to varēja iedomāties, Džozs galu galā piekrita. Summa, ko nācās maksāt, bija tik pamatīga, ka viņam vajadzēja lūgt kādu laiku pagaidīt; tā bija tik pamatīga, ka Rebekai kļuva par veselu nelielu īpašumu, un viņa ātri aprēķināja, ka ar šo naudu un to, ko ieņems par Rodona mantām, viņa kļūs ne no viena neatkarīga un varēs droši raudzīties sejā sūrajam atraitnes liktenim.

Pāris reižu tai dienā arī viņa bija domājusi par bēgšanu. Taču saprāts sniedza daudz gudrāku padomu.

«Ja nu atnāk franči,» Bekija apsvēra, «ko viņi var padarīt nabaga virsnieka atraitnei? Muļķības! Laupīšanu un aplenkumu laiks pagājis. Mums atļaus mierīgā garā braukt mājās, vai arī ar saviem glītajiem, nelielajiem ienākumiem varu tīri labi dzīvot ārzemēs.»

Džozs un Izidors pa to laiku devās uz staļļiem apraudzīt tikko nopirktos zirgus. Džozs pavēlēja kalpam nekavējoties tos apseglot. To pašu nakti, to pašu stundu viņš jāšot projām. Un viņš atstāja kalpu darbojamies gar zirgiem un pats gāja mājās posties ceļam. Visam jānotiek slepeni. Savā istabā viņš ieies pa sētas durvīm. Labāk jau nesastapties ar misis O’Daudu un Amēliju un nebilst tām ne vārda, ka viņš nolēmis bēgt.

Kad Džozs bija salīdzis ar Rebeku un zirgi bija apskatīti un nopētīti, gandrīz jau atkal ausa rīts. Taču, kaut arī pusnakts sen pāri, pilsēta vēl negāja pie miera — neviens nelikās gulēt, māju logos dega gaisma, cilvēki pulcējās durvju priekšā, ielas mudžēt mudžēja. No mutes mutē klīda visneiespējamākās baumas. Vieni vēstīja, ka prūši esot pilnīgi sakauti, otri apgalvoja, ka angļiem klājoties plāni un tie pagalam iznīcināti, trešie zināja stāstīt, ka angļi droši turoties savās pozīcijās. Un tieši šīs pēdējās runas šķita jo brīdi jo vairāk pamatotas. Franči vēl nerādījās. Noklīduši karavīri nāca no frontes, nesdami arvien labvēlīgākas vēstis. Beidzot Briselē ieradās kāds adjutants ar ziņu komandantam, kurš nekavējoties pa visu pilsētu izsūtīja oficiālu ziņojumu, ka sabiedroto spēki pie Katrbrā guvuši ievērojamus panākumus un Neija vadītie franči pēc sešas stundas ilgas kaujas pilnīgi atsisti. Adjutants laikam bija atjājis pa to laiku, kamēr Rebeka ar Džozu kārtoja darījumu vai arī kamēr Džozs aplūkoja pirkumu. Kad misters Sedlijs atgriezās viesnīcā, tās durvju priekšā pulcējās neskaitāmi šā nama iemītnieki, apspriezdami jaunākās ziņas; neviens nešaubījās par šo ziņu patiesīgumu. Un Džozs steidzās pavēstīt jaunumus savām aizbildināmajām dāmām. Viņš uzskatīja, ka būtu lieki runāt par to, kā grasījies tās pamest, kā pircis zirgus un kādu cenu par tiem samaksājis.

Taču uzvara vai zaudējums šķila tīrais sīkums tām, kas visu laiku bija domājušas tikai par savu mīļoto drošību. Amēlija, izdzirdējusi par uzvaru, satraucās vēl vairāk. To pašu brīdi viņa gribēja steigties uz karalauku. Asarām acīs viņa lūdzās brāli nākt līdzi. Šaubas un izbailes sasniedza augstāko pakāpi, un nabaga meitene, garas stundas pavadījusi mēmā sastingumā, kā neprātīga sāka plosīties un mētāties šurpu turpu, — cik nožēlojams skats! Neviens no vīriem, kas piecpadsmit jūdžu attālumā ievainoti locījās sāpēs kaujaslaukā, kur tik daudz drosmīgo bija nolikuši savu galvu, — neviens no šiem vīriem neizcieta tādas mokas kā šī bez vainas karam par upuri kritusī nabaga nelaimīgā. Džozs nespēja noraudzīties māsas ciešanās. Viņš pameta Amēliju tās varonīgās draudzenes rokās un pats vēlreiz izgāja viesnīcas priekšā, kur ļaudis pūļiem vien vēl joprojām kavējās sarunādamies, gaidīdami jaunas ziņas.

Bija jau liela diena, bet cilvēki vēl aizvien stāvēja turpat, un tad no karalauka sāka nākt jaunas vēstis, kuras šurp nesa šīs lielās spēles tiešie līdzdalībnieki. Pilsētā ieplūda furgoni un gari zemnieku rati, pilni ar ievainotajiem; no tiem atskanēja briesmīgi vaidi, un bālas, izmocītas sejas skumji raudzījās no salmiem. Džozs Sedlijs mokošā ziņkārē pievērsa skatienu kādiem ratiem, no kuriem nāca drausmīgi vaidi, — pārmocītie zirgi tik tikko spēja pavilkt vezumu.

— Stāt! Stāt! — no salmiem atskanēja vārga balss, un rati apstājās iepretim mistera Sedlija viesnīcai.

— Tas ir Džordžs, es zinu, ka tas ir viņš! — iesaucās Amālija, bāla, atrisušiem matiem izskriedama uz balkona. Taču tas nebija Džordžs, tikai vēstis par viņu.

Ratos gulēja nabaga Toms Stabls, kurš pirms divdesmit četrām stundām lepni izsoļoja no Briseles, nesdams pulka karogu, ko pēc tam kaujaslaukā varonīgi aizstāvēja. Kāds franču ulāns bija iedūris šķēpu jaunajam leitnantam kājā, taču vēl krizdams viņš neizlaida karogu no rokām. Kaujai beidzoties, nabaga zēnam sameklēja ratos vietu un nogādāja viņu atpakaļ Briselē.

— Mister Sedlij, mister Sedlij! — vārgā balsī sauca ievainotais, un Džozs gluži sabijies piegāja Tam klāt. Pirmajā brīdī viņš saucēju nebija pazinis.

Mazais Toms Stabls pastiepa pretī karsto, nespēcīgo rociņu.

— Mani šeit pieņems, — viņš sacīja. — Osborns .. . un . . . un Dobins teica, ka pieņemšot; šim vīram iedodiet divus napo-leonus ... mana māmiņa jums atmaksās.

Visas šīs ratos nogulētās garās, mokošās stundas brašā zēna domas bija klīdušas pa tēva mājām — mācītāja muižā, ko viņš bija pametis tikai pirms pāris mēnešiem, un šais murgos Toms reizēm aizmirsa sāpes.

Viesnīca bija liela, cilvēki laipni, un visi ievainotie no šiem ratiem tika ienesti istabās un noguldīti gultās. Jauno leitnantu uznesa augšā Osbornu dzīvoklī. Amēlija un majora sieva, tiklīdz no balkona pazina Stablu, bija steigušās lejā pie viņa. Varat iedomāties, ko pārdzīvoja abas sievietes, kad tām tika pastāstīts, ka šī diena laimīgi galā un viņu vīri sveiki un veseli; kā Amēlija mēmā sajūsmā krita draudzenei ap kaklu, kā, ceļos nometusies, raidīja pret debesīm kaislas sajūsmas pilnas lūgšanas, pateikdamās visvarenajam par vīra izglābšanu.

Sājā drudžainajā nervu saprindzinājumā neviens ārsts mūsu jaunajai dāmai nespētu parakstīt dziedinošākas zāles par to mierinājumu, ko sniedza nejaušs gadījums. Viņas abas ar misis O’Daudu neatgāja ne soli no ievainotā jaunekļa, kurš cieta stipras sāpes, un tā nu, aizņemta ar jauno pienākumu, Amēlija vairs nevarēja nodoties savām pašas bēdām, ne arī pa ieradumam mocīties baisās priekšnojautās. Jaunais pacients vienkāršos vārdos izstāstīja dienas notikumus un aprakstīja varonīgā X pulka kaujas. Viņi bija smagi cietuši. Kaujaslaukā palikuši daudzi virsnieki un kareivji. Pulkam dodoties triecienā, majoram ticis nošauts zirgs, un visi jau domājuši, ka O’Dauds kritis un Dobinam jāuzņemas majora pienākumi, bet, kad viņi pēc kaujas atgriezušies savās pozīcijās, majors atrasts sēžam uz Pirama līķa un stiprināmies no karavīra pudeles. Kapteinis Osborns nogalinājis l'ranču ulānu, kurš bija sadūris leitnantu kājā. Pie šiem vārdiem Amēlija tik briesmīgi nobāla, ka misis O’Dauda pārtrauca jaunekļa stāstu. Kad kauja beigusies, kapteinis Dobins, pats būdams ievainots, paņēmis Stablu uz rokām un aiznesis pie ārsta un no turienēs uz ratiem, kuri viņu nogādājuši Briselē. Dobins vedējam apsolījis divus luidorus, ja viņš aizbrauks līdz mistera Sedlija viesnīcai pilsētā, pastāstīs kapteiņa Osborna sievai, ka kauja beigusies un tās vīrs sveiks un vesels.

— Tam Viljamam Dobinam nudien laba sirds, — sacīja misis O’Dauda, — kaut arī viņš allaž par mani ņirdz.

Jaunais Stabls apgalvoja, ka visā armijā neatrast otra tāda virsnieka, un nevarēja vien noslavēt vecāko kapteini, tā vienkāršību, laipnību un apbrīnojamo aukstasinību kaujaslaukā. Sos vārdus Amēlija uzņēma gaužām izklaidīgi, viņa klausījās tikai tad, kad runa bija par Džordžu, un, ja arī vīra vārds netika minēts, viņa vismaz domāja par to.

Rūpēs par pacientu un domās par dzirdēto brīnišķīgo izglābšanos otrā diena Amālijai vairs nelikās velkamies tik bezgala gausi. Visā armijā viņai svarīgs bija tikai viens vienīgs cilvēks, un, kamēr tam nekas nekaitēja, karadarbība viņu, jāatzīstas, visai maz interesēja. Ziņas, ko Džozs savāca uz ielas, Amālijai paslīdēja gar ausīm, kaut gan ar tām pilnīgi pietika, lai pagalam satrauktu ne tikai mūsu biklo džentlmeni, bet arī daudzus citus Briselē. Franči patiešām bija atsisti, taču pēc smagas un niknas kaujas, turklāt pretī stājusies tikai viena franču armijas divīzija. Imperators ar galvenajiem spēkiem atradās pie Linjī, kur viņš bija pilnīgi iznīcinājis prūšus, tādējādi gatavodamies tagad sviest visu savu karaspēku pretī sabiedrotajiem. Velingtonas hercogs atkāpās uz galvaspilsētu, un pie tās vaļņiem, iespējams, tikšot izcīnīta smaga kauja, kuras iznākums jau tobrīd šķila vairāk nekā apšaubāms. Velingtonas hercoga rīcībā bija tikai divdesmit tūkstošu britu karavīru, jo vācu armija sastāvēja vienīgi no zemessargiem un par beļģiem vispār nebija vērts runāt; viņa augstībai tad nu ar šo saujiņu jāstājas pretī simt piecdesmit tūkstošiem vīru, kas, Napoleona vadīti, ieradušies Beļģijā. Napoleona vadīti! Kur gan atradīsies tāds karotājs, lai cik arī slavens un izveicīgs, kurš spētu nevienlīdzīgā cīņā uzvarēt Napoleonu?

Džozs drebēdams domāja par visām šīm nepatikšanām. Arī pārējiem briseliešiem neklājās labāk — cilvēki saprata, ka iepriekšējās dienas ciņa bijusi tikai priekšspēle daudz smagākai kaujai, kura nenovēršami nāks. Viena no armijām, kas tika sūtīta pretī imperatoram, bija jau izkaisīta pa visiem vējiem. Nedaudzie angļu karavīri, kuri varbūt spētu pretoties, ies bojā savos posteņos, un uzvarētājs pāri viņu līķiem iesoļos pilsētā. Un laimīgi nebūs tie, kurus viņš tur sastaps! Sabiedrības pārstāvji pulcējās un slepus apspriedās, tika sacerētas adreses, gatavotas telpas, šūdināti trīskrāsaini karogi un uzvaras emblēmas, lai apsveiktu viņa majestāti imperatoru un karali.

Bēgšana turpinājās pilnā sparā, un, kura ģimene vien spēja atrast braucamos līdzekļus, tā ne mirkli nekavējās. Kad Džozs septiņpadsmitā jūnija pēcpusdienā ieradās pie Rebekas viesnīcā, Beirakrsu kariete beidzot bija aizbraukusi. Grāfs par spīti Rebe-kai kaut kādā veidā bija sagrabinājis pāri zirgu un patlaban laida taisnā ceļā uz Centi. Arī Luijs Dezirē* šai pilsētā kravāja čemodānu. Šķita, ka neveiksmīgo trimdinieku nekad nebeigs vajāt nelaime.

Džozs juta, ka vakarējais klusums nav bijis nekas cits kā īsa atelpa un ka par bargu naudu pirktie zirgi katrā ziņā. jau it drīz būs liekami lietā. Visu to dienu viņš mocījās neizsakāmās šausmās. Kamēr starp Briseli un Napoleonu atradās angļu armija, nebija vajadzības bēgt tūliņ, taču zirgus no tālajiem staļļiem viņš pārveda viesnīcas pagalmā, lai tie pastāvīgi būtu acu priekšā un netiktu varmācīgi nolaupīti. Izidors modri sargāja staļļa durvis un bija jau apseglojis zirgus, lai kuru katru brīdi varētu sēsties tiem mugurā. Viņš nepacietīgi gaidīja šo mirkli.

Pēc nelaipnās saņemšanas iepriekšējā dienā Rebeka neturēja par vajadzīgu tuvoties savai mīļajai Aurēlijai. Viņa apgrieza Džordža dāvātajām puķēm kātus, ielika buķeti svaigā ūdenī un pārlasīja tā sūtīto vēstuli.

— Nabadzīte, — viņa teica, virpinādama pirkstos mazo papīra strēmelīti, — kā es viņu varētu satriekt ar šo te! Un tāda cilvēka dēļ viņai sirds vai pušu plīst, — patiesi, īsts stulbenis, āksts, turklāt pilnīgi vienaldzīgs pret viņu. Mans nabaga lādzīgais Rodons tad jau desmitkārt labāks. — Un Rebeka ņēmās apcerēt, ko darīs, ja ... ja ar nabaga lādzīgo Rodonu kaut kas atgadīsies, un kāda laime, ka viņš zirgus atstājis mājās.

Misis Krolija todien, nikni noraudzījusies Beirakrsu ģimenes aizbraukšanā, atcerējās grāfienes veiklos piesardzības pasākumus un arī pati ķērās pie neliela rokdarbiņa — iešuva savā tērpā gandrīz visas vērtslietas, vekseļus un banknotes un, to padarījusi, bija gatava uz visu — bēgt, ja atrastu par vajadzīgu, vai palikt, lai sveiktu uzvarētāju — vienalga, vai tas būtu anglis vai francūzis. Un neņemos apgalvot, vai šinī naktī viņa nesapņoja kļūt par hercogieni vai madame la Maréchale^64, kamēr Rodons pie Mon-senžanas, tīdamies mēteli, zem klajas debess lietū no visas sirds domāja par savu mazo sieviņu, kura bija palikusi mājās.

Nākamā diena bija svētdiena. Misis O’Daiida apmierināta noraudzījās, kā abi viņas pacienti pēc nakts atpūtas atspirguši gan miesās, gan garā. Pati viņa bija gulējusi lielā krēslā Amējijas istabā, lai kuru katru brīdi būtu gatava aptecēt savu nabaga draudzeni un jaunāko leitnantu. Kad pienāca rīts, šī veselīgā sieviete devās atpakaļ uz māju, kas bija ierādīta viņai un majoram. un te iru rūpīgi izgreznojās, kā jau šādā dienā pieklājas. Un nav izslēgts, ka, uzturēdamās viena pati istabā, kur bija mitis viņas vīrs un kur vēl joprojām uz spilvena gulēja tā naktscepure un kaktā stāvēja tā spieķis, viņa raidīja pret debesīm lūgšanu saudzēt drosmīgo karavīru Maiklu O’Daudu.

Misis O’Dauda atgriezās pie Amēlijas ar lūgšanu grāmatu un sava tēvoča dekāna slaveno sprediķu krājumu, ko nekad neaizmirsa pa svētdienām lasīt, daudz ko nesaprazdama, daudzus vārdus izrunādama aplam, jo tie bija gari un sarežģīti, — dekāns, kā jau mācīts vīrs, cienīja garus latīņu vārdus, — taču darīja to bezgala nopietni, ar dziļu izjūtu un visā visumā diezgan ciešami. «Cik bieži mans Miks klausījās silos sprediķus, kad es tos rāmā laikā uz kuģa viņam lasīju priekšā!» Šoreiz viņa gribēja tos sludināt citai draudzei — Amēlijai un ievainotajam leitnantiņam. Tāds pats dievkalpojums todien tai pašā laikā lika noturēts div-desmittūkstoš baznīcās, un miljoniem britu vīriešu un sieviešu, uz ceļiem nometušies, izlūdzās visvarenā žēlastību.

Viņi nedzirdēja troksni, kas iztraucēja mūsu mazo draudzi Briselē. Daudz skaļāk par to kanonādi, kas viņus bija izbiedējusi pirms divām dienām, tagad, misis O’Daudai skaņā balsī sludinot dievvārdus, nogranda Vaterlo lielgabalu dārdi.

Izdzirdējis šo briesmīgo blīkšķi, Džozs nosprieda, ka šādas nemitīgas šausmas vairs ilgāk nav izturamas un tūliņ jādodas projām. Viņš iemetās istabā, kur mūsu trīs draugi tikko bija pusvārdā pārtraukuši lūgšanu, un vērsās pie Amēlijas ar kvēlu aicinājumu.

— Es vairs to nevaru izturēt, Emmij, — viņš sacīja. — Es negribu vairs ilgāk ciest, un tev jābrauc man līdzi. Nopirku tev zirgu — nav svarīgi, par kādū cenu, — un tev tagad jāapģērbjas un jānāk man līdzi — tu sēdēsi uz viena zirga ar Izidoru.

— Lai dievs man piedod, mister Sedlij, taču jūs esat viens īsts gļēvulis! — iesaucās misis O’Dauda, nolikdama sprediķu grāmatu.

— Es tev saku — nāc, Amēlij! — Džozs neatlaidās. — Neklausies, ko tā tur saka; kādēļ mums palikt šeit un gaidīt, lai franči mūs apkauj?

— Jūs, manu zēn, esat aizmirsis X pulku, — no savas gultas ieteicās mazais Stabls, ievainotais varonis. — Jūs .. . jūs taču mani nepametīsiet, misis O’Dauda?

—• Nē, mans mīļais, — viņa atbildēja, pieiedama pie gultas un noskūpstīdama zēnu. — Kamēr es esmu pie jums, nekas ļauns nenotiks. Nekustēšos ne no vietas, iekams Miks nebūs teicis savu vārdu. Tas nu gan būtu skaists skats, ja es uzrāptos seglos tam zellim aiz muguras!

Šī iedomātā aina lika jaunajam pacientam skaļi iesmieties, un pat Amēlijai uz lūpām parādījās smaids.

. — Es neaicinu viņu, — Džozs kliedza, — es neaicinu viņu . .. to Irieti, bet gan tevi, Amēlija; reizi par visām reizēm — vai tu nāksi vai ne?

— Viena — bez sava vīra, Džozef? — Amēlija izbrīnījusies paraudzījās brālī un sniedza roku majora sievai.

Džoza pacietība bija galā.

— Nu tad palieciet sveiki! — viņš sauca, niknumā kratīdams dūri un ar troksni aizcirzdams durvis. Un šoreiz viņš tiešām deva pavēli doties ceļā un sēdās zirgam mugurā. Misis O’Dauda dzirdēja nošķindam pakavus, kad jātnieki izauļoja pa vārtiem; noraudzīdamās tiem nopakaļus, viņa izteica dažu labu dzēlīgu piezīmi par nabaga Džozefu, kam sekoja Izidors ar tresoto cepuri galvā. Zirgi, vairākas dienas neizkustējušies, bija tramīgi un slējās pakaļkājās. Džozs, neveikls un bailīgs jātnieks, seglos visai laimīgs nejutās.

— Paskatieties, Amēlija mīļā, viņš taču grasās iejāt viesistabas logā. Šitāds neveikls lācis nu gan vēl nav redzēts!

Bet tad abi jātnieki palaida zirgus rikšos pa ielu Gentes ceļa virzienā, un misis O’Dauda apšaudīja tos ar izsmiekla lādiņiem, līdz abi izgaisa skatienam.

Todien lielgabalu dārdi nepierima no agra i'īta līdz saules rietam. Metās jau tumšs, kad kanonāde pēkšņi apklusa.

Visi mēs esam kādreiz lasījuši, kas šai laikā notika. Sis stāsts nekad nenozūd ne no viena angļa lūpām; bet jūs un es, kas vēl bijām bērni, kad tika uzvarēta un zaudēta dižā kauja, nekad nepieklīstam klausīties un atkārtot stāstu par šo slaveno vēsturisko notikumu. Atmiņas par to vēl šobaltdien gruzd miljoniem ļaužu

34(5

sirdīs, jo viņi nespēj aizmirst savus varonīgos tautiešus, kas tajā dienā izrādījās zaudētāji. Viņi alkst izdevības atriebties par šo pazemojumu; un, ja nākamā kauja beigtos ar viņu uzvaru, paceļot viņus slavas augstumos un mums lemjot nolādēto likteni turēt naidu un neprāta dusmas, nebūtu gala ne tam, ko mēdz saukt par slavu un apkaunojumu, ne arī nerimtīgām slepkavošanām, kurās iesaistītos šīs divas varonīgās nācijas. Paietu gadsimti, un mēs, franči un angli, joprojām dižotos un apkautu cits citu, lai tikai nekļūtu neuzticīgi paša sātana sacerētajam goda kodeksam.

Visi mūsu draugi vīrišķīgi cīnījās šai varenajā kaujā. Augu dienu, kamēr sievietes desmitiem jūdžu attālumā lūdza dievu, bezbailīgie angļu kājnieki nemitīgi atvairīja franču kavalērijas niknos triecienus. Lielgabali, kuru granda bija sadzirdama Briselē, ārdīja viņu rindas, bet, vieniem krītot, dzīvi palikušie saslēdzās vēl ciešākā lokā. Pret vakaru franču niknie uzbrukumi, saņēmuši tik bezbailīgus pretsitienus, sāka atslābt. Vai nu franču uzmanību piesaistīja citi ienaidnieki, vai arī viņi gatavojās izšķirošajam triecienam. Un beidzot tas sākās: imperatora gvardes kolonas soļoja uz Senžana pakalni, lai beigu beigās ar vienu vēzienu noslaucītu angļus no augstienes, kuru tie, par spīti neprātīgajiem uzbrukumiem, bija visu dienu noturējuši; nebaidīdamās artilērijas dārdu, kas sēja nāvi no angļu pozīcijām, tumšā kolona nāca arvien tuvāk un tuvāk kalnam. Šķita, nupat tā sasniegs kalna virsotni, taču pēkšņi sašķobījās un sagrīļojās. Un tad apstājās pavisam — taču joprojām ar seju pa šāvienam. Te pēkšņi angļu karaspēks devās straujā uzbrukumā no savām pozīcijām, no kurām pretinieks to nebija spējis izsist, un gvarde pagriezās un metās bēgt.

Briselē vairs nebija sadzirdami lielgabalu dārdi — ienaidnieka vajāšana turpinājās desmitiem jūdžu tālāk. Pār kaujaslauku un pār pilsētu nolaidās tumsa, bet Amēlija lūdza dievu par Džordžu, kurš ar lodi sirdī miris gulēja uz mutes kaujaslaukā.

XXXIII NODAĻA, KURĀ MIS KHOLIJAS TUVINIEKI GAUŽĀM NOBAŽĪJUSIES PAR VIŅU

Lūgsim laipno lasītāju atcerēties, — kamēr armija pēc varonīgajām cīņām Flandrijā soļo pretī franču pierobežas nocietinājumiem, lai pēc tam ieietu pašā Francijā, Anglijā netraucētā mierā dzīvo krietni daudz cilvēku, kuriem visai ciešs sakars ar

mūsu stāstu ļin kuriem nav iespējams paiet garām, nepieminot tos mūsu hronikā. Visu šo kauju un briesmu laikā mis Krolija uzturējās Braitonā, un dižie notikumi veco dāmu aizkustināja gaužām maz. Taču šie dižie notikumi vismaz avīzes padarīja nedaudz interesantākas, un Brigsa lasīja viņai priekšā «Gazele», kurā ar lielu godu tika atzīmēta Rodona varonība un ziņots par tā paaugstināšanu.

— Cik žēl, ka jaunais cilvēks pieļāva tādu neizlabojamu kļūdu! — zūdījās krustmāte. — Ar savu dienesta pakāpi un izcilajām spējām viņš būtu varējis apprecēt vismaz kāda aldara meitu ar ceturtdaļmiljonu pūrā — kaut vai mis Greinsu — vai saradoties ar pašām labākajām Anglijas aprindām. Agri vai vēlu viņš būtu saņēmis ari manu naudu... ja ne pats, tad viņa bērni... jo es nebūt nesteidzos aiziet no šīs pasaules, mis Brigsa, kaut jūs varbūt steidzaties tikt no manis vaļā; bet nu viņam ar to savu dejotāju lemts palikt ubagos.

— Vai manai mīļajai mis Krolijai tomēr nelabpatiktos uzmest līdzcietīgu skatienu varonīgajam karavīram, kura vārds ierak-slīts tēvzemes slavas lappusēs? — iejautājās mis Brigsa, kuru bezgala bija satraukuši Vaterlo notikumi un kura labprāt, ja vien radās iespēja, nodevās romantiskām sarunām. — Vai gan kapteinis ... vai, pareizāk, pulkvedis, kā tagad drīkst viņu godāt, nav paveicis varoņdarbus, kas padarīs Kroliju vārdu slavenu?

— Jūs esat muļķe, Brigsa, — mis Krolija atbildēja, — pulkvedis Krolijs savazājis Kroliju vārdu dubļos, mis Brigsa. Apprecēt kaut kāda zīmēšanas skolotāja meitu, — nē, nudien! — kaut kādu dame de compagnie] — jo kas gan cits viņa bija, Brigsa, — tāda pati kā jūs, vienīgi jaunāka, krietni glītāka un arī gudrāka. Vai tikai jūs neesat sadarbojusies ar šo nelabojamo nelieti, kuras zemiskajām viltībām viņš krita par upuri un kuru jūs allaž uzlūkojāt ar tādu apbrīnu? Jā, liekas gan, ka jūs esat bijusi tās līdzdalībniece. Taču varu darīt zināmu — mans testaments jums liks vilties; bet tagad esiet tik laipna un aizrakstiet misteram Voksijam, ka nekavējoties vēlos viņu redzēt. — Mis Krolija bija ieņēmusies gandrīz ik dienas rakstīt savam advokātam misteram Voksijam, jo visi agrākie norādījumi attiecībā uz viņas īpašumu bija atcelti un viņa mocījās neziņā, kā ar savu naudu rīkoties J tālāk.

Vecā dāma pa šo laiku šķita ievērojami atspirgusi, kā to liecināja biežā un sparīgā ņirgāšanās par mis Brigsu; nabaga laika kavētāja visus šos uzbrukumus panesa lēnprātīgā, gļēvā, pa pusei augstsirdīgā, pa pusei liekulīgā mierā, — īsi sakot, ar to verdzisko pazemību, ko spiestas izrādīt sievietes viņas stāvoklī. Kam nav gadījies redzēt, kā sieviete spēj tiranizēt sievieti? Vai var salīdzināt mokas, ko nākas ciest vīriešiem, ar tiem nicinājuma un cietsirdības pilnajiem dzēlieniem, ar ko nabaga sievietes diendienā apveltī viņu pašu valdonīgās māsas? Nabaga upuri! Taču mēs novirzāmies no sava stāsta, — tātad mis Krolija allaž bija īpaši īgna un neganta, kad pēc slimības sāka atlabt, — kā mēdz sacīt, — brūces visvairāk smeldz sadzīdamas.

Tā nu, mis Krolijai, kā visi cerēja, pamazām atgūstot veselību, Brigsa izrādījās vienīgais upuris, kam tika atļauts uzturēties vāj-nieces tuvumā; taču vecās dāmas piederīgie arī tālumā neaizmirsa mīļoto radinieci un ar dažnedažādiem uzmanības pierādījumiem, dāvanām un laipniem vārdiem pūlējās saglabāt sevi tās atmiņā.

Pirmām kārtām te nākas minēt viņas krustdēlu Rodonu Kro-liju. Dažas nedēļas pēc slavenās Vaterlo kaujas, kad «Gazeīfe» jau bija paziņojusi par šā lieliskā virsnieka varonību un tai sekojošo paaugstināšanu dienesta pakāpē, pasta kuģis no Djepes atveda mis Krolijai Braitonā kārbiņu ar dāvanām un padevības pilnu vēstuli no pulkveža — viņas krustdēla. Kārbiņā atradās pāris franču uzpleču, Goda leģiona krusts un zobena rokturis — kaujaslauka relikvijas; vēstulē ar īsti labu humora izjūtu bija pastāstīts, ka šis zobens piederējis kādam franču gvardes virsniekam, kurš, skaļi nozvērējies, ka «gvarde ies nāvē, bet nemūžam nepadosies», jau nākamajā mirklī ticis saņemts gūstā; to izdarījis kāds ierindnieks, ar musketes laidi pārlauzdams francūža zobenu, ko pēc tam savā īpašumā pārņēmis Rodons. Goda leģiona krusts un uzpleči nākot no kāda franču kavalērijas pulkveža, kurš kritis kaujaslaukā no adjutanta rokas. Rodons Krolijs nevarot iedomāties neko labāku kā nosūtīt šīs trofejas savai jaukajai, vismīļajai vecajai draudzenei. Vai viņš drīkstētu rakstīt arī no Parīzes, uz kurieni patlaban soļo armija? No galvaspilsētas viņš tai varētu piegādāt interesantas ziņas — arī par mis Krolijas kādreizējiem draugiem emigrantiem, kuriem tā posta brīdī parādījusi tik daudz laipnības.

Vecā dāma lika Brigsai atbildēt pulkvedim ar visai žēlīgu apsveikuma vēstuli, iedrošinot viņu turpināt sarakstīšanos. Viņa pirmā vēstule esot izrādījusies tik moža un amizanta, ka viņa ar prieku gaidīšot nākamās.

— Es, protams, nešaubos, — viņa paskaidroja mis Brigsai, — ka Rodons, tieši tāpat kā jūs, mana nabaga Brigsa, nav spējīgs uzrakstīt tik lielisku vēstuli un ka tas ir šīs mazās, nelietīgās viltnieces Rebekas roku darbs, — viņa nodiktējusi tam vēstuli vārdu pa vārdam; taču tas nav pietiekams iemesls, lai mans krustdēls mani neuzjautrinātu, tādēļ vēlos, lai viņš saprot, ka esmu patlaban sevišķi labvēlīgā noskaņojumā.

Diez vai mis Krolija saprata, ka Bekija ne vien sacerēja vēstuli, bet pati savāca un nosūtīja trofejas, ko par dažiem frankiem tai bija piegādājis kāds no neskaitāmajiem pauniniekiem, kuri tūliņ pēc kaujas uzsāka tirdzniecību ar kara relikvijām. Romānu rakstniekam, kam viss zināms, arī tas nav noslēpums. Lai nu kā tas arī būtu, mis Krolijas labvēlīgā atbilde krietni iedrošināja mūsu jaunos draugus — Rodonu ar dzīvesbiedri, kuri no krust-māmiņas acīm redzami miermīlīgā noskaņojuma cerēja sagaidīt lielas lietas, tādēļ viņi nemitīgi pūlējās uzjautrināt radinieci ar aizraujošām vēstulēm no Parīzes, kurā, kā izteicās Rodons, viņiem uzsmaidījusi laime iesoļot kopā ar uzvarējušo armiju.

Mācītāja sievu, kura bija devusies uz Karaliskās Krolijas mācītāja māju dziedēt sava vīra lauzto atslēgas kaulu, vecā dāma nebūt neapveltīja ar tik labvēlīgām ziņām. Bjūta Krolija laulātā draudzene, šī ņiprā, izdarīgā, rosīgā un valdonīgā sieviete, attiecībās pret svaini bija pieļāvusi liktenīgu kļūdu. Viņa bija ne likai apspiedusi pašu mis Kroliju un visu tās saimi — viņa paguva vecajai dāmai apnikt; un, ja nabaga mis Brigsa būtu sieviete cik necik ar raksturu, viņu būtu padarījis laimīgu pavēlnieces rīkojums paziņot misis Krolijai, ka mis Krolijas veselības stāvoklis pēc radinieces aizbraukšanas ievērojami uzlabojies un tā lūdz misis Kroliju nekādā gadījumā neapgrūtināt sevi ar rūpēm par mis Kroliju un nepamest savu ģimeni. Šāda uzvara pār dāmu, kas pret mis Brigsu bija izturējusies tik augstprātīgi un ļauni, spētu ielīksmot jebkuru citu sievieti, taču par godu taisnībai jāteic, ka mis Brigsai vispār nebija rakstura un, līdzko ienaidnieku piemeklēja neveiksme, viņa bija gatava nekavējoties izrādīt visdziļāko līdzjūtību.

«Cik vientiesīgi es rīkojos,» domāja mācītāja sieva — un tam bija savs pamats, «likdama manīt, ka grasos braukt uz turieni, — toreiz tai muļķīgajā vēstulē, kuru mis Krolijai nosūtījām reizē ar pērļu vistiņām. Nevajadzēja bilst ne vārda, braukt tik projām pie nabaga mīļās, dārgās večiņas un izraut to no pamuļķes Brig-sas un šīs plēsoņas femme de chambre nagiem. Ak Bjūt, Bjūt, kāpēc tu salauzi atslēgas kaulu!»

Patiesi, kāpēc gan tam vajadzēja notikt! Mēs redzējām, kā misis Kroiija, sagrābusi visus trumpjus savās rokās, pārlieku veikli izspēlēja kāršu partiju. Viņai izdevās uzkundzēties mis Krolijas namam pilnīgi un galīgi, lai tikpat pilnīgi un galīgi tiklu sakauta, līdzko radās izdevīgs bridis sacelties pret tirāniju. Taču kā mācītāja sieva pati, tā mājinieki uzskatīja, ka viņa kritusi par upuri šausmīgai patmīlībai un nodevībai un ka viņas uzticīgā darbošanās mis Krolijas labā atmaksāta ar visnegantāko nepateicību. Rodona paaugstinājums dienesta pakāpē, kā arī cildinošā viņa vārda pieminēšana «Gaze/īe» slejās tāpat viesa satraukumu kristīgās dāmas dvēselē. Vai tikai tagad, kad viņš kļuvis par apakšpulkvedi un Pirts ordeņa kavalieri, krustmātes sirds neatmaigs, un vai šī nicināmā Rebeka atkal neiemantos tās labvēlību? Mācītāja sieva sacerēja savam vīram sprediķi par militārās slavas nī-cīgumu un ļaundariem, kas tiek godā celti, un godājamais mācītājs to pacilāti nolasīja, pats ne zilbi nesaprazdams. Klausītāju vidū atradās Pits Krolijs — Pits, kurš bija atvedis pusmāsas uz baznīcu, jo vecais baronets vairs nekādiem līdzekļiem nebija tur ievilināms.

Pēc Bekijas Šarpas aizbraukšanas vecais bezgodis dēlam par mēmām šausmām pilnībā nodevās netikumiem, sagādādams vielu tenkām pa visu grāfisti. Lentas mis lloroksas cepurei kļuva arvien krāšņākas. Pieklājīgas ģimenes aiz riebuma meta līkumu muižai un tās īpašniekam, Sers Pits žūpoja pa rentnieku mājām un tirgus dienās dzēra rumu ar Madberijas un apkārtējo ciemu zemniekiem. Dzimtas četrjūgā viņš vadāja mis lloroksu uz Saut-emptonu, un visa grāfiste gaidīja — tāpat kā gaidīja viņa dēls, aiz bailēm vai valodu zaudējis, — ka kuru katru dienu vietējā avīzē tiks izziņotas viņu laulības. Mistera Kroiija pleciem uzgūlās patiesi smags slogs. Viņa daiļrunība misionāru saiešanās un citās reliģiskās ceremonijās tuvākā apkārtnē, kur viņš parasti uzņēmās vadītāja lomu un turēja stundām garas runas, tika paralizēta, jo viņš lasīja savu klausītāju domas:

«Sis ir vecā nešķīsteņa sera Pita dēls, un viņa tēvs droši vien patlaban kādā krogā pļēguro.» Reiz, kad viņš stāstīja par tum-sonīgo Timbuktu valdnieku un tā daudzajām sievām, kuras tāpat smokot gara tumsībā, kāds bezdievis no pūļa iejautājās: «Diez cik sievu ir Karaliskajā Krolijā, cienījamais sprediķotāj?» — samulsinādams auditoriju un izmaitādams sera Pita runu. Bet abas Karaliskās Krolijas nama meitenes tiktu palaistas augt pilnīgi savā vaļā (jo sers Pits nozvērējās, ka neviena guvernante vairs nespers kāju pār viņa slieksni), ja vien misters Krolijs ar

draudiem nebutu panācis, lai vecais džentlmenis suta meitas; skolā.

Tā nu, kā jau sacīts, mis Krolijas mīļotie krustdēli un krustmeitas, aizmirsdami savstarpējās nesaskaņas, vienprātīgi apveltīja veco dāmu mīlestības apliecinājumiem un uzmanības pierādījumiem. Misis Krolija sūtīja pērļu vistiņas, īpaši izmeklētus puķu-kāpostus vai naudas maciņus un adatu spilventiņus, ko šūdinājušas viņas mīļās meitenes, kuras lūdzot dārgo krustmāmiņu ierādīt tām kaut pašu niecīgāko vietiņu viņas atmiņā, bet misters Pils no muižas apgādāja krustmāti ar persikiem, vīnogām un brieža galu. Sos uzmanības pierādījumus mis Krolijai Braitona nogādāja Sautemptonas diližanss, kas reizēm atveda arī pašu misteru Pilu, jo domstarpības ar seru Pilu spieda misteru Kroliju bieži uzturēties ārpus mājas; turklāt Braitona viņu pievilka lēdijas Džei-nas Šipšenksas dēļ, kuras saderināšanās ar misteru Kroliju. jau iepriekš tika minēta. Milēdija un viņas māsas dzīvoja Brai-tonā ar savu māmiņu grāfieni Sautdaunu — šo enerģisko un gudro sievieti, kura liek augstu vērtēta nopietno ļaužu aprindās.

Būtu vietā pateikt dažus vārdus par milēdiju un viņas dižciltīgo dzimtu, ko ar Kroliju namu saista gan pašreizējās, gan vēl topošās radniecības saites. Par Sautdaunu dzimtas galvu — Ivle-mentu Viljamu, ceturto grāfu Sautdaunu, nav daudz ko stāstīt, varbūt vienīgi to, ka viņa augstība, mistera Vilberforsa atbalstīts, iekļuva parlamentā (kā lords Vulsijs) un kādu laiku nedarīja kaunu savam politiskajam aizbildnim, neapšaubāmi izrādīdamies visai nopietns jauns cilvēks. Taču nav iespējams atrast vārdus, lai aprakstītu viņa cienījamās mātes jutās, kad ļoti drīz pēc sava augstdzimušā laulātā drauga nāves tā uzzināja, ka dēls iestājies vairākos pasaulīgos klubos, pazaudējis krietnas summas pie Votjē un «Kokospalmā», ka viņš dzīvo uz nākamā mantojuma rēķina, apkraudams ar parādiem dzimtas īpašumu, brauc četrjūgā, nelaizdams garām nevienas zirgu skriešanas sacīkstes, un, beidzot, ka viņam operā ir sava loža, kur viņš parādās visapšaubāmākajā vecpuišu sabiedrībā. Cienījamās atraitnes aprindās viņa vārds tika minēts ar smagām nopūtām.

Lēdija Emīlija gados bija krietni vecāka par brāli; nopietni domājošu cilvēku sabiedrībā viņa ieņēma goda pilnu vietu kā vairāku iepriekš minēto aizraujošo traktātu un daudzu himnu un citu garīga satura darbu autore. Sī nobriedusī jaunava, kam par laulību bija visai miglains priekšstats, ar sirdi un prātu nodevas mīlestībai pret melnādainajiem. Liekas gan, ka tieši viņai esam parādā pateicību par brīnišķīgo poēmu:

Gaišu salu rādi mums,

Jaunu laimi sirdi vies

Tur, kur saulains debess jums,

Tur, kur melnie nebeidz ciest ...

Viņa sarakstījās ar garīdznieku kārtas džentlmeņiem gandrīz vai visos mūsu Austrumu un Rietumu Indijas īpašumos un slepus loloja maigas jūtas pret cienīgtēvu Sailasu Hornbloveru, ko Dienvidjūras salas iedzimtie varmācīgi bija notetovējuši.

Toties lēdija Džeina, ar kuru, kā jau teikts, misteru Pitu saistīja mīlestības jūtas, bija maiga, klusa un bikla meitene, allaž gatava nosarkt. Lai cik zemu brālis bija kritis grēkā, viņa to joprojām apraudāja un kaunējās par savu nerimstošo mīlestību. Vēl tagad viņa tam reizēm sūtīja steigā uzšņāptas vēstulītes, kuras slepus iemeta pasta kastītē. Briesmīgs noslēpums smagi uzgula meitenes pleciem — viņa kopā ar veco saimniecības vadītāju, nevienam nezinot, reiz bija apmeklējusi Sautdaunu tā mēbelētajās istabās Olbanijā un atradusi to — ak izlaidīgais, mīļais nerātnis! — pie kiraso pudeles smēķējam cigāru. Viņa apbrīnoja māsu, dievināja māti, misteru Kroliju uzskatīja par pašu brīnišķīgāko, vislabāk audzināto vīrieti pasaulē — protams, pēc Sautdauna — šā kritušā eņģeļa. Māmiņa un māsa, abas sevišķi izcilas dāmas, pastāvīgi viņu pamācīja un apveltīja ar to laipno līdzcietību, ko tik labprāt citiem izdāļā patiesi izcilas sievietes. Māmiņa izmeklēja viņai tērpus, grāmatas, cepures un arī domas. Viņa devās izjādē ar poniju, spēlēja klavieres vai arī nodevās citiem fiziskiem vingrinājumiem — kā to katrreiz vēlējās lēdija Sautdauna; un viņas augstība līdz divdesmit sešu gadu vecumam joprojām tērptu meitu mazbērnu priekšautiņā, ja vien to nenāktos noraisīt, kad lēdija Džeina tika stādīta priekšā karalienei Šarlotei.

Kad dāmas ieradās savā Braitonas namā, misters Krolijs sākumā apmeklēja tikai viņas, aprobežodamies ar to, ka krustmātes mājā atstāja vizītkarti un misteram Boulsam vai viņa palīgam pazemīgi apjautājās par vājinieces veselību. Reiz, sastapdams mis Brigsu atgriežamies no bibliotēkas ar veselu lērumu romānu padusē, misters Krolijs gluži neparastā kārtā pietvīka un apstājās, lai paspiestu mis Krolijas laika kavētājas roku. Viņš stādīja mis Brigsai priekšā dāmu, ar kuru kopā pastaigājās, — lēdiju Džeinu Sīpšenksu, sacīdams:

— Lēdija Džeina, atļaujiet jūs iepazīstināt ar manas krustmātes labāko draudzeni un uzticamo laika kavētāju mis Brigsu, ko jūs jau pazīstat kā brīnum jaukās «Sirds lirikas» autori, kuras dzejoļus jūs tik labprāt lasāt.

Sniegdama roku mis Brigsai, lēdija Džeina arī nosarka, ļoti pieklājīgi ieminējās kaut ko ne visai sakarīgu par savu māmiņu un piedāvājās apciemot mis Kroliju, izteikdama prieku iepazīties ar mistera Krolija draugiem un tuviniekiem; atsveicinādamās viņa uzlūkoja mis Brigsu ar maigu dūjas skatienu, bet Pits Kro-lijs palocījās tik zemu, kā bija kādreiz klanījies viņas augstībai Pumpernikelijas hercogienei, kad kalpoja par atašeju tās galmā.

Ak, šis veiklais diplomāts un makiavellieša Binkija māceklis! Viņš pats iedeva lēdijai Džeinai burtnīciņu ar nabaga Brig-sas jaunības dienu dzejoļiem, ko bija atradis Karaliskajā Krolijā ar pašas dzejnieces veltījumu viņa tēva nelaiķei sievai; grāmatiņu viņš paņēma līdzi uz Braitonu un, pirms to pasniedza dižciltīgajai lēdijai Džeinai, Sautemptonas karietē pārlasīja, izdarīdams atzīmes ar zīmuli.

Pats viņš lēdijai Sautdaunai arī izklāstīja milzīgās iespējas, ko pavērtu viņas un mis Krolijas dzimtu tuvināšanās, — gan laicīgās, gan garīgas dabas iespējas, kā viņš izteicās, jo mis Krolija tolaik bija palikusi gluži viena; Pita brāļa Rodona nekrietnā uzdzīve un precības, bija atsaldējušas vecās dāmas jūtas pret šo paklīdušo cilvēku, Bjūta Krolija laulātās draudzenes tirānija un negausīgā mantkārība pamudinājusi krustmāmiņu sacelties pret šīs ģimenes pārlieku nekaunīgajām prasībām, un, kaut arī viņš pats visu savu mūžu atturējies meklēt mis Krolijas draudzību — varbūt aiz maldīgām lepnuma jūtām, — patlaban viņam labs liekoties jebkurš līdzeklis, lai glābtu krustmātes dvēseli no pazušanas un kā Kroliju nama galva noturētu viņas mantību savās rokās.

Lēdija Sautdauna, pēc dabas visai enerģiska sieviete, abus nākamā znota priekšlikumus uzņēma labvēlīgi un nolēma uz līdzenas vietas ķerties pie mis Krolijas atgriešanas uz īstenā ceļa. Savās pašas mājās — gan Sautdaunā, gan Trotermorkāslā — šī augumā varenā un godājamā patiesības sludinātāja, jātnieku pavadīta, karietē apbraukāja grāfisti, izdāļādama būdeļniekiem un nomniekiem veseliem saiņiem pamācošu grāmatiņu, ieteikdama Gaferam Džonsam pievērsties īstajai ticībai, tāpat kā būtu ieteikusi Gudijam Hiksam iedzert Džeimsa pulverīšus, — un nepieņēma ne iebildumus, ne pretošanos, ne arī prasīja baznīcas svētību. Lords Sautdauns, lēdijas nelaiķa vīrs, vientiesīgs epileptiķis, bija pieradināts ņemt par labu visu, ko darīja vai domāja viņa

Matilde. Lai arī kādām pārvērtībām tika pakļauta viņas pašas ticība (un tā patiesi mainījās neskaitāmas reizes, dažnedažādu pasugu sektantu mācītāju ietekmēta), lēdija, ne mirkli nešaubīdamās, pavēlēja nomniekiem un visiem saviem padotajiem sekot viņai īstenajā ticībā. Tādējādi, vai nu viņa nodevās skolu svētajam tēvam godājamam Saundersam Maknitram, vai mērenajam veslejietim* cienīgtēvam Ljukam Votersam, vai kurpniekam-ilu-minātam* Džailsam Džoulsam, kurš pats bija iecēlis sevi cienīgtēva kārtā, tāpat kā Napoleons kronēja sevi par imperatoru, — visai saimei, bērniem un nomniekiem neatlika nekas cits kā kopā ar lēdiju mesties ceļos un sacīt «āmen» jebkurai lūgšanai, lai tā nāktu no kāda skolotāja nākdama. So garīgo nodarbību laikā vecajam Sautdaunam, ņemot vērā viņa vārgo veselību, tika atļauts palikt savā istabā, dzert karstvīnu un noklausīties jaunākās avīžu ziņas. Lēdija Džeina, vecā grāfa mīlule, nenogurdama maigi rūpējās par tēvu; turpretim lēdija Emīlija, «Finčlejas draudzes veļas mazgātājas» autore, mūždien draudēdama ar gaidāmo baiso sodību (tieši šajā laika posmā, jo vēlāk viņa grozīja savus ieskatus), iedzina bailes biklajam vecajam džentlmenim — savam tēvam, un ārsti apgalvoja, ka lēkmes viņam uznākot allaž pēc lēdijas Emīlijas sprediķiem.

— Es viņu katrā ziņā apmeklēšu, — lēdija Sautdauna atbildēja uz meitas prétendu^65 mistera Pita Krolija lūgumu. — Kas ir mis Krolijas ārsts?

Misters Krolijs nosauca mistera Krīmera vārdu.

— Sevišķi bīstams un nemākulīgs dakteris, manu dārgo Pit. Liktenim labpaticis izraudzīties mani, lai atbrīvotu no viņa vairākas mājas, kaut arī dažos gadījumos ierados mazliet par vēlu. Man neizdevās glābt nabaga ģenerāli Glendersu, kurš nomira no šā nejēgas rokas — nomira! Viņš gan nedaudz atlaba ar Podžersa graudiņiem, ko es viņam apgādāju, taču diemžēl tas nāca pārāk vēlu. Un tomēr viņa nāve bija debešķīga, jo viņš iegāja labākā dzīvē. Jūsu kruslmāmiņai, dārgo Pit, jātiek vaļā no Krīmera.

Pits izteica pilnīgu piekrišanu. Arī viņš uz savas ādas bija izjutis dižciltīgās radinieces un nākamās sievasmātes enerģiju. Viņam nācās nobaudīt gan Saundersu Maknitru, Ljuku Votersu, Džailsu Džoulsu, gan Podžersa graudiņus un Pokija eliksīru — visas zāles — kā garīgās, tā laicīgās, ko ieteica milēdija Sautdauna. Viņš nekad citādi neatstāja tās namu, kā vien stiepdams līdzi veselu lērumu apšaubāmu teoloģijas un medicīnas ražojumu.

Ak mani dārgie brāļi un ceļa biedri šai Liekulības Tirgū! Kurš no jums nav iepazinis šādas despotes un cietis no viņu labvēlības! Veltīgi jūs viņām sakāt: «Cienītā kundze, pagājušajā gadā, izpildīdams jūsu pavēli, es dzēru PodžerSa graudiņus un ticu tiem. Kādēļ, ak, kādēļ gan tagad man atteikties no tiem un lietot Ro-džersa zāles?!» Taču glābiņa jums nav; neatlaidīgā patiesības sludinātāja, ja tai neizdodas jūs pārliecināt ar vārdiem, ķeras pie asaru liešanas, un cīņa beidzas ar to, ka nabaga atkritējs beigu beigās norij milzīgu pilulu, sacīdams: «Nu labi, lai arī būtu Rodžerss.»

— Bet, ja nu reiz runājam par viņas dvēseli, — milēdija turpināja, — tai katrā ziņā jāķeras klāt uz līdzenas vietas; ar šā Krīmera gādību viņa kuru katru dienu var atstāt šo pasauli, turklāt tik šausmīgā stāvoklī, manu mīļo Pit, tik šausmīgā stāvoklī! Tūliņ pat aizsūtīšu pie viņas cienīgtēvu misteru Aironsu. Džeina, uzraksti manā vārdā pāris rindiņu cienīgtēvam Bartolomejam Aiiionsam un palūdz, lai viņš šovakar pusseptiņos pagodina mani ar savu klātbūtni pie tējas tasītes. Viņš ir iespaidīgs vīrs, un jau šovakar pat viņam jātiekas ar mis Kroliju, pirms tā dosies pie miera. Un tu, mīļā Emīlija, sagatavo mis Krolijai sainīti ar grāmatām. Ņem tādas kā «Balss no liesmām», «Jerikas bazūnes» un «Sasistais gaļas pods» vai «Ticībai pievērstais cilvēkēdājs».

— Un kur Lad «Finčlejas draudzes veļas mazgātāja», māmiņ! — piebilda lēdija Emīlija. — Pats labākais taču ir sākt ar kaut ko nomierinošu.

— Pagaidiet, dārgās dāmas! — Pits, lielais diplomāts, viņas pārtrauca. — Lai kā arī cienu savas mīļās un godājamās lēdijas Sautdaunas uzskatus, man tomēr šķiet gluži nevietā tik pāragri piedāvāt mis Krolijai šādus nopietnus tematus. Neaizmirsīsim, cik viņa vārga un cik maz, cik gaužām maz radusi domāt par savas dvēseles glābšanu.

— Bet vai tieši tādēļ nebūtu labāk ķerties tūliņ pie lietas, Pit? — sacīja lēdija Emīlija, jau izmeklējusi sešas nelielas grāmatiņas.

— Tik strauji sākdama, jūs tikai viņu atbaidīsiet. Es ļoti labi pazīstu krustmāmiņas pasaulīgo dabu un varu jums apgalvot — ikviens pārsteidzīgs solis viņas atgriešanā pie ticības var šai nelaimīgajai dāmai izrādīties gaužām kļūmīgs. Jūs viņu tikai izbiedēsiet un velti satrauksiet. Visticamākais, ka viņa aizmetīs visas grāmatas un atteiksies iepazīties ar to sūtītājiem.

— Jūs, Pit, esat tikpat pasaulīgs cilvēks kā mis Krolija, — no

teica lēdija Emīlija un ar visām grāmatām izmetās pa durvīm.

— Domāju, mana dārgā lēdija Sautdauna, — klusu turpināja Pits, it kā nebūtu manījis nekādus iebildumus, — ka nav nemaz ko runāt par to, cik liktenīgs attiecībā uz cerībām par manas krustmātes laicīgo mantu var izrādīties visniecīgākais uzmanības un piesardzības trūkums. Paturiet prātā viņas septiņdesmit tūkstošus mārciņu; iedomājieties viņas vecumu, ārkārtējo nervozitāti un vārgo veselību! Zinu, ka viņa anulējusi testamentu, kas bija ļoti labvēlīgs manam brālim (pulkvedim Krolijam); ne ar iebiedēšanu, bet tikai remdējot šo ievainoto dvēseli, mēs varam uzvest viņu uz īstenā ceļa; tādēļ es ceru — jūs piekritīsiet man, ka.. . ka ...

— Nu protams, protams, — atsaucās lēdija Sautdauna. — Džeina mana mīļā, tu vari nerakstīt misteram Aironsam. Ja mis Krolijas veselība ir tik vārga, ka jebkuras pārrunas var viņu vienīgi nogurdināt, pagaidīsim, kamēr viņa atlabs. Jau rīt pat apciemošu mis Kroliju.

— Ja atļauts piebilst, mana mīļā kundze, — Pits pazemīgi piemetināja, — būtu vēlams atstāt mājās dārgo Emīliju, jo viņa ir pārlieku nesavaldīga; toties jo ieteicams ņemt līdzi mūsu jauko un mīļo lēdiju Džeinu.

— Patiesi, Emīlija spēj sabojāt jebkuru labu pasākumu, — piekrita lēdija Sautdauna, šoreiz labprātīgi atsacīdamās no sava jau minētā paraduma sākt uzbrukumu kārtējam upurim ar pamatīgu reliģisku sacerējumu apšaudi (tāpat kā franči pirms katra trieciena laida darbā mežonīgu artilērijas uguni). Tātad lēdija Sautdauna vai nu vājinieces veselības labad, vai rūpēdamās par tās dvēseles glābšanu, vai arī varbūt vecās dāmas naudas dēļ izlēma mazliet nogaidīt.

Nākamajā dienā varenā Sautdaunu dzimtas kariete ar grāfa kroni un ģerboni (trīs lēkājoši sudraboti jēri uz zaļā Sautdaunu fona, un tiem šķērsām pāri melna lenta ar trim rūsganiem mūļiem — Binkiju nama pazīšanas zīme) svinīgi piebrauca pie mis Krolijas namdurvīm, un staltais, nopietnais sulainis nodeva misteram Boulsam divas milēdijas vizītkartes — vienu mis Krolijai, otru — mis Brigsai. lelaizdamās kompromisā, lēdija Emīlija to pašu vakaru nosūtīja mis Brigsai saini ar «Veļas mazgātāju», kā arī citiem jaukiem un iecienītiem gabaliem šīs dāmas personīgai lietošanai un vēl dažām spēcīgāka satura grāmatām, kā, piemēram, «Drupatās no pieliekamā», «Cepamā panna un uguns» un «Grēka livreja», — kalpotāju vajadzībām.

34 NODAĻA DŽEIMSA KROLIJA PĪPE TIEK IZMESTA PA LOGU

Mistera Krolija laipnā izturēšanās un lēdijas Džeinas piemīlība varen glaimoja mis Brigsai, un tai radās izdevība bilst labu vārdu par jauno dāmu, kad mis Krolijai pasniedza Sautdaunu dzimtas vizītkartes. Arī grāfienes kartīte, kas lika atstāta personiski viņai — Brigsai, krietnā mērā iepriecināja nabaga vientuļo laika kavētāju.

— Nesaprotu, mis Brigsa, kas gan lēdijai Sautdaunai bijis padomā, ka viņa atstājusi vizītkarti arī jums, — brīnījās liberālā mis Krolija, uz ko laika kavētāja pazemīgi atbildēja, ka «viņa nesaskatot nekā nosodāma ievērojamas dāmas rīcībā, kad tā veltī uzmanību nabadzīgai muižniecei». Un viņa paslēpa kartīti rokdarbu kārbiņā pie saviem vislielākajiem dārgumiem. Vēlāk mis Brigsa paskaidroja, kā iepriekšējā dienā sastapusi misteru Ivroliju pastaigājamies ar savu māsīcu — sen jau saderēto līgavu, pastās-, tīja, cik laipna un mīlīga esot šī dāma un cik vienkāršās, lai neteiktu — ikdienišķās drānās tā tērpusies, ar sievišķīgu precizitāti aprakstīdama ikvienu tērpa detaļu — no cepurītes līdz pat kurpēm.

Mis Krolija ļāva Brigsai izčaloties, ne reizi neiejaukdamās stāstījumā. Pamazām atlabdama, viņa jau sāka ilgoties pēc sabiedrības. Misters Krīmers, mis Krolijas ārsts, ne dzirdēt negribēja par viņas atgriešanos agrākajā izlaidīgajā dzīve Londonā. Vecā dāma priecājās, atradusi kaut vai kādu sabiedrību Braitonā, tādēļ jau nākamajā dienā viņa ne tikai nosūtīja pateicību par saņemtajām vizītkartēm, bet arī laipni ielūdza Pitu Kroliju apciemot krustmāmiņu. Un viņš ieradās, atvezdams līdzi lēdiju Sautdaunu ar meitu. Cienījamā atraitne ne vārda nebilda par mis Krolijas dvēseles stāvokli, toties visai piesardzīgi aprunājās par laiku, kariem un par šā briesmoņa Bonaparta krišanu, bet galvenokārt stāstīja par dažādiem ārstiem un pūšļotājiem, īpaši slavinādama doktora Podžersa izcilās īpašības, jo tobrīd bija uzmetusies tam par aizgādni.

Sīs viesošanās laikā Pits Krolijs izdarīja veiklu gājienu, pierādīdams kādreizējās spējas augstu kāpt amatā, ja vien viņa diplomāta karjera jau pašā sākumā nebūtu tikusi izpostīta. Kad cienījamā alraitne grāfiene Sautdauna pēc tālaika modes , ņēmās nozākāt korsikāņu iznireli, pierādīdama, ka viņš ir briesmonis, kam rokas aptraipītas visiem iespējamiem noziegumiem, turklāt

gļēvulis un tirāns, kuram nav tiesību uz dzīvi un kura krišana jau iepriekš bijusi nolemta utt., utt., Pits Krolijs pēkšņi metās aizstāvēt Likteņa Izraudzīto. Viņš aprakstīja pirmo konsulu, kādu to redzējis Parīzē Amjenas miera laikā, kad viņam, Pitam Krolijam, piekritusi laime iepazīties ar dižo un cienījamo misteru Foksu — valstsvīru, kuru neesot iespējams neapbrīnot, lai cik lielas arī būtu domstarpības politiskajos uzskatos, — valstsvīru, kurš allaž bijis visaugstākajās domās par imperatoru Napoleonu. Un Pits ar dziļu sašutumu runāja par to, cik zemiski izturējušies sabiedrotie pret šo no troņa nogāzto monarhu, kurš, augstsirdīgi nodevis sevi viņu varā, ticis pakļauts nekrietnai un neģēlīgai izraidīšanai trimdā, kamēr viņa vietā Franciju tiranizējot fanātisku Romas pāvesta ielikteņu banda.

Šis ortodoksālais riebums pret Romas katoļiem paglāba Pilu Kroliju no lēdijas Sautdaunas dusmām, bet Foksam un Napoleonam veltītā apbrīna ārkārtīgi pacēla viņu mis Krolijas acīs. Viņas draudzība ar šo dieva mierā aizgājušo britu valstsvīru tika minēta, kad pirmoreiz iepazīstinājām lasītājus ar mis Kroliju. Būdama uzticama vigu piekritēja, vecā dāma visu kara laiku palika opozīcijas pusē, un, kaut arī skaidrs, ka ne imperatora krišana viņu spēja cik necik satraukt, ne arī tā ļaunais liktenis saīsināt viņai mūžu vai laupīt nakts mieru, taču Pita slavas dziesmas abiem viņas elku dieviem gāja mis Krolijai pie sirds, un šī runa krietni vien nostiprināja krustdēla pozīcijas.

— Un kādas ir jūsu domas, mana dārgā? — mis Krolija apvaicājās jaunajai dāmai, kas tai bija iepatikusies jau no pirmā acu uzmetiena kā ikviena glīta un kautrīga jauna būtne, kaut arī jāpiebilst, ka viņas jūtas atsala tikpat ātri, kā mēdza iedegties.

Lēdija Džeina nosarka pār visu seju un sacīja, ka viņa diez ko vis nesaprotot no politikas un atstājot to gudrākām galvām izšķiršanai, taču māmiņai, bez šaubām, esot taisnība, un arī misters Krolijs runājis ļoti skaisti. Kad dāmas atvadījās, mis Krolija izteica cerību, ka lēdijai Sautdaunai nebūšot nekas pretim reizēm ļaut lēdijai Džeinai apciemot viņu, lai sniegtu mierinājumu nabaga slimai, vientuļai, vecai sievietei. Piekrišana laipni tika dota, un dāmas šķīrās lielā draudzībā.

— Lai lēdija Sautdauna te vairs nerādās, Pit! — vecā dāma sacīja. — Viņa ir stulba un uzpūtīga persona — kā visa tavas mātes ģimene, kuru nekad neesmu varējusi ciest. Bet šo jauko, labsirdīgo, mazo Džeinu ved sev līdzi, kad vien iepatīkas.

Pits to apsolīja. Grāfienei Sautdaunai viņš, protams, nestāstīja, kāds priekšstats krustmāmiņai radies par viņas gaišību, bet tā

savukārt domāja, ka atstājusi uz mis Kroliju pašu jaukāko un cēlāko iespaidu.

Un tā nu, labprātīgi apņemdamās ielīksmot slimnieci un klusībā droši vien nopriecādamās par izdevību reizēm atbrīvoties no cienīgtēva Bartolomeja Aironsa garlaicīgās spriedelēšanas un apnicīgajiem lišķiem, kas bariem pulcējās pie viņas māmiņas — uzpūtīgās grāfienes kājām, — lēdija Džeina kļuva par visai biežu viešņu mis Krolijas namā, pavadīja veco dāmu izbraucienos un īsināja tai dažu labu garu vakara stundu. Pēc dabas viņa bija tik labsirdīga un maiga, ka pat Ferkina nespēja rast iemeslu greizsirdībai, bet lēnprātīgajai Brigsai šķita, ka pavēlniece neizturas pret to tik nežēlīgi, kad tuvumā ir jaukā lēdija Džeina. Pret jauno dāmu mis Krolija izlikās pati laipnība. Viņa stāstīja neskaitāmus notikumus no savām jaunības dienām — turklāt gluži citādā tonī, nekā savā laikā bija radusi runāt ar mazo bezdievi Rebeku, jo lēdijas Džeinas nevainībā jautās kaut kas tāds, ar ko vieglprātīgas runas nekādi nesaderējās, un mis Krolija bija pārlieku labi audzināta, lai aizvainotu šādu sirdsšķīstību. Jaunā dāma savukārt nekad vēl dzīvē nebija izbaudījusi laipnību, ja nu vienīgi no brāļa un tēva, tādēļ uz mis Krolijas engoument^66 atbildēja ar neviltotu maigumu un draudzību.

Rudens vakaros (kad Rebeka — pati jautrākā starp jautrajiem uzvarētājiem — līksmoja Parīzē un mūsu Amēlija — mūsu mīļā, sāpju sagrauztā Amēlija ... ak, kur gan viņa tagad mita?) lēdija Džeina sēdēja mis Krolijas viesistabā un krēslas stundās maigi dziedāja tai savas naivās dziesmiņas un himnas, bet ārā saule laidās uz dusu un jūra krākdama vēla viļņus pret krastu. Kad dziesmiņa beidzās, vecā dāma iztrūkās no snaudas un lūdza uzdziedāt vēl kaut ko. Bet Brigsa, izlikdamās adām, lēja nebeidzamas laimes asaras un nolūkojās okeānā, kas neskaidri vizēja logu priekšā, un spoži mirdzošajos debesu spīdekļos, — un kurš gan, es jautāju, spētu izmērīt, cik laimīga bija Brigsa un cik tās sirds jūtu pārpilna?

Pits pa to laiku ēdamistabā noņēmās gar brošūru par labības likumiem vai ar misionāru sarakstiem, izbaudīdams pēcpusdienas atpūtu, kā pieklājas gan romantiskiem, gan neromantiskiem vīriešiem. Viņš lēni sūca madeiru, cēla gaisa pilis, domāja par sevi cildenas domas, jutās iemīlējies Džeinā daudz vairāk nekā visus šos septiņus gadus, kopš viņi bija saderinājušies un viņš nebija izrādījis ne vismazākās nepacietības pazīmes, un pa starpām

krietni nosnaudās. Kad pienāca laiks dzert kafiju, ar Iroksnt ieradās misters Boulss un aicināja pie dāmām skvairu Pitu, kurš tumsā cītīgi darbojās gar savām brošūrām.

— Es ļoti vēlētos, mana dārgā, atrast kādu, kas spēlētu ar mani piketu, — mis Krolija ieteicās kādu vakaru, kad parādījās sulainis ar svecēm un kafiju. — Nabaga Brigsa spēlē pinas kā vista pa pakulām — viņa taču ir tik dumja. (Vecā dāma nekad nepalaida garām izdevību sulaiņu klātbūtnē nonievāt Brigsu.) Man šķiet, pēc spēles es daudz labāk varētu gulēt.

Pie šiem vārdiem lēdija Džeina nosarka no ausīm līdz glīto pirkstu galiņiem, un, kad misters Boulss izgāja no istabas un durvis bija cieši aizvērtas, viņa sacīja:

— Mis Krolija, es mazdrusciņ protu spēlēt. Šad tad spēlēju ar nabaga mīļo tētiņu.

— Nāciet un noskūpstiet mani! Nāciet un šo pašu brīdi noskūpstiet mani, jūs mīļā, jaukā radībiņa! — sajūsmināta iesaucās mis Krolija; un šajā gleznainajā un draudzīgajā nodarbībā veco un jauno dāmu ieraudzīja misters Pits, kad viņš ar brošūru rokās uzkāpa augšstāvā. Nabaga lēdija Džeina, kā viņa pēc tam visu vakaru sarka!

Vai gan kāds iedomāsies, ka mistera Pita Krolija viltības viņa mīļajiem tuviniekiem Karaliskās Krolijas mācītāja mājā pagāja secen nemanītas! Hempšīra atrodas pavisam tuvu Saseksai, un mistera Bjūla laulātajai draudzenei Saseksā netrūka draugu, kuri rūpīgi ziņoja viņai par visu un vēl vairāk nekā par visu, kas notika mis Krolijas namā Braitonā. Pits arvien biežāk brauca uz turieni. Jau mēnešiem viņš netika rādījies muižā, kur viņa izlaidīgais vecais tēvs pilnībā bija nodevies rumam un apšaubāmās Horoksu ģimenes sabiedrībai. Pita panākumi mācītāja dzimtu padarīja vai traku, un misis Krolija vairāk nekā jebkad nožēloja (kaut arī atzina to mazāk nekā jebkad) šausmīgo kļūdu, ko bija pieļāvusi, tik ļoti apvainodama mis Brigsu un tik augstprātīgi un sīkstulīgi izturēdamās pret Boulsu un Ferkinu, tā ka no visas mis Krolijas saimes nebija neviena vienīga cilvēka, kas varētu sniegt viņai informāciju par turienes notikumiem.

— Pie visa vainīgs Bjūla atslēgas kauls, — viņa neatlaidīgi atkārtoja. — Ja viņš to nebūtu salauzis, es nekad nepamestu mis Kroliju. Esmu pienākuma un tavas garīdznieka necienīgās medību kaisles upuris, Bjūt.

— Medības! Kādas blēņas! Tu pati, Barbara, viņu pārbiedēji, — cienīgtēvs protestēja. — Tu esi gudra sieviete, bet raksturs tev kā sātanam, un kur nu vēl tā sīkstulība naudas lietās, Barbara!

— Ja' es nebūtu tavu naudu glabājusi, tu sen jau sēdētu aiz restēm, Bjūt.

— Zinu jau, zinu, mana mīļā, — mācītājs labsirdīgi piekrita. — Tu patiešām esi gudra sieviete, taču rīkojies pārlieku neapdomīgi. — Un dievbijīgais vīrs smēlās mierinājumu varenā portvīna kausā.

— Ko, pie velna, viņa atradusi šai pamuļķī Pilā Krolijā? — viņš nevarēja rimties. — Tam jau nav dūšas tik daudz kā mušu no deguna nodzīt. Atceros, kā Rodons — bet tas nu gan ir īsts vīrietis, kaut jupis to parautu! — viņu vazāja pa staļļiem kā tādu salmu kuli, bet Pits gaudodams vilkās mājās pie māmiņas, ha, ha! Ko nu tur, jebkurš no maniem zēniem ar vienu pašu roku pieveiks viņu. Dzims stāsta, ka Oksfordā vēl šobrīd viņu atceroties kā mis Kroliju ... šito te āmurgalvu.

— Zini, Barbara, — pēc brīža viņa svētība turpināja.

— Nu? — apjautājās Barbara, grauzdama nagus un bungodama ar pirkstiem pa galdu.

— Vai zini, kāpēc gan mums neaizsūtīt Džimu uz Braitonu, lai apskatās, vai nevar veco dāmu kaut kā apstrādāt. Drīz viņš taču beigs mācības. Un eksāmenos izgāzies tikai divas reizes — tāpat kā es, — bet kur tad lielais gods — Oksforda un universitātes izglītība! Pazīšanās ar pašiem labākajiem zēniem. Viņš ir airētāju komandas loceklis. Un tāds glīts puisis. Velns lai parauj, cienītā, — uzlaidīsim viņu vecajai virsū, ko? Un teiksim, lai sadod Pitam pa kaklu, ja šis iedomājas pīkstēt. Ha, ha, ha!

— Dzims, protams, varētu aizbraukt viņu apciemot, — piekrita mācītāja laulātā draudzene un nopūzdamās piebilda: — Ja mums izdotos iedabūt viņās mājā kaut vienu no meitenēm; bet viņa tās nekad nav varējusi ciest, jo mūsu meitenes taču nav skaistas.

Kamēr māte runāja, šīs nelaimīgās, augsti izglītotās dāmas lika sevi sadzirdēt no blakus istabas, kur tās neveikliem pirkstiem bungoja kādu sarežģītu klavieru kompozīciju; un patiesi — augām dienām viņas vai nu nodarbojās ar mūziku, vai sēdēja ar dēli uz muguras, vai arī mācījās ģeogrāfiju un vēsturi. Taču kāds labums no šādas vispusīgas izglītības Liekulības Tirgu tiek meitenēm, ja tās mazas augumā, nabadzīgas, neinteresantas, turklāt ar neglītu sejas krāsu? Mācītāja sieva nevarēja atrast nevienu citu kandidātu kā tikai draudzes mācītāja palīgu, kurš spētu viņu atbrīvot vismaz no vienas meitas.

Sai brīdī, nākdams no staļļiem, pa logu viesistabā ielēca Dzims ar īsu pīpīti aiz vaskadrānas cepures malas; viņi abi ar tēvu ņēmās apspriest Sentledžeras zirgu skriešanas sacīkstes, un mācītāja saruna ar sievu tika izbeigta.

Misis Krolija no sava dēla Dzima sūtņa gaitām diez ko labu neparedzēja un izvadīja viņu ceļā visai nomāktā garastāvoklī. Arī pats jauneklis, uzzinājis, kāda misija viņu sagaida, necerēja piedzīvot no tās ne prieku, ne labumu; taču viņš smēlās mierinājumu domās, ka vecā dāma varbūt apveltīs viņu ar tādu sveicienu, kas palīdzēs līdz semestra sākumam nomaksāt visspiedīgākos parādus Oksfordā, tādēļ viņš sēdās Sautemptonas karietē un to pašu vakaru sveiks un vesels ieradās Braitonā ar ceļa somu, savu mīluli buldogu Tauzeru un milzīgu grozu ar lauku un dārzu labumiem no mīlas pilnās mācītāja mājas saimes mīļajai mis Kro-lijai. Nospriedis, ka stunda ir pārlieku vēla, lai pirmajā vakarā traucētu slimo dāmu, viņš apmetās viesnīcā un devās pie mis Krolijas tikai nākamās dienas krietnā pēcpusdienā.

Džeimss Krolijs, kad krustmāte to redzēja pēdējo reizi, bija neveikls zeņķis tai muļķīgajā vecumā, kad balss svārstās starp pārdabisku spiedzienu un tikpat pārdabisku rūkšanu, kad seja bieži vien uzzied tādā krāšņumā, pret ko līdzēt var vienīgi Ro-lenda zāles «Kalidors», kad zēni paslepus apcērp bārdu ar māsas šķērītēm un, ieraugot cilas jaunas meitenes, saraujas šausmīgās bailēs, kad prāvās delnas un pēdas rēgojas krietnu gabalu ārā no drānām, kas kļuvušas pārlieku īsas, kad viņu klātbūtne pēc pusdienām izrādās nevēlama dāmām, kuras viesistabas krēslā grib pačukstēties, un neizsakāmi netīkama džentlmeņiem, kas pie pusdienu galda šīs lempīgās nevainības priekšā spiesti atturēties no brīvākām sarunām un jaukām asprātībām, kad pēc otrās glāzītes tētiņš mēdz sacīt: «Džek, manu zēn, izej paskaties, kāds rādās būt vakars!» — un jaunais cilvēks, laimīgs, ka beidzot ticis brīvībā, taču reizē sarūgtināts, ka nav vēl pieaudzis vīrs, pamet banketu. Džeimss — toreizējais lempīgais pusaudzis — tagad nu bija jauns vīrietis, nobaudījis Universitātes izglītības augļus un ieguvis to nenovērtējamo slīpējumu, ko sniedz dzīve koledžā jautru zēnu sabiedrībā, spaidīgi parādi, īslaicīga izslēgšana un caurkrišana eksāmenos.

Viņš izrādījās patiešām skaists jauneklis, kad ieradās Braitonā stādīties priekšā krustmātei, un glīta āriene untumaino veco dāmu allaž noskaņoja labvēlīgi. Arī mūžīgā sarkšana un neveiklība nespēja mazināt labvēlību, — mis Kroliju iepriecināja šīs veselīgās jaunā džentlmeņa nesamaitātības pazīmes.

Viņš paziņoja, ka «ieradies uz dažām dienām, lai satiktu kādu koledžas biedru un... un apliecinātu jums, kundze, savu cieņu, kā arī nodotu sveicienus no tēva un mātes, kuri cer jūs esam pie labas veselības».

Kad jauneklis tika pieteikts, Pits sēdēja mis Krolijas istabā un gaužām samulsa, izdzirdējis minam radinieka vārdu. Vecā dāma īsti labā humora izjūtā nopriecājās par korektā krustdēla apjukumu. Ar dzīvu interesi viņa apjautājās par mācītāja ģimenes locekļiem un piebilda, ka esot domājusi tos apciemot. Viņa atklāti uzslavēja jaunekli, sacīdama, ka tas krietni vien paaudzies, kļuvis ļoti glīts, un nožēloja, ka tā māsām neesot kaut daļēji piešķirts šāds skaistums. Noskaidrojusi, ka Džeimss apmeties viesnīcā, viņa par to ir dzirdēt negribēja un nekavējoties norīkoja misteru Boulsu aizsūtīt kādu pēc mistera Džeimsa Krolija mantām.

— Un paklausieties, Bouls, — viņa sevišķā labvēlībā piebilda, — es palūgšu jūs samaksāt mistera Džeimsa rēķinu.

Triumfēdama viņa uzmeta Pitarn tik šķelmīgu skatienu, ka diplomāts aiz skaudības gandrīz vai aizrijās. Lai kā viņš bija centies pielabināties krustmātei, tā ne reizi vēl nebija viņam piedāvājusi savu pajumti, un te nu kaut kāds jauns vējagrābslis jau pirmajā mirklī tiek sveikts kā mīļš viesis.

— Atvainojiet, ser, — teica Boulss, zemu paklanīdamies, — uz kādu viesnīcu, ser, lai Tomass iet pēc jūsu mantām?

— Velns ar ārā! — iesaucās jaunais Džeimss un tāds kā satraukts pielēca kājās. — Labāk aiziešu pats.

— Uz kurieni?

— Uz «Toma Kriba ģerboni», — Džeimss izmocīja, pietvīkdams līdz ausīm.

Mis Krolija skaļi iesmējās, izdzirdusi iebraucamās vietas nosaukumu. Misters Boulss, kā jau pieklājas galvenajam dzimtas kalpotājam, arī palaida īsu smiekliņu, taču tūdaļ pat aprāvās, turpretim diplomāts smaidīja vien.

— Man ... es neko labāku nezināju, — nodūris acis, Džeimss stomījās. — Esmu šeit pirmo reizi, un kučieris man iestāstīja. -J— Ak, šis ļaunais melis! Patiesībā Džeimss Krolijs iepriekšējā dienā Sautemptonas diližansā bija iepazinies ar Tatberijas Mīluli, kurš brauca uz Braitonu mēroties spēkiem ar Rotingdīnas Cīkstoni, un, aizrāvies sarunā ar Mīluli, pavadīja vakaru minētajā iebraucamajā vietā šā augsti izglītotā vīra un viņa draugu sabiedrībā.

— Es ... es labāk aiziešu pats un nokārtošu tēriņu, — Džeimss turpināja. — Nekādā ziņā neiedrošinos to gaidīt no jums, cienītā kundze, — viņš augstsirdīgi piebilda.

Šāda smalkjūtība vēl vairāk uzjautrināja krustmāti.

— Ejiet samaksājiet rēķinu, Bouls, — viņa teica, pamādama ar roku, — un atnesiet to man!

Nabaga sieviete, viņa nezināja, ko dara!

— Tur... tur ir tāds mazs sūnītis, — mēģināja bilst Džeimss ar bezgala vainīgu sejas izteiksmi. — Es labāk pats aiziešu tam pakaļ. Viņš krīt sulaiņiem stilbos.

Visi klātesošie pie šiem vārdiem sāka nevaldāmi smieties — pat Brigsa un lēdija Džeina, kura mis Krolijas un tās krustdēla sarunu bija noklausījusies klusēdama, bet Boulss, nebilzdams ne vārda, izgāja no istabas.

Taču mis Krolija, gribēdama pārmācīt vecāko krustdēlu, joprojām centās pret jauno oksfordieti izturēties labvēlīgi. Reiz sākusi šķiesties ar laipnībām un uzslavām, viņa vairs nepazina robežu. Pitam viņa paziņoja, ka tas varot ierasties uz pusdienām, bet Džcimsu uzaicināja doties izbraucienā un, nosēdinājusi to karietes aizmugures sēdeklī, svinīgi braukāja turp un atpakaļ gar piekrasti. Pastaigas laikā viņa visžēlīgi turpināja laipnās sarunas, citēja nabaga apjukušajam zellim itāliešu un franču dzejoļus, apgalvoja, ka viņš esot ļoti izglītots jauneklis, un izteica pārliecību, ka viņš katrā ziņā saņemšot zelta medaļu un izrādīšoties vislabākais matemātiķis. _

— Hā, hā! — smējās Džeimss, šādu uzslavu iedūšināts. — Vislabākais matemātiķis! Nē, nudien — tā taču ir pavisam cita padarīšana!

— Kāda cila padarīšana, mans mīļais bērns? — vecā dāma nesaprata.

— Vislabākais matemātiķis var iznākt tikai Kembridžā, nevis Oksfordā, — «izglītotais jauneklis» visgudri atbildēja un droši vien būtu kļuvis vēl atklātāks, ja pēkšņi krastmalā neparādītos viegli divriču rati, kurus vilka lielisks ponijs, — ratos sēdēja Džeimsa draugi Tatberijas Mīlulis un Rotingdīnas Cīkstonis baltos flaneļa uzvalkos ar perlamutra pogām un vēl trīs džentlmeņi — viņu paziņas, — un visi viņi sveicināja nabaga Džeimsu, kas nelaimīgs sarāvās karietē. Šis atgadījums pagalam samaitāja jaunā cilvēka garastāvokli, un atlikušajā brauciena laikā no viņa neizdevās izspiest ne zilbi vairāk kā «jā» un «nē».

Atgriezies mājās, Džeimss atrada savu istabu sagatavotu un ceļa somu atvestu; uzmanīgāk ielūkojies mistera Boulsa sejas izteiksmē, kad tas viņu pavadīja līdz istabai, viņš būtu pamanījis nopietnību, izbrīnu un līdzjūtību. Taču viņam ir prātā nenāca domāt par misteru Boulsu. Džeimss klusībā apraudāja kļūmīgo stāvokli, kurā bija iekūlies šai namā — pilnā ar večiņām, kas vienā laidā tarkšķēja gan franciski, gan itāliski un skaitīja viņam priekšā dzejoļus.

— Nu gan esmu tintē, goda vārds! — iesaucās kautrīgais zēns, kurš nespēja panest, ja sievietes viņu uzrunāja — pat pašas maigākās — tādas kā Brigsa; taču, nonācis pie lilijas slūžām, lamu vārdos viņš sistu pušu vai visbrašāko laivinieku.

Uz pusdienām Džeimss ieradās, iežņaudzies baltā kaklautā, un viņam piekrita gods vest pie galda milēdiju Džeiriu, kamēr Brigsa un misters Krolijs nāca nopakaļus, atbalstīdami veco dāmu un nesdami veselu saini ar šallēm un spilveniem. Pusi maltītes laika Brigsa pavadīja, rūpēdamās par vājinieci un sagriezdama cāli pārbarotajam klēpja sunītim. Džeimss runāja maz, toties skubināja dāmas iedzert vīnu un gandrīz viens pats iztukšoja pudeli šampanieša, ko misteram Boulsam bija pavēlēts pasniegt viesim par godu. Kad dāmas piecēlās no galda un abi brālēni tika atstāti divatā, eksdiplomāts Pits kļuva īpaši runīgs un draudzīgs. Viņš apjautājās par Džeimsa gaitām koledžā, par tā turpmākajiem nodomiem, no visas sirds novēlēja tikt dzīvē uz priekšu, — īsi sakot, bija atklāts un labvēlīgs. Portvīns atraisīja Džeimsam mēli, un viņš izstāstīja brālēnam visu par savu dzīvi — par nākotnes izredzēm, parādiem, neveiksmēm eksāmenos, par skandāliem ar prokto-riem, — žigli pildīdams glāzes un līksmi pāriedams no portvīna pie madeiras.

— Vislielākais prieks mūsu krustmāmiņai ir tad, — sacīja misters Krolijs, ieliedams savā glāzē vīnu, — kad viesi viņas mājā rīkojas pēc sava prāta. Šai namā valda brīvība, Džeims, un, ja kāds grib aplaimot mis Kroliju, pats labākais ir darīt to, kas viņam patīk, un prasīt visu, ko sirds kāro. Zinu — laukos jūs visi zobojaties par mani, ka esmu torijs. Taču mis Krolija ir pietiekami liberāla, lai samierinātos ar jebkuriem uzskatiem. Viņa pēc pārliecības ir republikāne un nicina visu, kam sakars ar augstu sabiedrisko stāvokli un tituliem.

— Bet kādēļ jūs grasāties precēties ar grāfa meitu? — Džeimss apjautājās.

— Neaizmirstiet, mīļais draugs, ka nabaga lēdija Džeina nav vainojama savā augstajā dzimumā, — glaimīgi atbildēja Pits. — Ko viņa var darīt, ja ir dzimusi lēdija? Turklāt, kā jums zināms, esmu torijs.

— O, tas tiesa, — teica Dzims, — nekas nevar līdzināties dižciltīgām asinīm, nē, pie velna, itin nekas! Es jau nu neesmu radikālis. Zinu, velns lai parauj, ko nozīmē būt džentlmenim. Paraugieties kaut vai airēšanas sacīkstēs vai boksa cīņā, vai arī palūkojieties, kā viens kārtīgs sūns tiek galā ar žurkām, — kurš būs uzvarētājs? Tas, kam labākas asinis. Bouls, veco zēn, atnesiet vēl portvīnu, kamēr izsūcu šito pudeli. Par ko es īsti runāju?

— Šķiet, jūs runājāt par suņu cīņu ar žurkām, — Pits mīlīgi piezīmēja, pasniegdams brālēnam karafi «izsūkšanai».

— Ak par žurkām, patiesi? Nu kā tad ir, Pit, vai jūs nodarbojaties ar sportu? Vai gribat redzēt sūni, kas tiks galā ar jebkuru žurku? Ja gribat, brauciet man līdzi pie Toma Korduroja uz Kāslstrītas staļļiem, un es jums parādīšu tādu buldogu, ka ... Fui, kādas blēņas! — iesaucās Džēimss, pats par savu muļķību skaļi iesmiedamies. — Kāda jums daļa gar sūņiem vai žurkām! Tīrā aplamība! Jods lai mani parauj, ja jūs spējat atšķirt sūni no pīles!

— Kur nu! Bet, starp citu, — Pils turpināja jau pavisam maigi, — jūs runājāt par dižciltīgām asinīm un par priekšrocībām, ko cilvēkam piešķir aristokrātiska izcelšanās. Te jums būs jauna pudele.

— Dižciltīgas asinis — tas ir galvenais, — sacīja Džeimss, kāri dzerdams sarkano sulu. — Vienīgi asinis, ser, gan zirgiem, gan sūņiem, gan ari cilvēkiem. Ziniet, pēdējā semestrī, īsi pirms manas izmešanas, tas ir, es gribēju teikt, īsi pirms manas saslimšanas ar masalām, ha, ha... mēs ar Kraistčerčas Ringvudu — Bobu Ringvudu, lorda Sinkbara dēlu — iebaudījām alu «Ble-nemas zvanā», kad kāds Benberijas laivinieks piedāvājās par kausu punša cīkstēties ar mums. Es nevarēju. Roka man bija nosaitēta, tā ka nespēju pats ar sevi tikt galā, — pirms divām dienām draņķa ķēve pa ceļam uz Ebingdonu nokrita un nogāza mani līdzi, un es jau domāju, ka roka būs lauzta. Tātad, ser, es nevarēju to laivinieku pievārēt, bet Bobs tūliņ nometa svārkus ... trīs minūtes viņš tēsa to Benberijas laivinieku un četros raundos apstrādāja kā nieku. Ak tu velns, kā šis nosvempās, ser, un kāpēc tas tā notika? Dižciltīgas asinis, ser, tikai asinis.

— Jūs taču nemaz nedzerat, Džeims, — aizrādīja eksatašejs. — Manā laikā oksfordieši mazliet veiklāk pieveica pudeli, nekā tas pa spēkam jums, jaunajiem.

— Nu, nu, — Džeimss teica, pielikdams pirkstu pie deguna un mirkšķinādams brālēnam ar reibuma apmiglotajām acīm, — iztiksim bez jokiem, veco zēn; nav ko ķircināties. Jūs gribētu gan mani pievārēt, bet nekas neiznāks. In vino veritas^67, veco zēn! Marss, Bakhs, Apolons — vtrorum^68, vai ne ko? Kaut krustmā-miņa nosūtītu šo vīnu arī manam vecajam — tas tik ir viens dzēriens!

— Jūs taču varat viņu palūgt, — turpināja Makiaveli, — bet tagad veltīgi nezaudējiet laiku! Ko par to saka dziesminieks? A'unc vino pellite čuras. Cras ingens interabimus aequor^69. — Un Bakha priesteris, citēdams šīs rindas svinīgi kā Apakšnamā, ar plašu žestu vienā rāvienā izmeta... niecīgu lāsīti vīna.

Kad mācītāja mājā pēc pusdienām bija attaisīta pudele portvīna, jaunajām dāmām ielēja pa glāzītei jāņogu vīna, mācītāja kundze nobaudīja glāzīti portvīna, bet goda vīrs Džeimss parasti iztukšoja veselas divas, taču, tā kā tēvs kļuva visai drūms, ja dēls grasījās vēlreiz ķerties pie pudeles, lādzīgais zēns pa lielākajai daļai atturējās no tālākiem mēģinājumiem un vēlāk staļļos paslepus mierināja sevi ar jāņogu vīnu vai džinu kučiera un tā pīpes jaukajā sabiedrībā. Oksfordā vīna kvantumi netika ierobežoti, bet tā kvalitāte bija visai zema; toties, kad kvantitāte parādījās rokrokā ar kvalitāti, kā patlaban krustmātes mājās, Džeimss prata parādīt tām pienācīgu cieņu, un diez vai viņam bija vajadzīgi brālēna uzmudinājumi, lai pieveiktu otro pudeli, ko apgādāja misters Boulss.

Kad pienāca laiks dzert kafiju un atgriezties pie dāmām, kuras Džeimsam iedvesa patiesas šausmas, tīkamā atklātība pameta jauno džentlmeni, un viņš ieslīga parastajā drūmajā kautrībā, pa visu vakaru atļaudamies izteikt vienīgi «jā» un «nē», īgni blenzdams lēdijā Džeinā un apgāzdams kafijas tasīti.

Ja viņš nerunāja, tad gaužām nožēlojamā kārtā žāvājās, un viņa klātbūtne nomāca kluso vakara stundu jauko noskaņu, jo mis Krolija un lēdija Džeina pie piketa galda un mis Brigsa, strādādama rokdarbu, manīja viņa neatlaidīgos apmiglotos skatienus un jutās gaužām neomulīgi.

— Viņš šķiet visai nerunīgs, neveikls un bikls jauneklis, — mis Krolija teica misteram Pitam.

— Vīriešu sabiedrībā viņš ir daudz vaļsirdīgāks nekā ar dāmām, — sausi atbildēja Makiaveli, iespējams, gaužām neapmierināts, ka portvīns nav atraisījis Džimam mēli.

Nākamās dienas rīta stundas Džeimss pavadīja, rakstīdams mātei uz mājām vēstuli, kurā izlielījās, cik laipni to uzņēmusi mis Krolija. Bet ak vai! — zēns nenojauta, kādu vilšanos viņam nesīs šī diena un cik īslaicīgam lemts būt viņa triumfam. Dzims bija aizmirsis kādu notikumu — gluži nenozīmīgu, taču liktenīgu notikumu, kas atgadījās «Toma Kriba ģerbonī» tai vakarā pirms viņa ierašanās pie krustmātes. Kas tad bija noticis? Dzims allaž bija visai devīgi noskaņots, bet jautrā prātā kļuva īpaši viesmīlīgs un tanī vakarā, uzcienādams Tatberijas Mīluli, Rotingdī-nas Cīkstoni un viņu draugus, pa divi vai trīs lāgi pasūtīja džinu — un tā ne mazāk kā astoņpadsmit glāzes šā dzēriena par astoņiem pensiem gabalā tika ierakstītas mistera Džeimsa Krolija rēķinā. Taču ne jau summa, ko sastādīja šīs astoņu pensu glāzītes, bet gan patērētā džina daudzums izrādījās nabaga Džeim-sam liktenīgais trieciens, kad krustmātes sulainis misters Boulss, izpildīdams kundzes pavēli, devās maksāt jaunā džentlmeņa rēķinu. Iebraucamās vietas saimnieks, baidīdamies, ka tēriņš var palikt nesamaksāts, svinīgi nozvērējās, ka jaunais džentlmenis viens pats līdz pēdējā graša vērtībai esot iztukšojis reibinošo dzērienu; galu galā Boulss rēķinu samaksāja un, pārradies mājās, parādīja to misis Ferkinai, kuru izšķērdīgi patērētais džins pagalam satrieca; tad viņš nogādāja rēķinu galvenajai rēķinvedei mis Brigsai, kura savukārt uzskatīja par svētu pienākumu notikušo paziņot savai pavēlniecei mis Krolijai.

Būtu Džeimss iztempis kaut veselu mucu sarkanvīna, vecā dāma viņam spētu piedot. Arī misters Fokss un misters Seridens* dzēra sarkanvīnu. Visi džentlmeņi dzer sarkanvīnu. Taču astoņpadsmit glāzes džina, iztukšotas bokseru sabiedrībā kaut kādā apšaubāmā dzertuvē, — tas nu bija pretīgs noziegums, ko tik viegli nevarēja piedot. Visa pasaule likās sazvērējusies pret jaunekli, — kad viņš, ozdams pēc staļļiem, atgriezās mājās, apciemojis savu buldogu Tauzeru un izvedis to paelpot svaigu gaisu, ceļā gadījās mis Krolija ar pārbaroto Blenemas klēpja sunīti, un Tauzers mazo šuneli saplosītu gabalos, ja blenemietis kaukdams nebūtu meklējis glābiņu pie mis Brigsas, kamēr nežēlīgais buldoga saimnieks, skaļi smiedamies, noraudzījās uz šo briesmīgo izrēķināšanos.

Sājā dienā pat no nelaimīgā zēna bikluma nebija vairs ne vēsts. Pie pusdienu galda viņš mundri rosījās un mētājās asprātībām. Maltītes laikā Džims pat atļāvās apveltīt Pitu Kroliju pāris jokiem; vīnu viņš dzēra tādos pašos vairumos kā iepriekšējā dienā un, atgriezies viesistabā, gluži nevainīgi sāka uzjautrināt dāmas ar sevišķi izmeklētām Oksfordas anekdotēm. Viņš aprakstīja bokseru Molinē un Sema Holandieša izcilās spējas, rotaļīgi ierosināja lēdijai Džeinai saderēt par Tatberijas Mīluli pret rotingdī-nieti vai arī otrādi, ja to viņas augstība vēlētos, un beigu beigās piedāvājās cīkstēties ar brālēnu Pitu Kroliju — vienalga, ar vai bez cimdiem.

— Tas, veco zēn, ir godīgs priekšlikums, — viņš ierēcās, uzgāzdams Pitam pa plecu, — un arī tēvs man ieteica izmēģināt ar jums spēkus, pats gatavs derēt par iznākumu, ha, ha! — Pie šiem vārdiem pievilcīgais jauneklis zīmīgi pamirkšķināja nabaga mis Brigsai un jokodamies līksmi ar īkšķi norādīja pār plecu uz Pitu Kroliju.

Iespējams, ka notiekošais Pitu ne visai iepriecināja, taču pagaidām viņš vēl jutās apmierināts. Nabaga Dzims beidzot bija izsmēlis savus jautrības plūdus, un, kad vecā dāma taisījās doties pie miera, viņš ar sveci rokā grīļodamies slāja pāri istabai, ar vismaigāko dzērāja smaidu uz lūpām grasīdamies to noskūpstīt; tad viņš atvadījās no klātesošajiem un kāpa uz savu guļamistabu, pilnām apmierināts ar sevi un cieši pārliecināts, ka krustmātes naudiņa liks atstāta tieši viņam, nevis tēvam vai kādam citam ģimenes loceklim.

Varētu domāt, ka, reiz jau nokļuvis guļamistabā, Dzims vairs nekādas aplamības nepastrādās; taču nelaimīgajam jauneklim neveicās. Mēness jauki apspīdēja jūras klaju, un Dzims, okeāna un debesu romantiskās ainavas pievilināts, stāvēja pie loga un pārlika, vai nevarētu baudīt tīkamo skatu, kūpinādams pīpi. Neviens nesajutīs tabakas smaržu, Dzims nosprieda, ja viņš izgud-rēm atvērs logu un izbāzīs galvu ar visu pīpi svaigā gaisā. Tā viņš arī izdarīja; taču, stiprā dzēriena uzbudināts, nabaga Dzims piemirsa, ka istabas durvis pametis vaļā, un tā nu maigais vējiņš, kas ieplūda pa logu, sacēla pamatīgu caurvēju, tā ka dūmi veseliem mākoņiem vēlās lejā pa kāpnēm un tabakas aromāts pilnībā sasniedza mis Kroliju un mis Brigsu.

Pīpe visam šim pasākumam pielika punktu, un Bjūta Krolija dzimta tā arī nemūžam neuzzināja, cik tūkstošu mārciņu tas viņiem izmaksājis. Ferkina žigliem soļiem nometās pa kāpnēm pie Boulsa, kurš skaļā un drausmā balsī savam adjutantam lasīja priekšā «Uguni un cepešpannu». Baismīgo noslēpumu Ferkina viņam paziņoja ar tik izbiedētu sejas izteiksmi, ka misters Boulss un viņa palīgs pirmajā brīdī nodomāja, ka namā ielauzušies laupītāji un Ferkina, iespējams, ieraudzījusi to stilbus zem mis Kro-lijas gultas. Taču, uzzinājis patiesību, misters Boulss vienā acumirklī bija kājās, lēkdams pa trim pakāpieniem, skriešus metās pa trepēm augšā, iedrāzās istabā pie Džeimsa, kurš vēl nenojauta neko ļaunu, un, uztraukumā gandrīz vai nosmakdams, iesaucās:

— Mister Džeims! Dieva dēļ, ser, metiet prom to pīpi! Ak mister Džeims, ko jūs esat izdarījis! — viņš bezgala izteiksmīgi piebilda, izmezdams nelaimīgo rīku pa logu ārā. — Ko jūs esat izdarījis, ser! Kundze tā necieš šito smaku.

— Kundzei jau arī nav jāpīpē, — Džeimss atbildēja, nevietā muļķīgi iesmiedamies, un viņam šķita, ka atkal padevies varens joks. Taču nākamajā rītā zēns jutās gaužām nelāgi, kad mistera Boulsa palīgs, kam bija uzticēts apstrādāt Džeimsa zābakus un pienest karstu ūdeni tās bārdas skūšanai, ko jaunais cilvēks tik nepacietīgi gaidīja uzaugam, pasniedza misteram Džeimsam gultā ar mis Brigsas roku rakstītu zīmīti.

«Dārgais ser,» viņš lasīja, «mis Krolija pārlaida ārkārtīgi nemierīgu nakti, jo visa māja bija neciešami piesmirdināta ar tabakas smaku; mis Krolija lūdz izteikt nožēlu, ka viņa jūtas pārāk nevesela, lai tiktos ar Jums pirms Jūsu aizbraukšanas, un vairāk par visu — ka viņa pamudinājusi Jūs pamest krogu, kurā Jūs, pēc viņas pārliecības, daudz patīkamāk pavadīsiet laiku, ko Jums atlicis dzīvot Braitonā.»

Ar to arī beidzās lāga zēna Džeimsa karjera kā kandidātam uz krustmātes labvēlību. Pats neapzinādamies, viņš no tiesas bija paveicis to, ko draudēja izdarīt, — cīnījies ar brālēnu Pilu — tikai diemžēl ar cimdiem rokā.

Bet kur pa šo laiku atradās tas, kurš kādreiz bija pirmais favorīts šajā cīņā par naudu? Bekija un Rodons, kā jau redzējām, pēc Vaterlo kaujas atkal sastapās un varen spoži un līksmi pavadīja 1815. gada ziemu Parīzē. Rebeka izrādījās ļoti veikla aprēķinātāja, tā ka nauda, ko nabaga Džozs Sedlijs samaksāja par abiem zirgiem, viņu mazo saimniecību vismaz veselu gadu noturēja virs ūdens, tādēļ neradās vajadzība pārvērst naudā ne «manas pistoles, tās, ar kurām nošāvu kapteini Markeru», ne zelta ne-seseru, ne arī mēteli ar caunādas oderi. No šā mēteļa Bekija pašūdināja sev apmetni, kurā, visu apbrīnota, braukāja pa Buloņas mežu. Jums būtu vajadzējis redzēt ainu, kas norisinājās starp misis Kroliju un viņas sajūsmināto vīru, pie kura viņa ieradās, līdzko armija bija iesoļojusi Kambrē, —; kā viņa ārdīja vaļā savas drānas un ņēma laukā pulksteņus, dažādus nieciņus, banknotes, čekus un dārglietas, ko bija iešuvusi vatētajā oderē jau pirms iecerētās bēgšanas no Briseles. Tal'to bija sajūsmināts, un

Rodons smējās apbrīnas pilnus smieklus, apgalvodams, ka, pie velna, savu mūžu neesot redzējis jaukāku izrādi. Un Rebeka tik bezgala jocīgi aprakstīja, kā apvedusi Džozu ap stūri, ka Rodons kļliva vai traks aiz sajūsmas. Viņš savai sievai ticēja tikpat cieši, kā franču karavīri ticēja Napoleonam.

Rebekas panākumi Parīzē bija nepārspējami. Franču dāmas visas kā viena atzina viņas pievilcību. Franciski viņa runāja apbrīnojami. Viņa acumirklī apguva franču grāciju, možumu, manieres. Viņas vīrs, protams, bija stulbenis — taču visi angļi ir stulbi, — turklāt muļķīgs vīrs Parīzē dāmai allaž nāk tikai par labu. liez tam viņš bija bagātās un spirituelle^70 mis Krolijas mantinieks, kuras nama durvis allaž ikvienam franču augstmanim emigrācijas laikā tikušas plaši atvērtas. Un tagad nu viņi uzņēma pulkveža sievu savos mājokļos.

«Kādēļ gan,» kāda ievērojama dāma rakstīja mis Krolijai, kura smagajās pēcrevolūcijas dienās par karalisku cenu bija atpirkusi no tās mežģīnes, dažādus nieciņus un neskaitāmas reizes cienājusi ar pusdienām, «kādēļ gan mūsu mīļajai mis neatbraukt uz Parīzi pie sava krustdēla un krustmeitas, un daudzajiem uzticamajiem draugiem? Visa pasaule raffoles^71 apburošajā kundzē un viņas espiègle^72 daiļumā. Jā, mēs saskatām viņā mūsu dārgās draudzenes mis Krolijas grāciju, pievilcību un atjautīgo prātu! Pat karalis vakar Tilerī pilī viņu ievēroja, un mēs esam gluži greizsirdīgas uzmanības dēļ, ko viņai parādīja monsieur. Jums vajadzēja redzēt, kā sadusmojās kāda muļķīga lēdija Beirakrsa (kuras ērgļa deguns un cepure ar spalvām allaž rēgojas pāri visu galvām), kad cienījamā Angulemas hercogiene, augstdzimusī karaļnama meita un karaļu draudzene, izrādīja īpašu vēlēšanos iepazīties ar jūsu mīļoto meitu un protežē misis Kroliju un visas Francijas vārdā izsacīja tai pateicību par labvēlību, ko jūs veltījāt mūsu nelaimīgajiem tautiešiem trimdas laikā. Viņa parādās ikvienas viesībās, ikvienā ballē... jā, ikvienā ballē gan, taču viņa nedejo; un tomēr cik interesanta un pievilcīga izskatās šī daiļā sieviete, vesela pielūdzēju bara sumināta, kaut arī drīz tai lemts kļūt mātei! Bet, dzirdot, kā viņa runā par Jums — savu labdari, savu māti, — pat pēdīgajam nelietim acīs sariestos asaras. Cik ļoti viņa jūs mīl! Kā mēs visi mīlam savu brīnišķīgo, godājamo mis Kroliju!»

Jādomā, šī Parīzes augstākās sabiedrības dāmas vēstule nekādā ziņā nenāca par labu misis Bekijai viņas brīnišķīgās, godājamās radinieces acīs. Gluži otrādi, vecās dāmas niknums nepazina robežu, kad viņa uzzināja par Rebekas stāvokli un to, cik nekaunīgi tā izmantojusi mis Krolijas vārdu, lai iekļūtu parīziešu sabiedrībā. Gan garīgi, gan fiziski pārlieku satriekta, lai sacerētu vēstuli franciski, mis Krolija nodiktēja Brigsai sašutuma pilnu atbildi savā dzimtajā valodā, galīgi noliegdama jebkādus sakarus ar Rodona Krolija sievu un brīdinādama parīziešus no šīs pagalam viltīgās un bīstamās personas. Bet, tā kā cienījamā hercogiene X bija dzīvojusi Anglijā tikai divdesmit gadus un angliski nesaprata neviena vienīga vārda, viņa aprobežojās ar to, ka, nākamo reizi sastopot Rodona Krolija laulāto draudzeni, paziņoja tai par apburošo vēstuli, ko saņēmusi no chère Mees^73 ar visjaukākajiem vārdiem par misis Kroliju, tā ka Bekija gluži nopietni atkal sāka cerēt, ka vecās dāmas sirds galu galā atmaigs.

Rebeka patiesi no visām anglietēm bija visjautrākā un visvairāk apbrīnotā, un pieņemšanas vakaros pie viņas pulcējās īsts mazais Eiropas kongress. Prūši un kazaki, spānieši un angļi — vai visa pasaule šai ievērojamā ziemā uzturējās Parīzē; ieraugot šīs slavenības un ordeņu lentas Rebekas pieticīgajā salonā, Bei-kerstrīta nobālētu aiz skaudības. Paši slavenākie karavīri jāšus pavadīja viņas karieti Buloņas mežā un bariem vien pulcējās viņas mazajā ložā operā. Rodons jutās kā septītajās debesīs. Neatlaidīgie kreditori Parīzē vēl nebija parādījušies; katru dienu notika viesības vai nu pie Vērī, vai Boviljē; izspēlēties varēja pēc sirds patikas, un arī veiksmes viņam netrūka. Varbūt vienīgi Tafto likās tāds kā saīdzis. Misis Tafto bez uzaicinājuma bija ieradusies Parīzē, ģenerāļi bariem vien pulcējās ap Bekijas krēslu, un, dodamās uz izrādi, viņa varēja izvēlēties ziedus starp dučiem visdažādāko buķešu. Lēdija Beirakrsa un pārējais angļu sabiedrības zieds — nevainojamas, bet muļķīgas sievietes — vai plīsa aiz skaudības par šīs mazās iznireles Bekijas panākumiem, kuras indīgie joki viņu šķīstajām sirdīm lika sāpēs sarauties. Taču vīrieši visi kā viens nostājās Bekijas pusē. Viņas drosme cīņā ar šīm sievietēm palika nelokāma, un tām nekas cits neatlika kā nopaļāt Bekiju pašām savā dzimtajā valodā.

Tā misis Krolija pavadīja 1815./16. gada ziemu vienos svētkos, izpriecās un panākumos, iejuzdamās smalkāko aprindu dzīvē tik viegli, it kā viņas senči jau gadu simteņiem ilgi būtu piederējuši pie augslākās sabiedrības, un viņa ar savu atjautību, talantu un enerģiju patiešām bija pelnījusi ieņemt goda pilnu vietu Liekulības Tirgū. 1816. gada agrā pavasarī Galinjani avīzē redzamā vietā bija iespiests šāds paziņojums:

«26. martā Karaliskās gvardes apakšpulkveža Krolija laulātā draudzene dāvājusi dzīvību dēlam un mantiniekam.»

Ziņu par šo notikumu pārdrukāja Londonas avīzes, no kurām mis Brigsa to nolasīja priekšā mis Krolijai pie brokastgalda Brai-tonā. Šī vēsts, kaut arī ne gluži negaidīta, izraisīja lūzumu Kro-liju dzimtā. Vecās dāmas niknums sasniedza kulmināciju, un viņa to pašu brīdi izsauca krustdēlu Pitu un lēdiju Sautdaunu no Bransvikskvēra, pavēlēdama nekavējoties nosvinēt kāzas, ar kurām abas ģimenes tik ilgi bija vilcinājušās. Mis Krolija paziņoja, ka jaunais pāris, viņai dzīvai esot, saņems tūkstoš mārciņu gadā, bet pēc viņas nāves krustdēlam un dārgajai krustmeitai lēdijai Džeinai Krolijai tiks atstāta lielākā daļa īpašuma. Voksijs ieradās apstiprināt šo darījumu ... lords Sautdauns izdeva savai māsu pie vīra... to salaulāja bīskaps, nevis cienīgtēvs Bartolomejs Ai-ronss... kaut arī godājamais prelāts palika pagalam neapmierināts.

Pēc laulībām Pits vēlējās doties ar sievu kāzu ceļojumā, kā pieklājas viņu kārtas cilvēkiem. Taču mis Krolija tik ļoti bija pieķērusies lēdijai Džeinai, ka godīgi atzinās — viņa nespējot šķirties no savas mīlules. Tādēļ Pits ar sievu pārcēlās uz dzīvi pie mis Krolijas, un lēdija Sautdauna (par gaužām bēdām nabaga Pilam, kurš nu jutās starp divām ugunīm — no vienas puses pakļauts krustmātes untumiem un no otras — sievasmātes iedomām) no blakus nama valdīja pār visu dzimtu — Pitu, lēdiju Džeinu, mis Kroliju, Brigsu, Boulsu, Ferkinu un pārējiem. Viņa bez žēlastības cienāja visus ar savām grāmatelēm un zālēm, aizraidīja Krīmcru, tā vietā nosēdinādama Rodžersu, un drīz vien atņēma mis Krolijai pēdējās varas paliekas. Nabadzīte kļuva tik padevīga, ka pat pārtrauca terorizēt Brigsu un jo dienas jo lielākā mīlestībā un šausmās pieķērās krustmeitai. Miers tev, laipnā un patmīlīgā, godkārīgā un augstsirdīgā vecā grēciniece! — Ar tevi mēs vairs neredzēsimies. Tad nu cerēsim, ka lēdija Džeina laipni viņu atbalstīja un maigām rokām izvadīja no Liekulības Tirgus trokšņainā pūļa.

OTRĀ DAĻA

.

XXXV NODAĻA ATRAITNE UN MATE

Vēstis par lielajām cīņām pie Katrbrā un Vaterlo sasniedza Angliju vienlaikus. *Ga-zette» pirmā publicēja abu kauju gala iznākumu, un šis satriecošās ziņas lika visai Anglijai nodrebēt triumfā un šausmās. Vēlāk nāca sīkāki apraksti; paziņojumam par uzvarām sekoja ievainoto un kritušo saraksts. Vai gan iespējams aprakstīt, ar kādām bailēm šis saraksts tika atvērts un lasīts! Iedomājieties, kā ikvienā ciematā, ikvienā namā pāri visām trim karalistēm gaidīja vēstis par cīņām Flandrijā, ar kādu satraukumu, pateicības jūtām, bezcerību un bezgalīgu izmisumu cilvēki lasīja zaudējumu sarakstus, lai uzzinātu, vai mīļotais draugs un tuvinieks palicis dzīvs vai kritis kaujaslaukā. Ikviens, kas uzņemsies pūles ieskatīties tālaika avīzēs, pat tagad vēl nespēs neizjust šīs satraukuma pilnās gaidas. Kritušo un ievainoto sarakstus joprojām iespieda katru dienu; lasītājs apstājās kaut kur vidū, it kā tas būtu stāsts* kam turpinājums gaidāms nākamajā numurā. Iedomājieties, kā nodrebēja sirdis, saņemot šos sarakstus citu pēc cita tiešā ceļā no spiestuves; un, ja tie mūsu zemē izraisīja šādu interesi par kauju, kurā bija iesaistīti tikai kādi divdesmit tūkstoši mūsējo, tad iedomājieties, kādā stāvoklī atradās Eiropa vēl pirms divdesmit gadiem, jo toreiz cilvēki cīnījās nevis tūkstošiem, bet gan miljoniem, un ikviens no šiem miljoniem vīru, trāpīdams ienaidniekam, smagi ievainoja arī kādu nevainīgu dvēseli kaut kur tālumā.

Vēstis, ko slavenā «Gazette» atnesa Osborniem, satrieca visu dzimtu un arī pašu ģimenes galvu. Meitenes neslēpdamās ļāvās bezgalīgām skumjām. Bēdu sagrauztajam vecajam tēvam ļaunais liktenis uzkrāva vēl smagāku nelaimes nastu. Viņš centās sevi pārliecināt, ka dēls saņēmis pelnitu sodu par nepaklausību, taču neuzdrīkstējās atzīties,.ka arī viņu pašu satriekusi sprieduma bardzība un lik drīzā lāstu piepildīšanās. Reizēm veco vīru sagrāba šausmas, it kā viņš pats būtu izaicinājis dēla likteni. Pirms šā notikuma vēl rādījās kāda iespēja samierināties. Dēla sieva varēja nomirt vai arī Džordžs pats pēkšņi atgriezties un sacīt: «Tēvs, esmu grēkojis.» Taču nu vairs nepalika nekādas cerības. Dēls stāvēja viņā pusē nepārkāpjamam bezdibenim un, acis nenolaizdams, bezgala grūtsirdīgu skatienu raudzījās tēvā. Misters Osborns atcerējās jau reiz redzējis šādu skatienu — toreiz neviens vairs neticēja, ka Džordžs izdzīvos, — zēns dega drudzī, nerunāja ne vārda un tikai neaprakstāmi skumjām acīm lūkojās tālumā. Žēlīgais dievs! Kā tēvs toreiz traucās pēc ārsta un ar kādām bažām izpildīja katru tā norādījumu; kāda raižu nasta tika novelta no viņa sirds, kad, drudzim pierimstot, zēns strauji atlaba un atkal raudzījās tēvā saprātīgu skatienu. Bet tagad nebija iespējams ne palīdzēt, ne dziedēt, ne arī samierināties, un galvenais — zudušas jebkādas cerības izdzirdēt pazemības pilnus vārdus, kas spētu remdēt aizvainoto un satriekto godkāri un nomierināt dusmu sabangotās asinis. Grūti pateikt, kas tēva sirdi plosīja sāpīgāk — vai tas, ka dēlam vairs nebija iespējams izlūgties piedošanu, vai arī tas, ka no rokām izslīdējusi cerība dzirdēt atvainošanās vārdus, pēc kuriem tā alka tēva lepnums.

Lai arī kādas bija mistera Osborna jūtas, bargais vecais vīrs nevienam tās neuzticēja. Pat savu bērnu klātbūtnē viņš nekad nepieminēja dēla vārdu, tikai norīkoja vecāko meitu ietērpt visas saimes sievietes sēru drānās un vēlējās, lai visi kalpotāji vīrieši tāpat valkātu melnus tērpus. Jebkuras viesības un izpriecas, pats par sevi saprotams, tika atceltas. Nākamajam znotam misters Osborns vairs nebilda ne vārda par kāzām, kuru diena jau bija noteikta, taču vecā vīra izskats vien atturēja misteru Buloku no jebkādiem jautājumiem, nemaz nerunājot pār mēģinājumiem pasteidzināt šo ceremoniju. Misters Buloks gan reizēm ar dāmām klusiņām par to sačukstējās viesistabā, kur tēvs nemēdza spert kāju. Vecais vīrs uzturējās tikai savā kabinetā, un nama parādes puse palika noslēgta, iekams nebija pagājis sēru laiks.

Kādas trīs nedēļas pēc astoņpadsmitā jūnija mistera Osborna paziņa sers Viljams Dobins visai bāls un satraukts ieradās Osbornu namā Raselskvērā un neatlaidīgi pieprasīja likšanos ar namatēvu. Iegājis kabinetā un izteicis dažus vārdus, kurus nc-saprata ne pats runātājs, ne namatēvs, sers Dobins izvilka no kabatas ar lielu, sarkanu zīmogu aizzieģelētu vēstuli.

— Mans dēls majors Dobins, — mirkli vilcinājies, sacīja alder-manis, — atsūtīja man šo vēstuli ar kādu X pulka virsnieku, kurš šodien ieradies pilsētā. Mana dēla vēstulei bija pievienota vēl viena — adresēta jums, Osborn. — Aldermanis nolika vēstuli uz galda, un Osborns labu brīdi klusēdams cieši nolūkojās viesī. Šis skatiens izbiedēja sūtni, un viņš, it kā vainīgs juzdamies, paraudzījās bēdu sagrauztajā vecajā vīrā un, nebildis vairs ne vārda, aizsteidzās.

Vēstule bija rakstīta tik labi pazīstamajā skaidrajā Džordža rokrakstā. Tā bija tā pati vēstule, ko Džordžs rakstīja sešpadsmitā jūnija rītausmā pirms šķiršanās no Amēlijas. Lielo, sarkano zīmogu greznoja no pēru saraksta patapinātais ģerbonis ar devīzi «Pax in bello»' — tā paša hercogu nama ģerbonis, ar kuru godkārīgais vecais vīrs iedomājās sevi saistītu radniecības saitēm. Roka, kas bija rakstījusi vēstuli, nekad vairs neturēs ne spalvu, ne zobenu. Un arī pats zīmogs tika Džordžam nolaupīts, kad viņš miris gulēja kaujaslaukā. Tēvs gan to nezināja, viņš tikai sēdēja un ar baismu tukšuma sajūtu krūtīs noraudzījās vēstulē. Piecēlies, lai to atplēstu, viņš tik tikko noturējās kājās.

Vai jums kādreiz bijušas nesaskaņas ar kādu tuvu draugu? Kā dzīvs pārmetums un tīrās mokas šķiet viņa vēstules, kas rakstītas kādreizējās mīlestības un uzticības laikā! Kādas briesmīgas ciešanas sagādā šie mirušo jūtu kvēlie apliecinājumi! Cik drūmi un cietsirdīgi tie palīdz izprast dzīvi un tās niecību! Gandrīz ikviens no mums savā laikā saņēmis un pats rakstījis kaudzēm šādu vēstuļu. Tie ir kauna traipi, ko mēs rūpīgi slēpjam un izvairāmies pieminēt. Osborns drebēdams ilgi neuzdrošinājās pieskarties mirušā dēla vēstulei.

Nabaga zēns savā vēstulē nebija pateicis daudz. Lepnums viņam liedza atzīties maigumā, ko izjuta sirds. Viņš tikai rakstīja, ka lielās kaujas priekšvakarā gribot teikt tēvam ardievas un svinīgi lūgt to neliegt palīdzīgu roku viņa sievai un, iespējams, arī bērnam, kas nāks pasaulē bez tēva. Nožēlas pilns viņš atzinās, ka ar savu vieglprātīgo un izšķērdīgo dzīvi notriecis krietnu daļu no mātes atstātā nelielā mantojuma. Viņš pateicās tēvam par tā kādreizējo augstsirdību un nosolījās — vienalga, vai liktenis būs viņam lēmis palikt kaujaslaukā vai pārnākt dzīvam, — nedarīt kaunu Džordža Osborna vārdam.

miers caur karu (lat.)

īsti angliskā daba, lepnums un, iespējams, ari tāda kā vainas apziņa liedza viņam izteikties vairāk. Tēvs, protams, nesaskatīja skūpstu, ko Džordžs bija uzspiedis adresāta vārdam uz aploksnes. Visgrūtāko, visnežēlīgāko pieviltas mīlestības un atriebības jūtu plosīts, misters Osborns nometa vēstuli. Viņš joprojām mīlēja dēlu, taču nebija tam piedevis.

Tomēr pēc kādiem pāris mēnešiem, kad Osbornu meitenes kopā ar tēvu devās uz baznīcu, tās ievēroja, ka viņš apsēžas nevis tai vietā, kur parasti mēdza noklausīties dievkalpojumu, bet pavisam otrā pusē un nolūkojas uz sienu virs meitu galvām. Arī jaunās dāmas pameta acis tai virzienā, kurp bija vērsts tēva drūmais skatiens, un ieraudzīja rūpīgi izveidotu skulptūru, kurā bija attēlota Britānija raudam pie urnas, bet salauzts zobens un guļošs lauva norādīja, ka šis mākslas darbs radīts par godu kritušam karavīram. Tālaika tēlniekiem allaž gadījās pa rokai šādas sēru emblēmas; par to jūs vēl tagad varat pārliecināties, aplūkojot Sentpola katedrāles sienas, kas klātin noklātas ar šādām lielības pilnām pagāniskām alegorijām. Šā gadu simteņa pirmos piecpadsmit gadus pieprasījums pēc tām ne brīdi nenorima.

Zem pieminekļa dižojās labi pazīstamais lepnais Osbornu ģerbonis un ieraksts vēstīja, ka skulptūra uzcelta «par godu Džordža Osborna — jaunākā, eskvaira, viņa majestātes X kājnieku pulka kapteiņa piemiņai, kurš kritis 1815. gada 18. jūnijā 28 gadu vecumā, cīnīdamies par savu karali un dzimteni slavas vainagotajā kaujā pie Vaterlo. Dulce et decorum est pro patrici mori.'»

Šis akmens tēls tik ļoti satrauca māsu nervus, ka mis Marijai vajadzēja atstāt baznīcu. Dievlūdzēji godbijīgi pašķīra ceļu raudošajām meitenēm, kas bija tērpušās dziļās sērās, un juta līdzi bargajam vecajam tēvam, kurš sēdēja iepretim kritušā karavīra piemineklim.

— Vai viņš piedos Džordža sievai? — pārcietušas pirmās sāpes par zaudējumu, viena otrai jautāja meitenes. Arī Osbornu dzimtas paziņas, kas zināja dēla un tēva nesaskaņas sakarā ar Džordža precībām, nenogurdami runāja par iespējamo samierināšanos ar jauno atraitni. Džentlmeņi pat slēdza derības — gan Raselskvērā, gan Sitijā.

Ja ari māsas izjuta tādu kā nemieru sakarā ar iespējamo Amālijas atzīšanu par līdztiesīgu ģimenes locekli, šis nemiers krietni pieauga, kad uz rudens beigu pusi tēvs paziņoja, ka grasās doties [74] uz ārzemēm. Viņš gan neteica, uz kurieni nolēmis braukt, taču meitām tūliņ bija skaidrs, ka viņa ceļš vedis uz Briseli, kur vēl joprojām uzturējās Džordža atraitne. Džordža māsas par nabaga Amēliju saņēma visai neprecīzas ziņas no lēdijas Dobinas un tās meitām. Lāga vīrs kapteinis bija paaugstināts dienesta pakāpē un iecelts kaujaslaukā kritušā pulka otrā majora vietā, bet varonīgais O’Dauds šajā kaujā, tāpat kā daudzas citas reizes, kad vien radās iespēja pierādīt savu aukstasinību un drosmi, tik ļoti bija izcēlies, ka tika iecelts pulkveža kārtā un apbalvots ar Pirts ordeni.

Daudzi varonīgā X pulka karotāji, kuri bija sevišķi smagi cietuši divas dienas ilgajā kaujā, vēl visu rudeni pavadīja Briselē, dziedēdami karā cirstās brūces. Vairākus mēnešus pēc lielās kaujas pilsēta šķita kā viens vienīgs bezgalīgs kara hospitālis; un, tiklīdz kareivji un virsnieki sāka atlabt pēc ievainojumiem, dārzos un citās ļaužu pulcēšanās vietās bariem vien drūzmējās sakropļoti karavīri, kā veci, tā jauni, kuri, tikko izķepurojušies no nāves ķetnām, metās spēļu, izpriecu un mīlas dēku virpulī, kā jau tas pieņemts Liekulības Tirgū. Misteram Osbornam gluži viegli vedās atrast dažus vīrus no X pulka. Viņš ļoti labi pazina to uniformas, bija radis sekot visiem paaugstinājumiem un pārmaiņām pulkā un labprāt mēdza runāt gan par pulku, gan tā virsniekiem, it kā arī pats būtu tanī dienējis. Nākamajā dienā pēc ierašanās Briselē, tikko iznācis no viesnīcas, kas atradās pretī parkam, viņš ieraudzīja kādu ievainotu kareivi ar labi pazīstamajām pulka zīmotnēm atpūšamies uz akmens sola, piegāja tam klāt un drebēdams apsēdās blakus.

— Vai jūs dienējāt kapteiņa Osborna rotā? — viņš apvaicājās un, brīdi klusējis, piebilda: — Viņš bija mans dēls, scr.

Kareivis nebija piederējis pie kapteiņa rotas, taču viņš ar neievainoto roku skumji pieskārās cepurei, parādīdams cieņu bēdu sagrauztajam džentlmenim, kurš viņu uzrunāja.

— Visā armijā neatrast otra tik laba virsnieka, — kareivis sacīja. Seržants no kapteiņa rotas (tagad to komandē kapteinis Reimonds) patlaban esot pilsētā un tikko kā izveseļojies no ievainojuma plecā. Viņa godība, ja vēloties, varot sastapt seržantu, kurš sniegtu visas vajadzīgās ziņas par . . . par X pulka kaujām. Taču viņa godība, bez šaubām, jau būšot licies ar majoru Dobinu, drosmīgā kapteiņa tuvu draugu, un misis Osbornu, kura arī atrodoties šeit un, kā viņš dzirdējis, esot visai sagurusi. Ļaudis runājot, ka viņa kādas sešas nedēļas vai pat ilgāk neesot bijusi pie pilna prāta. — Bet jūsu godībai tas viss taču zināms, tā ka atvainojiet ... — kareivis vēl piebilda.

Osborns iespieda kareivim saujā gineju un apsolīja vēl otru, ja viņš atvedīšot seržantu uz Hotel clu Parc, un visai drīz pēc šā solījuma minētais virsnieks ieradās pie mistera Osborna. Kareivis devās pie saviem biedriem un pastāstīja, ka atbraucis kapteiņa Osborna tēvs — devīgs, augstsirdīgs džentlmenis, un tad viņi sarīkoja pamatīgas dzīres, līdz pēdējam penijam notērēdami naudu, kas bija nākusi no sērojošā vecā tēva lepnā naudas maka.

No ievainojuma tikko atlabušā seržanta pavadīts, Osborns devās uz Vaterlo un Katrbrā — tūkstošiem viņa tautiešu tos laikus mēroja šo ceļu. Viņš uzņēma seržantu savā karietē, un tā viņi apbraukāja abus kaujaslaukus. Misters Osborns apskatīja vietu, no kurienes sešpadsmitajā jūnijā pulks bija meties kaujā, un nogāzi, pa kuru viņi bija triekuši franču kavalēriju, kas mācās virsū bēgošajām beļģu daļām. Te bija tā vieta, kur cildenais kapteinis pievārēja franču virsnieku, kurš cīnījās ar jauno leitnantu par karogu, ko kritušie karognesēji bija izlaiduši no rokām. Pa šo ceļu viņi nākamajā dienā bija atkāpušies, un te, pie šā vaļņa, pulks pārlaida lietaino nakti uz septiņpadsmito jūniju. Tālāk nāca pozīcijas, ko viņi ieņēma un visu dienu noturēja savās rokās, laiku pa laikam pārkārtodamies, lai atsistu ienaidnieka kavalērijas uzbrukumus, un slēpdamies vaļņa aizsegā no neprātīgās franču kanonādes. Bet te, šajā nogāzē, kad angļu karaspēks pašā vakarā saņēma pavēli doties triecienā un ienaidnieks pēc pēdējā uzbrukuma atkāpās, kapteini, kad viņš ar «urā» saucieniem, zobenu vicinādams, metās lejā no kalna, ķēra liktenīgā lode.

— Majors Dobins aizveda kritušo kapteini uz Briseli, — seržants klusu sacīja, — un apbedīja viņu, kā tas zināms jūsu godībai.

Kamēr seržants stāstīja savu stāstu, ap viņiem abiem bļaustīdamies skraidīja zemnieki un relikviju mednieki, piedāvādami dažnedažādas piemiņas lietas — gan krustus un uzplečus, gan sadragātas bruņas un ērgļus.

Aplūkojis dēla pēdējo varoņdarbu vietas, Osborns šķiroties bagātīgi atlīdzināja seržantam. Džordža kapu viņš bija apmeklējis jau agrāk. Turp viņš aizbrauca tūliņ pēc ierašanās Briselē. Džordžs atdusējās skaistajā Lekenas kapsētā, netālu no pilsētas; reiz viņš jautrā sabiedrībā bija izteicis vieglprātīgu vēlēšanos tikt šai vietā apglabātam. Šeit tad arī draugs guldīja zemes klēpī jauno virsnieku nesvētītā dārza stūrītī, ko zems žodziņš šķīra no tempļiem, kapenēm, ziedošiem stādiem un krūmiem, zem kuriem bija apglabāti mirušie katoļi. Vecajam Osbornam šķita pazemojoša jau pati doma, ka viņa dēls, angļu džentlmenis, slavenās britu armijas kapteinis, nav iemantojis godu tikt guldītam pat lai zemē, kur apglabāti vieni vienīgi ārzemnieki.

Kurš gan spēs paļeikt, cik daudz liekulības slēpjas pašās siltākajās mūsu jūtās pret saviem tuvākajiem un cik patmīlīga ir mūsu mīlestība?! Vecais Osborns necentās prātot ne par savu jūtu divējādo dabu, ne arī par to, kā viņā tēva mīlestība cīnījās ar patmīlību. Viņš cieši ticēja, ka viss, ko viņš dara, tiek darīts pareizi un ka viņam vienmēr un visur ejams pašam savs ceļš; tādējādi viņa naids kā lapsenes vai čūskas indīgais dzelonis allaž bija gatavs mesties virsū jebkuram šķērslim, kas iedrošinātos stāties ceļā. Un Osborns lepojās ar savu naidu kā ar visu sev raksturīgo. Vienmēr būt tam, kam taisnība, vienmēr staigāt kaut pār līķiem, nekad nešaubīties — vai gan tieši šīs nav tās dižās īpašības, ar kurām stulbums valda pār pasauli?

Kad pēc brauciena uz Vaterlo mistera Osborna kariete ap saules rietu tuvojās pilsētas vārtiem, pretim trauca kādi citi rati, kuros sēdēja divas dāmas un džentlmenis, bet blakus tiem jāja kāds virsnieks. Osborns pēkšņi novērsās, un seržants, sveicinādams virsnieku, kurš mehāniski atņēma sveicienu, izbrīnījies palūkojās savā blakus sēdētājā. Ratos sēdēja Amēlija ar ievainoto jauno leitnantu, bet pretim viņas uzticamā draudzene misis O’Dauda. Tā patiesi bija Amēlija, taču cik maz viņa līdzinājās možajai, piemīlīgajai meitenei, ko Osborns bija pazinis agrak! Seja kļuvusi bāla un vāja. Skaistie, tumšbrūnie mati zem atraitnes aubītes sasukāti uz celiņa galvvidū. Nabaga bērns! Acis, neko neredzēdamas, raudzījās tālumā. Kad karietes pabrauca cieši viena otrai garām, viņa trulu skatienu palūkojās Osbornā, taču nepazina vīratēvu; arī viņš nepazina vedeklu un, tikai pacēlis skatienu un ieraudzījis Dobinu zirgā blakus karietei, saprata, kas bija šī sieviete. Viņš to ienīda. Un, vienīgi ieraudzījis to, viņš saprata, cik dziļš šis naids. Kad kariete bija pabraukusi garām, Osborns pagriezās pret seržantu un stīvu skatienu blenza pārsteigtajā ceļa biedrā, bet viņa acīs kvēloja tāds niknums un izaicinājums, it kā viņš sacītu: «Ar kādām tiesībām tu uzdrīksties uz mani tā lūkoties? Nolādēts! Kā es viņu ienīstu! Viņa bija tā, kas izpostīja manas cerības un sabradāja manu lepnumu.»

— Sakiet tam nelietim, lai brauc ātrāk! — viņš rupji uzkliedza sulainim, kas sēdēja uz bukas.

Pēc brīža uz ietves noskanēja pakavu dipoņa un pie Osborna ekipāžas piejāja Dobins. Kad karietes uz mirkli sastapās, Dobina domas bija kavējušās tālumā, un, tikai pajājis dažus soļus, viņš saprata, ka nupat garām pabraucis Osborns. Majors atskatījās, lai redzētu, vai tikšanās ar vīratēvu atstājusi kaut kādu iespaidu uz Amēliju, taču nabadzīte itin neko nebija pamanījusi. Tad Viljams, kurš misis Osbornu diendienā pavadīja izbraucienos, izvilka pulksteni, atvainojās, ka pēkšņi atcerējies kaut kādas neatliekamas darīšanas, un devās projām. Bet Amēlija pat to nepamanīja — viņa tukšu skatienu raudzījās vienmuļajā ainavā, mežos, kas izgaisa tālē, — tai virzienā, uz kurieni bija aizsoļojis viņas Džordžs.

' — Mister Osborn, mister Osborn! — Dobins sauca, piejādams klāt karietei, un sniedza pretī roku. Osborns izlikās šo žestu nemanām un lādēdamies atkal uzkliedza sulainim, lai brauc ātrāk.

Dobins uzlika roku uz karietes malas.

— Man jārunā ar jums, ser, — viņš teica. — Nesu jums kādu ziņu.

— Vai no šīs sievietes? — nikni iejautājās Osborns.

— Nē, — Dobins atbildēja, — no jūsu dēla.

Izdzirdis šos vārdus, Osborns atslīga karietes stūrī, un Dobins, palaidis ratus sev pa priekšu, klusēdams jāja tiem cieši nopakaļus cauri visai pilsētai līdz pat mistera Osborna viesnīcai. Tad viņš devās līdzi uz Osborna apartamentiem. Šais istabās bieži bija uzturējies Džordžs, jo tās bija tās pašas telpas, kur savā laikā mitinājās misters un misis Kroliji.

— Ja jums kaut kas man sakāms, esiet tik laipns, kapteini Dobin, vai, piedodiet, laikam gan vajadzēja sacīt — major Dobin, jo par jums krietnāki vīri gājuši bojā un jūs esat iesēdies viņu vietā, — misters Osborns teica tajā sarkastiskajā tonī, ko laiku pa laikam mēdza uzņemt.

— Krietnākie vīri patiešām ir gājuši bojā, — Dobins piekrita, — un es vēlos ar jums runāt par vienu no tiem.

— Tikai runājiet īsi! — Osborns nikni norūca, uzmezdams viesim drūmu skatienu.

— Esmu ieradies pie jums kā Džordža tuvākais draugs, — majors turpināja, — lai izpildītu viņa pēdējo vēlēšanos. To viņš izteica pirms došanās kaujā. Vai jums zināms, cik niecīgi jūsu dēla līdzekļi un kādos grūtos apstākļos dzīvo viņa atraitne?

— Nepazīstu viņa atraitni, ser, — Osborns sacīja. — Lai viņa atgriežas pie sava tēva.

Taču džentlmenis, kam šie vārdi tika teikti, bija nolēmis ne-

zaudēt savaldību, tādēļ runaja talak, it ka nemaz nedzirdējis iebildumus.

— Vai jums, ser, zināms misis Osbornas stāvoklis? Smagais trieciens aptumšojis visu viņas dzīvi un pat saprātu. Un ļoti jāšaubās, vai viņa vispār kādreiz atlabs. Tomēr viņai palikusi vēl viena cerība, un tieši par to esmu atnācis aprunāties ar jums. Drīz viņa kļūs māte. Vai jūs gribat, lai tēva grēki nāk pār bērna galvu, vai arī nabaga Džordža piemiņas dēļ piedosiet bērnam?

Osborns izplūda jūsmīgos, pašslavināšanās un lāstu pilnos vārdos, — no vienas puses, viņš, atvieglodams sirdsapziņu, centās attaisnot savu rīcību, no otras, — pārspīlēja Džordža nepaklausību. Neviens tēvs visā Anglijā neesot izturējies tik augstsirdīgi pret savu dēlu, kurš galu galā atmaksājis ar melnu nepateicību. Džordžs esot nomiris, pat neatzīdams savu aplamo rīcību. Lai tad nu arī pats uzņemoties sekas par savu nepateicību un neprātu. Toties, ja runājot par viņu, misteru Osbornu, viņš esot vīrs, kurš protot turēt vārdu. Viņš nozvērējies nemūžam nerunāt ar šo sievieti un arī neatzīt to par sava dēla sievu.

— To jūs varat viņai pasacīt, — Osborns lādēdamies beidza savu runu, — un pie tā es palikšu līdz pat savai nāves stundai.

Tātad šeit nebija nekādu cerību. Atraitnei jādzīvo no saviem nožēlojami niecīgajiem ienākumiem vai no palīdzības, ko tai varēja sniegt Džozs. «Ja arī es Amēlijai visu izstāstītu, viņa tikpat tam nepievērstu uzmanību,» Dobins skumji prātoja, jo nabaga atraitnes domas kopš liktenīgā notikuma allaž klīda kaut kur tālumā un, smagās bēdu nastas nomākta, viņa palika vienaldzīga gan pret labo, gan ļauno.

Patiesi, tikpat vienaldzīga Amēlijai šķila arī draudzība un laipnība — viņa nezūdīdamās to pieņēma un no jauna gremdējās savās bēdās.

Pēc šīs sarunas bija aizritējuši kādi divpadsmit mēneši. Sākumā naJbaga Amēlija dzīvoja tik neremdināmās un dziļās skumjās, ka mums, kas esam vērojuši un aprakstījuši ikkatru šīs pazemīgās, maigās un sāpēs asiņojošās sirds izjūtu, vajadzētu atkāpties tās rūgto bēdu priekšā. Klusēdami apmetīsim līkumu nelaimes nomāktajai nabaga dvēselei. Liegi aizvērsim durvis uz tumšo telpu, kur viņa izcieš savas mokas, kā to darīja laipnie cilvēki, kuri rūpējās par viņu pirmajos ciešanu mēnešos, ne uz brīdi nepamezdami vienu, līdz debesis beidzot sūtīja mierinājumu. Un tad pienāca diena — neizsakāma prieka un brīnumu pilna, — diena, kad nabaga jaunā atraitne spieda pie krūts bērniņu — bērniņu ar nelaiķa Džordža acīm, — mazu puisīti, daiļu kā ķerubu.

Kāds brīnums Amālijai šķita tā pirmais brēciens! Kā viņa smējās un raudāja, noliekdamās pār bērnu, — kā no jauna mīlestība, cerība un ticība pamodās viņas krūtīs, kad pie tām piekļāvās mazulis. Briesmas vairs nedraudēja. Ārsti, kas Amēliju dziedināja un baiļojās par viņas dzīvību un saprātu, nobažījušies gaidīja šo krīzi, lai varētu droši pasacīt, ka nu viss ir kārtībā. Bet tie, kas ilgus šaubu un briesmu pilnus mēnešus ne soli nebija atkāpušies no Amālijas, jutās laimīgi, ieraugot viņas acis atkal maigi uzsmaidām.

Viens no tiem bija mūsu draugs Dobins. Tieši viņš nogādāja Amēliju atpakaļ Anglijā pie mātes, pēc tam kad misis O’Dauda, saņēmusi no sava pulkveža kategorisku aicinājumu, bija spiesta pamest sirdzēju. Ikvienam, kam piemīt kaut visniecīgākā labsirdība, seja būtu atplaukusi smaidā, redzot Dobinu turam rokās mazuli un dzirdot Amālijas līksmos smieklus, kad viņa to no malas vēroja. Viljams tika aicināts bērnam par krusttēvu un centās pierādīt savu izdomas spēju, pirkdams mazajam krustdēlam visvisādas tasītes, karotītes, knupīšus un no koraļļiem darinātus zobu riņķus.

Nav nekādas vajadzības šeit izklāstīt, kā māte kopa un ģērba mazuli, dzīvodama tikai viņam vien, kā atgaiņāja visas aukles un neļāva nevienai svešai rokai pieskarties bērnam, uzskatīdama, ka krusttēvam majoram Dobinam tiek parādīta vislielākā labvēlība, ja tam atļauj laiku pa laikam mazo paauklēt. Bērns bija visa viņas dzīve. Un viņas dzīve — vieni vienīgi mātes glāsti. Vārgo un bezpalīdzīgo radībiņu viņa ietina mātes mīlestībā un dievināšanā, gluži kā autiņos. Bērns no mātes krūts zīda pašu viņas dzīvību. Naktīs, palikdama viena, Amēlija izbaudīja slepenu un neatvairāmu mātes mīlestības jūsmu, ko debesu tēvs savās nebeidzamajās rūpēs piešķīris sievietēm, — priekus, ko nevar aizsniegt saprāts un kas savukārt nespēj līdzināties saprātam, — aklas, toties skaistas jūtas, kuras pazīst vienīgi sievietes sirds. Un Viljamam Dobinam atlika tikai apcerēt Amēlijas pārdzīvojumus un vērot tās sirds pukstus; bet, ja mīlestība palīdzēja viņam nojaust gandrīz ikvienu izjūtu, kas lika iedrebēties tās sirdij, tad — ak vai! — nepārprotami skaidri vajadzēja arī saskatīt, ka šajā sirdī viņam vietas nav. Taču, zinādams to, viņš padevīgi panesa savu likteni un vēl jutās apmierināts.

Manuprāt, Amēlijas tēvs un māte prata saskatīt majora nolūkus un bija gatavi to vēl iedrošināt, jo Dobins ik dienas apciemoja viņu namu un stundām ilgi sēdēja gan ar vecajiem Sedlijiem, gan Amēliju, gan ar godājamo mājas saimnieku misteru Klepu

un tā ģimeni. Atrazdams dažnedažādus iemeslus, viņš gandrīz ik reizi atveda katram pa dāvanai, un saimnieka meitiņa — Amēlijas mīlule — bija iesaukusi viņu par saldumu majoru. Sī mazā meitenīte allaž izpildīja ceremonijmeistara lomu, pieteikdama Dobinu misis Osbornai. Kādudien mazā skaļiem smiekliem saņēma saldumu majoru, kad tas, ieradies Fulemā, rāpās ārā no karietes, stiepdams koka zirdziņu, bungas, tauri un vēl visvisādas kareiviskas dāvanas mazajam Džordžam, kurš tikko bija iegājis sestajā dzīvības mēnesī un kuram šādas mantas nāca gaužām priekšlaicīgi.

Bērns tobrīd gulēja aizmidzis.

— Klusu! — nočukstēja Amālija, acīm redzot, majora zābaku čīkstoņas sadusmota; bet tad viņa sniedza roku un pasmaidīja, jo Viljams nevarēja to satvert, pirms nebija atbrīvojies no rotaļlietu nastas.

— Ej vien lejā, Mērij, — viņš pēkšņi sacīja meitenei, — gribu aprunāties ar misis Osborņu.

Amālija uzmeta majoram izbrīna pilnu skatienu un nolika bērnu atpakaļ gultiņā.

— Esmu atnācis atvadīties no jums, Amālija, — viņš teica, maigi saņemdams tās sīko, slaido, balto rociņu.

— Atvadīties? Uz kurieni tad jūs dodaties? — viņa smaidīdama apjautājās.

— Sūtiet vēstules maniem aģentiem, — viņš atbildēja, — viņi tās nogādās tālāk; jūs taču rakstīsiet, vai ne? Būšu projām ilgu laiku.

— Rakstīšu jums par Džordžiju, — viņa sacīja. — Cik jūs. esat bijis labs pret viņu un pret mani! Nu paskatieties! Vai viņš nav līdzīgs eņģelim?

Mazās, sārtās bērna plaukstiņas neapzināti sakļāvās ap lāga karavīra pirkstu, un Amālija, mātes priekā starodama, ieskatījās tam sejā. Visnežēlīgākais skatiens nespētu ievainot Dobinu dziļāk kā šis laipnais smaids, kas iznīcināja pēdējās cerības. Viņš noliecās pār bērnu un māti. Kādu brīdi Dobins nespēja bilst ne vārda. Un, tikai saņēmis visus spēkus, viņš varēja novēlēt tai dieva svētību.

— Lai dievs arī jums stāv klāt! — atbildēja Amālija un noskūpstīja Dobinu. — Cst! Neuzmodiniet Džordžiju! — viņa piebilda, kad Dobins smagiem soļiem devās uz durvīm. Amālija nedzirdēja aizbraucošās karietes riteņu klaboņu, — viņa noraudzījās bērnā, kas miedziņā liegi smaidīja.

36 NODAĻA KĀ DZĪVOT ZAĻI NO NEKĀ

Šķiet gan, ka mūsu Liekulības Tirgū neatrast neviena tik nevērīga cilvēka, kas reizēm neiedomātos par savu paziņu tīri pasaulīgajām darīšanām, ne arī tāda nepārspējama vientieša, kas nepabrīnltos, kā viņa kaimiņš Smits vai kaimiņš Džounss spēj gada beigās savilkt galus kopā. Lai cik dziļi ari cienīdams, piemēram, Dženkinsu ģimeni (pusdienoju pie viņiem vismaz divas Iris reizes sezonā), nevaru neatzīt, ka viņu parādīšanās Ilaid-parkā varenajā četrvietīgajā karietē ar melni sarkanās livrejās tērptiem sulaiņiem paliks man līdz pat nāves stundai neatminama mīkla, jo, kaut arī zinu, ka ekipāža ir tikai īrēta un visa Dženkinsu kalpotāju saime strādā tiem vienīgi par vēdera tiesu, tomēr šie trīs sulaiņi un kariete vien runā skaidru valodu par izdevumiem, kas sasniedz vismaz sešus simtus gadā, — un kur tad vēl lepnās pusdienas, divi dēli Itonā, pašas dārgākās guvernantes un skolotāji meitenēm, ceļojums ik rudeni uz ārzemēm vai uz Ist-borgu un Vortingu, gadskārtējā balle ar vakariņām, kas pasūtītas pie Gautera (kurš, starp citu, parasti rīko Dženkinsu pirmklasīgas pusdienas, — to es ļoti labi zinu, jo pats reiz tiku ielūgts uz tādām pusdienām, lai aizpildītu tukšu vietu, un uzreiz sapratu, ka šie cienasti ir daudz pārāki nekā parastās maltītes, uz kurām ielūgumus saņem vienkāršākie Dženkinsu paziņas), — kurš gan, sakiet, lai tas ari būtu pats labsirdīgākais cilvēks visā pasaulē, nesāks brīnīties, kā Džcnkinss galu galā to visu dabū gatavu? Kas ir Dženkinss? Mēs visi zinām — gluži parasts ierēd-nītis zīmogvaska resorā ar algu tūkstoš divsimt mārciņu gada. Vai varbūt viņa sievai pieder pašai sava mantība? Blēņas! — Mis Flinta nākusi no sīka Bakingemšīras muižnieka vienpadsmit bērnu lielās saimes. Augstākais, ko viņa jebkad no savas ģimenes saņēmusi, ir tītars uz ziemassvētkiem, par ko viņai savukārt kādu laiku jāizmitina divas vai trīs savas māsas un jādod pajumte un ēdiens brāļiem, kad tie iebrauc Londonā. Kā Dženkinss tiek cauri ar šādiem ienākumiem? Arī man, tāpat kā ikvienam viņa draugam, jātcic — kā tas iespējams, ka viņš jau sen nav nonācis aiz restēm, un kā viņš pērn spēja atgriezties no Buloņas (bet tas taču, visiem par pārsteigumu, tomēr notika)?

Vārds «es» šeit lietots, lai personificētu pasauli vispār — misis Grandiju* vai jebkuru mūsu godājamo lasītāju, kurš var norādīt ne uz vienu vien pazīstamu ģimeni, kas dzīvo dievs zina no kā.

Cik kausu viņa neesam tukšojuši uz viesmīlīgā namatēva veselību, brīnīdamies, kā, pie velna, viņš par to spēs samaksāt!

Savus trīs četrus gadus pēc atgriešanās no Parīzes, kad Ro-dons Krolijs ar sievu iekārtojās kādā ļoti mazā, mājīgā namiņā Kerzonstrītā, Meifērā, neatradās gandrīz neviens no daudzajiem draugiem, kas, paēdis pie Krolijiem pusdienas, neuzdotu iepriekš minēto jautājumu. Romānu rakstnieks, kā jau sacīts, zina visu, un, tā kā es nu tādēļ varētu pastāstīt publikai, kā Krolijam un viņa sievai izdevās dzīvot gluži no nekā, atļaušos lūgt laikrakstus, kas raduši publicēt izvilkumus no visvisādiem periodiskiem izdevumiem. nepārdrukāt manu precīzo faktu izklāstu un aprēķinus, no kuriem man kā pirmatklājējam (kam tas nav padevies gluži bez pūlēm) vajadzētu gūt vismaz kaut kādu labumu. «Mans dēls,» es teiklu, ja vien dievs mani būtu svētījis ar bērnu, «pamatīgi un neatlaidīgi iztaujājot šo cilvēku, tu uzzināsi, kā iespējams dzīvot bezrūpībā, nesaņemot nekādus ienākumus. Taču drošības labad neielaidies ar šādiem džentlmeņiem pārāk ciešos sakaros, bet izdari aprēķinus ar starpnieku palīdzību, tāpat kā rīkojies ar logaritmiem, jo tikt pašam ar tiem galā, tici man, — tas var izmaksāt pārlieku dārgi.»

Tātad veselus divus trīs gadus, par kuriem varam atļauties sniegt pavisam īsu apskatu, Krolijs ar sievu ļoti laimīgi un bez rūpēm dzīvoja Parīzē, nesaņemdams ne plika graša. Tieši šai laikā pulkvedis atstāja gvardi un pārdeva savu virsnieka vietu. Kad atkal ar viņu sastopamies, vienīgi ūsas un pulkveža tituls uz vizītkartes palikuši pāri kā atmiņas par kādreizējo militāro karjeru.

Kā jau minējām, Rebekai drīz pēc ierašanās Parīzē visai veikli izdevās ieņemt izcilu stāvokli galvaspilsētas sabiedrībā un kļūt par allaž gaidītu viešņu pašos lepnākajos varu atguvušo franču aristokrātu namos. Arī angļu augstmaņi, kas dzīvoja Parīzē, aplidoja viņu, saceldami sašutuma vētru savu sievu sirdīs, kuras nekādi nespēja paciest šo iznireli. Dažus mēnešus Senžermēna priekšpilsētas* saloni, kur misis Krolija bija nodrošinājusi sev siltu vietiņu, un greznība jaunajā galmā, kurā viņa tika uzņemta ar lielu cieņu, sajūsmināja pulkveža dzīvesbiedri un varbūt pat drusku sagrozīja viņai galvu, un jaunā dāma aiz tīrās iedomības, dabiski, sāka just nicinājumu pret tiem ļautiņiem — galvenokārt krietniem, jauniem virsniekiem, kas veidoja viņas vīra pastāvīgo sabiedrību.

Toties pulkvedis garlaikots žāvājās hercogieņu un ievērojamu galmadāmu sabiedrībā. Večiņas, kas spēlēja kārtis, bija gatavas

celt traci par katru piecfranku gabalu, tā ka pulkvedis Krolijs saprata — nav vērts ar tām veltīgi nosist laiku pie kāršu galda. Sarunu asprātību viņš nespēja novērtēt, jo neprata franču valodu. «Kas gan manai sievai par prieku,» viņš neatlaidīgi domāja, «ik vakaru taisīt reveransus veselam baram princešu?» Drīz Rodons deva Rebekai pilnīgu vaļu staigāt pa viesībām vienai, atgriczda-, mies pie savām pieticīgajām izpriecām paša izvēlētu tīkamu draugu pulciņā.

īstenībā, ja par kādu džentlmeni sakām, ka viņš dzīvo, cepuri kuldams, bez jebkādiem ienākumiem, izteicienu «bez jebkādiem» lietojam, lai apzīmētu kaut ko nezināmu, — gribēdami tikai teikt, ka nezinām, ar kādiem līdzekļiem šis džentlmenis sedz savus izdevumus. Tiesa, mūsu draugam pulkvedim bija nags uz visvisādām laimes spēlēm, un, nemitīgi vingrinādams roku ar kārtīm, metamajiem kauliņiem vai kiju, viņš gluži dabiski iemantoja daudz lielāku veiklību šo rīku lietošanā nekā tie, kas šiem instrumentiem pieskaras tikai gadījuma pēc. Prasme meistarīgi rīkoties ar kiju biljardā ir tas pats, kas prasme lietot zīmuli, flautu vai l'loreti, — sākumā nekādi neizdodas tikt galā ar šiem daiktiem un tikai atkārtoti vingrinājumi un neatlaidība kopā ar iedzimtām spējām ļauj cilvēkam gūt izcilus panākumus. Tā arī Krolijs no apdāvināta amatiera pamazām izveidojās par nepārspējamu biljarda meistaru. Rodona ģenialitāte, tāpat kā dižu karavadoņu drosme, pieauga līdz ar briesmām, un, kad laime viņu šķita pametusi un tika slēgtas derības, ka pulkvedis paliks zaudētājs, viņš ārkārtīgi veikli un pārdroši izdarīja dažus apbrīnojamus sitienus, kas mainīja spēles gaitu, un galu galā izrādījās uzvarētājs, pārsteigdams visus, pareizāk sakot, tos, kas nepazina viņa spēles veidu. Toties tie, kas bija iepazinušies ar viņa paņēmieniem, visai piesardzīgi riskēja ar naudu spēlē pret cilvēku, kurš slēpa sevī tik daudz neizmantotu ies'pēju un tādu nepārspējamu meistarību.

Tikpat prasmīgs Rodons bija arī kāršu spēlē, lai gan sākumā pastāvīgi zaudēja, spēlēdams tik nevērīgi un pieļaudams tādas rupjas- kļūdas, ka dažs labs iesācējs pārāk zemu novērtēja viņa talantu; taču, kad viņš pēc vairākiem sīkiem zaudējumiem sasparojās un sāka rīkoties piesardzīgāk, visiem kļuva skaidrs, ka Kro-lija spēle ieguvusi pavisam citu vērienu un ka, pirms vēl būs atausis rīts, viņš, bez šaubām, sasitīs pretinieku lupatu lēveros. Un patiesi, gaužām maz bija tādu cilvēku, kas varētu sacīt, ka tiem kādreiz izdevies apspēlēt pulkvedi Kroliju. Viņa panākumi atkārtojās tik bieži, ka nav nekāds brīnums, ja skauģi un uzvarētie reizēm tos pieminēja ar skarbākiem vārdiem. Un, kā franči

izsakās par Velingtonas hercogu, kas nekad netika cietis sakāvi, ka tikai pārsteidzoši laimīgas sagadīšanās padarījušas to par mūžīgu uzvarētāju, turklāt pieļaudami iespēju, ka hercogs blēdījies Vaterlo kaujas laukā un vienīgi tādēļ ieguvis šo pēdējo lielo stiķi, — tāpat ari Anglijā virspavēlnieka mītnē dažs labs deva mājienu, ka pulkveža Krolija pastāvīgie panākumi izskaidrojami vienīgi ar negodīgu spēli.

Lai gan Parīzē tajā laikā jau darbojās Fraskati zāle un Salons, azarta spēļu mānija pieņēma lik plašus apmērus, ka vispārējai aizrautībai spēļu namu nepietika, tādēļ spēlēšana izvērsās privātās mājās ar tādu sparu, it kā nebūtu publisku vietu šās kaislības apmierināšanai.

Ari apburošajās mazajās vakara viesībās Kroliju namā viesi mēdza nodoties šai liktenīgajai izpriecai, kaut gan tā nepagalam nepatika labsirdīgajai mazajai misis Krolijai. Ar dziļu sarūgtinājumu viņa izteicās par vīra kaislību uz azarta spēlēm, žēlodamās par to ikvienam, kas ieradās viņas namā. Viņa lūgtin lūdzās jaunos virsniekus nemūžam nepieskarties spēļu kauliņiem, bet, kad jaunais Grīns no strēlnieku pulka zaudēja visai prāvu naudas summu, Rebeka cauru nakti mirka asarās, kā sulainis vēlāk stāstīja nelaimīgajam jaunajam džentlmenim, un pat krita vira priekšā uz ceļiem, gauži lūgdamās atlaist parādu un sadedzināt parādzīmi. Taču kā gan viņš to varēja? Viņš pats tikpat daudz paspēlējis Blekstonam no huzāru pulka un grāfam Panterām no Hanoveras kavalērijas. Grīnam varot dot jebkuru pieklājīgu termiņu, bet maksāt, protams, viņam jāmaksā; runāt par parādzīmes sadedzināšanu — tā nu esot tīrā bērnišķība.

Arī citi virsnieki, galvenokārt jauni cilvēki, jo ap misis Kroliju pulcējās gandrīz tikai jauni cilvēki, aizgāja no viņas viesībām ar gariem ģīmjiem, pametuši vairāk vai mazāk naudas uz viņas liktenīgajiem kāršu galdiem. Viņas mājoklis iemantoja nelāgu slavu. Pieredzējuši spēlētāji brīdināja jauniesācējus no draudošajām briesmām. Pulkvedis O’Dauds no X pulka, kas piedalījās Parīzes okupēšanā, brīdināja šā paša korpusa leitnantu Spūniju. Starp kājnieku pulkvedi un sievu, kuri pusdienoja Cafē (le Paris, no vienas puses, un pulkvedi un misis Kroliju, kuri arī turpat ieturēja maltīti, no otras puses, izcēlās skaļš un neglīts tracis. Abas dāmas gandrīz' vai sakrita matos. Misis O’Dauda sita knipjus misis Krolijai zem deguna, apgalvodama, ka tās vīrs neesot nekas vairāk kā tīrais krāpnieks. Pulkvedis Krolijs izaicināja pulkvedi O’Daudu, Pirts ordeņa kavalieri, uz divkauju. Virspavēlnieks, iz-dzii-dis runas par strīdu, izsauca pulkvedi Kroliju, kas jau gata-

voja tās pašas pistoles, ar kurām bija nošāvis kapteini Markeru, un iesaistīja viņu tik ietekmīgās pārrunās, ka divkauja tomēr nenotika. Ja Rebeka nebūtu metusies ceļos ģenerāļa Tafto priekšā, Krolijs katrā ziņā būtu nosūtīts atpakaļ uz Angliju; toties dažas nedēļas pēc šā trača viņš spēlēja tikai ar civilpersonām.

Lai arī cik neapšaubāma šķita Rodona veiklība un lai cik pastāvīgi bija viņa panākumi, Rebeka, apsvērusi visas iespējas, secināja, ka viņu stāvoklis ir visai nedrošs un, kaut viņi gandrīz nevienam neko nemaksāja, viņu mazais kapitāls agri vai vēlu izsīks, sarūkot līdz nullei.

— Azarta spēles, mans mīļais, — viņa mēdza sacīt, — it labi noder ienākumu pavairošanai, bet nepavisam nav derīgas kā,vienīgais ienākumu avots. Kādā jaukā dienā visiem var apnikt šīs spēles, un ko tad mēs iesāksim?

Rodons atzina, ka sievai taisnība, jo arī pats bija novērojis, ka pēc dažām jaukām viesībām viņu namā džentlmeņiem apnika ar viņu spēlēt un, lai cik pievilcīga bija Rebeka, tie visai labprāt viņiem vairs acīs nerādījās.

Kaut viņu dzīve Parīzē šķita viegla un jauka, galu galā tā nebija nekas cits kā dīka niekošanās un tukša laika nosišana; tādēļ Rebeka saprata, ka pašai jāizlauž Rodonam ceļš uz augšu dzimtenē. Jāatrod vīram darbs Anglijā vai kolonijās, un viņa nolēma doties uz māju pusi, tiklīdz visi šķēršļi būs novākti pie malas. Rebeka sāka ar to, ka lika Krolijam pārdot virsnieka vietu un palikt ar pusalgu. Ģenerāļa Tafto adjutanta pienākumi Rodonam bija izbeigušies jau agrāk. Rebeka atklāti smējās par šo ģenerāli, par viņa lieko matu cekulu (ar ko viņš apgādājās, ierodoties Parīzē), korseti un mākslīgajiem zobiem, bet visvairāk par viņa izdaudzināto siržu lauzēja slavu un paša aplamo iedomu, ka ikviena sieviete, kam tikai viņš tuvojas, neglābjami viņā iemīlas. Pēdējā laikā ģenerālis visu savu uzmanību — ziedu pušķus, pusdienas restorānos, ložas operā un visvisādus greznus nieciņus — bija pārslēdzis uz misis Brentu, intendanta Brcnta sievu ar kuplajām uzacīm. Nabaga misis Tafto no tā laimīgāka nekļuva un tāpat kā agrāk ilgus vakarus nosēdēja viena ar savām meitām, labi zinādama, ka viņas ģenerālis iesmaržots un sacirtots visu izrādes laiku nostāvēs aiz misis Brentas krēsla. Skaidrs, ka Be-kijai viņa vietā radās dučiem cilu pielūdzēju un ar savu aso prātu viņa spētu satriekt sāncensi pīšļos. Taču, kā jau teikts, viņu sāka nogurdināt šī laiskā sabiedriskā dzīve; ložas operā un pusdienas restorānā viņai bija apnikušas, ar ziedu pušķiem nevarēja nodrošināt priekšdienas, tāpat kā nevarēja dzīvot no greznumlietām,

mežģinēm rotātiem mutautiņiem un glazē cimdiem. Misis Krolija saprata, ka šādas izpriecas nav mūžīgas, un sāka ilgoties pēc taustāmākiem labumiem.

Tieši šajā laikā starp pulkveža daudzajiem kreditoriem Parīzē izplatījās visai iepriecinošas baumas. Mis Krolija, pulkveža bagātā krustmāte, no kuras gaidāms milzīgs mantojums, esot slima uz miršanu, tādēļ krustdēlam jāsteidzoties pie tās nāves gultas. Misis Krolija ar bērnu palikšot tepat, kamēr viņš atbraukšot tiem pakaļ. Tā nu Krolijs devās uz Kalē, taču, laimīgi to sasniedzis, nebrauca vis, kā varēja domāt, uz Dovru, bet gan turpināja ceļu ar diližansu uz Dinkerku un no turienes uz Briseli, kas viņu jau sen vilināja. Patiesību sakot, Londonā pulkvedi gaidīja vēl lielāki parādi nekā Parīzē; abu trokšņaino metropoļu vietā viņš izvēlējās mazo Beļģijas pilsētiņu.

Krustmāte galu galā nomira. Misis Krolija pasūtīja sev un mazajam Rodonam vislepnākās sēru drānas. Pulkvedis bija aizņemts, kārtojot mantojuma lietas. Nu viņi varēja apmesties viesnīcas pirmajā stāvā un atbrīvot mazo anlresola telpu, kur līdz šim bija mitinājusies. Misis Krolija apspriedās ar viesnīcnieku par jauniem aizkariem, draudzīgi pastrīdējās par paklājiem un beidzot vienojās par visu, tikai par rēķinu ne. Tad Rebeka viesnīcas karietē devās ceļā, paņemdama līdzi bērnu un aukli francūzieti, bet laipnais viesnīcnieks ar viesnīcnieci smaidīdami māja tai atvadu sveicienus. Ģenerālis Tafto ārdījās niknumā, uzzinājis, ka misis Krolija aizbraukusi, bet misis Brenta savukārt niknojās uz ģenerāli par to, ka viņš bija nikns; leitnants Spūnijs jutās satriekts līdz sirds dziļumiem; bet viesnīcnieks sāka gatavot labākos apartamentus, gaidīdams apburošās mazās sievietes un tās vīra atgriešanos. Ar vislielāko rūpību viņš glabāja ceļa somas, kas tika atstātas viņa gādībā. Madume Krolija taču bija tās uzticējusi viņam kā īpašu dārgumu. Taču, kad somas vēlāk tika atvērtas, izrādījās, ka itin nekā tanīs nav.

Pirms tikšanās ar vīru Beļģijas galvaspilsētā misis Krolija steigšus vien devās uz Angliju, atstādama mazo dēlu kontinentā francūzietes uzraudzībā.

Rebekas un mazā Rodona šķiršanās nesagādāja sevišķas sāpes ne mātei, ne dēlam. Patiesību sakot, viņa jaunajam džentlmenim ziedoja visai maz laika jau kopš pašas tā dzimšanas. Pēc jaukā paraduma, kas piemīt franču mātēm, viņa bija nodevusi bērnu audzināšanā kādā ciemā netālu no Parīzes, kur mazais Rodons itin laimīgi pavadīja pirmos savas dzīves mēnešus kopā ar daudziem koka tupelēs tērptiem audžubrāļiem. Lielais Rodons

visai bieži apciemoja zēnu, un tēva sirds līksmoja par veselīgo sārtvaidzi, kas priecīgi klaigāja un apmierināts cepa smilšu kūkas savas aukles — dārznieka sievas uzraudzībā. Toties Rebeka neizrādīja diez kādu patiku apciemot savu dēlu un mantinieku. Reiz puisēns bija sabojājis lai gluži jaunu baložu krāsas pelcrīni. Mazais Rodons savukārt daudz labprātāk atsaucās aukles nekā mātes glāstiem, un, kad beidzot pienāca laiks atstāt dzīvespriecīgo zemnieci, kas bija ieņēmusi gandrīz vai vecāku vietu, viņš skaļi raudāja stundām ilgi. Zēns nomierinājās, vienīgi saņēmis mātes solījumu, ka jau nākamajā dienā varēs atgriezties pie aukles; arī pašai auklei, kuru tāpat droši vien sāpināja šķiršanās, apsolīja bērnu drīz vien atsūtīt atpakaļ, un kādu laiku viņa nepacietīgi gaidīja tā atgriešanos.

Patiesībā mūsu draugi piederēja pie pirmajiem, tā sakot, drosmīgajiem angļu dēkaiņiem, kas vēlāk apsēda visu kontinentu un visās Eiropas galvaspilsētās nodarbojās ar krāpšanu. Tajās laimīgajās 1817. un 1818. gada dienās britu bagātība un gods baudīja vispārēju cieņu. Tos laikus viņi, kā stāsta, vēl neesot mācējuši darījumos kaulēties ar tādu neatlaidību, kāda tiem raksturīga patlaban. Eiropas lielās pilsētas vēl nebija atvērušas durvis mūsu blēžu rosīgajam garam. Tagad diez vai visā Francijā vai Itālijā atradīsies kāda pilsēta, kur jūs neredzēsiet mūsu dižciltīgos tautiešus izrādām to pašapmierināto plātību un skaļo nekaunību, kas mūs visur pavada, krāpjam krodziniekus un pasniedzam viltotus čekus lētticīgiem baņķieriem, nolaupām karietes iebraucamo vietu īpašniekiem, rotas lietas zeltkaļiem, naudu vieglprātīgiem ceļotājiem pie kāršu galda un pat grāmatas publiskām bibliotēkām; toties pirms trīsdesmit gadiem jums vajadzēja būt tikai Milor Anglais, kas ceļo privātā karietē, un kredīts jums atvērās visur, lai kur to meklētu, un džentlmeņi nevis krāpa citus, bet paši tika apkrāpti.

Tikai vairākas nedēļas pēc Kroliju aizbraukšanas viesnīcnieks, pie kura viņi bija mitinājušies Parīzē, atskārta, kādus zaudējumus cietis, atjēdzās tikai tad, kad viesnīcu vairākkārt apmeklēja modiste Madame Marabou ar nelielajiem rēķiniem par madame Kro-lijai piegādātajām mantām, tikai kad monsieur Bidelot no Boule d’Or Palais Royal ielā savas desmit reizes apvaicājās, vai cette charmante^75 lēdija, kas pie viņa sapirkusies pulksteņus un aproces, neesot vēl atgriezusies. Izrādījās, ka pat nabaga dārznieka sievai, kas auklēja kundzes bērnu, bija samaksāts tikai par pir-

mājieni sešiem mēnešiem, kaut ari tā spēcīgo un veselīgo mazo Rodonu daudz ilgāk baroja ar savu cilvēcisko laipnību. Nē, pat auklei netika samaksāts — Kroliju steiga bija pārlieku liela, lai atcerētos šādu niecīgu parādu. Bet viesnīcnieks — tas savu atlikušo dzīvi nikni lādēja visu angļu nāciju. Viņš izjautāja ikvienu ceļinieku, vai tas gadījumā nepazīstot pulkvedi lordu Kroliju — avec sa famine — une pelile dame, très spirituelle^76.

— Ah, Monsieur, — viņš mēdza piebilst, — ils m’ont affreusement volé.[77]

Skumji bija klausīties, kā viņš runāja par šo lielo nelaimi.

Braukdama uz Londonu, Rebeka izvirzīja sev mērķi panākt ar vīra daudzajiem kreditoriem kaut ko līdzīgu kompromisam un, piedāvājot tiem deviņus pensus vai šiliņu par mārciņu sterliņu, nodrošināt Rodonam iespēju atgriezties dzimtenē. Necentīsimies izsekot visus Rebekas gājienus šajās ārkārtīgi grūtajās sarunās, teiksim tikai vienu: neapgāžami pierādījusi, ka summa, ko viņa pilnvarota piedāvāt, sastāda visu viņas vīra reālo kapitālu, un pārliecinājusi kreditorus, ka pulkvedis Krolijs drīzāk gan apmetīsies uz pastāvīgu dzīvi kontinentā nekā brauks atpakaļ uz dzimteni, kur to gaida nenokārtoti parādi, — pierādījusi, ka pulkvedim nav ne vismazāko cerību no kaut kurienes saņemt naudu un ka līdz ar to kreditoriem zūd pēdējās cerības izspiest lielākas dividendes, nekā viņa pilnvarota piedāvāt, — Rebeka panāca, ka pulkveža kreditori vienbalsīgi pieņēma viņas priekšlikumus, un ar tūkstoš piecsimt mārciņām skaidrā naudā nokārtoja parādus.

Misis Krolija šajā darījumā neizmantoja juristu palīdzību. Pieredzes Rebekai pašai netrūka, un jautājums arī šķita tik vienkāršs, — vai nu ņemt, ko dod, vai nedabūt neko, — un tā viss tika atstāts pašu kreditoru veiklo advokātu ziņā. Un misters Ljuiss, kas pārstāvēja misteru Deividsu no Redlaienskvēra, un misters Moss, kurš rīkojās mistera Menesi — no Kersitorstrītas— interesēs (tie bija galvenie pulkveža kreditori), izteica mistera Krolija sievai atzinīgus vārdus par šā darījuma lielisko nokārtošanu, apgalvodami, ka viņa pārspējot jebkuru profesionāli.

Rebeka cildinājumus uzņēma kautrā pazemībā; mazajā, ne visai izskatīgajā dzīvoklītī, kur apmetās, kārtodama darījumu, viņa pacienāja ienaidnieka pilnvarotos ar pudeli heresa un maizes kūku, šķiroties sirsnīgi spieda tiem roku un tad taisnā ceļā devās uz kontinentu pie vīra un dēla, nesdama priecīgo vēsti, ka Rodons

nu var justies pilnīgi brīvs. Pa mātes prombūtnes laiku kalpone francūziete mademoiselle Genoveva mazo Rodonu bija pilnīgi pametusi novārtā, jo šī jaunā sieviete, aizrāvusies ar kādu kareivi no Kalē garnizona, tā sabiedrībā neatcerējās savu aizbildināmo, un zēns tik tikko nenoslīka Kalē sēklī, kur izklaidīgā Genoveva bija viņu atstājusi un aizmirsusi.

Un tā nu pulkvedis un misis Krolija ieradās Londonā; savā namā Kerzonstrītā, Meifērā, viņi patiesi parādīja tādu veiklību, ko var apskaust ikviens, kas vēlas dzīvot no iepriekš minētajiem līdzekļiem.

XXXVII NODAĻA TURPINA TA PAŠA TEMATA IZTIRZĀŠANU

Vispirmām kārtām, un tas ir ļoti svarīgi, mums jāapraksta, kā iespējams īrēt veselu namu, nemaksājot par to ne plika graša. Mājas tiek izīrētas vai nu bez mēbelēm — un tādā gadījumā, ja jums ir kredīts pie mesjē Džilova vai Bcntinga, jūs varat iekārtot un izdaiļot dzīvokli pēc savas gaumes, — vai arī pilnīgi apmēbelētas — šis variant^ vairumam īrnieku šķiet mierīgāks un vienkāršāks. Arī Krolijs ar sievu izvēlējās noīrēt apmēbelētu namu.

Pirms misters Boulss uzņēmās virspavēlniecību pār mis Kroli-jas namu un pagrabu Parkleinā, šai dāmai par virssulaini kalpoja kāds misters Reglss, kurš bija nācis pasaulē dzimtas muižā Karaliskajā Krolijā — viens no muižas dārznieka jaunākajiem dēliem. Ar savu labo uzvedību, glīto ārieni, slaidajiem ikriem un svinīgo stāju Reglss no virtuves, kur spodrināja nažus, uzrāpās uz kāpšļa karietes aizmugurē, bet no turienes tiešā ceļā izkūlās līdz virssulaiņa postenim. Labu laiku novadījis mis Krolijas saimniecību, kur saņēma krietnu algu, guva pamatīgus blakus ienākumus un pēc sirds patikas varēja iekrāt naudu nebaltām dienām, viņš pēkšņi paziņoja, ka nodomājis stāties laulībā ar kādreizējo mis Krolijas virēju, kura pēdējā laikā it lepni iztika ar ienākumiem no veļas ruļļa un sakņu tirgotavas turpat kaimiņos. Patiesību sakot, precības vislielākajā slepenībā bija notikušas jau pirms vairākiem gadiem, bet mis Krolijai šo ziņu pirmo reizi atnesa šeptiņgadējs zēns un savus astoņus gadus veca meitene, kuru pastāvīgā klātbūtne virtuvē bija piesaistījusi mis Brigsas uzmanību.

Tad nu misters Reglss atlūdzās no virssulaiņa amata un uzņēmās

personīgas rūpes par nelielo sakņu tirgotavu. Savam preču krājumam viņš pievienoja pienu un krējumu, olas un labi barotu cūku gaļu, razdams mierinājumu tirdzniecībā ar šiem vienkāršajiem lauku produktiem, kamēr citi izbijuši virssulaiņi atvēra krogus un pārdeva spirtotus dzērienus. Tā kā misteram Reglsam bija labi sakari ar visiem tuvākās apkārtnes namu virssulaiņiem un omulīga neliela viesistabiņa, kur viņš un misis Reglsa uzņēma pircējus, viņa kolēģi rada pienam, krējumam un olām plašu noietu, bet Reglsu ģimenes ienākumi jo dienas pieauga. Gadu no gada viņi klusi un pieticīgi lika peniju pie penija, un, kad kādā jaukā dienā ērtais un labi iekārtotais nams Meifērā, Kerzon-strītā Nr. 201, godājamā Frederika Djūsīsa kādreizējā rezidence, kuras īpašnieks bija aizlaidies uz ārzemēm, ar visu lepno iekārtu nonāca zem āmura, kurš cits, ja ne Čarlzs Reglss to būtu nopircis! Tiesa, daļu naudas viņam nācās aizņemties no kāda amata brāļa — virssulaiņa, turklāt ar diezgan augstiem procentiem, taču visu pārējo viņš spēja samaksāt pats, bet misis Reglsa neslēptām lepnuma jūtām likās kokgriezumiem rotātajā sarkankoka gultā ar zīda aizkariem, priecādamās par vareno spoguli un milzīgo drēbju skapi, kurā varētu novietot ir viņu, ir Reglsu, ir visu Reglsu ģimeni.

Skaidrs, ka viņi nedomāja apmesties uz pastāvīgu dzīvi tik greznā mājoklī. Reglss to bija pircis, tikai lai izīrētu. Un, līdzko radās īrnieks, viņš pārcēlās atpakaļ uz savu sakņu tirgotavu; taču kāds prieks gan bija iznākt no veikaliņa, pastaigāties pa Kerzon-strītu un noraudzīties savā namā — savā paša namā ar ģerānijām uz palodzēm un bronzā kallu āmuriņu pie durvīm! Sulainis, kas reizēm slaistījās nama priekšā, pazemīgi viņu sveicināja, virēja iepirkās saknes tikai Reglsa veikaliņā un godāja viņu par namīpašnieka kungu, turklāt Reglsa varā, ja vien viņš to vēlējās, bija izzināt ne tikai ikvienu savu īrnieku soli, bet pat katru ēdienu, kas tiem tika celts galdā.

Misters Reglss bija krietns cilvēks--krietns un laimīgs. Nams

deva tik pamatīgus ienākumus, ka viņš nolēma sūtīt bērnus pašās labākajās skolās, tādēļ, neņemdams vērā izdevumus, nosūtīja Čarlzu pansijā pie doktora Svišteila Sugerkeinlodžā, bet mazo Matildi — pie mis Pekoveres Lorentainemhauzā, Klepemā.

Reglss mīlēja un gandrīz vai pielūdza Kroliju ģimeni kā visas savas labklājības pamatu. Istabiņā aiz veikala pie sienas karājās viņa kādreizējās saimnieces portrets un pašas mis Krolijas tušā darināts zīmējums — Karaliskās Krolijas vārtsarga namiņš. Vienīgais papildinājums, ko viņš ienesa Kerzonstrītas nama

iekārtojumā, bija reprodukcija, kurā attēlota Karaliskā Krolija— baroheta sera Volpola rezidence; pats baronets zeltītos ratos, ko vilka seši balti zirgi, brauca gar ezeru, pa kuru peldēja gulbji, bet laivās sēdēja krinolīnos tērptas dāmas un muzikanti ar karogiem un parūkām galvā. Reglss no tiesas ticēja, ka visā pasaulē nav otras tādas pils un otras tik dižciltīgas ģimenes.

Reglsa nams Kerzonstrītā laimīgā kārtā izrādījās izīrējams tieši tai brīdī, kad Rodons ar sievu atgriezās Londonā. Pulkvedis it labi pazina gan namu, gan tā saimnieku, jo Reglss bija uzturējis pastāvīgus sakarus ar Kroliju ģimeni, dodamies palīgā misteram Boulsam ik reizes, kad mis Krolija pieņēma viesus. Vecais vīrs ne tikai izīrēja namu pulkvedim,, bet allaž viesībās veica arī virs-sulaiņa pienākumus; misis Reglsa rosījās lejā pa virtuvi un sūtīja augšā uz ēdamistabu tādas pusdienas, no kurām nebūtu atteikusies pat vecā mis Krolija. Tātad Krolijs galu galā šo namu ieguva tīri par velti; lai gan Reglsam bija jāsedz dažnedažādi nodokļi, aizņēmuma procenti amata brālim — virssulainim, dzīvības apdrošināšanas iemaksa, skolas nauda bērniem, tāpat izdevumi par ēdieniem un dzērieniem, ko patērēja paša saime — un kādu laiku arī pulkveža ģimene, — un lai gan nabaga nelaimīgais šādā kārtā tika pagalam izputināts — bērni izlikti uz ielas, pats iemests Flītstrītas parādnieku cietumā, — kādam taču jāmaksā par džentlmeņiem, kas dzī\o bez plika graša pie dvēseles, — un šoreiz pulkveža Krolija neesošo kapitālu nācās segt nelaimīgajam Reglsam.

Interesanti zināt, cik gan ģimeņu postā un nabadzībā iedzinuši šādi Krolija tipa avantūristi? Cik daudzi lepni augstmaņi ik dienas aplaupa sīkos tirgonīšus un nolaižas pat tik zemu, ka izkrāpj ubaga grašus no saviem nabaga padotajiem un gatavi blēdīties pat pāris šiliņu dēļ? Kad lasām avīzē, ka tāds un tāds dižens augstmanis devies uz kontinentu vai tādam un tādam diženam augstmanim konfiscēta visa manta un vēl kāds cits diž-manis iebraucis parādos par sešiem septiņiem miljoniem mārciņu, šādas neveiksmes mūsu acīs kļūst slavas oreola apstarotas un mēs izjūtam cieņu pret nelaimīgajiem upuriem tieši viņu posta dižuma dēļ. Taču kurš ies žēlot nabaga bārddzini, kas nesaņem atlīdzību par to, ka iepūderējis sulaiņiem galvu, vai nabaga namdari. kurš sevi izputinājis, ar visvisādiem niekiem izgreznodams paviljonu milēdijas brokastīm, vai tādu pašu nelaimes putnu drēbnieku, kas licis uz spēles visu savu mantību, ja ne vēl vairāk, lai tikai atlīdzinātu saimniecības pārziņa labvēlību un dabūtu gatavas livrejas, kuru dēļ pats milords viņu pagodinājis ar sa-

runu? Kad grūst lielie nami, šie nabaga nožēlojamie, neviena nepamanīti, iet bojā zem to drupām. Kā teikts senā leģendā, — pirms kāds cilvēks aiziet pie visiem velniem, viņš vispirms uz turieni nogādā neskaitāmas citas nevainīgas dvēseles.

Rodons ar sievu augstsirdīgi uzņēmās aizgādnību par visiem tirgoņiem, kas savā laikā bija piegādājuši preces mis Krolijai un tagad piedāvāja viņiem savus pakalpojumus. Gribētāju netrūka, īpaši starp trūcīgākajiem. Tieši apbrīnojami, ar kādu neatlaidību veļas mazgātāja no Tutingas ik sestdienu stūma šurp savus raleļus un nedēļu pēc nedēļas pasniedza neapmaksātus rēķinus. Saknes un dārzeņus piegādāja pats misters Reglss. Rēķins par kalpotāju patērēto porteri krodziņā «Kara laime» kļuva par īstu retumu visā alus darīšanas vēsturē. Kalpotājiem lielākā daļa algas palika neizmaksāta, tādēļ viņi piespiedu kārtā bija ieinteresēti nepamest šo māju. Īstenībā nevienam nekas netika maksāts. Ne kalējam, kurš laboja atslēgas, ne stikliniekam, kas iestikloja rūtis, ne kariešu īpašniekam, no kura īrēja ekipāžu, ne kučierim, kas to brauca, ne miesniekam, kurš piegādāja jēra cisku, ne ogļu tirgonim, kas deva kurināmo gaļas cepšanai, ne virējai, kaš gatavoja cepeti, ne kalpiem, kas to apēda. Un tas man liek nojaust, ka tieši šādā veidā cilvēki iemanās lepni dzīvot, nepelnīdami ne plika graša.

Mazā pilsētiņā kaut kas tāds nevar nolikt, neviena nepamanīts. Tur ikvienam zināms, cik piena patērē kaimiņš un kāds cepetis vai putns tiek tam pasniegts pusdienās. Tādējādi iespējams, ka Kerzonstrītas divsimtā un divsimt otrā nama iemītnieki it labi zināja, kas noliek mājā, kura atrodas starp šiem abiem namiem, jo kalpotāji uzturēja sakarus pār pagalma margām, taču ne Kro-lijs, ne viņa sieva, ne draugi nepazina ne divsimto, ne divsimt otro numuru. Ieradies divsimt pirmajā namā, jūs tikāt sirsnīgi sagaidīts — ar laipnu smaidu, labām pusdienām un tik priecīgu rokas spiedienu, it kā namatēvs un naiņamāte justos neapstrīdami trīs četrus tūkstošus liela gada ienākuma īpašnieki; un patiesībā viņi arī tādi bija, tikai viņu īpašumā ietilpa nevis nauda, bet gan produkti un citu cilvēku pūles, un, ja viņi nemaksāja par jēra gaļu, ēst tomēr to ēda, un, ja arī apmaiņai pret vīnu nedeva ne zeltu, ne sudrabu, kā mums to bija zināt? Nekur citur galdā netika celts tik labs sarkanvīns kā lāgavīra Rodona namā, nekur citur nevarēja tik jautrā noskaņā paēst tādas gardas pusdienas. Viņa viesistabas, lai cik arī mazas un pieticīgas, kļuva par visglītākajiem saloniem, kādus vien var iedomāties; Rebeka lika lielā savu izsmalcināto gaumi, izdaiļodama tos ar neskaitāmiem

no Parīzes atvestiem nieciņiem, bet, kad viņa vēl piesēdās pie klavierēm un priecīgu prātu notrallināja pāris dziesmiņu, viesi jutās kā īstā mājīguma paradīzē un vienā balsī apgalvoja, ka, lai gan vīrs padevies tāds pastulbāks, toties sieva ir pati pievilcība un pusdienas — visjaukākās visā pasaulē.

Ar savu aso prātu, izveicību un runas dāvanām Rebeka visai drīz iemantoja popularitāti zināmās Londonas aprindās. Pie viņas durvīm bieži vien piestāja lepnas karietes, no kurām ārā kāpa gaužām ievērojami vīri. Ap viņas ekipāžu Iiaidparkā pastāvīgi bariem vien pulcējās pazīstami švīti. Mazā trešā balkona loža operā mudžēt mudžēja no jauniem cilvēkiem, kuri nemitīgi mainījās; taču viens nu gan jāatzīst — dāmas turējās no Rebekas pa gabalu un viņu durvis mūsu mazajai avantūristei palika slēgtas.

Par augstākās sabiedrības dāmām un to paražām šās grāmatas autors, protams, var pastāstīt tikai to, ko pats no citiem dzirdējis. Vīrieša prātam tikpat neiespējami iedziļināties šais noslēpumos un tos izprāst kā uzzināt, par ko dāmas sarunājas, pēc pusdienām uzkāpušas savos augšstāva apartamentos. Tikai neatlaidīgs pētniecības darbs reizēm iemet šai noslēpumu pasaulē kādu gaismas staru. Tieši ar šādu uzticību ikvienam, kas slīpē Pelmela ietves un pastāvīgi apmeklē galvaspilsētas klubus, gan no savas paša pieredzes, gan no paziņām, ar kuriem spēlē biljardu vai kopā pusdieno, izdodas kaut ko uzzināt par Londonas izmeklēto sabiedrību, uzzināt, ka blakus tādiem vīriem (kā Rodons Krolijs, kura dzīves veidu nupat kā apspriedām), kas atstāj tik patīkamu iespaidu uz visiem vientiesīgajiem un iesācējiem, kuri vērojuši tos parkā tiekamies ar pašiem iespaidīgākajiem augstākās sabiedrības i'rantiem, sastopamas arī dāmas, kuras droši var saukt par vīriešu mīlulēm, jo par viņām jūsmo bez izņēmuma visi džentlmeņi un no viņām nicinājumā novēršas visas šo džentlmeņu sievas. Pie šādām sievietēm pieskaitāma arī misis Faierbreisa — dāma ar skaistajām, gaišajām matu cirtām, kura ik dienas sastopama Iiaidparkā visdižāko un slavenāko šīs zemes dendiju vidū. Vēl tāda pati dāma ir misis Pokvuda, kuras viesības nemitīgi tiek aprakstītas augstāko aprindu avīzēs, jo pie viņas pusdieno sūtņi un ievērojami augstmaņi; šo sarakstu varētu turpināt līdz bezgalībai, ja vien tam būtu kāds sakars ar mūsu stāstu. Taču, kamēr vienkāršie ļautiņi, kas stāv visai tālu no lielās pasaules, un laucinieki ar noslieci uz augstākajām aprindām sabiedriskās vietās apbrīno šīs dāmas visā viņu šķietamajā spožumā un iztālēm apskauž tās, krietni labāk informēti cilvēki varētu tiem paskaidrot, ka šīm visu apskaustajām dāmām nav ne par mata tiesu lielākas cerības iekārtoties «sabiedrībā» kā kaut kādai paputējuša Somersetšīras muižnieķeļa sievai, kura par tām lasa avīzē «Morn-ing Postu. Toties londoniešiem šī rūgtā patiesība nav nekāds noslēpums. Viņiem it bieži nākas dzirdēt, kā dāmas ar šķietami visai stabilu sabiedrisko un mantas stāvokli bez vismazākās žēlastības tiek izstumtas no «sabiedrības». Šo dāmu izmisīgās pūles izsisties uz augšu, pazemojumi, kādiem tās pakļautas, un apvainojumi, kuri tām jāizcieš, pārsteigs ikvienu, kas nolēmis izpētīt cilvēci vispār vai it sevišķi sieviešu dzimumu; un šī dzīšanās pēc augstākās sabiedrības, kaut vai nolaužot kaklu, varētu izvērsties par lielisku tematu ikvienam dižam garam, kam pietiktu prāta, brīva laika un angļu valodas zināšanu, lai visu to aprakstītu.

Tātad tās pašas dāmas, ar kurām misis Krolija uzturēja sakarus ārzemēs, tagad, kad viņa bija atgriezusies dzimtenē, ne tikvien nevēlējās apmeklēt Kroliju namu, bet pat sabiedriskās vietās noteikti atsacījās viņu pazīt. Tieši apbrīnojami, kā lepnās dāmas šķita viņu aizmirsušas, un Rebekai tas, bez šaubām, nelikās nekāds tīkamais secinājums. Kad lēdija Beirakrsa sastapās ar misis Kroliju opera# foajē, viņa sargādama pievilka meitas sev cieši klāt, it kā viens vienīgs Bekijas pieskāriens spētu tās aptraipīt, un, atkāpusies vienu vai divus soļus atpakaļ, aizstājās priekšā saviem lolojumiem, nomērodama ienaidnieci ar ļaunu skatienu. Taču, lai samulsinātu Bekiju, tur nu vajadzēja patiešām daudz dzēlīgāka skatiena, nekā spēja izšķilt vecās lēdijas Beirakrsas ledainās, izbalējušās acis. Kad lēdija de la Mola, kura Briselē neskaitāmas reizes bija devusies izjādēs plecu pie pleca :ar Bekiju, sastapa misis Krolijas vaļējo karieti Ilaidparkā, viņas .gaišība pēkšņi izrādījās gluži akla un nepavisam nespēja pazīt savu kādreizējo draudzeni. Pat misis Blenkinsopa, baņķiera sieva, baznīcā novērsās no viņas. Pēdējā laikā Bekija cītīgi apmeklēja dievnamu; ikvienu patiešām spētu ielīksmot skats, kā viņa iesoļoja baznīcā kopā ar Rodonu, kurš stiepa pāris varenu lūgšanu grāmatu zeltītos vākos, un tiklā bijībā nosēdēja visu dievkalpojumu.

Sākumā Rodons visai smagi pārdzīvoja nicinājumu, kas tika vērsts pret viņa sievu, kļuva drūms un nikns. Viņš pat grasījās izsaukt uz divkauju to nekrietno sieviešu vīrus un brāļus, kuras viņa sievai neveltīja pienācīgo cieņu, un vienīgi Rebekas neatlaidīgie lūgumi un stingrā uzstāšanās noturēja viņu pieklājības robežās.

— Ar pistoli taču tu mani sabiedrībā neiešausi, — viņa labsirdīgi sacīja. — Paturi prātā, mans dārgais, ka esmu bijusi tikai nieka guvernante un tev pašam, mīļo nabaga muļķīti, nav diez kāda spožā reputācija visu šo parādu, azarta spēļu un neskaitāmu citu netikumu dēļ. Gan jau ar laiku tiksim pie draugiem, bet līdz tam esi rātns zēns un klausi savu skolotāju. Kad mēs uzzinājām, ka krustmāte gandrīz visu mantību novēlējusi Pitam ar sievu, atceries, kā tu ārdījies niknumā? Tu būtu izkliedzis to pa visu Parīzi, ja es tevi nesavaldītu, un kur tu tagad atrastos? Sen-pelažī parādu cietumā, nevis Londonā jaukā namā ar visām ērtībām, — tu, manu ļaundarīgo Kain, taču biji gatavs nogalināt pats savu brāli, bet kāds labums būtu ticis, ja tu joprojām sirdītos? Vari skaisties, vai no ādas ārā līzdams, bet ar to krustmātes naudiņu neatgūt, turklāt daudz izdevīgāk ir dzīvot draudzībā ar brāļa ģimeni nekā turēt naidu, — kaut vai paskaties uz šiem stulbeņiem — Bjūta Krolija saimi! Kad nomirs tavs tēvs, Karaliskā Krolija kļūs mums par jauku ziemas mītni. Ja mēs galu galā pavisam izputēsim, tu varēsi pie galda sagriezt gaļu un pārzināt staļļus, bet es uzņemšos lēdijas Džeinas bērnu audzināšanu. Izputēsim? Nu nē! Paprickšu es tev izgādāšu siltu vietiņu. Bet ja nu sers Pits ar mazo puišeli nomirst? Tad mēs būsim sers Rodons un milēdija. Kamēr cilvēks dzīvo, tikmēr viņš cer, mans mīļais, un es vēl no tevis iztaisīšu cilvēku. Kas pārdeva tavus zirgus? Kas samaksāja tavus parādus?

Un Rodonam atlika vienīgi piekrist, ka par visiem labumiem viņš parādā pateicību tikai sievai un arī turpmāk pilnīgi pakļausies viņas nemaldīgajai vadībai.

Patiesi, kad mis Krolija atstāja šo pasauli un naudiņa, pēc kuras tik dedzīgi bija dzinušies visi viņas tuvinieki, galu galā tika Pilam, Bjūts Krolijs, uzzinājis, ka cerēto divdesmit tūkstošu inār-ciņu vietā tam piešķirti tikai pieci tūkstoši, tā pārskaitās, ka apbēra brāļadēlu mežonīgām lamām, un līdz ar to viņu mūžīgās nesaskaņas izvērtās pilnīgā un atklātā naidā. Turpretim Rodons Krolijs, kaut arī saņēmis vienu vienīgu simtiņu, ar savu pieklājīgo izturēšanos pārsteidza brāli un sajūsmināja brāļasievu, kura tāpat jau juta lielu labvēlību pret visiem vīra ģimenes locekļiem. Viņš no Parīzes atsūtīja brālim vīrišķīgi atklātu, labsirdīga humora pilnu vēstuli. Viņam esot skaidrs, ka pats ar savām precībām zaudējis tiesības uz krustmātes labvēlību; un, kaut arī viņš nepūloties slēpt sarūgtinājumu, ka tā izturējusies pret viņu bezgala nežēlīgi, viņš tomēr priecājoties, ka nauda palikusi pašu ģimenes rokās, un sirsnīgi apsveicot brāli ar lielo laimi. Viņš nosūtīja mīļus sveicienus svainei un izteica cerību, ka tā neliegšot labvēlību viņa dzīvesbiedrei; vēstule noslēdzās ar Rebekas paš-

rocīgi rakstītu postskriptu. Arī viņa gribot pievienoties vīra izteiktajiem laimes vēlējumiem. Viņa mūžam paturēšot piemiņā mistera Krolija laipnību tais senajās dienās, kad viņa, nabaga vientuļa bārene, audzinājusi tā mazās māsiņas, par kuru labklājību viņa vēl līdz šim brīdim neesot zaudējusi visdziļāko interesi. Rebeka novēlēja Pitam laimi ģimenes dzīvē un, izlūgdamās atļauju nosūtīt sveicienus lēdijai Džeinai (par kuras krietno sirdi tik daudz esot dzirdējusi), izteica cerību kādā jaukā dienā rast iespēju iepazīstināt savu puisēnu ar tēvoci un krustmāmiņu, jau iepriekš aizrunādama zēnam radinieku labvēlību un aizstāvību.

Pits Krolijs pieņēma vēstuli ļoti vēlīgi — daudz vēlīgāk, nekā mis Krolija savā laikā bija pieņēmusi dažu labu Rodona pārrakstītu Rebekas sacerējumu; bet lēdija Džcina jutās gluži vai apburta un jau gaidīja, ka vīrs nekavējoties sadalīs krustmātes atstāto mantojumu divās vienlīdzīgās daļās un vienu no tām nosūtīs brālim uz Parīzi.

Tomēr viņas augstībai par lielu pārsteigumu Pits ir nedomāja aplaimot brāli ar čeku par trīsdesmit tūkstošiem mārciņu. Toties viņš piesolīja Rodonam sniegt palīdzīgu roku ik reizes, kad pēc atgriešanās Anglijā tam radīšoties kāda vajadzība, un, izteicis misis Krolijai pateicību par viņam un lēdijai Džeinai veltītajiem labajiem vārdiem, visžēlīgi apņēmās jebkurā brīdī būt labvēlīgs pret viņu puisēnu.

Tādējādi starp abiem brāļiem sāka valdīt gandrīz vai pilnīga saskaņa. Kad Rebeka ieradās Londonā, Pits ar sievu bija izbraukuši no pilsētas. Pa vairāki lāgi viņi nobraukāja gar vecajiem Parkleinas vārtiem, lai izpētītu, vai Kroliji krustmātes namu pārņēmuši savā rīcībā. Taču jaunlaulātie nelika sevi manīt; vienīgi no Reglsa Rebekai izdevās šo to uzzināt: ka mis Krolijas kalpotāji, saņēmuši glītu pateicību naudas veidā, tikuši atbrīvoti no darba, ka misters Pits parādījies Londonā vienu vienīgu reizi un uz pāris dienām apmeties šai namā, lai apspriestos ar saviem advokātiem un pārdotu visus mis Krolijas franču romānus kādam Bondstrīlas grāmatu tirgotājam. Bekijai bija pašai savi īpaši apsvērumi, kas tai lika tik ļoti ilgoties pēc jaunajiem radiniekiem. «Kad atbrauks lēdija Džeina,» tā domāja, «viņa mani ievedīs Londonas sabiedrībā, bet šīs sievietes — tīrais sīkums!— sapratušas, ka vīrieši labprāt vēlas mani redzēt, — tās pašas sāks mani uzlūgt.»

Ikvienai dāmai līdzīgā stāvoklī, pastāvīga pavadone ir tikpat nepieciešama kā ekipāža un puķu buķete. Tieši apbrīnojama tā

veiklība, ar kādu maigās būtnes, kuras nespēj dzīvot bez siltas pieķeršanās, izvēlas pašas neizskatīgākās sava dzimuma pārstāves un piesaista tās sev nešķiramā draudzībā. Šāda neizbēgama pavadone, izbalējušā kleitiņā turēdamās mīļajai draudzenei aiz muguras operas ložā vai piemetusies karietes pakaļējā sēdeklī, allaž izraisa manī bezgalīgas tikumiskas pārdomas, jo vai tad tas nav tāds pats tīkams simbols kā miroņgalva, kas greznoja seno ēģiptiešu dzīres, — dīvains, dzēlības pilns cilvēka nīcības atgādinājums šai Liekulības Tirgū? Vai tad nav tiesa? Pat apbružātā, nekautrīgā, bezgaumīgā un bezsirdīgā daiļava misis Faierbreisa, kuras tēvs nomira, nespēdams panest meitas kaunu, pat pievilcīgā un drosmīgā misis Mentrepa, kas zirga mugurā pārvar ikvienu šķērsli tikpat nemaldīgi kā visveiklākais vīrietis visā Anglijā un kas pati vada savu sirmju divjūgu pa Haidparku — tas nekas, ja māte tai joprojām Batā tirgojas ar dažādām sīkām precēm, — pat šīs tik bezbailīgās sievietes, kuras šķiet gatavas stāties pretī jebkurām briesmām, tomēr neuzdrošinās parādīties sabiedrībā bez kārtīgas pavadones. Viņām, šīm maigajām radībi-ņām, katrā ziņā vajadzīgs kāds cilvēks, kam no sirds varētu pieķerties! Un diez vai jums izdosies tās kādreiz ieraudzīt publiskā vietā bez pārkrāsotā zīda kleitiņā tērptas, noplukušas pavadones, kura sēž turpat aiz muguras draudzenes ēnā.

— Rodon, — Bekija reiz vēlu vakarā ieteicās, kad vairāki džentlmeņi sēdēja tās viesistabā pie sprakstošas kamīna uguns (jo vīrieši it bieži pievakarē ieradās viņu namā, un Bekija cienāja tos ar pašu labāko Londonas saldējumu un kafiju), — man vajadzētu iegādāties ganu suni.

— Ko tādu? — pārvaicāja Rodons, paceldams acis no kāršu galda.

— Aitu suni! — iesaucās jaunais lords Sautdauns. — Bet, dārgā misis Krolija, kas tad tā par iedomu? Kāpēc gan ne dāņu sugas? Man viens zināms — liels kā kamielis vai leopards, dieva vārds! Tāds suns varētu gandrīz vai jūsu karieti pavilkt. Bet varbūt persiešu kurtu, ko? (Tagad mans gājiens, esiet tik laipni!) Vai mazu mopšeli, kas itin labi ietilptu lorda Steina tabakas dozē? Beizvoterā es vienam redzēju mopsi ar tādu purnu, ka uz tā varētu (atzīmēju kungu un izspēlēju) .. . varētu mierīgi pakārt cepuri.

— Atzīmēju stiķi, — nopietni sacīja Rodons. Viņš bija pilnīgi nodevies spēlei un sarunās iejaucās tikai tad, ja tās pievērsās zirgiem vai derībām.

— Kam gan jums ievajadzējies ganu suņa? — jautrais, mazais Sautdauns nespēja norimties.

— Es domāju — morālu ganu suni, — smiedamās atbildēja Bekija un palūkojās lordā Steinā.

— Kas tad tas par velnu? — apvaicājās viņa augstība.

— Suns, kas pasargātu mani no vilkiem, — turpināja Rebeka,

— pavadone.

— Ak jūs mans mīļais, nevainīgais jēriņ, sargs jums tiešām vajadzīgs, — noteica marķīzs un, izspīlējis žokļus, derdzīgi smīnēdams, mazajām actiņām blenza Rebekā.

Dižais lords Steins stāvēja pie kamīna, sīkiem malciņiem sūkdams kafiju. Uguns sprēgāja un meta tīkamu atblāzmu. Uz kamīna dzegas dažnedažādos neparastos svečturos, gan zeltītos, gan bronzas, gan porcelāna, dega savi pāris desmiti sveču. To gaisma brīnišķīgi izcēla Rebekas augumu, kad viņa sēdēja uz spilgti puķotu drānu apvilktā dīvāna. Rebeka bija ģērbusies sārtā tērpā, košā kā tikko plūkta roze; viņas žilbinoši baltās rokas un pleci maigi vizēja zem vieglās, caurspīdīgās šalles, kas tos tik tikko apsedza; mati liegās cirtās vijās ap kaklu; no bagātīgo zīda kroku apakšas pavīdēja maza kājiņa — visā pasaulē visdaiļākā kājiņa visdaiļākajās kurpītēs un smalkākajās zīda zeķītēs.

Sveces apgaismoja lorda Steina spīdīgo pliko galvvidu, ko apņēma rūsganu matu atliekas. Viņam bija biezas, kuplas uzacis un zibsnījošas, šauras, asinīm pieplūdušas ačeles neskaitāmu krunciņu ielokā. Apakšžoklis marķīzam bija atkāries, un, kad viņš smaidīja, atbaidoši mirguļodami, parādījās divi balli, greizi zobi. Lords Steins tikko bija atgriezies no pusdienām karaliskajā galmā, un tādēļ viņa personu greznoja Bikšu Lences ordenis. Viņa augstība bija pazema auguma vīrs, platplecains un līkkājains, toties lepns uz savām lieliskajām pēdām un slaidajām potītēm, allaž gatavs noglaudīt celi, ko rotāja Bikšu Lences ordenis.

— Ak tad ar ganu vien nepietiek, — viņš apvaicājās, — lai nosargātu mazo jēriņu?

— Gans pārlieku aizrāvies ar kāršu spēli un saviem klubiem,— smiedamās atbildēja Bekija.

— Paskat, kāds izlaidīgs Koridons*! — milords iesaucās.

— Trūkst tikai stabules.

— Ņemu jūsu trijnieku ar divaci, — pie kāršu galda sacīja Rodons.

— Paklausieties tikai šo Melibeju! — norūca cēlais marķīzs.

— Viņš nudien darbojas kā īstā pastorālē, apcirpdams Sautdaunu.

Ir nu gan nevainīgs auniņš, ko! Un kāda sniegbalta vilniņa, velns lai parauj!

Rebckas acis nicīgi iegailējās.

— Milord, — viņa teica, — arī jūs esat tā paša ordeņa kavalieris*.

Un patiesi — marķīzam ap kaklu lentā karājās Zelta Aunādas ordenis — nesen troni atguvušā Spānijas karaļa dāvana.

Lords Steins jaunības dienās bija iemantojis pārdroša un veikla kāršu spēlmaņa slavu. Reiz viņš ar misteru Foksu veselas divas diennaktis bija nosēdējis pie azarta spēlēm. Viņš prata apspēlēt pašus izcilākos karaļvalsts dižvīrus; runāja pat, ka arī marķīza titulu Steins esot laimējis pie kāršu galda. Taču marķīzs necieta pat niecīgāko pieskaršanos viņa pagātnes fredaines*. Rebeka skaidri redzēja, kā viņa biezās uzacis nepatikā savilkās.

Viņa piecēlās no dīvāna, piegāja marķīzam klāt un, graciozi palocīdamās, izņēma tam no rokām kafijas tasīti.

— Jā, — viņa sacīja, — man vajadzīgs sargsuns. Taču tāds, kas uz jums nerietu.

Un, iegājusi otrā viesistabā, Bekija piesēdās pie klavierēm un sāka dziedāt franču dziesmiņas tik jaukā, skanīgā balstiņā, ka dižais lords atmaidzis steidzīgi sekoja viņai un, noliecies pār valdzinošo dziedātāju, apmierināts šūpoja galvu.

Rodons ar draugu tikmēr spēlēja kārtis, līdz abiem šī izprieca apnika. Pulkvedis laimēja, taču, lai cik bieži viņš palika uzvarētājs, šādi vakari, kas atkārtojās vairākas reizes nedēļā, kad sieva, visu apbrīnota, veikli vadīja sarunas, bet viņš pats kluss kā kaps sēdēja maliņā, nenieka nesaprazdams ne no viesu jokiem, ne mājieniem, ne noslēpumainajām runām, — šādi vakari bijušajam dragūnam laikam gan šķita gaužām garlaicīgi.

— Kā klājas misis Krolijas vīram? — sveiciena vietā apjautājās lords Steins, kad viņiem nejauši iznāca sastapties; un patiesi — tā nu bija Rodona jaunā profesija. Viņš vairs nebija pulkvedis Krolijs. Viņš bija tikai misis Krolijas vīrs.

Ja par mazo Rodonu līdz šim neesam bilduši ne vārdu, tad vienīgi tādēļ, ka viņš ieslēgts kaut kur bēniņos vai arī, sabiedrību meklēdams, klusītiņām norāpojis lejā, virtuvē. Māte tikpat kā nelikās gar bērnu ne zinis. Savas dienas viņš vadīja kopā ar aukli francūzieti, kamēr tā kalpoja mistera Krolija ģimenei, bet, [78]

kad aukle pameta Kroliju namu, mazulis, nakts vientulībā gauži raudādams, iežēlināja kādu istabeni, kura paņēma to no drūmās bērnistabas, pievāca pie sevis bēniņos un kā prazdama mierināja.

Rebeka, milords Sleins un vēl pāris viesu kādu vakaru pēc operas sēdēja viesistabā un dzēra tēju, kad pēkšņi no augšas atskanēja bērna brēkšana.

— Mans ķerubs raud pēc savas aukles, — sacīja Bekija. Viņa pat nedomāja pakustēties, lai apraudzītu zēnu.

— Neuzbudiniet sevi veltīgi, skriedama pie bērna! — dzēlīgi iesmējās lords Steins.

— Ir nedomāju! — atsaucās Rebeka, tā kā mazliet piesarkdama. — Izkliegsies un aizmigs.

IJn viņi atsāka sarunas par operu.

Toties Rodons nemanot izlavījās no istabas palūkoties, kas kait dēlam un mantiniekam, un, tikai noskaidrojis, ka lāga dvēsele Dollija noņemas ar bērnu, atgriezās pie viesiem. Pulkveža ģērb-istaba arī atradās augšējā stāvā, un tur viņš paslepus tikās ar zēnu. Ik rītu, Rodonam skujot bārdu, viņi risināja garu garās sarunas, — mazais Rodons uzrāpās uz kārbas blakus tēvam un, acu nenolaidis, sekoja šai svarīgajai procedūrai. Tēvs ar dēlu bija lieli draugi. Lielais Rodons stiepa mazajam no saldā ēdiena pataupītus gardumus un noslēpa vecā uzpleču kārbā, bet mazulis, uzmeklējis šos dārgumus, jautri smējās — jautri, taču ne pārlieku skaļi, jo māmiņa lejā gulēja un viņu nedrīkstēja traucēt. Māmiņa visai vēlu devās pie miera un cēlās parasti ne agrāk par pusdienas laiku.

Rodons pirka zēnam neskaitāmas bilžu grāmatas un krautin piekrāva bērnistabu ar rotaļlietām. Sienas bija no vienas vietas noklātas ar bildītēm, ko tēvs pašrocīgi pielīmēja un mēdza pirkt par skaidru naudu. Kad Rodonam izdevās atbrīvoties no pienākuma pavadīt sievu pastaigā pa parku, viņš stundām nosēdēja pie zēna, kurš jādelēja tēvam uz krūtīm, raustīdams garās ūsas, it kā tās būtu groži, un nenogurdināmā līksmē lēkāja viņam apkārt. Istabai bija pavisam zemi griesti, un reiz, kad zēnam vēl nebija pat pieci gadiņi, tēvs, pārlieku neapdomīgi to šūpodams, tik briesmīgi sasita nabaga mazulim pakausi, ka aiz bailēm gandrīz nometa bērnu zemē.

Mazais Rodons jau savilka sejiņu mežonīgam brēcienam — trieciens bija tik briesmīgs, ka pilnībā attaisnoja šādu nodomu, bet, tikko viņš grasījās dot balss saitēm vaļu, tēvs iesaucās:

— Dieva dēļ, Rodon, neuzmodini māmiņu!

Un bērns, visai cieši un žēlīgi paraudzījies tēvā, sakoda lūpiņas, sažņaudza rokas dūrltēs un neizlaida ne pīkstiena. Rodons stāstīja par šo gadījumu visur — gan klubos, gari virsnieku ēdnīcā — katram, kas vien bija ar mieru klausīties.

— Goda vārds, ser! — viņš sacīja. — Ir gan velna zellis tas mans puišelis — īsts varonis! Es gandrīz vai iztriecu viņa galviņu griestiem cauri, velns parāvis, bet viņš pat neiepīkstējās, lai tikai neiztraucētu māti.

Sad tad — vienu divas reizes nedēļā — šī dāma apciemoja augšstāvu, kur mitinājās bērns. Viņa ieradās gluži kā no «Magazin de Modes» — maigi smaidīdama, skaistā, jaunā tērpā, cimdos un kurpītēs. Čaukstēja brīnišķīgās šalles un mežģines, vizēja dārgakmeņi. Galvā viņai allaž bija jauna cepurīte, ko rotāja krāšņi, nevīstoši ziedi vai lepnas, viļņojošas strausa spalvas, maigas un baltas kā kamēlijas ziedlapiņas. Pāris reižu viņa labvēlīgi pamāja zēnam, kas pacēla galviņu no pusdienu šķīvja vai papīra lapiņas, uz kuras zīmēja karavīrus. Kad māte jau bija aiz durvīm, bērnistabā vēl ilgi vēdīja rožu smarža vai kāds cits burvīgs parfīms. Mazā Rodona acīs māte bija pārdabiska būtne, pārāka par tēvu — pārāka par visu pasaulē, — būtne, ko varēja apbrīnot tikai iztālēm. Izbraucieni ar šo dāmu karietē biedēja zēnu: viņš uzrāpās pakaļējā sēdekli un pa visu pastaigas laiku neiedrošinājās bilst ne vārda, tikai platām acīm lūkojās grezni ģērbtajā princesē, kas sēdēja pretī. Džentlmeņi, valdīdami lepnos zirgus, pieauļoja pie karietes un smaidīdami sarunājās ar māti. Kādiem mirdzošiem skatieniem viņa tos apveltīja! Viņas rociņa satraukti un graciozi māja sveicienus, kad tie jāja garām. Kad mazo Rodonu ņēma līdzi izbraucienos, viņu ietērpa jaunajā, sarkanajā uzval-ciņā. Toties mājās gluži labi noderēja vecās nebalinātā audekla biksītes. Reizēm, kad mātes nebija mājās un istabene Dollija klāja tās gultu, viņš ielavījās guļamistabā. Bērnam tā šķita īsta pasaku pils — noslēpumainas greznības un pārsteigumu pilna. Skapī karājās brīnišķīgi tērpi — rožaini, zili, visās varavīksnes krāsās. Uz tualetes galdiņa stāvēja sudrabu apkalta kārbiņa ar dārglietām un noslēpumaina bronzas roka, kas laistījās neskaitāmu gredzenu rotā. Un kur tad vēl spogulis — īsts mākslas brīnumdarbs, — tanī atspoguļojās viņa paša izbrīnījusies sejiņa un istabenes Dollijas stāvs (dīvaini izķēmots un izstiepts vai līdz pašiem griestiem), kad tā purināja un kārtoja spilvenus gultā. Ak, nabaga vientuļais, aplaupītais puišelis! Mātes vārdu kā dievību uz lūpām un sirdī nes ikviens bērns, bet šis nabadziņš pielūdza akmeni!

Toties Rodons Krolijs, lai kāds nelietis būdams, prata saglabāt sirdī kaut nedaudz vīrišķīga cēluma un vēl joprojām spēja mīlēt gan bērnu, gan šo sievieti. Pret mazo Rodonu viņš juta nepārvaramu slepenu maigumu, ko, protams, manīja arī Rebeka, kaut arī vīram nebilda ne vārda. Viņa par to neuztraucās, jo bija pārlieku labsirdīga, vienīgi sāka vīru vēl vairāk nicināt. Arī Rodons pats kautrējās par savu tēvišķīgo maigumu, rūpīgi slēpa to no sievas un, tikai palicis viens ar zēnu, ļāva vaļu jūtām.

Rīta stundās viņi bieži devās pastaigā uz staļļiem un pa parku. Mazais lords Sautdauns, labsirdīgākais cilvēks visā pasaulē, kurš bija gatavs atdot citiem kaut vai cepuri no savas galvas un kura svarīgākā nodarbošanās bija iepirkt dažnedažādus niekus, lai tos vēlāk devīgu roku izdāļātu, uzdāvāja mazajam zēnam poniju, tik tikko lielāku par prāvu žurku, kā izteicās pats dāvinātājs, un, uzsēdinājis puišeli dūkanā Šetlandcs ponija mugurā, mazā Ro-dona staltais tēvs lepni soļoja tam blakus pa parku. Ar lielu prieku viņš apciemoja Naitsbridžas kazarmas, lai tiktos ar vecajiem draugiem gvardiem; par pagājušajām vecpuiša dienām viņš bija sācis domāt ar tādu kā skumju nožēlu. Arī vecie kavalēristi mīļuprāt sagaidīja kādreizējo pulka biedru un cits par citu ucināja mazo pulkvedēnu. Vislielāko prieku pulkvedim Krolijam sagādāja kopējas pusdienas ar draugiem virsnieku klubā.

— Pie joda, kur nu man mēroties gudrībā ar viņu ... to es tīri labi zinu. Viņa pat nepamanīs manu prombūtni, — viņš mēdza sacīt. Un tā arī bija —- sieva neizjuta viņa trūkumu.

Rebeka mīlēja vīru. Allaž viņa bija laipna un labā omā. Viņa pat necentās atklāti izrādīt nicinājumu; iespējams, ka vīrs viņai patika tieši savas muļķības dēļ. Rodons izpildīja virssulaiņa un saimniecības pārziņa vietu, veica izsūtāmā pienākumus, ne vārda neiebilzdams, uzklausīja sievas pavēles, nekurnēdams braukāja ar viņu karietē pa parku, vadāja uz operu, pats pa izrādes laiku izklaidēdamies klubā, un precīzi noteiktajā laikā sagaidīja pie durvīm. Vienīgais, ko viņš vēlējās, — lai sieva veltītu mazliet vairāk mīlestības bērnam, bet bija gatavs samierināties arī ar šo trūkumu.

— Velns parāvis, viņa taču, ziniet, ir tik briesmīgi gudra, — viņš sacīja, — bet kas tad es — neizglītots cilvēciņš un tā tālāk, vai zināt.

Jo, kā jau iepriekš teikts, nav vajadzīga liela gudrība, lai laimētu kāršu un biljarda spēlē, bet citām zinībām Rodons ir nedomāja pievērsties.

Kad sieva iegādājās laika kavētāju, Rodona pienākumi mājās kļuva krietni vien vieglāki. Rebcka viņu vēl mudināja pusdienot ārpus mājas un pat atbrīvoja no mūžīgās pavadīšanas uz operu.

— Ko tu viens pats nīksi pa māju, mīļais, — viņa sacīja. —Šovakar te sanāks tādi cilvēki, kas tevi tikai garlaikos. Es jau nebūtu viņus ielūgusi, taču tu zini — tas tiek darīts tevis labad, un, tā kā man tagad ir krietns ganu suns, tu vari mierīgi atstāt mani vienu.

«Ganu suns — laika kavētāja! Bekija Šarpa ar laika kavētāju! Tas nu gan ir labs joks!» klusībā nodomāja misis Krolija. Un jau šāda doma vien viņai šķita gaužām smieklīga.

Kādā svētdienas rītā, kad Rodons Iirolijs ar dēlēnu un poniju, kā parasts, pastaigājās pa parku, viņi sastapa senu pulkveža paziņu un pulka biedru kaprāli Ivlinku, kurš bija iegrimis sarunā ar kādu sirmu džentlmeni, kas turēja klēpī zēnu. apmēram tikpat vecu kā mazais Rodons. Puišelis bija satvēris rociņās kaprāļa Vaterlo medaļu un sajūsmināts to aplūkoja.

— Labrīt, jūsu augstība, — sacīja Klinks, atņemdams pulkveža sveicienu. — Šis te jaunais džentlmenis laikam būs mazā pulkveža vecumā, — kaprālis piebilda.

— Viņa tēvs arī cīnījās pie Vaterlo, — teica vecais džentlmenis, kas nesa zēnu. — Vai ne, Džordžij?

— Jā, — atbildēja Džordžijs. Un abi ar puišeli, kas sēdēja ponijam mugurā, viņi nopietni un rūpīgi nopētīja viens otru — kā jau bērni to mēdz darīt.

— Ierindas karaspēkā, — pamācoši piebilda Klinks.

— Viņš bija X pulka kapteinis, — lepni sacīja vecais džentlmenis. — Kapteinis Džordžs Osborns, ser, — varbūt jums gadījies dzirdēt. Viņš krita varoņa nāvē, ser, cīnīdamies pret Korsikas tirānu.

Pulkvedis pietvīka gluži sarkans.

— Es viņu ļoti labi pazinu, ser, — Krolijs sacīja, — un arī viņa sievu, gaužām jauku sievieti, ser, — kā viņai tagad klājas?

— Viņa ir mana meita, ser, — atbildēja vecais džentlmenis, palaizdams puišeli vaļā, un, visai svinīgi izņēmis vizītkarti, pasniedza to pulkvedim. Uz kartītes bija rakstīts:

«Misters Sedlijs, Melno dimantu un augstākā labuma ogļu sabiedrības monopolaģents, ogļu kuģu piestātnē, Temzstrītā un Annas Marijas savrupnamu rajonā Fulemrodā, Rietumos.»

Mazais Džordžijs piegāja klāt otram zēnam un ņēmās apbrīnot Šetlandes poniju.

— Vai 1u gribētu uzsēsties tam mugurā? — mazais Rodons apvaicājās.

— Jā, — atbildēja Džordžijs. Un pulkvedis, kas ieinteresēts bija nolūkojies zēnā, iecēla to seglos mazajam Rodonam aiz muguras.

— Turies pie viņa, Džordžij, — viņš pamācīja, — ķeries manam zēnam ap vidu . . . viņu sauc Rodons.

Un abi bērni jautri iesmējās.

— Skaistāku pārīti šai jaukajā vasaras dienā laikam gan vairs neatrast, — noteica labsirdīgais kaprālis, un pulkvedis, kaprālis un vecais misters Sedlijs ar lietussargu rokā sāka soļot bērniem blakus.

XXXVIII NODAĻA KĀDA ĢIMENE ĻOTI GBŪTOS APSTĀKĻOS

Iedomāsimies, ka mazais Džordžs Osborns no Naitsbridžas devās uz Fulemu, uz brīdi apstāsimies arī mēs šai ciematā un apjautāsimies, kā klājas mūsu draugiem, kurus šeit atstājām. Kā pēc Vaterlo trieciena jūtas misis Amēlija? Vai viņa dzīva un pie veselības? Kas noticis ar majoru Dobinu, kura kariete allaž rēgojās viņas mājokļa tuvumā? Un vai пал- kādas ziņas no Boglij-volahas kolektora? īsumā varam par viņu pavēstīt šādus jaunumus.

Mūsu cienījamais tuklais draugs Džozefs Sedlijs drīz vien pēc izglābšanās no Briseles briesmām atgriezās Indijā. Vai nu atvaļinājums bija beidzies, vai arī viņš nevēlējās sastapt nevienu, kas savām acīm būtu redzējis viņa bēgšanu no Vaterlo. Lai kā tas arī būtu, viņš atgriezās pie saviem pienākumiem Bengālijā ļoti drīz pēc Napoleona izraidīšanas uz Svētās Helēnas salu, kur Džozam laimējās vaigu vaigā skatīt bijušo imperatoru*. Ja jūs būtu dzirdējuši mistera Sedlija runas uz kuģa, jūs droši vien iedomātos, ka tā nav pirmā reize, kad viņš sastapies ar korsikāni, un ka šis druknais ierēdnis pats savām rokām ticis galā ar franču karavadoni Senžana augstienē. Viņš stāstīja tūkstošiem anekdošu par slavenajām kaujām; viņš zināja ikviena pulka izvietojumu un varēja uzskaitīt, kādus zaudējumus tas cietis. Viņš pat nenoliedza savu līdzdalību šajās uzvarās — kā gājis kopā ar armiju un piegādājis depešas Velingtonas hercogam. Un viņš aprakstīja, ko hercogs darījis un teicis jebkurā dižo Vaterlo notikumu brīdī, tik precīzi izklāstīdams viņa gaišības domas un darbus, ka

nepalika vairs nekādu šaubu — misters Sedlijs šajā dienā nav ne soli atkāpies no uzvarētāja sāniem, kaut arī viņa — ārrindas darboņa vārds nav ticis minēts par šo kauju publicētajos dokumentos. Ļoti iespējams, ka pamazām Džozs ari pats sāka noticēt savām karavīra gaitām; vismaz kādu laiku viņš kļuva milzum slavens visā Kalkutā un pat iemantoja iesauku Vatcrlo Sedlijs, kā tika godāts līdz pašai aizbraukšanai no Bengālijas.

Vekseļi, kurus Džozs izrakstīja par nelaimīgajiem zirgiem, tika bez vārda runas apmaksāti. Džozs ne reizi neatļāvās bilst kaut zilbi par šo darījumu, un neviens īsti nezināja, kāds liktenis piemeklējis zirgus, kā viņš ticis vaļā no tiem un no Izidora, sava beļģu sulaiņa, kurš vēl tai pašā 1815. gada rudeni tika redzēts Valansjenā pārdodam salni, pēc izskata visai līdzīgu Džoza ruma-kam.

Džoza Londonas aģenti saņēma uzdevumu izmaksāt viņa vecākiem Fulemā simt divdesmit mārciņu gadā. Tas nu arī vecajiem cilvēkiem bija galvenais atspaids, jo spekulatīvie darījumi, ko misters Sedlijs uzsāka pēc bankrota, nekādā ziņā nespēja atjaunot izputējušā vecā džentlmeņa kādreizējo turību. Viņš izmēģināja roku gan vīna, gan ogļu tirdzniecībā, nodarbojās ar loterijas biļešu pārdošanu utt., utt. Ik reizi, ķerdamies pie jauna pasākuma, viņš tūliņ izdāļāja visiem saviem draugiem prospektus, pasūtīja durvīm jaunu vara plāksnīti un svinīgi paziņoja, ka visādā ziņā atkal tiks pie mantas. Taču laime salauztajam vecajam vīram nekad vairs nepievērsa savu vaigu. Draugi cits pēc cita novērsās, jo tiem bija apnicis pirkt mistera Scdlija dārgās ogles un slikto vīnu, un tikai viņa sieva vienīgā visā pasaulē ticēja, ka, no rītiem slādams uz Sitiju, vīrs tiešām dodas kārtot kaut kādus darījumus. Uz vakara pusi Sedlijs soli pa solim lēnītiņām vilkās mājup un atlikušo laiku nosēdēja krodziņā, apcerēdams nācijas finanses. Bija vērts paklausīties, kā viņš runāja par miljoniem, par ažio un diskontiem, par Rolšilda un brāļu Beringu darījumiem. Viņa runās allaž lika minētas tādas milzīgas summas, ka kluba pastāvīgie apmeklētāji (aptiekārs, zārku taisītājs, būvuzņēmējs, ķesteris, kuram bija atļauts paklusām piedalīties šādās sanāksmēs, un misters Kleps — mūsu vecais paziņa) izjuta cieņu pret veco džentlmeni.

— Esmu pieredzējis arī labākus laikus, — misters Sedlijs nenoguris stāstīja ikvienam, kas vien bija ar mieru klausīties.

— Mans dēls, ser, šo pašu brīdi ir augstāks ierēdnis Rangunā, Bengālijā, un saņem četrus tūkstošus rupiju mēnesī. Mana meita, ja vien gribētu, varētu kļūt pulkveža sieva. Jau rīt pat, ser, es varētu izrakstīt vekseli par divtūkstoš mārciņām uz sava dēla — šā ievērojamā ierēdņa vārda, un Aleksandrs nekavējoties noskaitītu man šo summu uz galda, ser. Taču Sedliji vienmēr bijuši pazīstami ar savu lepnumu.

Arī jūs, manu mīļo lasītāj, un es pats kādā jaukā dienā varam nokļūt šādā stāvoklī, jo vai gan mazums mūsu draugu tik tālu jau nonākuši? Laime var mūs pievilt, spēki pamest, mūsu vietu uz skatuves ieņemt jaunāki un spējīgāki aktieri, jo veiksme dzīvē ir mainīga un ikviens no mums agri vai vēlu var izrādīties izmests uz sēkļa. Un tad paziņas, pamanījuši jūs, centīsies pāriet uz otru ielas pusi vai, vēl ļaunāk, pasniegs jums divus pirkstus un līdzjūtīgi paplikšķinās uz pleca, un jūs zināsiet, ka, pirms vēl nebūsiet lāgā pagriezis muguru, paziņa jau sacīs: «Nabadziņš, cik neapdomīgi viņš rīkojās un kādas iespējas palaida garām!» Un galu galā — personīgā kariete un trīs tūkstoši gada ienākumu nav ne labklājības kalngali, ne arī dieva bargākais sods. Ja pūš-ļotāji plūc laurus tikpat bieži, cik tiek piespiesti pie sienas, ja āksti gūst panākumus, blēži nāk pie bagātības un vice vērsa, tāpat izbaudīdami gan veiksmes, gan neveiksmes kā paši spējīgākie un godīgākie no mums, tad uzklausi mani, mans brāli, ka Liekulības Tirgus dāvanas un prieki nav visai augstu vērtējami, un iespējams pat, ka .. . bet mēs gan laikam novirzāmies no temata.

Ja misis Sedlijai piemistu cik necik enerģijas, pēc vīra bankrotēšanas viņa būtu likusi to lietā, noīrējusi krietni lielu namu un sākusi turēt pansiju. Bēdu sagrauztais Sedlijs itin labi būtu varējis iejusties pansionāta saimnieces vira lomā, vārda pēc palikdams nama kungs un saimnieks, sagriezdams cepešus, pārzinādams saimniecību, paklausīdams sievai un sēdēdams tai blakus uz apšaubāmā troņa. Man gadījies redzēt cilvēkus ar gaišu prātu un labu izglītību, kādreiz spožu cerību un spara pilnus, kuri jaunības dienās rīkojuši mielastus muižniekiem un devušies lepnās medībās, un tomēr viņi spiesti pazemīgi sagriezt jēra cepeti noplukušām, derdzīgām vecenēm un izlikties sēžam goda vietā pie viņu drūmā galda. Taču misis Sedlijai, kā jau teicām, nepietika pat tik daudz spēka, lai uzņemtos rūpes par «dažiem izmeklētiem pansionāriem, kas labprāt piemitinātos tīkamā muzikālā ģimenē», kā bieži lasām avīzē «Times». Viņa labāk bija ar mieru palikt guļam krastā, kur tika izmesta, laimes kuģim avarējot, — un ar to pašu abu vecīšu liktenis bija izlemts.

Nedomāju, ka viņi jutās nelaimīgi. Varbul nelaimē viņi bija kļuvuši pat lepnāki nekā labklājības laikos. Vismaz misis Sedlija allaž šķita visai svarīga persona nama saimnieces misis Klepas acīs, ar kuru bieži vadīja kopā garas stundas glīti nospodrinātajā virtuvē. Kalpones īrictes Betijas Flenigenas aubītes un lentītes, tās laiskums, nekaunība, neiespējami izšķērdīgā rīkošanās ar virtuves svecēm, bezgalīgie tējas un cukura vairumi, ko tā patērēja,, uti. nodarbināja un izklaidēja veco dāmu gandrīz tāpat kā viņas kādreizējās saimes izdarības, kad viņas rīcībā atradās Sambo, kučieris, grūms, izsūtāmais zēns un saimniecības vadītāja ar veselu pulku kalpoņu — visa šī kādreiz tik lielā saime, kuru krietnā dāma labprāt pieminēja vai simtiem reižu dienā. Ne tikai Betiju Flenigenu — misis Sedlija pārzināja visas kalpones tuvākajā apkaimē. Viņai bija skaidrs par ikvienu rentnieku, vai tas kārtīgi maksā nomu vai arī skaitās parādnieks. Viņa manījās nost no ceļa, kad garām gāja aktrise misis Ružemona ar savu apšaubāmo ģimeni. Viņa lepni atmeta galvu, kad sava vīra vienjūga ratos, kuros tas mēdza apmeklēt slimniekus, garām pabrauca misis Pestlere, aptiekāra sieva. Viņa noturēja pārrunas ar dārzeņu tirgotāju, kaulēdamās par rāceņiem, kurus labprāt ēda misters Sedlijs, modru aci uzraudzīja piena pārdevēju un maiznieka zēnu, iegriezās pie miesnieka, kam, acīm redzot, daudz vieglāk vedās pārdot simtiem vēršu nekā izmeklēt misis Sedlijai jēra ciskas gabalu; svētdienās viņa saskaitīja kartupeļus, kas tika pasniegti pie cepeša, tērpusies labākajās drānās, divas reizes apmeklēja baznīcu, bet pa vakariem lasīja Blēra sprediķu grāmatu.

Tā kā darbdienās misters Sedlijs bija aizņemts ar saviem «darījumiem», svētdienās viņam sevišķu prieku sagādāja pastaigas ar mazdēlu Džordžiju uz tuvējiem dārziem vai Kensingtonas parku*, kur viņi noraudzījās kareivjos vai baroja pīles. Džordži-jam ļoti patika sarkanās uniformas, un vectētiņš viņam stāstīja, cik ievērojams karotājs bijis viņa tēvs, iepazīstināja zēnu ar daudziem seržantiem:un citu dienesta pakāpju karavīriem, kuru krūtis greznoja Vaterlo medaļas un kuriem vectēvs svinīgi stādīja priekšā puisēnu, kura tēvs X pulka kapteinis Osborns kritis varoņa nāvē slavas apvītajā astoņpadsmitajā jūnijā. Reizēm misters Sedlijs uzaicināja šos kara veterānus uz kausu alus un jau pirmajās svētdienu pastaigās izrādīja tieksmi samaitāt mazo Džordžiju, nesātīgi pārbarodams zēnu ar āboliem un piparkūkām, tādējādi kaitēdams bērna veselībai, līdz beidzot Amēlija draudēja nelaist Džordžiju līdzi vectēvam pastaigās, ja viņš svinīgi ar savu godavārdu neapsolīšoties nedot zēnam ne kūkas, ne konfektes, ne jebkādus citus saldumus.

Misis Sedlijas un viņas meitas attiecībās zēna dēļ iezagās tāds kā vēsums un slepena greizsirdība, jo kādu vakaru, kad Džordžs

vēl bija pavisam maziņš, Ameli ja, sēdēdama ar rokdarbu mazajā viesistabā, nebija pamanījusi mātes nozušanu, līdz pēkšņi no bērna istabas atskanēja skaļa brēkšana; iesteigusies pie zēna, kurš visu laiku bija gulējis ciešā miegā, viņa atrada misis Sedliju paklusām dzirdinot zīdaini ar Defija eliksīru. Amēlija, vislēnprātīgākā un rāmākā starp mirstīgajiem, ieraudzījusi šādu iejaukšanos savās mātes tiesībās, notrīsēja satraukumā un dusmās. Viņas parasti tik bālie vaigi iekvēlojās un pietvīka tādā sārtumā kā reiz divpadsmit gadu vecumā. Viņa izrāva bērnu no mātes rokām, paķēra pudeli, bet vecā dāma, turēdama vēl rokā vainīgo karoti, nikni blenza meitā. Amēlija iemeta pudeli kamīnā, kur tā ar troksni saplīsa.

— Neļaušu noindēt savu bērnu, māmiņ! — viņa iesaucās, abām rokām šūpodama zēnu, un dusmās zibsnījošām acīm noraudzījās mātē.

— Noindēt... Amēlija! — sacīja vecā dāma. — Un šādi vārdi domāti man?

— Bērnam netiks dotas nekādas zāles, vienīgi tās, ko sūta misters Pestlers. Bet aptiekārs man teica, ka Defija eliksīrs esot tīrā inde.

— Ļoti jauki! Tātad tu uzskati mani par slepkavu, — atbildēja misis Sedlija. — Un tā tu runā ar savu mati. Esmu saņēmusi pietiekami smagu triecienu un dzīvē zemu kritusi; kādreiz manā rīcībā bija kariete, bet tagad visur eju kājām, taču līdz šim nezināju, ka esmu slepkava, — nu paldies par šādu jaunumu!

— Māmiņ, — ierunājās nabaga meitene, kā vienmēr gatava ļaut vaļu asarām, — jums nevajadzētu dusmoties uz mani. Es ... es nepavisam nedomāju ... es nebūt nedomāju sacīt, ka jūs gribat nodarīt mūsu mīļajam bērniņam ļaunu, vienīgi ...

— O nē, mana mīļā ... tu vienīgi gribēji sacīt, ka es esmu slepkava; tad jau labāk lai mani ietupina aiz restēm. Kaut arī neno-indēju tevi, kad tu biji maziņa, bet nodrošināju vislabāko audzināšanu un visdārgākos skolotājus, kādus vien par naudu var nopirkt. Jā, esmu uzaudzinājusi piecus bērnus un trīs no tiem jau apglabājusi, taču mana meita, kuru mīlēju vairāk par visiem, no kuras gultas neatkāpos ne soli, kad tai nāca zobiņi, kad tā slimoja ar krupu, masalām un garo klepu, kuru, līdzekļus nežēlodama, audzināju ar svešvalodu skolotājiem, — un kur tad vēl vispusīgā izglītība mis Pinkertonas pansionātā, par ko pati savos meitenes gados ne sapņot nevarēju, kaut arī pratu cienīt savu tēvu un māti, lai varētu godam dzīvot pasaulē un darīt citiem labu, nevis kvernēl augām dienām savā istabā un spēlēt smalku dāmu, — šī pati mana meita nosauc mani par slepkavu. Ak misis Osborna! Kaut tikai jūs neizauklētu čūsku savā azotē, — to vien no dieva izlūgšos.

— Māmiņ, māiniņ! — Amēlija iekliedzās šausmās, un bērns viņas rokās ar izmisīgiem brēcieniem pievienojās kopējam korim,

— Iedomājies tikai — slepkava! Krīti ceļos, Amēlija, un pielūdz dievu, lai viņš šķīsta tavu ļauno, nepateicīgo sirdi un piedod tev, kā es piedodu! — Un misis Sedlija izmetās no istabas, vēlreiz izšņākdama vārdu «inde» un ar to izbeigdama savu labdarības misiju.

Līdz pat misis Sedlijas mūža galam šis robs mātes un meitas attiecībās nekad tā īsti netika aizlāpīts. Strīds vecajai dāmai piešķīra neskaitāmas priekšrocības, kuras tā aiz tīri sievišķīgas atjautības un neatlaidības allaž nekavēdamās lika lietā. Tā, piemēram, viņa nedēļām ilgi pēc šā atgadījuma neielaidās ar Amēliju nekādās runās. Kalpotājus viņa brīdināja nepieskarties bērnam, jo tādējādi tie varot aizvainot misis Osbornu. Viņa lūdza meitu apskatīties un pārliecināties, vai Džordžija ēdienam nav piejaukta inde. Kad kaimiņi apvaicājās par bērna veselību, viņa dzēlīgi lūdza tos griezties pie misis Osbornas. Jo viņa taču nemūžam neiedrošināšoties jautāt, vai mazulis vesels vai ne. Viņa nepieduršot bērnam pat ne pirkstu, kaut arī tas esot viņas mazdēls un vislielākais dārgums, jo viņa, raugiet, neprotot apieties ar bērniem un varot vēl Džordžiju nozāļot. Bet, kad misters Pestlers ieradās izmeklēt bērnu, viņa sagaidīja ārstu ar tik ļaunu izsmieklu, ka viņš apgalvoja — pat lēdija Tislvuda, kuru viņam piekrītot gods apkalpot, nekad neatļaujoties tādas uzpūtīgas izdarības, kaut arī no misis Sedlijas viņš nekad neesot ņēmis maksu par ārstēšanu. Iespējams arī, ka Emmija savukārt izjuta greizsirdību, jo kura māte gan nav greizsirdīga uz tiem, kas viņas vietā darbojas ar bērniem un draud agri vai vēlu ieņemt pirmo vietu to sirsniņās! Skaidrs tikai viens — līdzko kāds apmīļoja bērnu, viņa jau sāka uztraukties un nekad neļāva ne misis Klepai, ne kalponei ģērbt un aprūpēt Džordžiju, tāpat kā neļāva viņām slaucīt vīra miniatūru, kas bija novietota virs viņas gultas — tās pašas mazās gultiņas, no kuras nabaga meitene šķīrās, iziedama pie vīra, un kurā atkal atgriezās uz ilgiem, gariem, klusiem, asarām slacītiem, taču laimīgiem gadiem.

Sai istabiņai piederēja visa Amālijas sirds, te mita viņas vislielākie dārgumi, šeit viņa loloja savu puisēnu un nerimtīgā maigumā stāvēja pie viņa gultiņas, kad zēns izgulēja kārtējo bērnu slimību. Mazajā Džordžijā Amēlija saskatīja lielo Džordžu, tikai daudz labāku, it kā viņš būtu atgriezies no debesīm. Ar neskai-lāmām vissīkākajām intonācijām, skatieniem un kustībām bērns tik ļoti atgādināja tēvu, ka atraitnes sirds ikreiz iedrebējās, kad viņa kļāva puisēnu pie krūtīm, — un zēns bieži apjautājās, kādēļ māmiņa raudot. Tādēļ, ka viņš tik ļoti līdzīgs savam tēvam, — Amēlija nešaubīdamās atbildēja. Viņa nemitīgi stāstīja dēlam par mirušo tēvu, par savu lielo mīlestību — un nevainīgajai, nesaprātīgajai, sīkajai būtnei tika pateikts daudz vairāk nekā savā laikā Džordžam pašam vai kādai jaunības dienu draudzenei. Sarunās ar vecākiem Amēlija nekad neskāra šo jautājumu, baidīdamas atklāt tiem savu sirdi. Diez vai mazais Džordžs izrādīja lielāku saprašanu nekā vecāki, taču viņam un vienīgi viņam Amēlija neapdomādamās čukstēja austiņā savas sirds noslēpumus. Pat prieks šai sievietei neatšķīrās no skumjām vai vismaz bija tik maigs, ka spēja izpausties vienīgi asarās. Viņas jūtas šķita tik liegas un biklas, ka laikam gan grāmatā par tām neklātos runāt. Doktors Pestlers (nule jau visai pazīstams dāmu ārsts, pats ar savu lepnu, tumšzaļu karieti, cerībām visdrīzākajā laikā iekļūt muižnieku kārtā un ar savrupmāju Mančesterskvērā) izsacījās, ka viņas bēdas tai dienā, kad nācās atšķirt bērnu no krūts, būtu spējušas laupīt sirdsmieru pat Erodam. Tos laikus doktors vēl bija visai mīkstsirdīgs cilvēks, un viņa sieva kā toreiz, tā vēl ilgi pēc šiem notikumiem cieta briesmīgas greizsirdības mokas misis Amēlijas dēļ.

Ļoti iespējams, ka ārsta sievas greizsirdībai bija savi iemesli; gandrīz visas sievietes, kas ietilpa Amēlijas paziņu lokā, izbaudīja tādas pašas jūtas un ar dusmām noraudzījās sajūsmā, ko viņai izrādīja pretējais dzimums. Jo gandrīz visi vīrieši, kas nāca cik necik tuvākā saskarē ar Amēliju, iemīlēja viņu, kaut arī neviens, bez šaubām, nespētu izskaidrot, kādēļ tas tā. Viņa ne ar ko neizcēlās — ne ar asprātību, ne sevišķu gudrību, pat ne ar neparastu daiļumu. Taču, kur vien parādīdamās, viņa aizkustināja un apbūra ikvienu stiprā dzimuma pārstāvi tikpat nemaldīgi, kā pamodināja neuzticību un nicinājumu savu pašas māsu vidū. Manuprāt, galvenā Amēlijas burvība bija tieši viņas nevarība — tik liega padevība un maigums, īpašības, kas pašas par sevi ikvienam vīrietim šķita izlūdzamies līdzjūtību un atbalstu. Mēs jau redzējām, ka arī pulkā — kaut viņa pazina tikaLnedaudzus Džor-dža biedrus — jebkurš no jaunajiem virsniekiem ik mirkli bija gatavs ķerties pie zobena, lai vajadzības gadījumā aizstāvētu Amēliju; tieši tāpat arī mazā Fulemas namiņa šaurajā paziņu lokā viņa visiem šķita pievilcīga un patīkama. Ja arī viņa būtu bijusi pati misis Mengo no slavenās firmas «Mengo, Plentcins un Ko

Kračedfraiersā», lieliskā Fulemas savrupmājas «Priežu mežs» īpašniece, kas vasarās rīkoja dejcunersuz kurām sabrauca grāfi un hercogi, kas apbraukāja draudzi ar sulaiņiem lepnās, dzeltenās livrejās un tādiem bēriem zirgiem, kādus nespētu izaudzēt pat karaliskajos Kensingtonas staļļos, — atkārtoju, — ja ari viņa būtu pati misis Mengo vai arī tās vedekla lēdija Mērija Mengo (Kaslmouldijas grāfa meita, kura žēlīgi piekrita kļūt par firmas galvas sievu), arī tad neviens no apkārtējiem tirgotājiem neparādītu tai vairāk goda, kā tika parādīts laipnajai, jaunajai atraitnei, kad tā gāja garām veikalu durvīm vai izdarīja savus pieticīgos iepirkumus.

Tādējādi ne tikai ārsts misters Pestlers, bet arī misters Lintons, viņa jaunais palīgs, kas ārstēja kalpones un sīkos tirgonīšus un allaž lasīja «Times» doktora pieņemamajā istabā, atklāti deklarēja sevi par misis Osbornas vergu. Sis pievilcīgais, jaunais džentlmenis misis Sedlijas mājā tika uzņemts daudz labvēlīgāk nekā viņa šefs, un, ja Džordžijam piesitās kāda kaite, viņš divas trīs reizes dienā pieskrēja apraudzīt zēnu, pat neiedomādamies par atlīdzību. No doktora atvilktnēm viņš mazajam Džordžijam čiepa tabletes, tamarindu un visādus citus ārstniecības līdzekļus un pats maisīja tik brīnumaini saldas mikstūras, ka zēnam slimošana kļuva gluži vai par izpriecu. Abi ar šefu Pestleru viņi veselas divas naktis nosēdēja pie puisēna gultas tai briesmīgajā nedēļā, kad Džordžijs sasirga ar masalām un kad, noraugoties mātes šausmās, varēja rasties iespaids, ka līdz tam vēl neviens bērns visā pasaulē nekad nav slimojis ar masalām. Vai arī citu labā viņi būtu tā pūlējušies? Vai viņi tāpat sēdēja «Priežu mežā», kad Ralfs Plantagenets, Gvendolīna un Gvinevcrs Mengo sirga ar to pašu bērnu slimību? Un vai viņi sēdēja pie Mērijas Riepas — saimnieka meitiņas gultas, kad tai šī kaite pielipa no Džordžija? Patiesības mīlestība liek mums sacīt — nē, nesēdēja. Viņi gulēja saldā miegā — vismaz Mērijas slimība viņu naktsmieru netraucēja, — apgalvodami, ka masalas te izteiktas loti vieglā formā un pāriešot pašas no sevis, un, kad meitene jau sāka atlabt, pāris reižu vislielākajā vienaldzībā, īstenībā tikai formās pēc, atsūtīja tai mikstūru ar hinīna piedevu.

Vēl iepretim Sedliju mītnei dzīvoja kāds sīks franču kavalieris, kurš vairākās apkārtējās skolās mācīja savu dzimto valodu un pa vakariem uz vecas, sagrabējušas vijoles čīgāja gaudulīgas, senas gavoles un menuetus. Kad vien šis pūderētais pieklājīgais [79] vecais virs, kurš ne reizi neizlaida svētdienas dievkalpojumu Ila-niersmitas sieviešu klostera baznīcā un kurš nekādā ziņā — ne ar domām, ne uzvešanos, ne manierēm nelīdzinājās saviem mežonīgajiem, bārdainajiem tautiešiem, kuri vēl šobaltdien nolād nodevīgo Albionu, nicīgi noraudzīdamies uz jums pāri cigāru dūmiem, — kad vien vecais ševaljē^79 de Tolonrūžs ierunājās par misis Osbornu, viņš vispirms iešņauca šķipsnu tabakas, gracioziem vēzieniem norausa uzbirušās tabakas drumslas, tad salika kopā pirkstgalus un, pielicis pie lūpām, uzspieda tiem skūpstu, iesaukdamies: Ah, la divine eršature!2 Viņš svēti apgalvoja: kad Amēlija staigājot pa Bromptonas ielām, zem viņas kājām izplaukstot ziedi. Mazo Džordžiju viņš iesauca par Kupidonu un mēdza apjautāties, kā klājas viņa māmiņai Venērai; pārsteigtajai Betijai Flenigenai viņš centās iestāstīt, ka Amēlija esot viena no grācijām un pašas Rcine ries Amours^3 vismīļākā galma dāma.

Varētu minēt vēl neskaitāmus piemērus par tik viegli un neapzināti iemantoto popularitāti. Vai gan misters Binnijs, pazemīgais un laipnais mācītāja palīgs no vietējās baznīcas, kuru apmeklēja Sedliju ģimene, cītīgi neviesojās pie atraitnes, neucināja zēnu uz ceļiem un nepiedāvājās mācīt viņam latīņu valodu, nokaitinādams savu māsu, kura vadīja viņa saimniecību?

— Tajā sievietē taču itin nekā nav, Beilbij. — šī dāma mēdza sacīt. — Atnākusi pie mums uz tēju, viņa pa visu vakaru neizsaka ne pušplēsta vārda. Viņa nav nekas cits kā klīrīga dāmiņa, un es esmu pārliecināta, ka viņai vispār nav sirds. Vienīgi viņas glītais ģīmītis piesaista visu džentlmeņu uzmanību. Mis Gritsai ar tās pieciem tūkstošiem mārciņu un lielajām nākotnes izredzēm ir vismaz divreiz vairāk rakstura, un pati tā pēc manas gaumes tūkstoškārt tīkamāka; ja vien viņa būtu kaut drusku izskatīgāka, esmu pārliecināta, tev viņa liktos pati pilnība.

Ļoti iespējams, ka mis Binnijai lielā mērā bija taisnība. Tieši glītas sejiņas izraisa simpātijas vīriešu — šo nelabojamo blēžu sirdīs. Sieviete var būt gudra un šķīsta kā pati Minerva, taču, ja tā nav skaista, mēs tai nepievēršam ne vismazāko uzmanību. Kādas tikai muļķības tiek piedotas mirdzošu acu dēļ! Pat aprobežotību tīkamu padara sārtas lūpas un salda balstiņa! Tādēļ arī dāmas ar sev raksturīgo taisnības apziņu apgalvo, ka ikviena skaista sieviete katrā ziņā esot muļķe. Ak dāmas, dāmas! Ir taču jūsu vidū arī tādas, kas nav ne glītas, ne arīdzan gudras!

1 chevalier (franc.) — kavalieris

2 Ak, dievišķā būtne! (Franc.)

3 mīlas valdnieces (franc.)

Par savas varones dzīvi mēs varam atstāstīt tikai gluži ikdienišķus notikumus. Viņas gaitām nav nekāda sakara ar brīnumiem, kā to godājamais lasītājs, bez šaubām, būs jau pamanījis; un, ja būtu tāds žurnāls, kur tiktu ierakstīts viss, kas atgadījies septiņos gados pēc Amālijas dēla dzimšanas, tanī grūti bulu atrast ievērojamākus notikumus par masalām, kuras notēlojām iepriekšējās lappusēs. Un tomēr ... kādudien Amālijai par lielu pārsteigumu nule minētais cienīgtēvs misters Binnijs lūdza viņu mainīt Osbornu vārdu pret viņa uzvārdu, uz ko Amālija asarām acīs, līdz ausīm pietvīkusi, drebošu balsi pateicās par viņai parādīto godu, par uzmanību, ko mācītājs veltījis viņai un viņas nabaga mazajam puisēnam, taču turpat piebilda, ka nekad, nekad viņa nespēšot domāt ne par vienu cilu kā ... kā savu uz mūžiem zaudēto vīru.

Divdesmit piektajā aprīlī un astoņpadsmitajā jūnijā — kāzu dienā un Džordža nāves dienā — viņa vispār neiznāca no savas istabas, veltīdama šīs dienas (un kas zina pateikt, cik vēl daudz vientuļās pārdomās vadītu nakšu, mazajam puisēnam šūpulī dusot blakus mātes gultai) aizgājušā drauga piemiņai. Pa dienu viņa kļuva rosīgāka. Vajadzēja mācīt Džordžu lasīt un rakstīt, un mazliet arī zīmēt. Viņa pati lasīja grāmatas, lai no tām vēlāk varētu dēlam atstāstīt dažādus notikumus. Līdzko zēns sāka platām acīm raudzīties pasaulē un viņa prāts attīstījās apkārtējās vides ietekmē, Amēlija lika lietā visus savas dvēseles spēkus, lai iemācītu Džordžiju atzīt visa radītāju; katru vakaru un katru rītu viņš un viņa (varenā un aizkustinošā vienotībā, kas, man šķiet, spētu satraukt sirdi ikvienam, kurš šo skalu redzētu savām acīm) — māte un mazais puisēns rokrokā pielūdza debesu tēvu — māte, ielikdama lūgšanā visu savu maigo sirsniņu, dēls — šļupstus vārdu pa vārdam atkārtodams mātes teikto. Un allaž viņi lūdza dievu svētīt mīļoto tētiņu, it kā viņš būtu starp dzīvajiem un atrastos turpat blakus.

Daudzas stundas dienā Amēlija veltīja jaunā džentlmeņa mazgāšanai un ģērbšanai — pirms brokastīm, kad vectētiņš vēl nebija devies «darīšanās», vajadzēja izvest zēnu rīta pastaigā, pēc tam taupīgā atraitne prasmīgām rokām darināja Džordžam brīnumainus apģērba gabalus, kuriem sagrieza un pārveidoja ik niecīgāko lupatiņu no saviem tērpiem, ko bija iegādājusies laulības dzīves laikā, jo misis Osborna pali (par lielu nepatikšanu savai mātei, kura visai cienīja greznas drānas, īpaši kopš lielajām likstām) vienmēr staigāja melnā tērpā un salmu cepurītē ar melnu lentu. Pārējās dienas stundas pagāja, pakalpojot mātei un

vecajam tēvam. Amēlija pat bija papūlējusies iemācīties kribidža spēli un tos vakarus, kad vecais virs negāja uz klubu, spēlēja ar viņu kārtis. Viņa dziedāja, ja tēvs to vēlējās, un tā bija laba zīme, jo, izdzirdis mūziku, vecais vīrs allaž iegrima saldā snaudā. Viņa pārrakstīja tēva neskaitāmās piezīmes, vēstules, prospektus un projektus. Ar viņas roku bija rakstīts vairums paziņojumu, kuros vecā džentlmeņa kādreizējie paziņas tika informēti, ka viņš kļuvis par sabiedrības «Melnie dimanti un augstākā labuma ogles» aģentu un var apgādāt savus draugus un pārējo publiku ar vislabākajām oglēm par . . . šiliņiem čoldrenā^80. Viņam atlika vienīgi ar lepnu žestu parakstīt šos cirkulārus un savā drebelīgajā, ierēd-nieciskajā rokrakstā norādīt adresātu. Viens no šiem papīriem ar misteru Koka un Grīnvuda starpniecību tika nosūtīts majoram Dobinam, bet, tā kā majors tobrīd atradās Madrasā, viņam pēc oglēm nebija diez kāda vajadzība. Taču majors pazina roku, kas bija rakstījusi šo prospektu. Žēlīgais dievs! Ko gan viņš neatdotu, lai varētu turēt šo rociņu savējā! Drīz pienāca otrs prospekts ar informāciju, ka Džons Sedlijs un kompānija nodibinājuši Oporto, Bordo un Senmarī pilsētā aģentūras un var piedāvāt saviem draugiem un pārējai publikai vislabākās un slavenākās šķirnes portvīnu, heresu un sarkanvīnu par pieņemamām cenām un ar sevišķi izdevīgiem noteikumiem. Dobins tūliņ trakā steigā uzplijās gubernatoram, virspavēlniekam, tiesnešiem, visam pulkam un ikvienam, ko tikai pazina Madrasā, nosūtīdams Sedlijam un kompānijai tik daudz pasūtījumu pēc vīna, ka misters Sedlijs un misters Kleps, kurš šai darījumā pārstāvēja kompāniju, kļuva vai mēmi aiz brīnumiem. Taču šiem pēkšņajiem panākumiem, kuru apreibināts nabaga vecais Sedlijs jau grasījās celt namu Sitijā, algot veselu klerku armiju, ierīkot savām vajadzībām doku ar aģentiem visās pasaules malās, jauni pasūtījumi vairs nesekoja. Vecais džentlmenis bija zaudējis kādreizējo izsmalcināto gaumi vīna jautājumos, — pār majoru Dobinu virsnieku klubā nobira pārmetumu krusa sakarā ar pretīgo dziru, kas tika piegādāta pēc viņa iniciatīvas, un galu galā Dobinam nācās atpirkt krietnus vīna daudzumus, ko viņš pārdeva publiskā izsolē, ciezdams milzīgus zaudējumus. Toties Džozs, kurš šai laikā bija saņēmis paaugstinājumu Kalkutas finansu departamentā, kļuva vai traks aiz niknuma, kad pasts viņam piegādāja veselu lērumu šo vīna dieva svētīto prospektu ar personisku tēva piezīmi, kurā vecais vīrs rakstīja, ka šinī pasākumā paļaujoties uz dēlu un nosūtot tam

zināmu daudzumu visizmeklētāko vīnu, kā minēts pavadzīmē, un izrakstot rēķinu par attiecīgu summu. Džozs, kurš savu tēvu — finansu departamenta ierēdņa Džoza Sedlija tēvu — drīzāk varēja iedomāties par Džeku Keču* nekā par vīna tirgotāju, kas piedāvā savus pakalpojumus, sašutis atteicās pieņemt rēķinus un aizrakstīja vecajam džentlmenim pamācošu vēstuli, lūgdams turpmāk vairs neiejaukt viņu savās darīšanās: kad protestētie papīri pienāca atpakaļ, Sedlijs un kompānija to izpirkšanai iztērēja visus Madrasas pasākumā gūtos ienākumus un vēl daļu no Amālijas ietaupījumiem.

Bez piecdesmit mārciņām gada pensijas Amālijas īpašumā pēc ziņām, kuras sniedza viņas vīra testamenta izpildītājs, skaitījās vēl piecsimt mārciņu, kas Osborna nāves brīdī atradās tā aģentu rokās; šo summu Džordža aizbildnis Dobins ieteica ieguldīt astoņu procentu vērtspapīros kādā Indijas bankā. Misters Sedlijs kategoriski noraidīja šādus plānus, uzskatīdams, ka majoram noteikti prātā kaut kādi savtīgi nolūki ar šo naudu; viņš devās pie aģentiem, lai personiski protestētu, ka minētā nauda tiek izlietota šādā veidā, taču tur sev par lielu pārsteigumu uzzināja, ka tāda summa nekad neesot atradusies viņu rokās, ka viss nelaiķa kapteiņa kapitāls nepārsniedzot vienu simtu mārciņu, ka minētie pieci simti katrā ziņā esot kāda īpaša summa, par kuru īsti zināms vienīgi kapteinim Dobinam. Stiprāk nekā jebkad pārliecināts, ka te nu noteikti slēpjas kāda blēdība, vecais Sedlijs sāka vajāt majoru. Kā savai meitai vistuvākais cilvēks viņš ar lepnu žestu pieprasīja sīkas ziņas par nelaiķa kapteiņa naudas līdzekļiem. Dobina stomīšanās, pietvīkums un nesakarīgās atbildes jo vairāk nostiprināja vecā vīra pārliecību, ka viņam darīšana ar blēdi; augstā stilā viņš, kā pats izteicās, pasacīja šim virsniekam savas domas, — citiem vārdiem sakot, klaji apgalvoja, ka majors nelikumīgi piesavinājies viņa mirušā znota naudu.

Dobins beidzot zaudēja pacietību, un, ja vien apvainotājs nebūtu tik vecs un nožēlojams, starp abiem džentlmeņiem, kuri risināja šo sarunu Slotera kafejnīcā, katrā ziņā būtu izcēlies strīds.

— Nāciet augšā pie manis! — majors svepstēja. — Prasu, lai jūs uzkāptu pie manis un es jums varētu parādīt, kurš ir cietušais — nabaga Džordžs vai es. — Un, ievilcis veco džentlmeni savā guļamistabā, Dobins izņēma no rakstāmpults Osborna rēķinus un veselu saini parādzīmju, kurus nelaiķa kapteinis, gods, kam gods nākas, vieglu roku bija dalījis pa labi un pa kreisi. — Anglijā Džordžs savus parādus nomaksāja, — Dobins piebilda, — taču, kad viņš krita karalaukā, pie dvēseles viņam nepalika pat ne simt mārciņu. Ar diviem trim viņa biedriem virsniekiem mēs salikām kopā savus ienākumus un savācām šo nelielo summu, bet jūs vēl iedrošināties apgalvot, ka mēs grasāmies apkrāpt nabaga atraitni un bāreni.

Sedlijs gaužām nokaunējās un sašļuka, kaut arī patiesībā Viljams Dobins bija vecajam džentlmenim pamatīgi samelojis, — šo naudu līdz pēdējam šiliņam deva viņš viens pats, pats viņš arī apglabāja draugu un pats sedza visus ar bērēm un nabaga Amālijas aizbraukšanu saistītos izdevumus.

Par šīm. izdošanām ne vecais Osborns, ne arī kāds no Amālijas tuviniekiem nebija papūlējies pat iedomāties, un par to saprotamu iemeslu dēļ nespēja rūpēties arī pati Amālija. Uzticēdamās majoram Dobinam kā īstam grāmatvedim, viņa pieņēma tā diezgan neskaidros rēķinus kā pašus par sevi saprotamus un nekad pat neieprātojās, cik liela parādniece tam varētu būt.

Divas vai trīs reizes gadā, turēdama doto solījumu, viņa rakstīja majoram uz Madrasu vēstules, kurās tika runāts vienīgi par mazo Džordžiju. Cik dārgas Dobinam šķita šīs vēstules! Līdzko saņēmis no Amālijas kādu ziņu, viņš tūliņ atbildēja, bet pats uz savu roku nekad nerakstīja. Toties viņš atgādināja sevi krustdēlam un tā māmiņai ar nebeidzamiem uzmanības pierādījumiem. Viņš pasūtīja un nogādāja Amālijai veselu kārbu ar šallēm un greznu ķīniešu ziloņkaula šaha figūru komplektu. Bandinieki bija mazi zaļi un balti cilvēciņi ar īstiem zobeniem un vairogiem, zirdziņiem mugurā sēdēja jātnieki, bet torņi balstījās uz ziloņiem.

— Pat misis Mengo «Priežu mežā» nav tik krāšņa šaha komplekta, — piezīmēja misters Pestlcrs.

Šīs šaha figūras kļuva par vislielāko Džordžija dārgumu, un viņš, rūpīgi burtus vilkdams, uzrakstīja pirmo vēstuli savā mūžā, pateikdamies krusttēvam par dāvanu. Dobins sūtīja arī konservētus augļus un marinētus dārzeņus; jaunais džentlmenis, vēlēdamies slepus pie bufetes panašķoties, tik tikko neaizrijās ar marinādi. Zēns nosprieda, ka tas ir pelnīts sods par zagšanu, — tik sīva bija marināde. Emmija šo komisko gadījumu aprakstīja vēstulē majoram; Dobins nopriecājās, ka viņas garastāvoklis sāk uzlaboties un ka reizēm viņa spēj būt pat jautra. Viņš atsūtīja divas šalles — baltu Emmijai, melnu, ar palmu lapām tās mātei un veselus divus sarkanus kaklautus misteram Sedlijam un Džor-džijam aukstajām ziemas dienām. Šalles maksāja vismaz piecdesmit gineju katra, kā misis Sedlija zināja teikt. Viņa lepni

aplika savējo, dodamās uz Bromptonas baznīcu, un visas draudzenes apsveica veco dāmu ar lielisko, jauno rotu. Arī Emmijas šalle ļoti jauki greznoja viņas pieticīgo, melno tērpu.

— Cik gaužām žēl, ka Emmija pat domāt par viņu negrib! — misis Sedlija izsacījās misis Klepai un citiem Bromptonas draugiem. — Džozs nekad nav sūtījis tādas dāvanas, jo, man šķiet, viņš mums neko nenovēl. Skaidrs kā diena, ka majors līdz ausīm iemīlējies Emmijā, bet, tikko es ieminos kaut vārdiņu, viņa sarkst, sāk raudāt un dodas uz augšstāvu, lai sēdētu pie savas miniatūras. Kā man apriebusies šī miniatūra! Kaut mēs nemūžam nebūtu iepazinušies ar šiem pretīgajiem vīzdeguņiem Osborniem!

Ar šādiem neciliem notikumiem un tādas pieticīgas sabiedrības vidū pagāja Džordža agrīnā jaunība, un zēns starp sievietēm auga trausls, jūtīgs, lielmanīgs, tiranizēdams savu pazemīgo māmiņu, kurai pieķērās īstā bērna mīlestībā. Viņš valdīja arī pār visiem pārējiem savas mazās pasaulītes iemītniekiem. Zēnam kļūstot vecākam, pieaugušie nevarēja vien nobrīnīties par viņa augstprātīgajām manierēm un nepārspējamo līdzību tēvam. Kā jau zinātkārs bērns, viņš nemitīgi visus izjautāja. Puisēna dziļdomīgo piezīmju un jautājumu pārsteigtais vectētiņš klubā un krogā paguva visiem pamatīgi apnikt ar neatlaidīgajiem stāstiem par zēna gudrību un ģenialitāti. Vecmāmiņu Džordžijs pacieta labvēlīgā vienaldzībā. Tuvinieku nelielais pulciņš cieši ticēja, ka nekad vēl pasaulē nav redzēts tik izcils bērns. Tā kā Džordžijs bija saņēmis mantojumā sava tēva lepnumu, viņš droši vien licēja, ka tiem taisnība.

Kad zēnam tuvojās sestais gads, Dobins sāka viņam bieži rakstīt vēstules. Majors labprāt vēlējās uzzināt, kā Džordžijs gatavojas skolas gaitām, un izteica cerību, ka viņš skolā turēšoties godam, — vai arī viņam tikšot pieņemts labs mājskolotājs? Patiešam bija pienācis laiks sākt mācības, tādēļ krusttēvs un aizbildnis lika noprast, ka labprāt uzņemtos segt izdevumus par Džordžija audzināšanu, jo zēna mātes pieticīgajiem ienākumiem tas būtu pārlieku smags slogs. īsi sakot, majors nepagurdams domāja par Amēliju un tās puisēnu un ar savu aģentu starpniecību allaž apgādāja zēnu ar bilžu grāmatām, krāsām, rakstāmpultīm un visvisādiem niekiem, kas varēja noderēt gan rotaļām, gan mācībām. Trīs dienas pirms Džordžija sestās dzimšanas dienas kāds džentlmenis, sulaiņa pavadīts, piebrauca divričos pie Sedliju nama un izteica vēlēšanos sastapt māsteru Džordžu Os-bornu; šis vīrs izrādījās misters Vulsijs, karavīru drēbnieks Kondvitstrītā, un majora uzdevumā bija ieradies noņemt jaunajam džentlmenim mēru, lai pašūtu uzvalku. Viņam savā laikā esot piekritis gods šūdināt drānas kapteinim, jaunā džentlmeņa tēvam.

Reizēm — bez šaubām, arī izpildot majora vēlēšanos — viņa māsas mis Dobinas atbrauca ģimenes karietē, lai pavizinātu Amēliju un puisēnu, ja viņi to vēlētos. So dāmu aizbildnieciskā laipnība allaž lika Amālijai justies neveikli, taču arī to viņa pacieta visai lēnprātīgi, jo pēc dabas bija bezgala pazemīga, turklāt brauciens lepnajā ekipāžā sagādāja Džordžijam neizsakāmu prieku. Dažreiz jaunās dāmas izlūdzās atļauju zēnam pavadīt visu dienu viņu sabiedrībā, un Džordžijs vienmēr labprāt brauca uz skaisto Denmarkhillas māju liela dārza vidū, kur siltumnīcās auga brīnišķīgas vīnogas un pie dārza mūra — gardi persiki.

Kādudien majora māsas laipni apciemoja Amēliju ar jaunām ziņām, kas — par to viņas nešauboties — katrā ziņā iepriecināšot Amēliju . . . ar viņu dārgo Viljamu esot atgadījies kaut kas ārkārtīgi interesants.

— Kas tad? Vai viņš brauc mājās? — Amēlija jautāja, acīm priekā iemirdzoties.

— O nē, nepavisam ne, — toties viņām esot krietns pamats domāt, ka dārgais Viljams gatavojoties precēties ... ar Amālijas ļoti tuvas draudzenes radinieci ... ar mis Glorvinu O’Daudu, sera Maikla O’Dauda māsu, kura ieradusies viesos pie lēdijas O’Dau-das Madrasā ... viņa, kā visi stāstot, esot visai daiļa un labi audzināta meitene.

Amēlija izteica tikai: «0!» — jo patiesi jutās ļoti ļoti laimīga. Viņa gan negribot ticēt, ka Glorvina varētu būt līdzīga viņas vecajai, ārkārtīgi labsirdīgajai paziņai, taču . . . taču viņa no liesas esot ļoti laimīga. Un pēkšņi, kaut kāda neizprotama impulsa dzīta, viņa satvēra Džordžu rokās un sāka to neparasti maigi skūpstīt. Kad Amēlija palaida zēnu vaļā, acis viņai bija miklas, un visa brauciena laikā viņa nebilda vairs gandrīz ne vārda ... kaut arī no tiesas jutās tik ļoti ļoti laimīga.

XXXIX NODAĻA CINISKA NODAĻA

Bet tagad pienākums mums liek uz īsu brīdi iegriezties pie dažiem veciem Hempšīras paziņām, kuru cerības uz bagātās radinieces mantojuma tiesu tik kļūmīgā kārtā tika pieviltas. Bjūtam

Krolijam, kas bija rēķinājies ar trīsdesmit tūkstošiem mārciņu, iegūtie pieci tūkstoši nāca kā smags sitiens; no šīs summas pēc viņa paša un dēla Dzima koledžas parādu nomaksas Bjūta četru neglīto meitu pūram palika pāri gaužām niecīga daļiņa. Misis Krolija nekad neuzzināja vai vismaz nekad atklāti neatzina, cik lielā mērā pašas tirānija bijusi par iemeslu vīra izputināšanai. Viņa zvērēja un dievojās, ka esot darījusi visu, kas vien vājās sievietes spēkos. Vai gan viņas vaina, ja viņa neprotot tā pieliš-ķēlies kā šis liekulīgais krustdēls Pits Krolijs? Lai tad viņš nu arī saņemot to lielo laimi, ko ieguvis tik negodīgā ceļā.

— Vismaz nauda paliks pašu dzimtā, — viņa žēlīgi piebilda, — Pits, mani mīļie, to nespēs iztērēt, tas nu skaidrs kā diena, jo visā Anglijā neatrast otru tādu sīkstuli, bez tam viņš ir tikpat pretīgs tips, kaut arī citādā ziņā, kā viņa izšķērdīgais brālis, šis izvirtulis Rodons.

Tā nu Bjūta Krolija sieva, pārcietusi pirmo niknuma un vilšanās lēkmi, sāka kā spēdama pielāgoties jaunajiem apstākļiem un pielika visas pūles, lai taupītu un iegrožotu izdevumus. Viņa mācīja meitas mundru prātu panest nabadzību un izgudroja tūkstošiem ievērības cienīgu viltību, lai apslēptu šo nabadzību vai no tās izvairītos. Ar slavējamu enerģiju viņa vadāja meitas pa ballēm un viesībām visā apkaimē; pat vairāk — viņa uzņēma ciemiņus mācītāja mājā vēl viesmīlīgāk, lepnāk un biežāk nekā pirms nelaimīgā mis Krolijas mantojuma. Pēc viņas izturēšanās neviens pat nespētu iedomāties, ka šī ģimene jūtas vīlusies cerībās, ne arī pēc biežās parādīšanās sabiedrībā atminēt, kā viņa mājās skopojas un tur savu saimi pusbadā. Meitenes tika tērptas daudz greznāk nekā jebkad agrāk. Viņas neizlaida nevienu saviesīgu vakaru Vinčestrā un Sautemptonā, apmeklēja balles pat Kauzā, kas tika rīkotas par godu zirgu skriešanas un airēšanas sacīkstēm; viņu kariete ar zirgiem, kas nāca tiešā ceļā no arkla, nemitīgi joņoja no vienas vietas uz otru, līdz gandrīz visi noticēja, ka četras māsas saņēmušas krietnu mantojumu no krustmātes, kuras vārdu mācītāja ģimene klaji nepieminēja citādi kā vien ar visdziļāko pateicību un cieņu. Man nav zināms cits tik plaši izplatīts melu paveids Liekulības Tirgū; un var tikai pabrīnīties, cik augstu sevi novērtē šādi liekuļi, izlikdamies par īpaši slavējamiem tikumības paraugiem tikai tādēļ vien, ka spēj apkrāpt pasauli ar neesošiem naudas līdzekļiem.

Bjūta dzīvesbiedre, bez šaubām, ierindoja sevi pašu tikumīgāko Anglijas sieviešu vidū, un ikvienam nezinātājam viņas laimīgā ģimene varēja likties pamācošs paraugs. Meitenes bija tik

jautras, tik piemīlīgas, tik labi audzinātas, tik nemākslotas! Marta lieliski zīmēja puķes un ar saviem mākslas darbiem apgādāja vai pusi labdarības tirgu grāfistē. Emma bija īsta grāfistes dziesminiece, un viņas panti kā viskrāšņākā rota greznoja «Hampshire Telegraph» dzejas stūrīti. Fannija un Matilde dziedāja duetus, māmiņai spēlējot klavieru pavadījumu, bet abas pārējās māsas sēdēja apkampušās un aizkustinātas klausījās dziesmās. Neviens neredzēja, kā meitenes mājās dzina šos duetus savās nabaga galviņās. Neviens nezināja, kā māmiņa viņas bargi dresēja stundām ilgi. īsi .sakot, mācītāja kundze drosmīgi saņēma savu likteni un vistikumīgākajā kārtā ieturēja ārējās pieklājības normas.

Bjūta Krolija laulātā draudzene darīja visu, kas vien pa spēkam krietnai un godājamai mātei. Viņa ielūdza savā namā Sautemptonas jahtu īpašniekus, mācītājus no Vinčeslras katedrāles, virsniekus no vietējām kazarmām. Tiesas sesiju laikā viņa centās ievilināt pie sevis jaunus advokātus un mudināja Dzimu vest mājās draugus, ar kuriem tas piedalījās viņas augstības, medībās. Ko gan nespēj paveikt māte savu mīļoto bērnu labā?!

Skaidrs, ka šādai sievietei ar tās svaini — derdzīgo baronetu muižā — nevarēja būt nekas kopīgs. Attiecības starp Bjūtu un tā brāli seru Pitu bija galīgi pārtrauktas; īstenībā visi apkārtējie ļaudis nostājās pret seru Pitu, jo večuks bija kļuvis visai grāfistei par apkaunojumu. Viņa nepatika pret pieklājīgu sabiedrību uz vecumu arvien pieņēmās spēkā, un kopš tās dienas, kad sers Pits ar lēdiju Džeinu pēc kāzām ieradās pieklājības vizītē, pils vārti ne reizi netika atvērti, lai ielaistu kāda džentlmeņa karieti.

Tā bija briesmīga, neveiksmīga vizīte, ko visa ģimene vēlāk atcerējās ar neizsakāmām šausmām. Pits nobālušu vaigu lūdzās sievu nemūžam šo notikumu nepieminēt, un tikai ar mācītāja dzīvesbiedres starpniecību, kura joprojām līdz pēdējam sīkumam bija informēta par visu, kas notika pilī, atklātībā kļuva zināms, kā sers Pits uzņēmis dēlu un vedeklu.

Jau glītajā, ērtajā karietē braucot pa parka aleju, Pits izbailēs un sašutumā pamanīja krietnus robus starp kokiem — viņa kokiem, kurus vecais baroncts bija sācis izcirst pats uz savu roku. Parks izskatījās gaužām bēdīgs un izpostīts. Ceļi bija pagalam nolaisti; un glītā kariete, dubļus šļakstinādama, kūlās pa peļķēm. Terases priekša un kāpnes bija nomelnējušas un pārklājušās sūnām, kādreiz tik uzpostās puķu dobes nekoptas un nezālēm aizaugušas. Gandrīz visiem logiem slēģi bija aizvērti; parādes durvīm bulta tika atšauta vienīgi pēc ilgas un neatlaidīgas

zvanīšanas; kad beidzot Horokss ieveda Karaliskās Krolijas mantinieku ar jauno sievu sentēvu miteklī, kāda lentītēm izrotāta persona viegliem soļiem uzspurdza pa melnajām ozolkoka kāpnēm. Sulainis veda viesus uz sera Pita tā saukto bibliotēku, un, jo tuvāk Pits ar lēdiju Džeinu nāca šīm telpām, jo spēcīgāk viņi sajuta tabakas aromātu.

— Sers Pits nejūtas gluži vesels, — Ilorokss sacīja it kā atvainodamies un ieminējās, ka kungam esot piesitusies reimatisma lēkme.

No bibliotēkas pavērās skats uz parku un tā galveno ieeju. Sers Pits bija atrāvis vienu no logiem un brēca uz kučieri un Pita kalpotāju, kas jau grasījās celt ārā bagāžu.

— Neaizlieciet sitās paunas! — viņš kliedza, norādīdams uz ceļa somām ar pīpi, ko turēja rokā. — Tā taču ir tikai rīta vizīte, jūs stulbeni Taker! Ak kungs, kā tam zirgam nagi sasprēgājuši! Vai tad tiešām neviens pats «Karaļa galvā» nespēja tos cik necik ieziest? Nu labdien, Pit! Sveika, mana dārgā! Beidzot ieradāties gan apciemot večuku, ko? Nudien, jums arī tīri glīts ģīmītis. Nepavisam ar neesat līdzīga savai māmiņai, šai vecajai pekles raganai. Nāciet noskūpstiet veco Pitu, kā kārtīgai meitenei pieklājas.

Skūpsts krietni vien samulsināja vedeklu, un ko gan cilu varēja gaidīt no šāda neskūta un caurcaurēm tabakas aromāta piesmirkuša veca džentlmeņa glāstiem! Taču lēdija Džeina atcerējās, ka arī viņas brālim lordam Sautdaunam ir ūsas un viņš arī smēķē cigārus, tādēļ pazemīgi pacieta baroneta maiguma pierādījumus.

— Pits, rādās, aptaukojies, — baronets piezīmēja pēc šīs jūtu izpausmes. — Vai viņš jums lasa garus sprediķus, mana mīļā? Simto psalmu, vakara himnu, — vai ne ko, Pit? Iloroks, jūs stulbākais no stulbeņiem, atnesiet glāzi vīna un cepumus milēdijai Džeinai un nestāviet, acis izbolījis, kā pārbarots vepris. Es jūs neaicināšu palikt, mana dārgā; jums te kļūtu gaužām garlaicīgi, un ar Pitu man nav ko runāt. Esmu vecs vīrs, un man pašam savas ierašas — gan pīpe, gan triktraks pa vakariem.

— Es arī protu spēlēt triktraku, ser, — smiedamās iebilda lēdija Džeina. — Reizēm es spēlēju ar tētiņu un ar mis Kroliju, vai ne, mister Krolij?

— Lēdija Džeina tiešām prot šo spēli, ser, kuru jūs ar tādu aizrautību spēlējat, — augstprātīgi teica Pits.

— Tādēļ vien taču viņa nepaliks šeit. Nē, nē, brauciet vien atpakaļ uz Madberiju un aplaimojiet misis Rinseri vai arī iegriezieties mācītāja mājā un paēdiet pusdienas pie Bjūtija. Viņš būs sajūsmināts, jūs ieraugot, ticiet man, jo viņš taču jūtas jums tik pateicīgs par to, ka pievācāt visu večiņas naudu. Ila, ha! Daļa jau nu aizies pils lāpīšanai, kad manis vairs nebūs šai saulē.

— Man tādas aizdomas, ser, — Pits ierunājās paceltā tonī, — ka jūsu ļaudis grasās izcirst visus kokus.

— Jā, jā, laiciņš pieturas dikti jauks, tieši kā radīts pašreizējam gadalaikam, — atbildēja sers Pits, pēkšņi izlikdamies pavisam kurls. — Bet es kļūstu vecs, Pil. Un arī tev, lai dievs tevi svētī, daudz vairs netrūkst no piecdesmitiem. Taču viņš izskatās jaunāks par saviem gadiem, mana skaistā lēdija Džeina, vai nav tā? Tas viss no dievbijības, atturības un tikumīgas dzīves. Paraugieties manī. nav man vairs tālu līdz astoņdesmitiem — he, he! — Un večuks iesmējās, paņēma šņaucienu tabakas, pamirkšķināja lēdijai Džeinai un ieknieba lai rokā.

Pits vēlreiz mēģināja novirzīt sarunu uz mežiem, taču baro-nēts atkal vienā mirkli tapa kurls.

— Kļūstu pagalam vecs, un reimatisms mani šogad pavisam nomocījis. Nav vairs atlicis ilgi dzīvot, taču ļoti priecājos, ka jūs esat atbraukusi, mana vedekla. Man patīk jūsu ģīmītis, lēdija Džeina, jo tanī nav ne vēsts no šiem varenajiem nolādēto Binkiju vaigu kauliem; es jums iedošu kaut ko smuku, ar ko varēsiet iet uz pieņemšanu galmā. — Un sers Pits aizšļūca pāri istabai pie skapja, no kurienes izvilka senlaicīgu šķirstiņu ar diezgan vērtīgām dārglietām. — Ņemiet šito, mana mīļā! — viņš sacīja. — Tas kādreiz piederēja manai mātei un pēc tam pirmajai lēdijai Krolijai. Brīnišķīgas pērles... labi, ka nenovēlēju tās dzelžu tirgotāja meitai. Nē, nē. Ņemiet tās un labi ātri paslēpiet! — viņš teica, iespiezdams šķirstiņu vedeklai rokās, un aizcirta skapja durvis tieši tai brīdī, kad istabā ienāca Horokss, nesdams paplāti ar cienastiem.

— Ko jūs iedevāt Pita sievai? — vaicāja lentītēm izrotātā persona, kad Pits un lēdija Džeina bija atvadījušies no vecā džentlmeņa. Sī persona izrādījās mis Horoksa, virssulaiņa meita — pa visu grāfisti izlaisto tenku iemesls, — sieviete, kura tagad gandrīz nedalīli valdīja Karaliskajā Krolijā.

Lentīšu izvirzīšanos un panākumus kā grāfiste, tā visa Kro-liju dzimta vēroja ar neslēptu sašutumu. Lentītes atvēra tekošu rēķinu Madberijas krājkasē; Lentītes brauca uz baznīcu, pilnīgi sagrābušas savā rīcībā ratus, kas agrāk vizināja visu pils saimi. Daudzi kalpotāji viņai par prieku tika atlaisti. Dārznieks skots, kas vēl kā nekā muižā vilka dzīvību, lepodamies ar saviem nomas dārziem un siltumnīcām, no kurām saņēma patiesi krietnus ienākumus, pārdodams ievākto ražu Sautemptonā, kādā saulainā rītā pārsteidza Lentītes notiesājam persikus pie dienvidu mūra un dabūja krietni pa ausīm, kad mēģināja protestēt pret šādu uzbrukumu savam personiskajam īpašumam. Un tad nu viņam, viņa sievai skotietei un viņa skolu bērniem — vienīgajiem godājamiem Karaliskās Ivrolijas iemītniekiem neatlika nekas cits kā savākt iedzīvi un doties projām, pametot krāšņos, iekoptos dārzus un puķu dobes likteņa un nezāļu varā. Nabaga lēdijas Krolijas rožu dārzs pārvērtās nožēlojamā tuksnesī. Nemīlīgajā vecajā saimes istabā drebinājās vairs tikai kādi divi Iris kalpotāji. Tukšie, pussagruvušie staļļi un pārējās saimniecības ēkas stāvēja aiznaglotas. Sers Pits dzīvoja vientulīgi un augiem vakariem žūpoja ar Iloroksu, savu virssulaini jeb muižas pārvaldnieku (kā viņš tagad tika uzrunāts), un izlaidīgajām Lentītēm. Tie laiki sen jau bija pagājuši, kad Lentītes braukāja uz Madberiju atsperu ratos un visus sīkos tirgonīšus godāja par seriem. Iespējams, kauna pēc vai arī aiz nepatikas pret kaimiņiem Karaliskās Krolijas vecais ciniķis gandrīz vairs nespēra kāju ārpus dārza vārtiem. Ar saviem aģentiem viņš strīdējās un rentniekus spaidīja tikai rakstiski. Cauras dienas viņš nosēdēja, sacerēdams vēstules; advokāti un tiesas izpildītāji, kuriem ar veco vīru iznāca darīšanas, varēja piekļūt viņam tikai ar Lentīšu starpniecību. Viņa saņēma tos saimniecības vadītājas durvju priekšā pie sētas puses ieejas. Un tādējādi baroneta stāvoklis ar katru dienu vairāk sarežģījās un saimnieciskās grūtības auga augumā.

Viegli iedomāties Pila Krolija šausmas, kad šā priekšzīmīgā un korektā džentlmeņa ausis sasniedza vēstis par tēva vecuma plānprātību. Viņš drebēja pastāvīgās bailēs, kaut tikai neizdzirdētu ziņu, ka Lentas pasludinātas par viņa otro likumīgo pamāti. Pēc pirmās un pēdējās vizītes tēva namā sera Pita vārds dēla pieklājīgajā un smalkajā ģimenē nekad vairs netika pieminēts. Tas bija visas ģimenes kauna traips, tādēļ ikviens, aiz šausmām klusēdams, centās to apiet. Grāfiene Sautdauna, braukdama karietē garām pils vārtsarga namiņam, mēdza nomest tur savus visaizraujošākos traktātus — traktātus, no kuriem ikvienam drausmās mati saceltos stāvus. Bjūta laulātā draudzene katru nakti lūkojās pa mācītāja mājas logiem, vai tikai pāri gobām, aiz kurām atradās pils, debesīs nepacelsies sarkana blāzma, vēstīdama, ka visa muiža jau liesmās. Sers Dž. Vopšots un sers II. Fadlstons, Kroliju nama seni draugi, izrādīja klaju nevēlēto

Sanos ceturkšņa sesijās sēdēt ar seru Pitu uz viena sola un Sautemptonā, Hāistrītā, izlikās nepazīstam veco paklīdeni, kad 1as izstiepa sveicienam savas netīrās ķepas. Taču arī tas nespēja samulsināt seru Pitu: sabāzis rokas kabatās, viņš, skaļi smiedamies, ierāpās četrjūga vilktajā karietē; tikpat skaļi viņš mēdza smieties gan par lēdijas Sautdaunas traktātiem, gan pats par saviem dēliem — par visu pasauli un pat par Lentītēm, kad tās bija saskaitušās, un tas gadījās visai bieži.

Mis Horoksa ieņēma Karaliskās Krolijas saimniecības vadītājas vietu un uzmetās visai saimei par cēlu un bargu valdnieci. Kalpiem tika dota pavēle godāt viņu par kundzi, bet kāda istabenīte, par varēm vēlēdamās izcensties, nesauca viņu citādi kā par milē-diju, un saimniecības vadītāja pret to necēla ne vismazākos iebildumus.

— Ir bijušas par mani labākas lēdijas, bet ir bijušas arī sliktākas. Ilester, — mis Horoksa atbildēja uz savas padotās uzrunu. Un tā viņa turēja savās rokās varu, valdīdama pār visiem, izņemot pašas tēvu. taču arī pret to izturējās visai vīzdegunīgi, aizliegdama jebkādas vaļības pret «baroneta nākamo dzīvesbiedri». Mis Iloroksa patiesi varen pašapmierināta izmēģināja šo aizraujošo lomu, sajūsminādama veco seru Pitu, kurš nevarēja vien nopriecāties par viņas klīrīgajām izdarībām un veselām stundām vienos smieklos noraudzījās, kā tā pūlas izlikties cienījama dāma un atdarināt augstākās-sabiedrības manieres. Viņš apgalvoja. ka labāk nekā teātri skatot mis Horoksas ērmošanos smalkas dāmas lomā, un reiz pat pavēlēja lai uzvilkt kādu no pirmās lēdijas Krolijas galma kleitām, apzvērēdams (mis Iloroksai pilnīgi piekrītot), ka tērps tai piestāvot apbrīnojami, un draudēdams uz karstām pēdām vest to četrjūga karietē uz galmu. Mis Ho-roksa pastāvīgi rakņājās pa abu nelaiķa lēdiju drēbju skapjiem, piegriezdama un pārveidodama greznos tērpus pēc savas gaumes un piemērodama tos savam augumam. Viņa labprāt būtu pievākusi arī lēdiju dārglietas un rotas, taču vecais baronets bija ieslēdzis tās savā rakstāmgaldā, un ne ar glaimiem, ne pielabināšanos viņai neizdevās izmānīt tam atslēgas. Labu laiku pēc šīs dāmas aizbraukšanas no Karaliskās Krolijas tika atrasta kāda burtnīciņa. pēc kuras nāca gaismā, cik ļoti viņa slepenībā pūlējusies apgūt rakstīšanas māku, bet jo sevišķi centusies uzrakstīt savu vārdu kā lēdija Krolija, lēdija Betsija Horoksa, lēdija Elizabete Kro-lija utt.

Lai gan mācītāja mājas lāga ļautiņi nekad neapciemoja pili un tās saimniekam — plānprātīgajam vecajam briesmonim meta likumu apkārt, taču viņi vienmēr bija jo sīki informēti par to, kas notika muižā, un ik brīdi gaidīja katastrofu, pēc kuras tik ļoti ilgojās arī mis Iloroksa. Tomēr nenovīdīgais liktenis nedeva tai iespēju saņemt atalgojumu, ko no tiesas bija pelnījusi šāda neaptraipīta mīlestība un tikumība.

Kādudien baronets pārsteidza «viņas gaišību», kā viņš jokodams mēdza godāt mis Iloroksu, viesistabā pie vecajām, gluži neskanīgajām klavierēm, kurām neviens nebija pieskāries kopš tiem laikiem, kad Bekija Šarpa spēlēja kadriļas, — viņa bezgala nopietna sēdēja pie klavierēm, pilnā rīklē mēģinādama atdarināt skaņas, ko kādreiz bija dzirdējusi. Mazā, pakalpīgā virtuvene stāvēja kundzei blakus un, tās dziedāšanas sajūsmināta, šūpoja galvu, izsaukdamās: «Ak dievs, kundzīt, cik smuki!» — gluži tāpat, kā to dara augstdzimušie lišķi labākās sabiedrības viesistabās.

Sis skats izraisīja vecajā baronetā parasto smieklu lēkmi. To pašu vakaru par lielu nepatiku mis Iloroksai viņš šo notikumu desmitiem reižu atstāstīja Iloroksam. Viņš bungoja pirkstiem pa galdu, it kā tas būtu mūzikas instruments, un spiegdams izlocīja balsi, atdarinādams Betsijas dziedāšanu. Viņš apgalvoja, ka tik skaista balss katrā ziņā esot attīstāma tālāk, un apsolījās pieņemt dziedāšanas skolotājus, bet mis Iloroksa nekādi nespēja saprast, kas šādos priekšlikumos varētu būt smieklīgs. Tovakar baronets jutās milzum pacilātā omā un kopā ar savu draugu virssulaini patērēja rumu sevišķi ievērojamos daudzumos, — bija jau krietni vēla nakts stunda, kad uzticamais draugs un kalpotājs nogādāja kungu guļamistabā.

Pēc kādas pusstundas namā pēkšņi sākās skaļa kņada un rosīšanās. Vecās, pamestās pils logos citā pēc cita uzmirdzēja gaisma, kaut arī tās īpašnieks apdzīvoja rabi ja divas trīs istabas. Kāds zēns jāšus aizauļoja uz Madberiju pēc ārsta. Un vēl pēc. stundas (šis fakts mums apliecina, cik ciešas saites godājamā Bjūta Kro-lija laulātā draudzene uzturēja ar kungu namu) misis Krolija, apmetusi kapuci un apāvusi koka tupeles, cienīgtēvs Bjūts Krolijs un viņa dēls Džeimss Krolijs no mācītāja mājas tiešā ceļā devās cauri parkam un pa atvērtajām parādes durvīm iesoļoja pilī. Izgājuši cauri hallei un mazajai ozolkoka viesistabai, kur pēc lielās dzīrošanas vēl uz galda mētājās trīs glāzes un tukša ruma pudele, viņi nonāca sera Pita kabinetā un tur atrada kārdinošajām lentām izrotāto mis Iloroksu gluži kā bez prāta izmēģinām atslēgas, lai atvērtu skapja un rakstāmgalda atvilktnes. Aiz bailēm iekliegdamās, viņa nometa atslēgu saišķi zemē, kad no melnās kapuces apakšas viņai uzzibsnīja misis Krolijas mazās actiņas.

— Nu paskatieties tikai, Džeims un mister Krolij! — misis Krolija iebrēcās, izstiepdama pirkstu pret šausmās sastingušo melnacaino skuķi.

— \Tiņš pats man tās iedeva, pats! - - tā raudādama kliedza.

— Pats iedeva, ak tu nolāpītā neliete! — misis Krolija spiedza. — Jtīs būsiet liecinieks, mister Krolij, ka mēs pieķērām šo nešķīsto sievišķi aplaupām jūsu brāļa īpašumu, un viņa tiks pakārta, kā allaž to esmu paredzējusi.

Betsija Horoksa, aiz bailēm sastingusi, nokrita ceļos, raudādama gaužas asaras. Taču ikvienam, kas iepazinis īsteni krietnas sievietes dabu, skaidrs, ka tā nesteigsies piedot un ka ienaidnieka pazemošana liek tās dvēselei gavilēt.

— Liec zvaniem skanēt, Džeims! — misis Krolija pavēlēja.

— Un zvani tikmēr, līdz sapulcējas ļaudis!

Trīs vai četri kalpotāji, kas vēl bija palikuši pamestajā vecajā namā, nekavēdamies ieradās, izdzirduši nepārtraukto, griezīgo aicinājumu.

— Ietupiniet šo sievieti drošā vietā! — misis Krolija norīkoja. — Mēs pieķērām viņu aplaupām seru Pitu. Mister Krolij, jūs uzrakstiet ziņojumu par viņas nodarījumu .. . bet jūs, Be-douz, rīt viņu aizvedīsiet atsperu ratos uz Sautemptonas cietumu.

— Mana mīļā, — mēģināja bilst tiesnesis un mācītājs, — viņa taču tikai . . .

— Vai tad roku dzelžu vairs nav? — misis Krolija turpināja, klaudzinādama koka tupeles. — Kur palikuši roku dzelži? Un kur ir šā sievišķa nelietīgais tēvs?

— Viņš patiesi pats man tās iedeva! — nabaga Betsija atkārtoja vienu un to pašu. — Vai tad tā nebija, Hester? Tu taču redzēji, ka sers Pits ... atceries — tu redzēji. . . viņš man jau sen tās iedeva .. . otrā dienā pēc Madberijas gada tirgus ... it kā man tās būtu vajadzīgas! Pievāciet, ja jums liekas, ka tās nav manas! — Un pie šiem vārdiem nelaimīgā meitene izvilka no kabatas pāri varenu, stikla gabaliņiem rotātu kurpju sprādžu, kuras sen jau bija piesaistījušas viņas uzmanību un kuras viņa tikko bija izvilkusi no grāmatu skapja, kur tās glabājās.

— Ak kungs, Betsij, kā tu vari tik briesmīgi melot! — iesaucās mazā trauku mazgātāja Ilestere, nesenējā Betsijas labā roka.

— Un vēl kam? Krolija kundzei, kas ir tik mīļa un laipna, un viņa svētībai (te meitene pakniksēja); jūs varat pārmeklēt visas manas lādītes, kundzīt, man nav par ko baidīties, ņemiet manas atslēgas, jo esmu godīga meitene, kaut ari cēlusies no nabadzīgiem vecākiem un uzaugusi patversmē, — bet, ja jūs manās mantās atradīsiet kaut niecīgāko mežģiņu gabaliņu vai zīda zeķi no visām tām lupatām, ko pati esat ievilkusi, lai tad es vairs savu kāju baznīcā nesperu.

— Dod šurp atslēgas, nelabojamā blēde! — iešņācās kapucē tērptā tikumīgā, mazā lēdija.

— Un te būs svece, kundzīt, bet, ja jums ir palikšana, kundzīt, varu parādīt savu istabu un grāmatu skapi saimniecības vadītājas istabā, kur viņa, kundzīt, glabā veselām kaudzēm mantu.— iesaucās dedzīgā, mazā Hestere, nemitīgi kniksēdama.

— Palūgšu tevi pievaldīt mēli! Pati pietiekami labi zinu istabu, kurā mitinās šī draņķe. Misis Brauna, esiet tik laipna, nāciet man līdzi, un, jūs, Bedouz, neizlaidiet to sievišķi no acīm! — pavēlēja misis Krolija, paķerdama sveci. — Bet jums, mister Ivrolij, vajadzētu uzkāpt augšā un paraudzīties, vai viņi negrasās nomaitāt jūsu nabaga brāli. — Un kapuce, misis Braunas pavadīta, devās uz istabu, kuru, kā misis Krolija pamatoti sacīja, viņa pārzināja pārlieku labi.

Bjfits Krolijs uzkāpa augšstāvā un atrada tur Madberijas ārstu un pārbiedēto Horoksu noliekušos pār saimnieku, kas gulēja krēslā. Viņi pūlējās nolaist seram Pitam Krolijam asinis.

Agrā rīta stundā mācītāja kundze, kura bija pārņēmusi varu savās rokās un visu nakti stāvējusi nomodā par vecā baroneta dzīvību, aizsūtīja kurjeru pie mistera Pita Krolija. Vecais vīrs kaut kā bija atdabūts pie dzīvības, — valodu viņš gan bija zaudējis, toties šķita visus pazīstam. Bjūta Krolija laulātā draudzene ne soli neatkāpās no viņa gultas. Likās, ka viņai, šai mazajai sievietei, miegs nepavisam nebūtu vajadzīgs, jo viņa pat ne uz brīdi neaizvēra savas kvēlojošās, melnās acis, lai gan ārsts turpat blakus krēslā saldi krāca. Ilorokss pāris reižu izmēģinājās pierādīt savu autoritāti un pakalpot saimniekam, taču misis Krolija nogodāja viņu par vecu, nožēlojamu pļēguru un palūdza vairs nemūžam nerādīties šajā namā, ja viņš negribot nonākt turpat, kur viņa nelietīgā meita.

Šādu draudu iebiedēts, Horokss nozuda ozolkoka viesistabā, kur jau atradās misters Džeimss, kas, izpētījis pudeli un konstatējis, ka tā tukša, pavēlēja misteram Iloroksam pagādāt jaunu ruma pudeli, ko tas arī atnesa kopā ar tīrām glāzēm; mācītājs ar dēlu nu ņēmās veldzēt slāpes, pavēlēdami Iloroksam nekavējoties atdot atslēgas un savu mūžu vairs nerādīties acīs.

Aiz šausmām gluži paralizēts, Horokss nodeva atslēgas, un abi ar meitu viņi klusām nozuda nakts tumsā, atsacīdamies no varas pār Karalisko Kroliju.

XL NODAĻA, Kl RĀ HEKIJA TIEK ATZĪTA PAR ĢIMENES LOCEKLI

Krolija mantinieks ieradās pilī, tikko uzzinājis par katastrofu, un kopš šā brīža, var teikt, kļuva par Karaliskās Krolijas valdnieku. Jo, kaut arī vecais baronets vēl nodzīvoja dažu labu mēnesi, viņš vairs pilnībā neatguva ne saprātu, ne runas spējas, tādēļ muižas pārvaldīšana pārgāja vecākā dēla rokās. Pits saņēma tēva mājas gaužām nolaistā stāvoklī. Sers Pits allaž noņēmās ar pirkšanām un ieķīlāšanām; viņam bija darīšanas vai ar veseliem divdesmit komersantiem, un ar visiem viņš nepārtraukti plēsās; tāpat viņš plēsās un tiesājās ar nomniekiem, tiesājās ar advokātiem, tiesājās ar raktuvju un kuģu sabiedrībām, kurās bija līdzīpašnieks, un tiesājās ar ikvienu, ar ko tikai nācās saskarties veikalu lietās. Atšķetināt šīs sarežģītās sūdzības un savest kārtībā muižu — tas kārtīgajam un neatlaidīgajam Pumpernikelijas diplomātam bija īsti piemērots uzdevums; un viņš apbrīnojami cītīgi ķērās pie darba. Visa viņa ģimene pārcēlās uz Karalisko Kroliju, un, pats par sevi saprotams, te ieradās arī lēdija Saut-dauna; mācītājam pašā deguna galā viņa ķērās pie tā draudzes pievēršanas īstajai ticībai un saniknotajai Bjūta Krolija laulātajai draudzenei par lielām šausmām atveda līdzi visu savu mācī-tāju-šarlatānu baru. Sers Pits nebija paspējis nokārtot pārdošanas līgumu par tiesībām uz Karaliskās Krolijas draudzes ienākumu; viņas augstība ierosināja pārņemt draudzi savās rokās, kad izbeigsies līguma termiņš, un iesēdināt mācītāja mājā kādu no saviem jaunajiem protežē, taču lielā diplomāta Pita vienīgā atbilde bija klusēšana.

Bjūta Krolija dzīvesbiedres draudi mis Betsijai Iloroksai netika izpildīti, un meitenei neizdevās iepazīt Sautemptonas cietumu. Viņa kopā ar tēvu pameta pili, un misters Horokss pārņēma savās rokās ciema viesnīcu «Kroliju ģerbonis», ko tam bija iznomājis sers Pits. Tādā pašā kārtā izbijušais virssulainis bija ticis pie neliela zemes īpašuma, kas tam deva balsstiesības vietējās pašvaldības vēlēšanās. Otra balss piederēja mācītājam, un tīi nu viņiem abiem kopā vēl ar četriem balss īpašniekiem piekrita atbildīgais uzdevums izvirzīt no Karaliskās Krolijas divus parlamenta locekļus.

Starp mācītāja mājas un pils dāmām ārēji tika uzturētas pieklājīgas attiecības — vismaz to varēja teikt par jaunās paaudzes pārstāvēm, jo Bjūta sieva un lēdija Sautdauna nespēja satikties, nelaizdamas darbā ieročus, un viņu savstarpējie sakari ar laiku pavisam pārtrūka. Kad mācītāja mājas dāmas ieradās pilt apciemot radinieces, viņas gaišība neatstāja savu istabu. Un iespējams, ka misteram Pitam šāda sievasmātes atturība šķita gluži patīkama. Viņš ticēja, ka Binkiju dzimta ir pati varenākā, gudrākā un krietnākā ģimene pasaulē, un viņas gaišībai savai krustmātei allaž padevās bez ierunām, taču reizēm viņam tomēr šķita, ka sievasmāte pārlieku sāk viņu komandēt. Nav jau, protams, nepatīkami tikt uzskatītam par jaunu cilvēku, taču četrdesmit sešu gadu vecumā ļaut ar sevi rīkoties kā ar tādu puiku — tas nu jebkuram var kļūt aizvainojoši. Toties lēdija Džeina it visos jautājumos palika mātei paklausīga. Viņa klusībā mīlēja savus bērnus, priecādamās, ka godājamā grāfiene lēdija Sautdauna allaž pagalam aizņemta dažnedažādos darījumos — apspriedēs ar mācītājiem, sarakstē ar visiem iespējamiem Āfrikas, Āzijas un Austrālijas misionāriem utt., — tā ka tai atlika visai maz laika, ko veltīt mazmeitiņai Matildei un mazdēlam Pitam Krolijam. Zēns bija padevies gaužām vārgs, un vienīgi ar pamatīgām caurejas zāļu devām lēdijai Sautdaunai izdevās to vispār noturēt pie dzīvības.

Seru Pilu novietoja tais pašos apartamentos, kur savā laikā bija izdzisusi lēdija Krolija, un te nu viņu paliesi rūpīgi un uzcītīgi kopa mis Ilestere, lēdijas kādreizējā mīlule. Ko gan varētu pielīdzināt mīlestībai, uzticībai un rūpībai, uz ko spējīgas slimnieku kopējas ar pamatīgu algu? Viņas uzbužina spilvenus, vāra barojošas tumes; viņas augu nakti pavada uz kājām; viņas klusēdamas pacieš slimnieka īdzīgumu un kašķību; viņas noraugās spožajā saulē aiz loga un pat neizsaka vēlēšanos ieelpot svaigu gaisu; viņas nosnaužas tāpat krēslā un vientulībā iebauda maltīti; ilgus, garus vakarus viņas nedara neko citu kā vien raugās, lai ogles kamīnā neizplēnētu un lai slimnieka dzēriens kannā allaž būtu silts; visu nedēļu viņas lasa vienu un to pašu nedēļas laikrakstu, bet «Likuma bargā prasība» un «Cilvēka pienākuma apziņa» apgādā viņas ar lasāmvielu veselam gadam, — un mēs vēl ceļam iebildumus, kad reizi nedēļā pie viņām iegriežas radinieki, slepus veļas grozā ienesdami līdz nedaudz džina. Ak manas dāmas! Vai gan kāds cits cilvēks izciestu šādas mokas, kopjot kaut pašas kvēlākās mīlas objektu? Turpretim slimnieku kopēja noņemsies ar vājinieku par desmit mārciņām gada ceturksnī, un vēl mums liksies, ka tai pārmaksāts. Vismaz misters Krolijs nemitīgi kurnēja par to, ka Ilesterei tiek piešķirta puse no šīs summas, kaut arī tā nepagurusi rūpējās par viņa tēvu baronetu.

Saulainās dienās veco džentlmeni izveda uz terases guļam-krēslā — tai pašā krēslā, ko mis Krolija bija lietojusi Braitonā un ko Karaliskajā Krolijā nogādāja kopā ar lēdijas Sautdaunas daudzajām mantām. Lēdija Džeina allaž soļoja blakus vecajam vīram, un viņš to, acīm redzot, bija iemīlējis. Večuks smaidīdams sagaidīja vedeklu ar nemitīgiem galvas mājieniem, kad tā ieradās pie viņa, un pavadīja nesakarīgiem, žēlabainiem kunkstieniem, kad tā grasījās doties projām. Kad durvis aiz Džeinas aizvērās, viņš sāka raudāt un šņukstēt, bet Hesteres žesti un seja, kas lēdijas klātbūtnē vienmēr šķita īpaši mīlīga un laipna, acumirklī pārmainījās, un viņa sāka vaibstīties, kratīt dūri un uzkliedza večukam:

— Turi mēli aiz zobiem, vecais stulbeni! — aizstumdama vājinieka krēslu projām no uguns, kurā tam tik ļoti patika lūkoties, un sers Pits raudāja vēl gaužālc. Jo tas nu bija viss, kas palicis pāri pēc vairāk nekā septiņdesmit viltības, cīniņu, žūpības, intrigu, grēku un patmīlības pilniem gadiem — smilkstošs, prātu izdzīvojis večuks, kuru guldīja un cilāja, mazgāja un baroja kā mazu bērnu.

Beidzot pienāca brīdis, kad slimnieku kopējas misija bija galā. Kādudien agri no rīta, kad Pits Krolijs kabinetā pētīja muižas pārvaldnieka vestās saimniecības grāmatas, pie durvīm atskanēja klauvējiens un parādījās Ilestere, dziļi paklanīdamās un sacīdama:

— Esiet tik laipns, ser Pit, sers Pits šorīt nomira, ser Pit. Es viņam patlaban grauzdēju maizītes, ser Pit, un gatavoju tumi, ser Pil, ko viņš katru rītu ēda tieši pulksten sešos, ser Pil, un . .. man šķita, it kā es dzirdētu tādu kā vaidu, ser Pit.. . un . . . un . . . un ... — Un viņa vēlreiz palocījās.

Kādēļ gan Pita bālajai sejai vajadzēja pietvīkt tumšā sārtumā? Vai varbūt tādēļ, ka viņš beidzot kļuvis par seru Pilu ar vietu parlamentā un vēl visvisādiem goda amatiem nākotnē?

«Tagad varēšu skaidrā naudā samaksāt visus muižas parādus,» viņš nodomāja un aši aprēķināja, cik liela varētu būt parādu summa un ko ienesīs viņa paredzētie uzlabojumi. Krustmātes naudai viņš nebija pieskāries, domādams, ka sers Pits vēl var atlabt un tad visi izdevumi izrādīsies veltīgi.

Pilī un mācītāja mājā aizvēra visus slēģus; baznīcas zvans dunēja, kancele tika apvilkta ar melnu drānu, un Bjfits Krolijs devās nevis uz medībām, bet klusībā ieturēja pusdienas Fadl-stonā, pie portvīna glāzes aprunādamies par savu nelaiķa brāli un jauno seru Pitu. Mis Betsija, kura pa šo laiku bija izprecināta kādam Madberijas segliniekam, noraudāja dažu labu asaru. Mājas ārsts apciemoja muižu, izteikdams visdziļāko līdzjūtību un apjautādamies par godājamo dāmu veselību. Par šo miršanas gadījumu daudz tika spriests gan Madberijā, gan «Kro-liju ģerbonī»; šīs iestādes saimnieks pa šo laiku bija paguvis salabt ar mācītāju, un tas nu, kā ļaudis runāja, it bieži iegriezās krogā nogaršot mistera Iloroksa vieglo alutiņu.

— Vai man aizrakstīt jūsu brālim . . . vai arī jūs pats to darīsiet? — lēdija Džeina apvaicājās savam vīram seram Pilam.

— Es, protams, rakstīšu pats, — atbildēja sers Pits, — un uzaicināšu viņu uz bērēm, kā to prasa pieklājība.

— Bet... bet... Rodona sieva? — bikli ieminējās lēdija Džeina.

— Džeina! — iesaucās lēdija Sautdauna. — Kas tev nāk prātā!

— Rodona sieva, protams, katrā ziņā aicināma, — sers Pits apņēmīgi sacīja.

— Tas nemūžam nenotiks, kamēr cs atrodos šai mājā! — iesaucās lēdija Sautdauna.

— Palūgšu jūsu gaišību atcerēties, ka šīs dzimtas galva esmu es, — sers Pils atbildēja. — Esiet tik laipna, lēdija Džeina, uzrakstiet vēstuli Rodona Krolija laulātajai draudzenei un palūdziet viņu ierasties šeit sakarā ar skumjo notikumu.

— Džeina, es aizliedzu tev pieskarties papīram! — grāfiene kliedza.

— Man šķiet, ka ģimenes galva esmu es, — sers Pits atkārtoja, — un cik ļoti es arī nožēlotu jebkuru soli, kas piespiestu jūsu gaišību atstāt šo namu, man tomēr ar jūsu laipnu atļauju vajadzēs rīkoties savā mājā tā, kā atradīšu par pareizāku.

Lēdija Sautdauna piecēlās majestātiska kā misis Sidonsa* lēdijas Makbetas lomā un pavēlēja jūgt zirgus savai karietei priekšā. Reiz jau dēls un meita izdzen māti no mājas, viņa kaut kur vientulībā slepus cietīs savas bēdas un lūgs dievu, lai tas viņiem apgaismo prātus.

— Mēs, māmiņ, jūs nebūt nedzenam ārā no mājas, — lūdzoši ieminējās biklā lēdija Džeina.

— Jūs aicināt šai namā tādus cilvēkus, kuru sabiedrībā neviena kristīga dāma nespēj uzturēties, tādēļ lai rit no rīta mani zirgi būtu sagatavoti.

— Esiet tik laipna, Džeina, rakstiet — es jums diktēšu, — pieceldamies teica sers Pits un ieņēma pavēlniecisku pozu, ko bija redzējis izstādē kāda džentlmeņa portretā. — Tātad sāciet: «Karaliskajā Krolijā 1822. gada 14. septembrī. Mans mīļais brāli...»

Izdzirdusi šos noteiktos un briesmīgos vārdus, lēdija Makbeta, kura vēl joprojām gaidīja, ka znots piekāpsies vai sāks svārstīties, piecēlās un izbaiļu pilnu skatienu izgāja no bibliotēkas. Lēdija Džeina paraudzījās vīrā, gatava doties pakaļ māmiņai, lai to mierinātu, taču Pits aizliedza sievai pat pakustēties.

— Nekur viņa neaizbrauks, — viņš sacīja. — Māja Braitonā izīrēta, un pusgada dividendes viņa ir iztērējusi. Kauns būtu grāfienei apmesties viesnīcā. Ilgi esmu gaidījis piemērotu gadījumu, lai pieņemtu šādu . . . šādu izšķirošu lēmumu, mana mīļā, jo, kā jūs pati sapratīsiet, vienā mājā nevar mitināties divi ģimenes galvas; bet tagad, ja jums nav iebildumu, turpināsim diktātu: «Mīļais brāli,! Skumjā vēsts, kuru uzskatu par savu pienākumu paziņot visai dzimtai, nav nākusi pār mums kā negaidīts trieciens» utt.

īsi sakot, Pils, ticis pie valdīšanas un laimīga gadījuma pēc vai, kā viņš pats domāja, patiesi pelnīti pārņēmis savā īpašumā gandrīz visu mantu, uz ko bija cerējuši arī cili tuvinieki, bija nolēmis izturēties pret radu saimi laipni un ar cieņu un atkal padarīt Karalisko Kroliju par dzimtas mājokli. Viņam šķila glaimojoši justies par šīs dzimtas galvu. Pits cerēja likt lietā plašo iespaidu, ko visā drīzumā vajadzēja atnest viņa varenajiem talantiem un stāvoklim grāfistē, lai apgādātu pienācīgu vietu kā brālim, tā brālēniem, bet varbūt ari izjuta lādas kā sirdsapziņas ēdas, tāpēc ka viņa rokās nonākusi visa mantība, uz ko bija cerējuši arī pārējie. Jau pēc trim četrām valdīšanas dienām Pits bijā pieņēmis pavisam citu stāju un viņa plāni ieguvuši noteiktu veidolu; viņš nolēma valdīt taisnīgi un godīgi, nobīdīt pie malas lēdiju Sautdaunu un nodibināt iespējami draudzīgas attiecības ar visiem saviem asinsradiniekiem.

Un tā viņš diktēja vēstuli brālim Rodonam — svinīgu, rūpīgi pārdomātu vēstuli, kurā visdziļākās atziņas tika paustas pašos cēlākajos vārdos un kura izraisīja apbrīnu vientiesīgajā, mazajā

sekretārītē, kas paklausīgi pierakstīja katru vīra diktēto vārdu.

«Kāds orators gan būs mans vīrs,» viņa nodomāja, «kad ieņems savu vietu Apakšnamā!» (Par šo jautājumu, kā arī par lēdijas Sautdaunas tirāniju reizēm Pits, gultā gulēdams, bija devis sievai dažu labu mājienu.) «Cik gudrs un krietns ir mans vīrs — īsts ģēnijs! Agrāk man viņš šķita tāds pavēss, bet patiesībā viņš ir tik labs — īsts ģēnijs!»

Taisnību sakot, Pits Krolijs bija iemācījies vēstuli vārdu pa vārdam no galvas, dziji un pamatīgi studēdams to īsti diplomātiskā slepenībā jau ilgi pirms tam, kad atrada par iespējamu darīt to zināmu pārsteigtajai sievai.

Šo vēstuli ar platu, melnu apmali un zīmogu sers Pits Krolijs nosūtīja savam brālim pulkvedim uz Londonu. Taču Rodons Krolijs, saņēmis vēstuli, nejutās visai iepriecināts.

«Kāda jēga dzīties uz šo garlaicīgo kaktu?» viņš domāja. «Nevaru ciest sarunas divatā ar Pilu pēc pusdienām, un arī zirgi turp un atpakaļ izmaksās savas divdesmit mārciņas.»

Un viņš stiepa vēstuli, tāpat kā visas dzīves grūtības, Bekijai uz guļamistabu reizē ar šokolādi, ko pats gatavoja un pasniedza lai no rītiem.

Viņš nolika paplāti ar brokastīm un vēstuli uz tualetes galdiņa, pie kura Bekija sukāja zeltainos matus. Viņa paņēma melni apmaloto aploksni, izlasīja vēstuli, tad pielēca no krēsla un ar urā saucieniem sāka vicināt sēru vēsti ap galvu.

— Urā! — brīnījās Rodons, pārsteiguma pilnām acīm vērodams sīko stāvu, kas plīvojošos flaneļa rīta svārkos, izirušām rūsganām sprogām lēkāja pa istabu. — Mums viņš neko nav atstājis, Bekij. Savu daļu es saņēmu tad, kad kļuvu pilngadīgs.

— Tu nekad nebūsi pilngadīgs, manu veco muļķīti! — Bekija atbildēja. — Joz nu pie madame Brunuā, jo man taču vajadzīgs sēru tērps; sev apgādā sēru lentu cepurei un melnu vesti — tev, šķiet, tādas nav; liec, lai to visu rīt no rīta atsūta mums uz māju, tā ka ceturtdien varam doties ceļā.

— Tu tiešām domā braukt? — Rodons brīnījās.

— Nu, protams, domāju braukt. Domāju, ka lēdija Džeina nākamgad varētu mani ievest galmā. Domāju, ka tavs brālis varētu apgādāt tev vietu parlamentā, manu muļķa draudziņ. Domāju, ka lords Steins iegūs tavu un tava brāļa balsi, mīļo muļķīti, un tu kļūsi par Īrijas lietu ministru vai par Rietumindijas gubernatoru, vai vismaz par mantzini vai konsulu, vai kaut ko tamlīdzīgu.

— Braukšana izmaksās veselu lērumu naudas, — Rodons žēlojās.

— Mēs varētu izmantot Sautdauna ekipāžu, jo viņš, kā jau radinieks, droši vien dosies uz bērēm; taču nē ... labāk gan brauksim pasta karietē. Tas viņiem liksies daudz piemērotāk. Izskatīsies pieticīgāk ...

— Rodijs, bez šaubām, ari brauks? — pulkvedis apvaicājās.

— Nekādā ziņā ne; kādēļ gan izdot naudu vēl par vienu vietu? Viņš ir pārāk liels, lai liktu iespiests starp mums abiem. Lai paliek vien tepat bērnu istabā, un Brigsa pašūs viņam melnus svārciņus. Ej un izdari, ko es tev lūdzu. Un izstāsti savam sulainim Sparksam, ka vecais sers Pits ir miris un ka tev arī kaut kas atkritīs, kad viss būs nokārtots. Viņš to pavēstīs Reg-Isam, kurš neatlaidīgi uzplijas, lai samaksājam naudu, un nabaga vīrs cik necik nomierināsies. — Un Bekija sāka sīkiem malciņiem sūkt šokolādi.

Kad vakarā atnāca uzticīgais lords Steins, viņš atrada Bekiju un tās laika kavētāju, kura nebija neviena cita kā mūsu draudzene Brigsa, cītīgi griežam, ārdām, diedzam un plēšam dažnedažādus melnas drānas gabalus, kas varētu būt noderīgi šai skumjajā gadījumā.

— Mēs abas ar Brigsu slīgstam bēdās un izmisumā par mūsu tētiņa nāvi, — sacīja Rebeka. — Sers Pits Krolijs ir miris, mi-lord. Visu rītu plēsām sev matus, bet tagad plēšam savus vecos lindrakus.

— Ak Rebeka! Kā gan jūs varat... — tas bija viss, ko spēja izteikt Brigsa, paceldama acis pret debesīm.

— Ak Rebeka! Kā gan jūs varat ... — milords atkārtoja ka atbalss. — Tātad vecais nelietis beigts gan, ko? Viņš jau sen būtu varējis kļūt par pēru, ja vien pratis labāk izspēlēt savas kārtis. Misteram Pitam gandrīz izdevās to panākt, taču vecais allaž izdarīja kaut ko aplamu. īsts vecs Silens!

— Un es varēju kļūt Silena atraitne, — piezīmēja Rebeka. — Vai vēl atceraties, mis Brigsa, kā jūs lūrējāt pa durvju spraugu un ieraudzījāt seru Pitu uz ceļiem pie manām kājām?

Mis Brigsa, mūsu vecā draudzene, to atcerēdamās, pietvīka kā biete un jutās gaužām laimīga, kad lords Steins sūtīja viņu lejā sagatavot tasīti tējas.

Brigsu Rebeka pievāca ķēdes suņa lomai, lai tā stāvētu nomodā par viņas nevainību un labo slavu. Mis Krolija bija atstājusi savai padotajai nelielu gada renti. Brigsa labprāt būtu palikusi dzīvot Kroliju ģimenē pie lēdijas Džeinas, kura izturējās pret veco sievieti tikpat labsirdīgi kā pret jebkuru citu cilvēku; taču lēdija Sautdauna atbrīvojās no mis Brigsas tik drīz, cik vien to pieļāva pieklājība, bet misters l’its (kurš uzskatīja, ka viņu aizskārusi nelaiķa radinieces nevajadzīgā augstsirdība pret sievieti, kas pāris desmitu gadu bija to vien darījusi kā uzticīgi kalpojusi mis Krolijai) pat nemēģināja celt iebildumus pret šo varmācīgo cienījamās atraitnes rīcību. Boulss un Ferkina tāpat līdz ar mantojuma tiesu saņēma uzteikumu; viņi apprecējās un pēc sev līdzīgu ļautiņu paraduma uzsāka mēbelētu istabu izīrēšanu.

Brigsa izmēģinājās dzīvot uz laukiem pie radiniekiem, taču drīz vien atteicās no šā pasākuma, jo bija pieradusi pie labākas sabiedrības. Viņas tuvinieki, sīki provinces pilsētas tirgonīši, ap mis Brigsas četrdesmit mārciņu gada ienākumu plūcās tikpat dedzīgi, pat vēl mazāk slēpdami savu alkatību nekā mis Krolijas radu saime cīņā par ievērības cienīgo mantojumu. Brigsas brālis, radikāli noskaņots cepurnieks un pārtikas preču tirgotājs, pat nogodāja māsu par uzpūtīgu aristokrāti tikai tāpēc vien, ka tā nevēlējās ieguldīt daļu sava kapitāla viņa veikalam vajadzīgajās precēs; varbūt Brigsa galu galā būtu ielaidušies šai darījumā, ja vien viņas māsa, kurpnieka-disidenta* sieva, kura nesatika ar cepurnieku un pārtikas preču tirgotāju, jo tas bija pieslējies citai baznīcai, neatvērtu tai acis, ka viņu brālis atrodas bankrota priekšvakarā, tādējādi uz kādu laiku dabūdama māsu savā pusē. Kurpnieks-sektants izteica vēlēšanos, lai Brigsa sūta viņu dēlu koledžā un pataisa to par džentlmeni. Savstarpējo cīniņu laikā abām ģimenēm izdevās izvilkt prāvu tiesu Brigsas ietaupījumu, līdz viņai neatlika nekas cits kā, radinieku lāstu pavadītai, bēgt atpakaļ uz Londonu un doties no jauna kalpības jūgā, kas tagad viņai šķita daudz tīkamāks nekā brīvība. Ievietojusi avīzēs sludinājumu, ka «labi audzināta dāma, kas radusi dzīvot smalkā sabiedrībā, meklē...» utt., viņa apmetās pie mistera Boulsa Iīāfmūnstrītā, lai nogaidītu rezultātus.

Tā viņas ceļā gadījās Rebeka. Kādudien Rodona laulātās draudzenes elegantā, mazā kariete joņoja pa ielu tieši tai brīdī, kad mis Brigsa piekususi pienāca pie mistera Boulsa durvīm pēc nogurdinoša gājiena uz «Times» redakciju Sitijā, lai sesto reizi pieteiktu avīzei sludinājumu. Rebeka pati turēja grožus un tūliņ pazina labi audzināto dāmu; tā kā viņa pēc dabas, kā tas mums jau zināms, bija visai labsirdīga būtne un izjuta pret Brigsu sevišķu cieņu, viņa apstādināja pajūgu tieši pie durvīm, nodeva grožus grūmam un, izlēkusi no karietes, satvēra Brigsu aiz abām rokām, neļaudama labi audzinātajai dāmai atjēgties no trieciena, ko tai sagādāja sastapšanās ar seno draudzeni.

Brigsa raudāja, bet Bekija, tikko iegājusi priekšnamā, sāka nevaldāmi smieties un skūpstīt labi audzināto dāmu, tad viņas devās misis Boulsas viesistabā, ko rotāja sarkani mēbeļu drānas aizkari un apaļš spogulis, no kura ķēdēs iekalts ērglis neatlaidīgi noraudzījās logā izlīmētajā zīmītē ar uzrakstu «Izīrējamas istabas».

Brigsa ņēmās stāstīt visu par sevi, laiku pa laikam gluži negaidīti iešņukstēdamās un izbrīnā iekliegdamās, kā to bieži dara šādas maiga rakstura sievietes, apsveikdamas nejauši sastaptu senu paziņu; jo, lai gan cilvēki ik dienas sastop cits citu, tomēr dažiem šīs tikšanās allaž šķiet kā brīnums, un sievietes, pat ja tās vēl nesen jutušas nepatiku viena pret otru, sastapušās dod vaļu asarām, pārcilādamas atmiņā tos laikus, kad pēdējo reizi saķildojušās. Īsi sakot, Brigsa izstāstīja visu, kas vien bija stāstāms, un arī Bekija ar parasto neliekuļoto vaļsirdību klāja vaļā savu dzīves stāstu.

Misis Boulsa, kādreizējā Ferkina, priekšnamā drūmu seju noklausījās histēriskajos šņukstos un ķiķināšanā, kas atskanēja no viesistabas. Viņa nekad nebija varējusi ciest Bekiju. Kopš laulātie draugi bija apmetušies Londonā, viņi bieži apciemoja savus kādreizējos draugus Reglsus un ar nepatiku klausījās to stāstus par pulkveža ménage^81.

—- Es nu gan viņam neuzticētos, Reg, manu zēn, — Boulss sacīja, un viņa sieva, Rodona Krolija dzīvesbiedrei iznākot no viesistabas, apsveica šo dāmu tikai ar visai negribīgu palocīšanos, un viņas pirksti šķita kā cīsiņi — tik auksti un nedzīvi tie bija, kad viņa pastiepa roku pretī misis Krolijai, kura katrā ziņā vēlējās sarokoties ar kādreizējo istabeni. Pēc tam Bekija strauji aizbrauca Pikadilijas virzienā, apveltīdama vismaigākajiem smaidiem mis Brigsu, kura tai māja atvadas pa logu, stāvēdama cieši blakus zīmītei ar uzrakstu; jau pēc mirkļa misis Krolija ieradās parkā, kur viņu ielenca vai vesels pusducis dendiju, kas rikšiem sekoja karietei.

Izzinājusi draudzenes materiālo stāvokli un pārliecinājusies, ka tā no mis Krolijas saņēmusi glītu mantojumu, tā ka algas jautājums šai dāmai nebūt nebija pats svarīgākais, Bekija nekavējoties saka kalt nelielus saimnieciskus plānus. Te nu bija vispiemērotākā laika kavētāja, tādēļ Bekija to pašu vakaru ielūdza Brigsu pusdienās, lai parādītu tai savu mazo mīlulīti Rodonu.

Misis Boulsa brīdināja savu Irnieci nemesties tīšuprāt lauvu bedrē, «jo jūs to nožēlosiet, mis Brigsa, pieminiet manus vārdus, tik tiešām, ka mani sauc misis Boulsa». Un Brigsa nosolījās rīkoties sevišķi piesardzīgi. Sīs piesardzības rezultātā viņa jau nākamajā nedēļā pārcēlās uz dzīvi misis Krolijas namā, un nepagāja ne pusgads, kad viņa bija paguvusi aizdot Rodonam Krolijam veselus sešus simtus mārciņu.

XLI NODAĻA, KURA BEKIJA ATKAL APCIEMO SAVU SENČU PILI

Kad sēru drānas bija pašūtas un sers Pits Krolijs brīdināts par radinieku ierašanos, pulkvedis Krolijs ar sievu sēdās tai pašā vecajā diližansā, kurā Rebeka pirms deviņiem gadiem, nelaiķa baroneta pavadīta, bija devusies savā pirmajā ceļojumā. Cik skaidri viņa atcerējās gan iebraucamo vietu, gan zirgu puisi, kam nebija nosliekusies iedot dzeramnaudu, gan arī laipnīgo Kembridžas studentu, kas ceļojuma laikā bija ievīstījis viņu savā mētelī! Rodons ieņēma diližansa ārējo vietu un labprāt būtu ķēries pie grožiem, taču sakarā ar sērām šis prieks viņam tika liegts. Tādēļ viņš apsēdās blakus kučierim un vienā laidā pļāpāja par zirgiem, par ceļiem, par iebraucamo vietu turētājiem un tiem ļaudīm, kas apgādājuši ar zirgiem diližansu, kurā viņš tik bieži braukājis, kad abi ar Pitu, vēl mazi zēni būdami, mācījušies ītonā. Madberijā viņus gaidīja diviem zirgiem aizjūgta ekipāža ar sēru drānās tērptu kučieri.

— Tā pati vecā ķerra, Rodon, — sacīja Rebeka, sēzdamās ekipāžā. — Kodes pamatīgi apgrauzušas sēdekļus ... un tur tas traips, — ha! dzelžu tirgotājs Dosons likvidējis savu bodi, — tas pats traips, kura dēļ sers Pils sacēla negantu traci. Galu galā viņš pats tur sasita ķiršu liķiera pudeli, ko mēs vedām lavai krustmātei no Sautemptonas. Kā gan laiks skrien! Vai tā tiešām būtu Pollija Tolboja — tur tā garā meita pie mājas blakus savai mātei? Atceros viņu kā gluži mazu, noskrandušu nebēdni ravējam dārzā nezāles.

— Varens skuķis! — teica Rodons par atbildi sveicienam, kas nāca no zemnieka mājas, piemezdams divus pirkstus pie cepures sēru lentas. Bekija klanījās un dāļāja sveicienus pa labi un pa kreisi, žēlīgi izrādīdamās visus pazīstam. Sī pazīšanās viņai bija neizsakāmi tīkama. Šķita — viņa pārstājusi būt viltvārde un tagad nu atgriežas savu senču mājoklī. Turpretim Rodons jutās visai samulsis un nomākts. Vai gan viņa prātā atausa nevainības pilno zēna dienu atmiņas? Jeb vai varbūt viņa dvēseli šaustīja drūmas sirdsapziņas ēdas, šaubas un kauns?

— Tavas māsas droši vien jau būs pieaugušas jaunavas, — Rebeka teica, laikam gan pirmo reizi iedomādamās meitenes, kopš bija tās pametusi.

— Nezinu. Nav gadījies redzēt, — atbildēja pulkvedis. — Sveiki, redz, kur vecā Loku māmiņa! Nu, kā klājas, misis Loka? Vai atceraties mani, ko? Misters Rodons, vai ne ko? Ak tu velns, cik šīs večas ilgi turas pie dzīvības; kad es vēl biju mazs zēns, viņai savs simts jau bija aiz muguras.

Viņi devās cauri vārtiem, kurus apsargāja vecā misis Loka, kam Rebeka katra ziņā gribēja paspiest roku, kad tā atvēra čīkstošos, vecos dzelzs vārtus un kariete iebrauca starp diviem sūnām apaugušiem pīlāriem, ko rotāja balodis un čūska.

— Vecais pamatīgi izcirtis kokus, — Rodons teica, paraudzīdamies visapkārt, un tad apklusa, jo arī Bekija neko nerunāja. Abi jutās krietni vien satraukti un domāja par senajām dienām. Rodons — par Ilonu, par māti, kuru atcerējās kā atturīgu, kautru sievieti, par mirušo māsu, ko bija neprātīgi mīlējis, par to, cik bieži bija iekaustījis Pilu, un par mājā atstāto mazo Ro-diju. Bet Rebeka pārcilāja atmiņā pati savas jaunības dienas, ko tik agri jau bija paspējuši aptumšot drūmi noslēpumi, savu ieiešanu lielajā dzīvē tieši pa šiem pašiem vārtiem, par mis Pinkertonu, Džozu un Amēliju.

Grantētais ceļš un terase bija tīri noslaucīti. Varens sēru ģerbonis greznoja galveno ieeju, un divi visai svinīgi, stalti, sēru drānās tērpti vīri atvēra durvis, kad kariete piestāja pie tik pazīstamajām kāpnēm. Rodons piesarka, bet Bekijas seja kļuva manāmi bālāka, kad viņi rokrokā soļoja cauri vecajai hallei. Ieejot ozolkoka viesistabā, kur viņus sagaidīja sers Pits ar sievu, Rebeka pat saspieda vīra roku. Sers Pits bija tērpies melnās drānās, tāpat arī lēdija Džeina, bet lēdiju Sauldaunu rotāja milzīga, melna ķivere vienās stikla pērlītēs un spalvās, kas viļņoja virs viņas augstības galvas kā līķratu pārsegs.

Seram Pitam izrādījās taisnība, ka sievasmāte nekur neaizbrauks. Viņa mierināja sevi, drūmi un cietsirdīgi klusēdama sera

Pita un tā dumpīgās sievas sabiedrībā, bet bērnistabā biedēdama mazuļus ar neizsakāmu grūtsirdību. Tik tikko manāma galvassegas un spalvu palocīšanās bija vienīgā zīme, ar ko viņa apsveica Rodonu un tā sievu, kad šie pazudušie bērni atgriezās ģimenes klēpī.

Patiesību sakot, šāda vēsa atturība tos ne vismazākā mērā neaizskāra. Sai brīdī viņas augstība tiem šķita pavisam otršķirīga persona, — svarīgi bija zināt, kā tos uzņems valdošais brālis un brāļasieva.

Pils tāds kā piesarcis panācās pretim un spieda brālim roku; Rebeku viņš apsveica ar rokas spiedienu un īpaši zemu palocīšanos. Bet lēdija Džeina satvēra abas radinieces rokas un mīļi to noskūpstīja. No šā maigā apskāviena mazās avantūristes acis pieriesās asarām — tādu greznību, kā mēs zinām, viņa atļāvās gaužām reti. Neviltotā laipnība un uzticēšanās aizkustināja un iepriecēja Rebeku; bet Rodons, brāļasievas sirsnības iedrošināts, uzgrieza ūsas un izlūdzās atļauju apsveicināt lēdiju Džeinu ar skūpstu, par ko viņas augstība pietvīka tumšā sārtumā.

— Ellīgi jauka sieviete šī lēdija Džeina, — tāds bija Rodona spriedums, kad viņi ar sievu palika divatā. — Pits pamatīgi nobarojies, bet izskatās tīri glīts.

— Viņš to var atļauties, — sacīja Rebeka.un pilnībā pievienojās vīra domām, ka «sievasmāte ir baismīgs putnu biedēklis, toties māsas — tīri izskatīgas jaunas dāmas».

Meitenes bija atsauktas no skolas, lai piedalītos bēru ceremonijā. Sers Pits Krolijs, acīm redzot, lai atjaunotu nama un dzimtas cieņu, bija uzskatījis par pareizu savākt kopā iespējami vairāk melni tērptu ļaužu. Visi kalpi un kalpones, nabagmājas večiņas, kurām sers Pits, vecākais, savā laikā bija izkrāpis krietnu tiesu pabalsta, ķestera ģimene, kā arī pils un mācītāja mājas tuvākie draugi bija tērpti sēru drānās; tiem vēl pievienojās savi pāris desmiti līķratu pavadoņu ar sēru lentām ap roku un cepuri — patiesi iespaidīgs skats šajā varenajā bēru izrādē, — taču tās visas ir tikai mūsu drāmas mēmās lomas, kurām nav lemts ne darboties, ne runāt, tādēļ tām atvēlēta šeit pavisam niecīga vietiņa.

Attieksmēs pret vīramāsām Rebeka ir nemēģināja aizmirst savu kādreizējo guvernantes stāvokli, bet pieminēja šos laikus atklāti un sirsnīgi, ļoti nopietni izjautāja tās par mācībām, apgalvodama, ka vienmēr atcerējusies savas audzēknes un labprāt būtu vēlējusies zināt, kā tām klājas. Un patiesi radās tāds iespaids, it kā viņa pēc aizbraukšanas ne mirkli nebūtu pārstājusi domāt par savām audzēknēm un interesēties par to labklājību. Vismaz lēdija Krolija un viņas vīramāsas tam cieši noticēja.

— Viņa tikpat kā nemaz nav kļuvusi savādāka šo astoņu gadu laikā, — mis Rozalinde teica mis Violetai, kad abas pārģērbās pusdienām.

— Šīs sarkanmatainās sievietes allaž izskatās apbrīnojami labi, — piekrita otra māsa.

— Mati gan viņai kļuvuši krietni vien tumšāki nekā agrāk; laikam jau viņa tos krāso, — mis Rozalinde piebilda. — Arī tik vāja viņa vairs nav un vispār tapusi glītāka, — turpināja mis Rozalinde, kurai pašai bija krietna slieksme uz apaļumu.

— Vismaz viņa neuzvedas uzpūtīgi un nav aizmirsusi, ka savā laikā bija pie mums par guvernanti, — teica mis Violeta, tādējādi likdama saprast, ka guvernantēm vienmēr jāapzinās sava vieta dzīvē, un pavisam aizmirsdama, ka viņas vectēvs bijis ne tikai sers Volpols Krolijs, bet tāpat misters Dosons no Madbe-rijas, tā ka viņas ģerbonī nāktos attēlot arī ogļu spaini. Taču Liekulības Tirgū ik dienas gadās sastapt daudzus citus labdabīgus ļautiņus, kuriem izrādās tikpat īsa atmiņa.

— Diez vai mācītāja mājas meitenēm varētu būt taisnība, kad viņas stāsta, ka tās māte bijusi dejotāja ...

— Neviens cilvēks nevar izvēlēties sev vecākus, —- atbildēja Rozalinde, pauzdama īpaši brīvus uzskatus. — Un es piekrītu brālim, ka, reiz nu viņa ienākusi mūsu ģimenē, mums nekas cits neatliek kā viņu atzīt. Turklāt tēvoča Bjūta sievai vispār neklātos runāt, jo viņa taču grib izprecināt Kēti jaunajam Hūperam — vīna tirgotājam; tādēļ likusi tam pašam ierasties mācītāja mājā pēc pasūtījumiem.

— Interesanti zināt, vai lēdija Sautdauna aizbrauks vai ne; viņai nepavisam nav labs prāts uz Rodona sievu, — piemetināja otra māsa.

— Kaut nu viņa arī aizvāktos! Vismaz nevajadzētu lasīt «Finčlejas draudzes veļas mazgātāju», — sacīja Rozalinde, un pēc šīs sarunas, apiedamas ar līkumu gaiteni, kura viņā galā aiz cieši aizvērtām durvīm kādā istabā, sveču apgaismots, atradās zārks, ap kuru dirnēja pāris apstāvētāju, abas jaunās dāmas kāpa lejā pie ģimenes pusdienu galda, uz kurieni tās, kā parasti, aicināja zvans.

Lēdija Džeina pa to laiku bija paguvusi aizvest Rebeku uz viņai sagatavotajām istabām, kuras, tāpat kā pārējās pils telpas, Pita valdīšanas laikā bija kļuvušas krietni vien apkoptas un mājīgas, un šeit, pārliecinājusies, ka Rodona sievas pieticīgās, nelielās ceļa somas atvestas un novietotas guļamtelpā un ģērb-istabā, piepalīdzēja brāļasievai noņemt glīto, melno cepurīti un noģērbt mēteli, apjautādamās, vai vēl kaut kā nevarētu būt tai noderīga.

— Visvairāk gan man gribētos, — teica Rebeka, — aiziet uz bērnistabu apraudzīt jūsu jaukos mazuļus.

Tad abas dāmas apmainījās laipniem skatieniem un rokrokā devās uz bērnistabu.

Bekija apjūsmoja mazo Matildi, kurai vēl nebija pilni četri gadiņi, sacīdama, ka nespējot iedomāties burvīgāku bērnu; bet sīko zēnu — divus gadus vecu puišeli — bālu, nogurušām acīm un lielu galvu — viņa atzina par īstu brīnumu gan auguma, gan prāta, gan skaistuma ziņā.

— Ak, kaut māmiņa, viņu tik daudz nezaļotu! — lēdija Džeina sūrojās. — Es bieži domāju, ka bez zālēm mēs visi būtu krietni vien veselīgāki. — Un tad starp lēdiju Džeinu un viņas jaunatrasto draudzeni norisinājās viena no tām slepenajām medicīniskajām sarunām par bērniem, kurām, kā man zināms, tik aizrautīgi nododas mātes un sievietes vispār. Pirms piecdesmit gadiem, kad šo rindu autors, toreiz vēl pavisam mazs, jauks zēns, pēc pusdienām bija spiests kopā ar dāmām atstāt ēdamistabu, viņu sarunas, kā tas dziļi iespiedies atmiņā, skāra galvenokārt dažādas kaites; vēlāk, aprunājies par šo jautājumu ar divām trim paziņām, esmu nācis pie slēdziena, ka laiki nepavisam nav mainījušies. Lai manas daiļās lasītājas pārliecinās par manu vārdu patiesīgumu kaut šo pašu vakaru, kad pēc deserta viesistabā uzsāks savas rfoslēpumainās sarunas. Bet lai nu kā — pusstundas laikā Bekija un lēdija Džeina noslēdza visciešāko un tuvāko draudzību un jau vakarā milēdija darīja zināmu seram Pitam, ka uzskata savu jauno vīramāšu par jauku, atklātu, nemākslotu un sirsnīgu sievieti.

Tādējādi, bez pūlēm iekarojusi meitas labvēlību, nenogurdināmā mazā sieviete metās uzbrukumā diženajai lēdijai Sautdau-nai. Līdzko palikusi divatā ar viņas augstdzimtību, Rebeka sāka to apstrādāt ar sarunām par bērnistabu, apgalvodama, ka viņas pašas puisēns esot ticis glābts — vārda tiešajā nozīmē izglābts — ar caurejas zālēm neierobežotos daudzumos, pēc tam kad visi Parīzes ārsti esot atteikušies dziedināt viņas mīluli. Starp citu viņa vēl piebilda, ka ļoti bieži esot dzirdējusi labus vārdus par lēdiju Sautdaunu no brīnišķīgā cilvēka cienīgtēva Lorensa Grilsa, Meifēras baznīcas mācītāja, kura dievkalpojumus viņa apmeklējot, pastāstīja, cik krasi dažādu nelaimīgu apstākļu ietekmē mainījušies viņas uzskati, apliecinādama ciešu ticību, ka iepriekšējā — laicīgās izpriecās un maldos pavadītā dzīve nenovirzīšot viņu no daudz nopietnākām domām par nākotni. Viņa aprakstīja, cik liela parādniece jūtoties mistera Krolija priekšā par kādreiz sniegtajām reliģiskajām pamācībām, pieminēja «Finčlejas draudzes veļas mazgātāju», kas lasītāju padarot garīgi daudz bagātāku, un apjautājās par lēdiju Emīliju, šīs brošūras talantīgo autori, tagad jau lēdiju Emīliju Hornbloveru Keiptaunā, kur tās vīram radušās nopietnas cerības kļūt par Kafrārijas* bīskapu.

Taču vainagojums visam, ar ko Bekija pilnīgi iekaroja lēdijas Sautdaunas labvēlību, nāca pēc bērēm, kad viņa, satraukta un nevesela juzdamās, izlūdzās milēdijai padomu medicīnas jautājumos, ko cienījamā atraitne ne tikai labprāt sniedza, bet pati personīgi, ģērbusies nakts tērpā, vairāk nekā jebkad līdzīga lēdijai Makbetai, nakts vidū ieradās Bekijas istabā ar veselu iecienīto brošūru saini un pašas brūvētām zālēm, kuras tūliņ lika misis Krolijai izdzert.

Bekija vispirms paņēma grāmatas un, ar dziļu interesi pētīdama tās, iesaistīja atraitni sarunā par brošūrām un par savas dvēseles glābšanu, tādējādi cerēdama pasargāt miesu no ārstniecības līdzekļiem. Taču, kad reliģijas tematika bija izsmelta, lēdija Makbeta ir nedomāja atstāt Bekijas istabu, līdz zāļu kauss netika iztukšots līdz dibenam; un nabaga misis Krolijai ar pateicības pilniem skatieniem nācās norīt zāles nepielūdzamās vecās' atraitnes acu priekšā, un tikai tad tā, svētīdama savu upuri, beidzot atstāja istabu.

Svētīšanas vārdi tomēr nespēja cik necik nomierināt misis Kroliju; viņa izskatījās visai dīvaina, kad ieradās Rodons un noklausījās sievas bēdu stāstu; taču viņa smiekli, kā vienmēr, atskanēja skaļi un jautri, kad Bekija ar savu nepārspējamo humora izjūtu, kaut arī šoreiz izsmiekls vērsās pret viņu pašu, ņēmās aprakstīt, kas bija noticis un kā viņa kritusi par upuri lēdijai Sautdaunai. Kad Rodons ar sievu atgriezās savā Meifēras mājoklī Londonā, lords Steins un viņa dēls dažu labu reizi dabūja izsmieties par šo stāstu, ko Bekija tiem notēloja priekšā kā uz skatuves. Viņa uzvilka naktskreklu, uzmauca galvā nakts-cepuri un gaužām nopietna noturēja garu garo sprediķi par iedarbīgajām zālēm, ko grasījās uzspiest savai pacientei, un tēlojums izdevās tik lielisks, ka patiesi gribējās noticēt —• šīs šņākuļojošās skaņas izdod pašas grāfienes cēlais romiešu deguns.

— Parādiet mums lēdiju Sautdaunu ar tās nāves zālēm! — pieprasīja viesi Bckijas mazajā viesistabā Meifērā. Un pirmo reizi mūžā cienījamā atraitne grāfiene Sautdauna spēja uzjautrināt sabiedrību.

Sers Pits atcerējās cieņas un godbijības pierādījumus, ar ko Bekija viņu bija apveltījusi senajās dienās, tādēļ izturējās pret radinieci visai labvēlīgi. Precības, kaut arī pagalam pārsteidzīgas, galu galā bija nākušas Rodonam par labu —- to gaiši pierādīja pulkveža jaunās manieres un uzvedība, — un vai gan pašam Pitam no visa tā neatlēca savs labums? Viltīgais diplomāts nosmīnēja bārdā, apzinādamies, ka tieši brāļa neapdomīgā rīcība pavērusi viņam ceļu uz bagātību, un atzīdams, ka viņam gan vismazāk būtu iemesls celt brēku par šīm precībām. Pita apmierinājuma sajūtu vēl vairāk nostiprināja Rebekas izturēšanās un runas veids.

Viņa divkāršoja cieņu, ar ko jau agrāk bija apbūrusi vīrabrāli, izraisīdama viņā tādas runas spējas, ka Pils, tāpat augstu vērtēdams savus talantus, apbrīnoja tos jo vairāk, kad Rebeka viņu uzslavēja. Vīramāsai Rebeka neapstrīdami pierādīja, ka Bjūla Krolija sieva pali savedusi viņu ar Rodonu, bet pēc tam ņēmusies nozākāt viņu laulību, ka tikai Bjūta sievas mantrausība — jo viņa cerējusi sagrābt savās rokās visu mis Krolijas mantu un atraut Rodonam krustmātes labvēlību — izraisījusi dažnedažādās ļaunās tenkas par Rebeku.

— Viņai izdevās mūs padarīt par ubagiem, — Rebeka sacīja, izlikdamās pacietīga kā eņģelis, — taču kā gan es spētu turēt ļaunu prātu uz sievieti, kas man piešķīrusi vienu no labākajiem vīriem pasaulē! Un vai viņas alkatība nav saņēmusi pelnīto sodu, jo sabrukušas visas viņas cerības un zaudēta bagātība, kuras labā tika izšķiests tik daudz pūļu? Mēs esam nabadzīgi! — viņa izsaucās. — Mīļā lēdija Džeina, kāda gan nozīme mūsu nabadzībai! Kopš bērnības esmu pie tās pieradusi un tagad bieži izbaudu pateicības jūtas, ka mis Krolijas nauda tiek izlietota, lai no jauna celtu godā seno, dižciltīgo dzimtu, par kuras locekli arī es ar lielu lepnumu varu saukties. Esmu pārliecināta, ka sers Pits izmantos šo naudu daudz labāk, nekā to jebkad spētu izdarīt Rodons.

Pati uzticīgākā no sievām visas šīs runas atstāstīja seram Pitam, un labais iespaids, ko Rebeka bija atstājusi, pieauga tik lielā mērā, ka trešajā dienā pēc bērēm, kad ģimene sapulcējās pie pusdienu galda, sers Pits, galda galā sadalīdams putnu gaļu, pēkšņi vērsās pie Rodona sievas ar šādiem vārdiem:

— Hm! Rebeka, vai atļausiet uzlikt jums spārniņu? — Šī uzruna lika mazās sievietes acīm priekā iedzirkstīties.

Kamēr Rebeka nodevās saviem plāniem un cerībām, Pils Kro-lijs gatavojās bēru ceremonijai un kārtoja citus ar gaidāmajiem panākumiem un cieņas pilno stāvokli saistītus jautājumus, lēdija Džeina, cik vien māte to pieļāva, rosījās pa bērnistabu, bet saule lēca un rietēja, un pils torņa pulkstenis, kā parasti, aicināja pusdienās un uz lūgšanām, — Karaliskās Krolijas nelaiķa īpašnieka mirstīgās atliekas atdusējās istabā, kur viņš vēl nesen bija dzīvojis, un tās nemitīgi apsargāja sveši, šim nolūkam īpaši noalgoti cilvēki. Viena vai divas sievietes, trīs četri apbedīšanas biroja vīri, labākie, kādi sadabūjami Sautemptonā, sēru drānās tērpti, pienācīgi klusi un traģiski uzvedībā, pa kārtai apstāvēja mironi, bet, izpildījuši savu pienākumu, sapulcējās saimniecības vadītājas istabā un slepus uzspēlēja kārtis vai iedzēra alu.

Ģimenes locekļi centās turēties tālāk no drūmās vietas, kur atdusējās seno bruņinieku un džentlmeņu dzimtas pēcteča pīšļi, gaidīdami pēdējo ceļu uz ģimenes kapenēm. Neviens tos neapraudāja, ja nu vienīgi nabaga sieviete, kura bija cerējusi kļūt par sera Pita sievu un atraitni un kurai ar negodu nācās bēgt no muižas, kaut arī pils valdnieces gods bija šķitis tik tuvu. Bez šīs sievietes un vecā pointera, kuram sers Pits sirsnīgi pieķērās tieši pēdējā — plānprātības laikā, večukam nebija neviena drauga, kas sērotu pēc viņa, jo visā savā mūžā viņš ne pirkstu nebija pakustinājis, lai iemantotu kādu tuvu cilvēku. Ja arī pats labākais un krietnākais no mums, atstājis šo pasauli, spētu to atkal apciemot, viņam (pieņemot, ka arī tai saulē, uz kurieni mums visiem ved ceļš, iespējamas Liekulības Tirgū sastopamās jūtas) nāktos izbaudīt gaužas aizvainojuma sāpes, pārliecinoties, cik drīz ar viņa nāvi samierinājušies bēdīgie pakaļpalicēji. Un tā arī sers Pits — kā paši labākie un krietnākie no mums — tika aizmirsts . . . vienīgi dažas nedēļas agrāk.

Tie, kas vēlas, var pavadīt nelaiķa mirstīgās atliekas līdz kapa vietai, uz kurieni tās tika nogādātas noteiktajā dienā ar pienācīgo godu, — visa ģimene melnās karietēs, ar mutautiņiem pie deguna, gaidot asaras, kuras tā arī neparādījās, pagalam sagrauztais līķu apbedītājs ar līķratu pavadoņiem, izmeklēta nomnieku sabiedrība, apraudādami mirušo, lai izpatiktu jaunajam muižas īpašniekam, tuvējo muižnieku karietes, kustēdamās ar ātrumu trīs jūdzes stundā, — pavisam tukšas, taču simbolizēdamas visdziļākās skumjas, — un beidzot mācītājs ar allaž gatavajiem vārdiem par «mūsu dārgo, mūžībā aizgājušo brāli».

Kamēr vēl līķis nav apglabāts, mēs liekuļojam ap to, melšam blēņas, rīkojam lepnas ceremonijas, guldām to ar samtu izsistā zārkā, ko aiznaglojam ar zeltītām naglām, un jūtamies savu pienākumu izpildījuši, uzlikdami uz kapa no vienas vielas meliem aprakstītu akmeni. Bjūta palīgs, elegants, jauns Oksfordu beidzis mācītājs, un sers Pits Krolijs kopīgiem spēkiem sacerēja nelaiķa baronetam piemērotu epitāfiju latīņu valodā; jaunais mācītājs noturēja klasisku sprediķi, pamācīdams pakaļpalicējus neļaut vaļu bēdām, visiespaidīgākiem vārdiem vēstīdams, ka arī viņi visi kādudien tikšot aicināti aiz tiem drūmajiem un noslēpumu pilnajiem vārtiem, kas tikko aizvērušies aiz viņu brāļa mirstīgajām atliekām. Pēc tam nomnieki sēdās atkal zirgos vai arī palika iestiprināties «Kroliju ģerbonī». Kad kučieri Karaliskās IČrolijas kalpu galā bija ieturējuši otrās brokastis, muižnieku karietes uzsāka atpakaļceļu uz mājām. Līķratu pavadoņi savāca virves, zārka pārklājus, samtu, strausa spalvas un citus bēru piederumus, sasēdās līķratos un laida atpakaļ uz Saut-emptonu. Viņu sejas atguva dabisko izteiksmi, kad zirgi, izgājuši cauri pils vārtiem, uz lielceļa uzņēma mundrāku riksi; un drīz vien šie vīri kā melni plankumi izraibināja krogu lieveņus, bet alvas kausi laistīties laistījās saules staros. Sera Pita stumjamais krēsls tika novietots dārznieka rīku šķūnītī, vecais pointeris sākumā vēl šad tad pa paradumam iegaudojās, taču tās arī bija vienīgās bēdu izpausmes šai pilī, pār kuru baronets sers Pits Krolijs bija valdījis turpat vai sešdesmit gadus.

Tā kā par meža putnu trūkumu nevarēja sūdzēties un irbju medības kopš laika gala skaitījušās par pienākumu angļu džentlmenim ar valstsvīra talantu, sers Pits Krolijs, pārcietis bēdu sākotnējo sūrumu, uzlika galvā baltu cepuri ar sēru lentu un devās nelielos izbraucienos, lai piedalītos šajā aizraujošajā nodarbībā. Labības un runkuļu lauki, tagad nu paša īpašums, viesa viņa sirdī slepenu prieku. Dažkārt sevišķas pieticības brīžos viņš šautenes vietā paņēma miermīlīgu bambusa spieķi, ļaudams lielajam brālim Rodonam un pārējiem medniekiem izšaudīties pēc sirds patikas. Pita nauda un zemes platība atstāja uz brāli spēcīgu iespaidu. Pulkvedis bez penija kabatā izjuta pret ģimenes galvu patiesu padevību un cieņu un vairs nenicināja mīkstčauli Pitu. Vērīgi Rodons uzklausīja vecākā brāļa dēstīšanas un zemes nosusināšanas plānus, deva padomus staļļu un liellopu jautājumā, brauca uz Madberiju apraudzīt kādu ķēvi, kura pēc viņa domām labi noderētu lēdijai Džeinai, piedāvājās to iebraukt utt.; dumpīgais dragūns bija kļuvis pavisam lēns un pazemīgs un uzvedās, kā krietnam jaunākajam brālim pieklājas. No Londonas viņš pastāvīgi saņēma mis Brigsas rakstītas ziņas par mājā palikušo mazo Rodonu, kurš arī pats sūtīja tēvam vēstulītes. «Man iet ļoti labi,» viņš rakstīja. «Ceru, ka Tu esi vesels. Ceru, ka māmiņa ir vesela. Ponijs arī ir vesels. Grejs ved mani uz parku vizināties. Protu jāt rikšiem. Es sastapu mazo zēnu, ar kuru toreiz kopā jāju. Viņš raudāja, kad zirgs sāka rikšot. Es gan neraudu.» Rodons lasīja priekšā šīs vēstulītes brālim un sajūsminātajai lēdijai Džeinai. Baronets apsolīja sūtīt zēnu skolā, bet viņa labsirdīgā sieva pasniedza Rebekai banknoti, lūgdama mazajam krustdēlam nopirkt dāvanu.

Dienas nāca un gāja cita aiz citas, un dāmas pilī pavadīja laiku tais klusajās nodarbībās un rāmajās izpriecās, ar kurām jāsamierinās lauku sievietēm. Zvans aicināja pie azaida galda un uz lūgšanām. Jaunās meitenes ik rītu pēc brokastīm vingrinājās klavieru spēlē, un Rebeka labprāt viņas pamācīja. Tad viņas apāva kurpes ar biezām zolēm un devās pastaigās pa parku un krūmājiem vai arī, izgājušas pa vārtiem, soļoja uz ciema pusi un apmeklēja būdiņas, kur pasniedza slimniekiem lēdijas Sautdau-nas sūtītās zāles un reliģiska satura grāmatiņas. Kad lēdija Saut-dauna pati devās izbraukumos, Rebeka apsēdās atraitnei blakus un, dziļi ieinteresēta, uzklausīja tās svinīgās runas. Vakaros viņa dziedāja Hendeļa un Haidna dziesmas, aizrautīgi noņēmās gar milzīgu adīkli, it kā kopš pašas dzimšanas ar to vien būtu nodarbojusies un vēlētos nodoties šādai dzīvei līdz pat cienījamam vecumam, kad pienāks laiks doties uz kapsētu, atstājot raudošos tuviniekus un krietnu žūksni vērtspapīru, — it kā aiz parka vārtiem negaidītu ne rūpes, ne uzmācīgi kreditori, ne intrigas un nabadzība, lai mestos Bekijai virsū, līdzko viņa atkal parādīsies ļaudīs.

«Nav gan grūti būt muižnieka sievai,» Rebeka prātoja. «Ticu, ka ar pieciem tūkstošiem gada ienākuma arī es spētu kļūt kārtīga sieviete. Arī es varētu noņemties pa bērnistabu un skaitīt aprikozes dārzā. Tāpat es varētu laistīt augus siltumnīcā un apgriezt ģerānijām nokaltušās lapas. Arī es varētu izprašņāt večiņas par reimatismu un ziedot puskronu, lai pasniegtu nabagiem viru. Un kas tad tur liels — ja pieci tūkstoši ienākumu gadā. Es pat būtu ar mieru braukt desmit jūdzes pie kaimiņiem uz pusdienām un ģērbties pēc aizpērnā gada modes. Labprāt ietu baznīcā un pūlētos neaizmigt lielajā dzimtas solā vai arī, nolaidusi plīvuru pār acīm, nosnaustos aiz priekškara, ja vien cik necik būtu iemanījusies. Es varētu visiem samaksāt parādus, ja tikai man būtu nauda. Un tas tad nu arī ir tas, ar ko šie brīnumdari lepojas. Ar nožēlu viņi noraugās uz mums, grēciniekiem, kuriem nav ne penija pie dvēseles. Viņi jūtas augstsirdīgi, pasniegdami mūsu bērniem piecu mārciņu banknoti, un nicina mūs par to, ka mums šis naudiņas nav.» Un kas gan zina pasacīt, vai Rebeka nebija nonākusi pie pareizas^atziņas, ka tikai nauda un laimīgs gadījums šķir viņu no godīgas sievietes! Ja ņemtu vērā arī kārdinājuma varu, kurš varētu teikt sevi labāku par savu kaimiņu? Mierīga un ērta labklājība varbūt gan nepadara cilvēku godīgu, tomēr vismaz notur to godīguma robežās. Aldermanis, atgriezdamies mājās no dinejas, kur cienāts ar bruņurupuča zupu, taču nerāpsies ārā no karietes, lai nozagtu jēra cisku; bet lieciet viņam pabadoties un tad paskatieties, vai viņš nenočieps klaipu maizes! Tā sevi mierināja Bekija, apsvērdama dažādās iespējas un salīdzinādama labā un ļaunā samēru šai pasaulē.

Vecās, iecienītās vietas, pazīstamos laukus un mežus, birzis, dīķus un parku, vecā nama istabas, kur Rebeka pirms septiņiem gadiem bija dzīvojusi krietnu laika sprīdi, — visu to viņa uzmanīgi atkal aplūkoja. Toreiz vēl viņa bija jauna — vismaz diezgan jauna, — jo Bekija nespēja atcerēties, vai vispār kādreiz jutusies jauna, taču atmiņā it labi bija saglabājušās toreizējās domas un jūtas, kuras viņa salīdzināja ar visu to, ko pārdzīvoja tagad, jau skatījusi pasaldi, iepazinusies ar ievērojamiem cilvēkiem un pacēlusies augstu pāri kādreizējam pazemības pilnajam stāvoklim.

«Esmu pacēlusies tik augstu tādēļ, ka galviņa man strādā,» Bekija secināja, «un ka gandrīz visi cilvēki ir gatavie stulbeņi. Vairs es nespētu atgriezties pie senā dzīves veida un salikties ar tiem ļautiņiem, kas apmeklēja mana tēva studiju. Pie manis tagad nāk zvaigznēm un Bikšu Lences ordeņiem apkārušies lordi, nevis nabaga mākslinieki ar tabakas vīstokli kabatā. Vīrs man ir džentlmenis, bet svaine — grāfa meita, un es mitinos tai pašā namā, kur pirms pāris gadiem biju gandrīz vai kalpone. Bet vai man tagad klājas daudz labāk nekā toreiz, kad vēl biju nabaga gleznotāja meita un no tuvējā pārtikas preču tirgotāja diedelēju cukuru un tēju? Ja nu es būtu apprecējusies ar Frensisu, kurš mani tik ļoti mīlēja, — diez vai izrādītos nabagāka, nekā esmu patlaban. Ak vai! Cik labprāt es apmainītu savu stāvokli sabiedrībā ar visiem augstajiem sakariem pret glītu summiņu trīs procentu obligācijās!» Tieši tā Bekija uztvēra cilvēcisko attieksmju niecību un ilgojās izmest enkuru daudz drošākos ūdeņos.

Iespējams, ka reizēm viņai iešāvās prātā doma, ka arī godīgā un pieticīgā kārtā, izpildot savus pienākumus un soļojot taisnā ceļā pa dzīvi, viņa būtu pienākusi laimei tikpat tuvu, kā dodoties mērķim pretī pa slidenām taciņām. Taču, tāpat kā Karaliskās Krolijas bērni meta līkumu apkārt istabai, kur atdusējās viņu tēva mirstīgās atliekas, tā arī Bekija, ja viņai vispār ienāca , šādas domas prātā, centās neapstādamās tās apiet. Ar nicinājumu viņa izvairījās no tām, paļaudamās uz vienīgo taku, no kuras novirzīties nu jau vairs nebija iespējams. Es, piemēram, cieši ticu, ka sirdsapziņas ēdas ir pašas neiedarbīgākās no cilvēka morāliskajām jūtām; ja arī sirdsapziņa reizēm pamostas, nav grūti to padarīt nekaitīgu, bet dažiem cilvēkiem tā vispār nekad nepamostas. Satriekt mūs spēj vienīgi klaja atmaskošana vai arī bailes no kauna un soda, bet pati vainas apziņa var sagandēt dzīvi pavisam nedaudziem Liekulības Tirgus iemītniekiem.

Tādējādi Rcbeka, uzturēdamās Karaliskajā Krolijā, ieguva, cik vien iespējams, daudz draugu no netaisnā mamona pielūdzēju vidus. Lēdija Džeina ar vīru atvadījās no viņas ar vissiltākajiem labvēlības pierādījumiem. Ar nepacietību viņi gaidīja brīdi, kad dzimtas nams Gontstrītā būs izremontēts un izdaiļots, lai visi atkal satiktos Londonā. Lēdija Sautdauna sagatavoja Rebekai nelielu sainīti ar zālēm un nosūtīja ar viņu vēstuli cienīgtēvam Lorensam Grilsam, lūgdama šo džentlmeni glābt zīmītes nogādātājas dvēseli no sadegšanas elles liesmās. Pits četrjūgā pavadīja radus līdz Madberijai, iepriekš nosūtījis vezumu ar viņu bagāžu un krietnu medījumu saini.

— Cik laimīga jūs būsiet, atkal ieraudzīdama savu mīļo puisīti! — teica lēdija Krolija, atvadīdamās no radinieces.

— Ak, ļoti ļoti laimīga! — iesaucās Rcbeka, zaļās acis sajūsmā iepletusi. Viņa jutās milzum laimīga, tikusi ārā no šejienes, un tai pašā laikā it kā nemaz nevēlējās braukt projām. Karaliskajā Krolijā bija bezgala neinteresanti, un tomēr gaiss šeit šķita daudz tīrāks par to, ko viņa radusi ieelpot. Pils iemītnieki bija garlaicīgi ļautiņi, toties ikviens pēc savām spējām bija parādījis Rebekai laipnību. «Tas viss tikai tāpēc, ka viņi pastāvīgi pieraduši pie trīsprocentīgajām obligācijām,» Bekija nosprieda, un iespējams, ka viņai bija sava taisnība.

Lai nu kā, Londonas laternas jautri mirdzēja, kad diližanss ieripoja Pikadilijā, bet Brigsa Kerzonstrītā bija sakūruši kamīnā jauku uguni, un mazais Rodons, vēl nenolikts uz dusu, gaidīja mājās savu tēti un māmiņu.

42 NODAĻA KURĀ TIEK STĀSTĪTS PAR OSBORNU ĢIMENI

Pagājis krietns laika sprīdis, kopš pēdējo reizi redzējāmies ar savu godājamo draugu veco misteru Osbornu no Raselskvēra. Šajā dzīves posmā viņu nekādā ziņā nevarēja uzskatīt par laimīgāko starp mirstīgajiem. Bija risinājušies notikumi, kas nebūt nepadarīja viņa raksturu labāku, un ne vienmēr viņam izdevās rīkoties pēc sava prāta. Šķēršļi, kas stājās ceļā tik dabiskajai tieksmei panākt savu, allaž dziļi aizskāra misteru Osbornu un kļuva pavisam neciešami, kad ģiktij pievienojās vecums, vientu-tība un dažnedažādas nepatikšanas, pagalam nomākdamas veco džentlmeni. Drīz pēc dēla nāves viņa biezie, melnie mati nosirmoja, seja kļuva vēl sarkanāka, rokas drebēja arvien stiprāk,, kad viņš pildīja glāzi ar portvīnu. Saviem klerkiem Sitijā viņš dzīvi padarīja nepanesamu, bet arī mājniekiem neklājās daudz labāk. Jāšaubās, vai Rebeka, tik pazemīgi izlūgdamās dievam obligācijas, būtu mierā mainīt savu nabadzību ar nebeidzamajiem uztraukumiem un dzīves nejaušībām pret Osborna naudu un nomācošo grūtsirdību, kas to turēja savā varā. Viņš bildināja mis Svorcu, taču viņu ar nicinājumu noraidīja šīs dāmas labvēļi, izdodami to par sievai kādam zaļoksnim jauneklim no skotu augstmaņu dzimtas. Osborns bija gatavs apprecēt sievieti kaut ar viszemāko izcelšanos, lai vēlāk to bez žēlastības dancinātu pēc savas stabules, taču neviena pa prātam negadījās, un tādēļ viņš ņēmās tiranizēt savu neprecēto meitu. Mis Osbornai piederēja skaista kariete un brīnišķīgi zirgi, viņa sēdēja goda vietā pie vislepnākajiem sudraba traukiem piekrauta galda. Viņai bija sava čeku grāmatiņa, priekšzīmīgs sulainis, kas pavadīja pastaigās, neierobežots kredīts, tirgoņi viņas priekšā klanījās, neskopodamies laipnībām, — netrūka nekā, kas pienākas bagātai mantiniecei, un tomēr tā bija nožēlojama dzīve. Jebkura bārenīte patversmē vai ielu slaucītāja, vai pali nabadzīgākā trauku mazgātāja kalpotāju virtuvē šķita laimīga salīdzinājumā ar šo nožēlojamo, jau padzīvojušo jaunavu.

Frederiks Buloks, eskvairs, no Buloka, Halkera un Buloka firmas, bija apprecējis Mariju Osbornu, kaut arī pirms tam ilgi tielējās un kurnēja. Tā kā Džordžs bija miris un izslēgts no tēva testamenta, Frederiks uzstāja, lai Marijai tiek novēlēta puse vecā džentlmeņa īpašuma, un gaužām ilgi atteicās «pielikt šai lietai punktu» (kā izsacījās pats misters Frederiks) ar citādiem notei-kūmiem. Osborns apgalvoja, ka Freds piekritis ņemt viņa meitu ar divdesmit tūkstošiem pūra naudas, un nevēlējās ielaisties nekādos citos darījumos. «Freds to var dabūt ar dieva palīgu vai arī atsacīties, bet tad lai lasās pie visiem velniem!» Freds, pēc Džordža izslēgšanas no mantojuma jau nodevies saldām cerībām, jutās vecā tirgotāja nekaunīgi piekrāpts un kādu laiku izlikās, it kā grasītos atteikties no precībām. Osborns slēdza kontu pie Bulolca un Halkera, ieradās biržā ar pātagu rokā, nozvērēdamies sadot pa muguru kādam nelietim, kura vārdu atteicās minēt, un deva vaļu parastajai niknuma lēkmei. Džeina Osborna izteica savai māsai Marijai līdzjūtību sakarā ar šo ģimeņu naidu.

— Es vienmēr tev esmu sacījusi, Marij, ka viņš mīl nevis tevi, bet tavu naudu, — tādi bija viņas mierinājuma vārdi.

— Katrā ziņā viņš izvēlējās mani un manu naudu, nevis tevi un tavējo, — galvu atmetusi, atbildēja Marija.

Taču nesaskaņas izrādījās tikai īslaicīgas. Frcda tēvs un vecākie kompanjoni ieteica viņam precēt Mariju pat ar divdesmit tūkstošiem mārciņu, no kuriem pusi viņa saņems tūdaļ, bet pusi pēc mistera Osborna nāves, jo palika cerības uz vēlāku īpašuma pārdalīšanu. Tā nu Freds, lietojot paša izteicienu, atkal «ķērās pie lietas», nosūtīdams veco I-Ialkeru pie Osborna uz pārrunām. Vienīgi viņa tēvs, tā Freds apgalvoja, neesot gribējis ne dzirdēt par precībām un licis visādus šķēršļus ceļā, bet pats viņš no sirds vēloties saderināšanos uzturēt spēkā. Misters Osborns sabozies pieņēma atvainošanos. Halkers un Buloks galu galā bija ievērojamas Sitijas aristokrātijas dzimtas, kurām sakari pat ar Vesten-das «smalkajiem ļaudīm». Vecajam vīram šķita ļoti svarīgi, ka viņš varēs sacīt: «Mans dēls, ser, no firmas «Ilalkers, Buloks un Ko», ser, manas meitas māsīca lēdija Mērija Mengo, ser, visai godājamā grāfa Kaslmoldija meita.» Iztēlē viņš jau redzēja savu māju pilnu ar «smalkajiem ļaudīm», tādēļ piedeva jaunajam Bulokam un piekrita drīzām laulībām.

Kāzas izvērtās diženā notikumā — līgavaiņa tuvinieki sarīkoja brokastis savās mājās, jo dzīvoja netālu no Scntdžordža baznīcas Hanoverskvērā, kur notika laulības. Uz šo ceremoniju tika aicināti «Vestendas smalkie ļaudis», un daudzi no viņiem atstāja savus parakstus viesu grāmatā. Viesu vidū bija misters Mengo ar misis Mengo, pie tam viņu jaukās meitenes Gvendolīna un Gvinevera Mengo veica līgavas māsu pienākumus, pulkvedis Bledaiers no gvardes dragūnu pulka (firmas «Brāļi Bledaieri Minsingleinā», vecākais dēls), līgavaiņa brālēns, ar godājamo misis Bledaieri, cienījamais Džordžs Boulters, lorda Leventa dēls, ar kundzi — kādreizējo mis Mengo, lords viskonts Kaslto-dijs, godājamais Džeimss Makmulls ar misis Makmullu (dzimušu mis Svorcu) un vesels pulks citu ievērojamu ļaužu, kas visi bija laulāti Lombardstrītā* un pielikuši krietnas pūles, lai padarītu Kornhillu cildenāku.

Jaunā pāra rīcībā tika nodots nams Berklijskvērā un neliela vasarnīca Rohemptonā. kur parasti apmetās baņķieri. Freda dzimtas dāmas uzskatīja viņa laulību par neveiksmīgu darījumu, kaut arī pašu vectētiņš bija uzaudzis patversmē un angļu aristokrātu sabiedrībā tās iekļuva, tikai apprecot augstdzimušus vīrus. Lai izlabotu pie dzimšanas pielaisto kļūdu, Marijai neatlika nekas cits kā ar sevišķu lepnumu un nepārspējamu rūpību sastādīt viesu sarakstu, tādēļ viņa uzskatīja par savu pienākumu iespējami retāk tikties ar tēvu un māsu.

Taču muļķīgi būtu iedomāties, ka Marija spētu galīgi pārtraukt sakarus ar veco vīru, no kura vēl bija iespējams izvilkt dažus labus desmittūkstošus mārciņu. Vismaz Freds Buloks nekad to nepieļautu. Bet Marija bija vēl jauna un neprata slēpt savas jūtas; viņa ielūdza tēvu un māsu uz trešās šķira* viesībām, izturējās pret tiem visai vēsi, meta līkumu ap Raselskvēru un nesmalk-jūtīgi lūdza tēvu atstāt šo pretīgi vulgāro vietu, ar savu vieglprātīgo, neuzmanīgo rīcību nodarīdama lādu ļaunumu, ko nespēja izlabot pat Freda diplomātija, proti, tika apdraudētas viņas izredzes uz mantojumu.

— Ak tad Raselskvērs nav pietiekami laba vieta misis Marijai, ko? — kādu vakaru sacīja vecais džentlmenis, ar troksni uzraudams karietes logus, kad viņi abi ar meitu atgriezās mājās no pusdienām pie misis Bulokas. — Tātad viņa ielūdz savu tēvu un māsu otrā dienā pēc viesībām (lai mani pērkons sasper, ja šitas te ontrV, kā viņa to nosauca, nav pasniegts galdā jau vakar-dien!) kopā ar visādiem bodniekiem un papīra smērētājiem, bet. grāfus ar lepnajām dāmām un visus citus augstmaņus pievāc pati sev? Augstmaņus? Pie velna ar augstmaņiem! Esmu vienkāršs britu tirgonis, taču visus šitos noplukušos suņus varu nopirkt kā niekus. Lordi — iedomājies tikai! Kādā no viņas sore-jām^82 [83] es redzēju, kā viens no tiem sarunājās ar nožēlojamu vijol-nieciņu, uz kuru man nospļauties. Un šitie te nevēloties braukt uz Raselskvēru, vai ne tā? Nu ko, varu likt galvu ķīlā, ka manā mājā pasniedz labāku vīnu, par kuru samaksāta arī labāka naudiņa, ka varu lepoties ar daudz krāšņāku sudraba servīzi un likt galdā labākas pusdienas, nekā viņi vispār savā mūžā redzējuši — šie siekalainie iztapoņas, augstprātīgie stulbeņi. Pievelc grožus, Džeims, gribu ātrāk nonākt Raselskvērā, ha, ha! — un, nevaldāmi smiedamies, viņš atslīga karietes stūrī. Vecais džentlmenis visai bieži mierināja sevi ar šādām atziņām par savu pārākumu.

Džeinai Osbornai neatlika nekas cits kā pievienoties tēva uzskatiem par māsas rīcību. Un, kad pasaulē ieradās misis Bulokas pirmdzimtais — Frederiks Augusts Ilovards Stenlijs Deverī Bu-loks, vecais Osborns, kaut arī ielūgts bērna kristībās par krusttēvu, aprobežojās ar to, ka nosūtīja jaundzimušajam zelta biķeri un divdesmit ginejas zīdītājai.

— Varu galvot, ka neviens no jūsu lordiem ir to pašu nespēs pasniegt, — viņš sacīja, atteikdamies piedalīties kristību ceremonijā.

Lai nu kā, lepnā dāvana izraisīja sajūsmu Buloku dzimtā. Marija nodomāja, ka tēvs ar viņu gaužām apmierināts, un Frederiks jau saskatīja savam mazajam dēliņam un mantiniekam visgaišākās nākotnes izredzes.

Viegli iedomāties mokošās izjūtas, ar kādām mis Osborna savā Raselskvēra vientulībā lasīja avīzi «Morning Post», kur nodaļā ar virsrakstu «Viesības labākajās aprindās» laiku pa laikam parādījās māsas vārds un kur viņai laimējās izlasīt aprakstu par misis Bulokas tērpu, kad lēdija Frederika Buloka to ievedusi galmā. Džeinas pašas dzīvē, kā jau teikts, tamlīdzīgi lieliski notikumi neatgadījās. Viņas dzīve patiesībā bija briesmīga. Tumšajos ziemas rītos viņai nācās agri celties, lai sagatavotu brokastis allaž neapmierinātajam vecajam tēvam, kurš ārdītos kā negudrs, ja vien tēja netiktu pasniegta pulksten pusdeviņos. Klusītiņām viņa sēdēja otrpus galda, klausīdamās tējkannas sīkšanā un bailēs drebēdama, kamēr tēvs izlasīja avīzi un notiesāja dienišķo porciju maizīšu un tējas. Pusdesmitos viņš piecēlās un devās uz Sitiju, bet Džeina līdz pusdienu laikam varēja justies puslīdz brīva, tas nozīmē — nokāpt virtuvē, lai izbārtos ar kalponēm, izbraukt pastaigā, lai iegrieztos veikalos, kur tirgotāji viņu saņēma visai laipni, vai lai atstātu pašas un tēva vizītkartes savu Sitijas draugu lielajos, drūmajos, taču cieņas pilnajos namos; tikpat labi viņa varēja palikt viena pati sēžam uz dīvāna milzīgajā viesistabā, gaidīdama apmeklētājus, pūlēdamās gar kaut kādu bezgalīgu adījumu no vilnas dzijas un sildīdamās pie kamīna, uz kura dzegas pulkstenis ar Ifiģēnijas upurēšanu piepildīja drūmo telpu skaļiem un sērīgiem tikšķiem. Lielais trimo virs kamīna un otrs tikpat liels pie istabas pretējās sienas, atspoguļodamies viens otrā, palielināja un pavairoja nebalināta audekla pārvalkā ievīstīto lustru; radās iespaids, ka šie nebalinātā audekla pārvalki aizstiepjas bezgalīgā tālumā, un telpa, kurā sēdēja mis Osborna, kļuva par veselas viesistabu sistēmas centru. Kad Džeina noņēma flīģelim ādas pārvalku un iedrošinājās pāris reižu pieskarties taustiņiem, atskanēja žēlabainu skumju pilni akordi, no visiem mājas kaktiem izbiedēdami drūmas atbalsis. Džordža portrets bija aizvākts un novietots bēniņos pie dažādiem krāmiem, un. kaut arī viņa piemiņa nebija izgaisusi un tēvs ar meitu bieži vien instinktīvi pieķēra viens otru domās par nelaikā aizgājušo tuvinieku, tomēr reiz tik drosmīgā un karsti mīļotā dēla vārds nekad netika pieminēts.

Pulksten piecos misters Osborns ieradās pusdienās, kuras abi ar meitu paēda klusēdami (izņemot retos gadījumus, kad viņš lādējās un ārdījās, ja kāds no ēdieniem nebija padevies pēc viņa gaumes) vai nu divi vien, vai dažu drūmu Osborna stāvoklim un gadiem piedienīgu draugu sabiedrībā. Šo draugu vidū bija vecais doktors Galps no Blumsberiskvēra ar kundzi, vecais misters Frauzers, advokāts no Bedfordrova, sevišķi izcila personība, jo tīri profesionālā plāksnē atradās visai tuvās attiecībās ar «Vest-endas dižvīriem», vecais pulkvedis Livermors no Aperbedford-pleisas, kādreiz dienējis Bombejas armijā, ar misis Li ver mori, vecais tiesas izpildītājs Tofijs ar misis Tofiju un reizēm vēl vecais sers Tomass Kofins no Bedfordskvēra ar lēdiju Kofinu. Sers Tomass bija pazīstams kā izcils gardēdis, tādēļ viņa viesošanās reizēs galdā tika celts sevišķas šķirnes portvīns.

Šie un viņiem līdzīgi ļaudis savukārt ielūdza lepno Raselskvēra tirgoni tikpat lepnās pusdienās. Iedzēruši vīnu, viņi devās augšstāvā un svinīgi izspēlēja vista partiju, bet tieši pusvienpadsmitos tika padotas karietes. Daudziem bagātniekiem, kurus mēs, nabaga ļautiņi, savā prātā apskaužam, dzīve pastāvīgi rit pēc aprakstītā parauga. Džeina Osborna tikpat kā ne reizi nebija sastapusi par sešdesmit gadiem jaunāku vīrieti, un gandrīz vienīgais neprecētais cilvēks, kas apgrozījās viņu sabiedrībā, izrādījās misters Smerks, ievērojamais dāmu ārsts.

Nevarētu sacīt, ka itin nekas nebūtu iztraucējis šīs briesmīgās dzīves vienmuļo plūdumu; patiesības labad jāatzīst, ka nabaga Džeinai radās kāds noslēpums, kas padarīja tēvu pat vēl niknāku un nesavaldīgāku, nekā bija spējis panākt viņa paša raksturs, lepnums un negausīgā ēšana. Šis noslēpums cieši saistīts ar mis Virtu, kurai bija kāds brālēns — mākslinieks misters Smī, tagad ievērojams portretu gleznotājs, Karaliskās tēlotājas mākslas akadēmijas loceklis, kurš kādreiz jutās gluži laimīgs, ja izdevās pasniegt zīmēšanas stundas sabiedrības dāmām. Nu jau misteram Smī sen aizmirsies, kur atrodas Raselskvērs, toties viņš labprāt to apmeklēja 1818. gadā, kad mis Osborna bija viņa audzēkne.

Misters Smī (kurš kādreiz bija mācījies pie Šarpa Frītstrltā, šā izlaidīgā, haotiskā un neveiksmīgā, toties mākslā visai apdāvinātā cilvēka), kā jau minējām, bija mis Virtas brālēns, un viņa pati to iepazīstināja ar mis Osbornu, kuras roka un sirds pēc vairākām nesekmīgām mīlas dēkām vēl joprojām bija brīva; jaunais mākslinieks kvēli iemīlēja šo dāmu, un ir pamats domāt, ka arī tās sirdī pamodās maigas jūtas. Mis Virta bija vienīgā šā noslēpuma līdzzinātāja. Nav man zināms, vai viņa atstāja istabu, kur skolotājs un skolniece nodarbojās ar gleznošanu, lai dotu tiem iespēju apmainīties zvērestiem un mīlas apliecinājumiem, kuri nav izteicami, svešām ausīm dzirdot; nezinu arī, vai viņa cerēja, ka gadījumā, ja brālēnam izdosies apprecēt bagātā tirgoņa meitu, tas piešķirs viņai daļu mantības, pie kuras viņa tam palīdzējusi tikt, — skaidrs tikai viens, ka misters Osborns, nejauši kaut ko saklausījis par šo afēru, negaidot pārradās no Siti-jas, iedrāzās viesistabā ar bambusa spieķi rokā, ieraudzīja zīmēšanas skolotāju, skolnieci un laika kavētāju gluži bālus aiz pārbīļa, izmeta mākslinieku pa durvīm, piedraudēdams, ka neatstās tam nevienu kauliņu veselu, un pēc pusstundas līdzīgā kārtā padzina mis Virtu, nomezdams pa kāpnēm tās ceļa somas, sabradādams cepuru kārbas un nebeigdams vicināt dūres, līdz īrētā kariete pazuda skatienam.

Džeina Osborna vairākas dienas neizspēra ne soli no savas guļamistabas. Pēc tam viņai vairs netika atļauts turēt laika kavētāju. Tēvs nozvērējās neatstāt Džeinai ne šiliņu pie dvēseles, ja tā uzdrošinātos apprecēties bez viņa ziņas; bet, tā kā saimniecības vadīšanai bija vajadzīga sievietes roka, viņš vispār nevēlējās, lai meita apprecētos, un Džeinai nācās izmest no galvas visus ar mīlestību saistītos plānus. Tādēļ, kamēr vien tētiņš sveiks un vesels, viņa nekurnēdama pieņēma tikko aprakstīto dzīves veidu un samierinājās ar vecmeitas likteni. Toties viņas māsai gandrīz katru gadu dzima pa bērnam, un ikreiz tiem tika piešķirti jo skanīgāki vārdi, bet radniecības saites starp abām māsām kļuva arvien vājākas un vājākas.

— Džeina un es, — mēdza sacīt misis Buloka, — mēs katra

apgrozāmies savā dzīves sfērā. Pats par sevi saprotams, ka es viņu uzskatu par savu māsu.

Bet tas nozīmēja ... Ko gan var nozīmēt kādas lēdijas vārdi, ka viņa savu māsu uzskata par māsu?

Iepriekš jau lika aprakstīta mis Dobinu un viņu tēva dzīve lepnajā savrupmājā Denmarkhillā, kur lieliskās siltumnīcās auga vīnogas un persiki, kas tik ļoti garšoja mazajam Džordžijam Osbornam. Mis Dobinas, kuras bieži brauca uz Bromptonu apraudzīt mūsu mīļo Amēliju, laiku pa laikam iegriezās arī Rasel-skvērā, lai paciemotos pie senās paziņas mis Osbornas. Visticamāk gan, ka Džordža atraitnei viņas parādīja uzmanību, izpildīdamas pavēli, ko no Indijas deva brālis majors Dobins (pret kuru viņu tētiņš izjuta apbrīnojamu cieņu), jo majors, Amālijas puisēna krusttēvs un aizbildnis, joprojām nezaudēja cerību, ka zēna vectēvs galu galā varbūt piekāpsies un dēla piemiņas dēļ atzīs Džordžiju par savu mazdēlu. Mis Dobinas allaž piegādāja mis Osbornai ziņas par Amēliju, — kā viņa satiek ar tēvu un māti, cik nabadzīgi tie dzīvo, — nevarēdamas vien nobrīnīties, ko gan vīrieši — un jo vairāk tādi kā viņu brālis un dārgais kapteinis Osborns — spēj atrast šādā pagalam neievērojamā skuķē; viņas vēstīja, ka Amālija joprojām esot tāda pati pārjūtīga, sentimentāla nīkule kā agrāk, toties zēns viņai esot padevies patiešām apbrīnojams, — jo nevienas sievietes sirds nespēj palikt vienaldzīga pret mazu bērnu un pat visīgnākā vecmeita atmaigst, ieraugot mazuli.

Reiz, kad mis Dobinas bija dabūjušas krietni vien izlūgties, -Amālija atļāva mazajam Džordžijam braukt līdzi uz Denmark-hillu un uzturēties tur līdz vakaram, bet pali gandrīz vai visu dienu nosēdēja, rakstīdama vēstuli majoram uz Indiju. Viņa apsveica Dobinu sakarā ar priecīgo vēsti, ko viņai tikko paziņojušas tā māsas. Viņa lūdzot dievu gan par majoru pašu, gan par tā izredzēto. Viņa esot pateicīga par tām tūkstoš un tūkstoš laipnībām un patiesas draudzības pierādījumiem, ar kuriem tas stāvējis klāt viņas bēdās. Tad viņa pastāstīja pēdējos jaunumus no mazā Džordžija dzīves, neaizmirsdama piebilst, ka tieši todien zēns aizbraucis tā māsām līdzi uz ārpilsētas vasarnīcu. Daudzas vietas vēstulē viņa pasvītroja un parakstījās —- «jūs mīlēdama, jūsu draudzene Amālija Osborna». Viņa aizmirsa nosūtīt sveicienus lēdijai O’Daudai, kaut agrāk cītīgi to mēdza darīt, un Glor-vinas vārdu ne reizi nepieminēja, godādama to vienīgi par ma-

jora līgavu (šo vārdu pasvītrodama), kurai izlūdzās dieva svētību. Taču vēsts par gaidāmajām kazām krietni vien mazināja vēsumu, ko Amēlija allaž bija jutusi pret majoru. Viņa pat šķi-tās laimīga, atzīdama un sevi izbaudīdama, cik siltām pateicības jūtām domā par Dobinu . . . bet, ja runa ir par greizsirdību pret Glorvinu (Glorvinu, iedomājieties tikai!), Amēlija ar nicinājumu noraidītu šādu domu pat tādā gadījumā, ja to no debesīm būtu pavēstījis eņģelis.

Tovakar, kad Džordžijs priecīgs atgriezās mājās karietē, kurai uz bukas sēdēja vecais sera Viljama Dobina kučieris, viņam ap kaklu bija aplikta zelta ķēdīte ar pulksteni. Zēns pastāstīja, ka to iedevusi kāda veca, ne visai glīta sieviete, kura gauži raudājusi un bez mitas viņu skūpstījusi. Viņam gan tā nepavisam neesot patikusi. Toties viņam ļoti garšojot vīnogas. Un viņš mīlot tikai savu māmiņu. Amēlija baiļu jausmā satrūkās: viņas biklā dvēsele nojauta briesmas, uzzinot, ka Džordžija tēva tuvinieki tikušies ar zēnu.

Mis Osborna atgriezās mājās, lai pasniegtu tēvam pusdienas. Vecajam Osbornam todien Sitijā bija padevies krietns darījums, tādēļ viņš likās visai labā garastāvoklī un pat atļāvās pamanīt satraukumu meitas kustībās un rīcībā.

— Kas jums gan lēcies, mis Osborna? — viņš laipni apjautājās.

Meita sāka gauži raudāt.

— Ak ser! — viņa iesaucās. — Es redzēju mazo Džordžu. Zēns ir skaists kā eņģelis ... un tik līdzīgs viņam!

Vecais vīrs otrpus galda nesacīja ne vārda, tikai pietvīka gluži sarkans un sāka drebēt pie visām miesām.

XLIII NODAĻA, KURA LASĪTĀJAM JĀUZŅEMAS PŪLES APRHAUKT LABĀS CERĪBAS RAGU

Un tagad lūgsim pārsteigto lasītāju pārcelties desmit tūkstošu jūdžu attālumā uz Bandlgandžas garnizonu Madrasā, britu impērijas Indijas īpašumos, kur mitinās mūsu drosmīgie draugi no X pulka, ko komandē varonīgais pulkvedis sers Maikls O’Dauds. Laiks pret šo bezbailīgo virsnieku izturējies saudzīgi, kā tas parasti mēdz būt ar cilvēkiem, kuriem vesels kuņģis, labdabīgs raksturs un kuri nesarežģī savu dzīvi ar pārliecīgu smadzeņu piepūli.

Ar baudu pulkvedis allaž notiesā brokastis un tikpat labiem panākumiem laiž darbā nazi un dakšiņu pie vakariņu galda. Pēc katras maltītes viņš aizsmēķē ūdenspīpi un, klausīdamies sievas sirdīšanos, izpūš dūmu mutuļus tikpat mierīgi, kā to darīja zem franču artilērijas uguns Vaterlo kaujas laukā. Gadi un saules svelme nav spējuši mazināt Meloniju un Moloju pēcteces rosī-gumu un daiļrunību. Viņas augstdzimtība, mūsu sensenā paziņa, jūtas kā mājās, vienalga — Madrasā vai Briselē, karavīru mītnē vai teltī. Pārgājienos viņa redzama pulka priekšgalā uz karaliska ziloņa — nudien varens skats! Sēdēdama šā dzīvnieka mugurā, viņa piedalījusies tīģeru medībās džungļos; viņu pieņēmuši iedzimto prinči, viņai un Glorvinai par godu atvērdami tikpat kā nepieejamās sieviešu telpas un dāvādami šalles un dārglietas, no kurām gan viņai ar sāpošu sirdi nācies atsacīties. Lai kur arī lēdija O’Dauda parādītos, visu ieroču šķiru sargkareivji sveic viņu ar militāru godu, un, atbildēdama sveicienam, viņa svinīgi pieceļ roku pie cepures. Lēdija O’Dauda ir viena no ievērojamākām dāmām visā Madrasas provincē, — dažam labam Madrasas iedzīvotājam vēl atmiņā viņas strīds ar lēdiju Smiti, sera Mainoša Smita sievu, kad pulkveža laulātā draudzene iesita knipi tiesneša kundzei taisni sejā, paziņodama, ka viņa nekad nepalikšot iepakaļ kaut kādai nožēlojamai aizmugures žurkai. Vēl tagad, kaut arī pagājuši divdesmit pieci gadi, daudzi atceras, kā lēdija O’Dauda gubernatora namā lēca džigu, kā viņa gandrīz vai pie gala nodancināja divus adjutantus, kādu Madrasas kavalērijas majoru, divus' džentlmeņus — valsts ierēdņus un, tikai Pirts ordeņa kavaliera majora Dobina — X pulka otrā vecākā virsnieka pierunāta doties uz ēdamistabu, lassata nondum saliata recessit*.

Pegija O’Dauda patiesi itin nemaz nav pārmainījusies — laipna domās un darbos, pēc dabas nesavaldīga, manīga uz komandēšanos, gatavais tirāns savam Maiklam, cerbers pulka dāmām, māte visiem jaunajiem virsniekiem, kurus viņa gan kopa slimības gultā, gan centās izpestīt no visvisādām ķezām un kuri savukārt bezgalīgi pieķērās lēdijai Pegijai. Toties jaunāko leitnantu un kapteiņu sievas (majors nav precējies) nemitīgi dzen pret viņu intrigas. Tās stāsta, ka Glorvina diez ko no sevis iedomājoties un Pegija pati kļūstot neciešami despotiska. Misis O’Dauda centās izjaukt nelielo draudzi, ko ap sevi bija sapulcējusi misis Kerka, un izsmēja jaunos virsniekus, kuri gāja klausīties tās [84]

sprediķus, sacīdama, ka karavīra sievai gan neesot ko jaukties mācītāju darīšanās un lai misis Kerka labāk nodarbojoties ar sava vīra bikšu lāpīšanu, bet, ja pulkam ievājadzēšoties gara barības, tad viņas rīcībā esot paši labākie sprediķi pasaulē, kurus sacerējis viņas tēvocis — dekāns. Bez žēlastības viņa pielika punktu flirtam, ko ar pulka ārsta sievu bija uzsācis leitnants Stabls, piedraudēdama nekavējoties atprasīt Stablam aizdoto naudu (jaunais cilvēks vēl joprojām dzīvoja visai izšķērdīgi), ja tas šo pašu mirkli neizbeigšot romānu, neņemšot slimības atvaļinājumu un nebraukšot projām uz Labās Cerības ragu. No otras puses, viņa deva savā mājā patvērumu misis Poskijai, kura nakts laikā dabūja mukt no sava bungalo, lai paglābtos no satrakotā vīra, kas tukšoja jau otru degvīna pudeli; pašam Poskijam viņa uz līdzenas vietas izdzina dzēruma trakumu un atradināja to no žūpošanas netikuma, kas šinī virsniekā bija iemitinājies tik pamatīgi, kā spēj iemitināties vienīgi netikumi. īsi sakot, nelaimē viņa bija vislabākā mierinātāja, bet laimē visneciešamākā no draugiem, jo allaž palika par sevi augstās domās un nelokāmi centās panākt savu.

Starp citu, viņa bija ieņēmusies galvā, ka Glorvinai vajadzētu apprecēties ar mūsu veco draugu Dobinu. Misis O’Dauda zināja, kādas majoram nākotnes izredzes, cienīja viņa krietnās rakstura īpašības un lielisko reputāciju pulkā. Glorvina, ļoti glīta, jauna dāma sārtiem vaigiem, melniem matiem un zilām acīm, kura prata turēties zirgam mugurā un spēlēt sonātes ne sliktāk par jebkuru meiteni Korkas grāfistē, šķita pati piemērotākā būtne, kam lemts nodrošināt Dobina laimi, — katrā ziņā daudz vairāk piemērota nekā šī lādzīgā, nabaga nevarīgā mazā Amēlija, kurai viņš kādreiz tik ļoti bija pieķēries.

:— Paraugieties tikai uz Glorvinu, kad viņa nāk pa durvīm iekšā, — sacīja misis O’Dauda, — un pamēģiniet viņu salīdzināt ar šito nabaga misis Osbornu, kura nespēj pat mušu no deguna nodzīt. Glorvina tieši jums kā radīta, major, — pats jūs esat lēnīgs cilvēks, un jums vajadzīgs kāds, kas birstu vārdu jūsu vietā. Un, kaut arī viņa nenāk no tik dižciltīgām ģimenēm kā Meloniji vai Moloji, tomēr, atļaujiet jums to aizrādīt, arī viņas dzimta ir pietiekami sena, lai jebkurš augstmanis justos lepns, tanī ieprecējies.

Jāalzīst gan, ka pirms sava lēmuma iekarot majoru Dobinu Glorvina ne vienreiz vien bija izmēģinājusi laimi, laizdama darbā maigas mīlas jūtas pret citiem objektiem. Veselu sezonu viņa bija nodzīvojusi Dublinā, un kurš gan skaitījis Korkā, Kilarnejā un Meloja pavadītās sezonas? Tur viņa bija flirtējusi ar visiem savā dzimtajā novadā nomitinātajiem neprecētajiem virsniekiem, kā arī ar muižnieku kārtas vecpuišiem, kuri vien šķita cik necik pieņemami. Īrijā viņai izdevās saderināties savu pusduci reižu, ja neskaita gadījumu ar Batas mācītāju, kurš tik jauni ar viņu apgājās. Visu ceļu līdz Madrasai viņa flirtēja ar Austrumindijas sabiedrības kuģa «Ramčanders» kapteini un kapteiņa palīgu, bet pēc tam veselu sezonu nodzīvoja šīs provinces galvaspilsētā kopā ar brāli un misis O’Daudu, kuri apmetās šeit, kamēr majors palika garnizonā komandēt pulku. Visi apbrīnoja Glorvinu, visi labprāt dejoja ar viņu, taču neviens ievērības cienīgs objekts necentās viņu bildināt; pāris nepiedienīgi jaunu apakšleitnantiņu un divi trīs pavisam zaļi ierēdnīši apveltīja viņu zīmīgām nopūtām, taču viņa tos noraidīja kā savām prasībām pagalam neatbilstošus; un tā citas par Glorvinu jaunākas dāmas izgāja pie vīra, bet viņa palika tukšām rokām. Ir tādas sievietes, turklāt gluži glītas, kurām lemts šāds liktenis. Viņas, ne mirkli neapdomādamās, allaž gatavas iemīlēties, viņas dodas izjādēs un pastaigās turpat vai ar pusi no visiem armijas virsniekiem, un, kaut arī viņām nav vairs tālu no četrdesmit, mis O’Gredijas joprojām paliek mis O’Gredijas. Glorvina apgalvoja, ka tikai misis O’Daudas nelaimīgais strīds ar tiesneša sievu bijis viņai par šķērsli ceļā uz izdevīgu partiju Madrasā, kur vecais misters Catnijs, kas šeit vadīja civilo dienestu (un vēlāk apprecēja mis Dolbiju, pavisam jaunu meiteni, kura. sasniegusi trīspadsmito dzīvības gadu, bija atgriezusies no skolas Eiropā), nupat, nupat grasījies viņu bildināt.

Un tā nu, lai gan lēdija O’Dauda un Glorvina ik dienas nenogurdamas ķīvējās, pastāvīgi atrazdamas tam piemērotu iemeslu, — patiešām, ja Miks O’Dauds nebūtu cilvēks ar eņģeļa raksturu, divas šādas sievietes, nemitīgi viņam gar ausīm maldamas savu maļamo, būtu izvedušas viņu no pacietības, — taču abu dāmu domas pilnīgi saskanēja vienā jautājumā, proti, ka Glorvinai jāapprec majors Dobins, un te nu viņas nolēma nelikt majoram mieru, kamēr nodoms nebūs iemiesots dzīvē. Iepriekšējo četrdesmit vai piecdesmit sakāvju nesamulsināta, Glorvina uzsāka aplenkumu. Viņa nemitīgi dziedāja majoram priekšā īru melodijas. Viņa tik bieži un tik aizkustinoši apjautājās: «Vai jūs atnāksiet uz lapeni?» — ka tieši jābrīnās, kā cilvēks, kam vispār krūtīs pukst sirds, spēja pretoties šādam aicinājumam. Neapnikdama viņa vaicāja: «Vai bēdas nav aptumšojušas jūsu jaunības dienas?» — un allaž bija gatava, liedama asaras kā Dezdemona, uzklausīt stāstus par briesmām, kādām majors bijis pakļauts karagājienu laikā. Jau iepriekš minējām, ka mūsu lāga vecais mīļais draugs klusībā reizēm spēlēja flautu; Glorvina uzplijās, lai majors atskaņojot kopā ar viņu duetus, bet lēdija O’Dauda šādās reizēs piecēlās un bez jebkādas izlikšanās izgāja no istabas, pamezdama jaunos ļaudis vienus pašus. Glorvina piespieda majoru no rītiem doties ar viņu izjādēs. Un visa karaspēka apmetne redzēja, kā viņi reizē izjāja un reizē pārradās mājās. Viņa pastāvīgi rakstīja tam uz māju zīmītes, aizņēmās grāmatas, dūšīgi vien ar zīmuli pasvītrodama tās jūtu vai humora pilnās rindiņas, kas tai vislabāk bija patikušas. Viņa aizņēmās no majora gan zirgus, gan kalpu, karotes un palankīnu, tādēļ nav brīnums, ka ļaužu valodās viņa tika pierakstīta majoram un Dobina māsas Anglijā izfantazēja, ka drīz tiks apveltītas ar brāļasievu.

Toties Dobins, lai arī no visām pusēm aplenkts, izbaudīja kaut kādu pavisam dīvainu miera sajūtu. Viņš tikai pasmējās, kad pulka jaunie virsnieki jokodamies pieminēja Glorvinas acīm redzamās simpātijas pret viņu.

— Muļķības! — majors sacīja. — Viņa tikai vingrinās pie manis tāpat kā uz misis Tozeras klavierēm, jo tas ir pats parocīgākais instruments visā garnizonā. Kur nu man, tādam vecam kraķim, patikt tik skaistai, jaunai dāmai kā Glorvinai!

Un tā viņš joprojām devās ar Glorvinu izjādēs, rakstīja tai albumā notis un dzejas pantiņus un visai paklausīgi spēlēja ar to šahu, — dažs labs virsnieks Indijā pavada brīvos brīžus šādās pieticīgās izpriecās, toties citi, kam svešas tamlīdzīgas mājīguma tieksmes, iziet meža zvēru medībās, smēķē cigārus un nododas azarta spēlēm un dzeršanai. Runājot par seru Maiklu O’Daudu, jāteic, ka, lai gan laulātā draudzene un māsa viņam uzplijās beidzot piedabūt majoru izskaidroties un tik nekrietnā kārtā vairs nemocīt nabaga nevainīgu meiteni, vecais karavīrs kategoriski atteicās piedalīties šajā sazvērestībā.

— Vai tad tiešām majors nav pietiekami pieaudzis, lai pats sev izvēlētos līgavu! — sacīja sers Maikls. — Ja gribēs, viņš pats tevi bildinās.

Reizēm pulkvedis centās visu pārvērst jokā, apgalvodams, ka Dobins esot pārāk jauns, lai pats nodibinātu ģimeni, tādēļ aizrakstījis vēstuli īiz mājām, izlūgdamies māmiņas atļauju.

Citreiz sers Maikls gāja vēl tālāk un sarunās divatā ar majoru to it kā pa jokam brīdināja:

— Piesargieties, Dob, manu zēn! Sitieni skuķiem mūždien prātā visādas nelietības. Manējā nupat saņēma no Eiropas veselu kasti ar kleitām, un starp tām ir kāds rožaina atlasa apģērba gabals Glorvinai, un tas nu jūs galīgi pieveiks, Dob, ja vispār sievietei vai atlasam ir pa spēkam jūs aizkustināt.

Taču ne skaistums, ne eleganti tērpi nespēj iekarot Dobinu. Mūsu lāga draugam galvā bija iespiedies tikai vienas sievietes tēls, un šis tēls ne vismazākā mērā nelīdzinājās mis Glorvinai O’Daudai rožainā atlasā. Lēnprātīga, maza sieviete melnā tērpā, lielām acīm un tumšbrūniem matiem, kura runā, tikai pati uzrunāta, un kuras balss arī tad ne tuvu neatgādina mis Glorvinas balsi . . . maiga, jauna māte pie bērna gultiņas, ar smaidu uzaicinādama majoru aplūkot mazuli . . . sārtvaidze meitene, kas trallinādama iebrāžas Raselskvēra viesistabā, vai arī laimes un mīlas pārpilna sieviete, ieķērusies Džordža Osborna elkonī... tikai šis lēls dienu un nakti mājoja mūsu godavīra majora domās un valdīja pār viņa dvēseli. Ļoti iespējams, ka Amēlija nepavisam nelīdzinājās tam tēlam, kas bija iespiedies majora iztēlē. Viņš bija izčiepis māsām Anglijā no modes žurnāla kādas sievietes attēlu un pielīmējis pie savas rakstāmpiederumu kārbas vāka, saskatīdams tanī attālu līdzību ar misis Osbornu, kaut arī pats esmu šo bildi redzējis un varu apgalvot, ka tur attēlota augstu apjozta kleita, virs kuras rēgojas neiespējami stulbi smaidoša lelles sejiņa, — laikam gan mistera Dobina sapņu tēls īstajai Amēlijai līdzinājās tikpat maz kā šis muļķīgais attēls, ko viņš glabāja kā savu acuraugu. Bet vai gan kāds iemīlējies cilvēks jelkad bijis prātīgāks? Vai viņš būtu laimīgāks, ja atjēgtos un saprastu, ka ir maldījies? Dobinu bija pārņēmusi mīlestības burvju vara. Viņš neapgrūtināja draugus un paziņas ar pļāpāšanu par savām jūtām un arī nakts mieru nezaudēja. Kopš dienas, kad pēdējo reizi tikāmies, viņa galva ir nosirmojusi un iespējams, ka arī Amēlijas viļņainajos, tumšbrūnajos matos ievijies pa sudrabainam pavedienam. Taču Dobina jūtas ne par mata tiesu nav ne mainījušās, ne zaudējušas kādreizējo kvēli, un viņa mīlestība saglabājusies tikpat spirgta un dzīva kā nobrieduša vīra atmiņas par zēna gadiem.

Esam jau stāstījuši, ka abas mis Dobinas un Amēlija, majora Eiropas korespondentes, rakstīja viņam vēstules no Anglijas. Misis Osborna sirsnīgi un mīļi apsveica viņu sakarā ar gaidāmajām kāzām ar mis O’Daudu.

«Jūsu māsa nupat kā laipni mani apmeklēja,» rakstīja Amēlija, «pavēstīdama kādu interesantu jaunumu, un sakarā ar to lūdzu Jūs pieņemt manus vissirsnīgākos apsveikumus. Ceru, ka jaunā dāma, ar kuru, kā man teica, Jūs stāšoties laulībā, visādā ziņā izrādīsies tā cilvēka cienīga, kas pats ir iemiesota laipnība un labsirdība. Nabaga atraitne var tikai veltīt Jums savas lūgšanas un no sirds novēlēt visu labāko. Džordžijs sūta savam mīļajam krusttētiņam sveicienus un izsaka cerību, ka Jūs viņu neaizmirsīšot. Es viņam stāstīju, ka Jūs gatavojaties noslēgt citas draudzības saites — ar sievieti, kas katrā ziņā ir Jūsu jūtu cienīga, taču piebildu, ka, lai arī šādām saitēm jābūt visciešākajām, vissvētākajām un jāstāv pāri visām cilām draudzībām, tomēr esmu pārliecināta, ka atraitnei un viņas bērnam, kurus Jūs kopš laika gala esat mīlējis un aizstāvējis, allaž atradīsies kāds stūrītis Jūsu sirdī.»

Visa vēstule bija ieturēta šādā garā, no sākuma līdz beigām apliecinādama rakstītājas ārkārtīgo iepriecinājumu.

Vēstule tika nosūtīta ar to pašu kuģi, kurš lēdijai O’Daudai no Londonas atveda kārbu ar tērpiem (šo vēstuli Dobins saprotamā kārtā atvēra ālrāk par visiem pārējiem pasta sūtījumiem), un tā noveda majoru līdz tādam stāvoklim, ka Glorvina ar visu savu rožaino atlasu un citiem daiļumiem kļuva viņam pagalam pretīga. Majors nolādēja sievu tenkas un beidzoL arī visu sieviešu dzimumu. Sājā dienā viss viņam krita uz nerviem — parāde vilkās pārāk gausi, un laiks tai izmeklēts neciešami karsts. Augstais dievs debesīs! Vai tiešām saprātīgam cilvēkam jāizšķērdē visa sava dzīve, dienu pēc dienas, lai pārbaudītu, kā piestiprinātas patronu lentas, un iedīdītu kaut kādus stulbeņus kara mākslās? Pulka jauniešu bezjēdzīgā pļāpāšana virsnieku ēdnīcā vairāk nekā jebkad agrāk griezās viņam ausīs. Kāda daļa viņam, cilvēkam, kas stāv jau uz četrdesmito gadu sliekšņa, cik sloku nošāvis leitnants Smits vai kādus trikus rāda jaunākā leitnanta Brauna ķēve! Pie galda triektie joki izraisīja viņā kauna jūtas. Viņš pats sev šķita pārāk vecs, lai uzklausītu ārsta palīga apšaubāmās asprātības un jauno virsnieku sulīgos teicienus, par kuriem vecais O’Dauds ar visu savu pliko galvu un sarkano seju tikai nosmējās bārdā. Vecais vīrs šais jokos bija klausījies veselus trīsdesmit gadus, Dobins tos dzirdēja jau piecpadsmito vasaru. Bet pēc trokšņainajām un garlaicīgajām maltītēm virsnieku ēdnīcā — pulka dāmu strīdi un tenkas! Tas šķita neciešami, apkaunojoši.

«Ak Amēlija, Amēlija,» viņš domāja, «tu, kurai esmu bijis tik uzticīgs, tu man izsaki pārmetumus! Tikai tādēļ, ka tu neatbildi uz manām jūtām, es velku šo nomācošo dzīvi kā smagu slogu. Un kā pateicību par ilgu gadu padevīgo mīlestību tu dāvā svētību manām kāzām ar šo vieglprātīgo īru skuķi, — jauki,, nudien!»

Nabaga Viljams skuma un bēdājās, juzdamies nelaimīgāks un vientuļāks nekā jebkad agrāk. Labprāt viņš būtu izbeidzis šo dzīvi ar visām tās nejēdzībām — tik veltīga un bezmērķīga viņam šķita jebkura cīņa, tik drūma un nomācoša rādījās nākotne. Nakti viņš pavadīja bez miega, ilgodamies pēc mājām. Amālijas vēstule bija nākusi kā pērkona spēriens no skaidrām debesīm. Ne padevība, ne uzticīga mīlestība nespēja izraisīt Amēlijā maigas jūtas. Viņa pat nevēlējās pamanīt tā mīlestību. Mētādamies pa gultu. Dobins domās viņu uzrunāja:

«Žēlīgais dievs, Amālija! Vai patiesi tu nesaproti, ka es vienīgais visā pasaulē tevi mīlu . .. tevi, kas tik auksta pret mani kā akmens . . . tevi, kurai es mēnešiem ilgi stāvēju klāt gan slimībā, gan bēdās . . . tevi, kas teica man ardievas ar smaidu uz lūpām un aizmirsa mani, pirms vēl durvis starp mums bija aizvērušās!»

Iedzimto kalpi, kas nakšņoja turpat ārā pie verandas, izbrīnā vēroja bezgala satraukto un nomākto majoru, ko bija paraduši redzēt vēsu un mierīgu. Vai viņa to pažēlotu, ieraudzīdama tik satriektu? Viņš vēl un vēlreiz pārlasīja visas Amēlijas vēstules — gluži lietišķa rakstura rindiņas, kur viņa apjautājās par kādu nelielu summu, ko vīrs it kā viņai atstājis, īsas zīmītes ar ielūgumiem . . . pašu niecīgāko rakstu galiņu, ko viņa tam kādreiz sūtījusi, — taču cik aukstas, cik laipnas, cik bezcerīgas un patmīlīgas tās bija!

Ja tuvumā būtu pagadījusies kāda mīļa, maiga dvēsele, kura prastu saskatīt un novērtēt šo kluso, bet devīgo sirdi, kas zina, varbūt Amēlijas vara būtu izgaisusi un mūsu drauga Viljama mīlestība ieplūstu daudz piekļāvīgākā gultnē! Taču te pa rokai bija vienīgi Glorvina ar darvas melnajām sprogām, un šī žilbinošā, jaunā dāma nejuta tieksmi mīlēt majoru, bet gan drīzāk likt majoram sevi apbrīnot, uzņemdamās gaužām bezcerīgu un veltīgu pasākumu, vismaz ja ņem vērā līdzekļus, kādi atradās nabaga meitenes rīcībā. Viņa sprogoja matus un rādīja Dobinam pleciņus, it kā jautādama: «Vai jums kādreiz gadījies redzēt tik melnas sprogas un tādu gludu ādu?» Viņa šķobīja seju platā smaida, lai majors varētu saskatīt, ka visi zobi viņai veseli, bet viņš šiem daiļumiem pat nepievērsa uzmanību. Drīz pēc tam, kad tika saņemta kārba ar tērpiem, varbūt pat tieši tiem par godu, lēdija O’Dauda un citas karaliskā pulka dāmas rikoja balli apkārtējo pulku karavīriem un garnizona civilajiem ierēdņiem. Glorvina dižojās savā nepārspējamajā rožainajā kleitā, bet majors, kurš arī piedalījās ballē un bēdīgs klimta no vienas telpas otrā, uz rožainā apģērba gabala pusi pat aci nepameta. Glorvina nevaldāmā niknumā amizējās ar visiem garnizona jaunākajiem virsniekiem, taču majors šo izdarību dēļ nejuta ne vismazāko greizsirdību un arī nedusmojās, kad kavalērijas kapteinis Bengls veda Glorvinu pie vakariņu galda. Ne šāda flirtēšana, ne grezni tērpi, ne kaili pleci nespēja majoru aizkustināt, — taču Glorvi-nas rīcībā nekā cita nebija.

Tā šais divos cilvēkos skaidri parādījās šīs dzīves niecība, jo katrs no viņiem vēlējās iegfit neiegūstamo. Glorvina par šo neveiksmi lēja niknuma asaras. Viņa majoru esot iekārojusi «vairāk nekā jebkuru citu», kā pati elsodama atzinās.

— Mana sirds lūzis sāpēs viņa dēļ, Pegij, tad tu redzēsi, — viņa žēlojās svainei brīžos, kad abām bija draudzīgas attieksmes. — Skaidrs, ka visām manām kleitām būs jāieņem vīles, jo drīz vien no manis paliks pāri tikai ģindenis.

Resna vai tieva, smejoša vai sāpju nomākta, zirgam mugurā vai pie klavierēm — majoram tas bija gluži vienalga. Bet pulkvedis, pakšķinādams pīpi un klausīdamies māsas gaudās, deva Glorvinai padomu ar nākamo saini pasūtīt no Londonas dažus melnus tērpus un izstāstīja satriecošu notikumu, kas atgadījies kādai dāmai Īrijā, kura esot nomirusi aiz bēdām par vīru, ko zaudējusi, nemaz vēl nepaspēdama sagūstīt.

Kamēr majors joprojām nekrietni spīdzināja Glorvinu, nebildinādams to un ir nedomādams iemīlēties, no Eiropas ieradās nākamais kuģis, atvezdams jaunas vēstules, starp kurām dažas bija adresētas mūsu bezsirdim. Tās bija vēstules no mājām ar agrāk nekā iepriekšējiem sūtījumiem uzspiestu pasta zīmogu. Kad majors Dobins ieraudzīja tās savas māsas rokrakstu, kura allaž, sacerēdama vēstules brālim, krustām šķērsām aprakstīja papīru, savākdama kopā visas iespējamās nepatīkamās ziņas, dažnedažādi nozākādama brāli un īstā māsas atklātībā lasīdama tam morāli, lai tādējādi samaitātu «sirdsmīļajam Viljamam» visu nākamo dienu, — tad, fakts paliek fakts, «sirdsmīļais Viljams» nesteidzās atlauzt mis Dobinas vēstules zīmogu, bet nolēma gaidīt tam piemērotāku dienu un garastāvokli. Turklāt pirms divām nedēļām viņš bija aizrakstījis māsai un izbāris to par muļķīgo ziņu pienešanu misis Osbornai un ari Amēlijai pašai nosūtījis atbildes vēstuli, atsaukdams par sevi izlaistās baumas un apgalvodams, ka «viņam pagaidām neesot ne vismazākā nodoma mainīt ģimenes stāvokli».

Divas vai trīs dienas pēc otrā pasta sūtījuma saņemšanas majors bija pavadījis diezgan jautru vakaru lēdijas O’Daudas namā, kad Glorvinai pat sāka likties, ka viņš krietni vien vērīgāk nekā citreiz klausās «Ūdeņu saplūšanu», «Mazo klejotāju dziedoni»* un vēl pāris līdzīgu dziesmiņu, ko tā veltīja tieši viņam (īstenībā majors Glorvinas dziedāšanai pievērsa ne vairāk uzmanības kā šakāļu kaukšanai mēnesnīcā aiz loga — un Glorvinas prieks, kā parasti, izrādījās maldīgs); izspēlējis ar viņu šaha partiju (lēdijas O’Daudas iemīļotā vakara izprieca bija kribidža spēle ar pulka ārstu), majors Dobins ierastajā stundā atvadījās no pulkveža ģimenes un devās mājup.

Istabā uz galda kā dzīvs pārmetums gulēja māsas vēstule. Viņš pacēla to, nokaunējies pats par savu nevērību, un jau gatavojās pavadīt vismaz stundu netīkamā sarunā ar tuvinieci, kuras ķeburaino rokrakstu tik grūti salasīt.

Varēja būt pagājusi kāda stunda, kopš majors atstāja pulkveža namu, — sers Maikls jau gulēja ciešā taisnīga cilvēka miegā, Glorvina pa vecam paradumam bija uztinusi melnās sprogas uz neskaitāmām papīra strēmelēm, arī lēdija O’Dauda devusies pie miera laulāto draugu guļamistabā apakšējā stāvā un apspraudījusi ap savām cēlajām formām moskītu tīklu, — kad sargkareivis pie pulka komandiera vārtiem mēness gaismā pamanīja majoru Dobinu, kurš gaužām satraukts raitā solī steidzās mājas virzienā. Pagājis garām sargkareivim, Dobins devās tieši pie pulkveža guļamistabas logiem.

— O’Daud . .. pulkvedi! — Dobins skaļā balsī sauca.

— Ak dievs, majors! — iespiedzās Glorvina, izbāzdama pa logu galvu, visu vienos papīriņos.

— Kas noticis, Dob, manu zēn? — jautāja pulkvedis, iedomādamies, ka garnizonā izcēlies ugunsgrēks vai no virspavēlniecības saņemta pavēle doties ceļā.

— Es ... man vajadzīgs atvaļinājums. Man tūdaļ jābrauc uz Angliju ... sakarā ar sevišķi svarīgām personiskām darīšanām, — atbildēja Dobins.

«Augstais dievs, kas gan viņam lēcies!» domāja Glorvina, drebēdama pati un drebinādama papīriņus.

— Man jādodas projām ... tūliņ ... šo pašu nakti, — Dobins turpināja, bet pulkvedis piecēlās no gultas un iznāca ārā aprunāties ar majoru.

Mis Dobinas krustu šķērsu aprakstītās vēstules postskriptā majors bija izlasījis šādas rindiņas:

«Vakar biju aizbraukusi apciemot Tavu paziņu misis Osbornu. Dzīvo gan viņi nožēlojamā kaktā pēc tās bankrotēšanas . .. Misters Sedlijs, kā var spriest pēc misiņa plāksnītes pie viņa būdas

(nekas labāks jau nu tā nav) durvīm, kļuvis par ogļu tirgoni. Mazais puisēns, Tavs krustdēls, protams, ir ļoti jauks bērns, kaut arī mazliet uzmācīgs un ar slieksmi uz stūrgalvību un nekaunību. Taču mēs pēc Tavas vēlēšanās esam centušās būt pret zēnu uzmanīgas un iepazīstinājām to ar krustmāti mis Osbornu, kurai mazais gaužām iepatikās. Iespējams, ka viņa vectētiņu — ne to bankrotējušo, tas jau aiz mīlestības pret- zēnu tāpat nezina, ko darīt, — bet misteru Osbornu no Raselskvēra izdosies piedabūt, lai tas atzītu Tava drauga — sava pazudušā un patvaļīgā dēla bērnu. Un Amēlijai nekas nebūs pretī viņu atdot. Atraitne ir samierinājusies ar savu likteni un grasās iziet par sievu pie kāda garīdznieka — cienīgtēva mistera Binnija — viena no Brompto-nas draudzes mācītājiem. Nožēlojamas precības! Taču misis Osborna kļūst veca, un es esmu pamanījusi viņas matos daudz sirmu pavedienu ... kaut arī vispār viņa turas itin braši; Tavs mazais krustdēls mūsu mājās pārēdās. Sveicienus Tev sūta arī māmiņa, tāpat kā Tava

mīlošā māsa

Anna Dobina.»

XLIV NODAĻA NORISINĀS CEĻA STARP LONDONU UN HEMPSĪRU

Uz mūsu seno draugu Kroliju Greitgontstrītas nama fasādes joprojām redzams sēru ģerbonis, kas tur tika izkārts sakarā ar sera Pita Krolija nāvi, taču šī heraldiskā emblēma izskatās kā īsti grezns un lepns rotājums un arī pats nams kļuvis daudz krāšņāks, nekā jebkad pieredzēts nelaiķa baroneta valdīšanas laikā. Nomelnējušie ķieģeļi notīrīti un sienu līksmi piesārtušo seju grezno baltas svītras; klauvējamā āmuriņa vecie bronzas lauvas glīti apzeltīti, margas nokrāsotas, un, pirms vēl Hempšīrā pavasara zaļums paspējis nomainīt koku dzelteno lapotni Karaliskās Krolijas alejā, pa kuru vecais sers Pits Krolijs bija devies savā pēdējā gaitā, pati drūmākā Greitgontstrītas ēka kļuvusi par visšvītīgāko visā kvartālā.

Pie šīs ēkas bieži redzama sīka maza sieviete atbilstoša lieluma ekipāžā; uz šejieni ik dienas nāk arī kāda pavecāka dāma ar mazu puisēnu pie rokas. Sī sieviete ir mis Brigsa ar mazo Ro-donu, kurai uzdots sekot sera Pita nama iekštelpu remonta darbiem, pārraudzīt veselu armiju sievišķu, kas šuj aizkarus un drapērijas, urķēties un rakņāties pa skapjiem un atvilktnēm, kuras bāztin piebāztas ar vairāku lēdiju Kroliju paaudžu savāktām putekļainām relikvijām un dažnedažādām grabažām, kā arī sastādīt sarakstus par porcelānu, kristāla traukiem un citām vērtībām, kas glabājas bufetēs, skapjos un pieliekamajos.

Rodona Krolija dzīvesbiedre bija visu šo restaurācijas darbu virspavēlniece ar sera Pita dotām neierobežotām pilnvarām pārdot, mainīt, konfiscēt un pirkt visu, kas vien vajadzīgs, un viņa izjuta neizsakāmu prieku, reiz varēdama ļaut vaļu savai gaumei un izdomas spējai. Ēkas atjaunošanas plāns tika pieņemts novembrī, kad sers Pits ieradās Londonā uz tikšanos ar advokātiem un gandrīz nedēļu nodzīvoja Kerzonstrīlā sava mīlestības pārņemtā brāļa un māsas pajumtē.

Vispirms viņš bija apmeties viesnīcā, taču Bekija, tikko uzzinājusi par baroneta atbraukšanu, nekavējoties devās pie viņa apsveicināties un pēc stundas jau atgriezās Kerzonstrīlā, vezdama līdzi seru Pitu. Nebija iespējams pretoties šīs mazās būtnes neviltotajai viesmīlībai, ko tā tik laipni, bet neatlaidīgi piedāvāja un tik sirsnīgi un mīļi izrādīja darbos. Kad sers Pits beidzot deva piekrišanu, Bekija pateicības ekstāzē satvēra tā roku.

— Paldies! — viņa teica, spiezdama roku un raudzīdamās ba-ronetam cieši acīs, bet viņš gauži piesarka. — Cik Rodons būs priecīgs!

Tad viņa aizsteidzās uz Pita guļamtelpu, izrīkodama kalpus nogādāt pie vietas baroneta ceļa somas. Pati viņa smiedamās atstiepa no sava buduāra veselu spaini ar oglēm.

Sera Pita istabā jau gaiši liesmoja kamīna uguns (starp citu, tā bija mis Brigsas istaba un viņa pati tika uzsūtīta augšstāvā pārnakšņot kopā ar istabeni).

— Zināju, ka man izdosies jūs atvest uz šejieni, — sacīja Bekija, acīm priekā starojot. Un viņa patiešām jutās laimīga, uzņemdama pie sevis šādu viesi.

Pita ciemošanās laikā Bekija divas trīs reizes piespieda Ro-donu aizbildināties ar darīšanām un pusdienot ārpus mājas, un baronets pavadīja tīkamas vakara stundas vienatnē ar brāļasievu un Brigsu. Bekija kāpa lejā virtuvē un pati cepa un vārīja Pitam īpašus ēdienus.

— Vai nav padevies gards salmi? — viņa apjautājās. — To es gatavoju tieši jums. Varu jums pagatavot vēl gardākus ēdienus, un to arī darīšu ik reizes, kad vien mani apciemosiet.

— Viss, ko jūs darāt, izdodas brīnum jauki, — galanti apliecināja baronets. — Salmi no tiesas ir brīnišķīgs.

— Nabaga vīra sievai, — jautri atbildēja Rebeka, — jāprol būt saimnieciskai.

Vīrabrālis par atbildi apzvērēja, ka viņa būtu piemērota sieva pat imperatoram un ka izveicība saimniecības darbos esot vai pati jaukākā sievietes īpašība. Un sers Pits ar tādām kā aizvainojuma jūtām iedomājās lēdiju Džeinu, atcerēdamies kaut ko līdzīgu pīrāgam, ko tā par varēm bija gribējusi pati izcept, lai pēc tam pasniegtu viņam pusdienās — dievs lai pasargā no šāda pīrāga!

Pie salmi, kas tika gatavots no lorda Steina Stilbrukas īpašumā medītiem fazāniem, Bekija vīrabrālim pasniedza pudeli baltvīna no krājumiem, kurus, pēc mazās liekules vārdiem, Ro-dons esot tīri vai par velti atvedis no Francijas; īstenībā tā bija sevišķi izmeklēta marka no marķīza Steina slavenajiem vīna pagrabiem, un pēc pāris malkiem baroneta bālajos vaigos atplauka liesmu sārtums un kuslajās miesās ielija karsta kvēle.

Kad sers Pits bija iztukšojis veselu pudeli šī petit vin blanc Rebeka paņēma viņu zem rokas, ieveda viesistabā, ērti apsēdināja dīvānā pie sprakstoša kamīna uguns un, nometusies blakus, maigas, mīļas uzmanības pilna klausījās viņa stāstos, apvīlēdama krekliņu savam dārgajam puisēnam. Šis mazais krekliņš allaž tika izvilkts no rokdarbu kārbiņas tais reizēs, kad misis Krolija vēlējās izrādīties īpaši pieticīga un tikumīga, un sen jau bija kļuvis Rodonam daudz par mazu.

Tātad Rebeka uzklausīja seru Pitu, laipni ar viņu aprunājās, dziedāja viņam, lišķēja un pieglaimojās, tā ka baronetam jo dienas jo tīkamāka šķita atgriešanās no advokātu mītnes Greizinnā pie liesmojošā kamīna Kerzonstrītā, — jātcic, ka šai priekā dalījās arī likumzinātāji vīri, kuriem Pita garā un pārgudrā spriedelēšana sen jau bija paspējusi apnikt, — bet, kad pienāca prombraukšanas diena, baronets pārcieta īstas šķiršanās sāpes. Cik skaista izskatījās Rebeka, no ekipāžas sūtīdama viņam gaisa skūpstus un mādama ar mutautiņu atvadas, kad viņš sēdās pasta karietē. Viņa pat paguva piespiest mutautiņu pie acīm. Kad pasta rati sāka kustēties, Pits uzrāva roņādas cepuri uz acīm un, atslīdzis sēdeklī, nodevās domām par to, cik dziļi Rebeka viņu ciena, cik ļoti viņš šādu cieņu pelnījis, kāds muļķis un stulbenis ir Ro-dons, neprazdams novērtēt savu laulāto draudzeni, un cik ne-izdarīga un aprobežota galu galā viņa paša sieva, ja to salīdzina ar žilbinošo mazo Bekiju. Iespējams, ka Bekija pati bija uzvedinājusi Pitu uz šādām domām, taču tas tapa darīts tik smalkjūtīgi un neuzkrītoši, ka grūti pateikt, kad un kur tas noticis. Pirms šķiršanās viņi nolēma, ka Londonas nams līdz nākamās sezonas sākumam jāizremontē un ka abu brāļu ģimenes satiksies pa ziemassvētkiem Karaliskajā Krolijā.

— Būtu tu labāk no viņa izspiedusi kādu nieciņu naudas, — pēc baroneta aizbraukšanas Rodons īdzīgi teica sievai. — Nebūtu par ļaunu kaut ko atmest vecajam Reglsain, velns lai parauj! Nav labi, vai zini, ka mēs lāga vīru esam pagalam aptīrījuši. Tā vēl var iznākt nepatikšanas — ņems un izdos māju kādam citam.

— Saki viņam tā, — pamācīja Bekija, — tiklīdz sers Pits nokārtos savas darīšanas, visiem tiks samaksāts, bet pagaidām iedod viņam kādu mazumiņu parāda atmaksai. Te būs čeks, ko Pits atstāja zēnam. — Un viņa izvilka no somiņas un pasniedza vīram kādu papīru, ko bija saņēmusi no vīrabrāļa par labu Kro-liju dzimtas jaunākā zara mazajam dēlam un mantiniekam.

Taisnību sakot, Rebeka jau bija iztaustījusi tās iespējas, kuras izmantot viņu mudināja vīrs, — iztaustījusi ļoti piesardzīgi un sapratusi, cik te viegli kļūdīties. Saklausījis visniecīgāko mājienu par naudas grūtībām, sers Pits Krolijs sarosījās un kļuva bažīgs. Tad viņš ņēmās gari un plaši Bekijai klāstīt, cik viņam pašam spaidīgi ar naudu, ka rentnieki lāgā negribot maksāt, ka tēva nenokārtotie darījumi un ar vecā džentlmeņa nāvi saistītie izdevumi viņu gandrīz vai izputinājuši, ka viņam griboties nomaksāt atlikušos parādus un ka visās bankās kredīts pārsniegts; garo runu Pits Krolijs nobeidza, ielaizdamies kompromisā ar brāļasievu, proti, pasniegdams tai gaužām niecīgu summiņu mazā dēlēna vajadzībām.

Pils labi zināja, cik nabadzīgs ir brālis un tā ģimene. Tik aukstasinīga un pieredzējuša diplomāta uzmanībai nevarēja paslīdēt secen fakts, ka Rodona ģimenei nepavisam nav iztikas līdzekļu un ka māju un karieti arī neviens par velti nedod. Tikpat labi viņš zināja, ka ir saņēmis vai, pareizāk sakot, piesavinājies visu to naudu, kas pēc agrākajiem aprēķiniem pienācās jaunākajam brālim, un tādēļ, pats par sevi saprotams, viņu lāgiem mocīja sirdsapziņas ēdas, mudinādamas rīkoties saskaņā ar taisnīgumu jeb, citiem vārdiem sakot, kaut kā atlīdzināt radiniekiem pāridarījumu. Būdams taisnīgs, kārtīgs un tīri saprātīgs cilvēks, kurš cītīgi pielūdz dievu, zina no galvas katķismu un allaž dzīvē vismaz ārēji pilda savu pienākumu, Pits, dabiski, saprata, ka brālim tiesības no viņa kaut ko gaidīt un ka morāliski viņš ir Rodona parādnieks.

Lasot avīzes «Times» slejās laiku pa laikam ievietotos visai dīvainos finansu ministra paziņojumus, ka no A. B. saņemtas piecdesmit mārciņas vai no V. T. desmit mārciņas kā sirdsapziņas nauda* iepriekš minēto A. B. un V. T. nodokļu nomaksai un ka vainīgie lūdz augsti godājamo ministru ar preses starpniecību apliecināt šo summu saņemšanu, —- lasītājam, tiklab kā pašam ministram kļūst pavisam skaidrs, ka iepriekš minētie A. B. un V. T. seguši gaužām niecīgu daļiņu no visa parāda un ka cilvēkam, kurš nosūta divdesmit mārciņu naudas zīmi, acīm redzot, parādos maksājami simti un tūkstoši. Vismaz man rodas tāds iespaids, kad lasu ziņas par A. B. un V. T. ne visai pilnīgo grēku izpirkšanu. Ne brīdi nešaubos arī, ka Pila Krolija grēku nožēlošana jeb, varbūt tas skan labāk, labsirdība pret jaunāko brāli, uz kura rēķina viņš iedzīvojies, bija tikai pavisam sīka dividende no tā kapitāla, ko viņš jutās parādā Rodonam. Bet ne katrs būtu ar mieru maksāt pat šo niecīgo daļu. Šķirties no naudas — šāds upuris nu gan cik necik saprātīgam cilvēkam nav pa spēkam. Diez vai izdosies atrast tādu indivīdu, kas neiedomātos sevi apbrīnas cienīgu tikai tāpēc vien, ka pasniedzis savam tuvākajam piecas mārciņas. Izšķērdīgs cilvēks dod nevis aiz tīras labdarības, bet gan laiska tērēšanas prieka dēļ. Viņš nav radis liegt sev nekādas izpriecas: ne ložu operā, ne zirgu, ne pusdienas, pat ne tīksmi pasniegt Lacaram piecmārciņu zīmi. Taupīgais — šis krietnais, gudrais, taisnīgais cilvēks, kas nevienam nav pat peniju parādā, — novēršas no ubaga, kaulējas ar ormani un pat aizliedz savus trūcīgos radiniekus. Un man grūti pateikt, kurš no šiem abiem ir patmīlīgāks. Starpība vienīgi tā, ka ikviens no viņiem naudu vērtē ar savu mērauklu.

īsi sakot, Pits Krolijs sprieda, ka nebūtu par ļaunu kaut ko darīt brāļa labā, taču nolēma šo jautājumu apsvērt kādu citu reizi.

Par Bekiju jāteic, ka viņa nepiederēja pie tām sievietēm, kas diez kā paļaujas uz savu tuvāko augstsirdību, tādēļ ņēma par labu to pašu mazumiņu, ko Pits viņas labā darījis. Dzimtas galva bija viņu atzinis. Ja arī no Pita patlaban neko neizdodas izspiest, kādudien viņš var kļūt tai noderīgs. Kaut viņa no vīrabrāļa nesaņem naudu, iegūts tiek kaut kas ne mazāk vērtīgs par naudu, proti, kredīts. Redzot brāļu draudzīgās attiecības un saņemot nelielu iemaksu skaidrā naudā līdz ar solījumu vistuvākajā laikā sagādāt daudz lielāku summu, arī Reglss cik necik nomierinājās. Rebeka pastāstīja mis Brigsai, tik starojošā priekā uz ziemassvētkiem samaksādama dividendes no nelielās summas, ko bija no tās aizņēmusies, it kā viņa nezinātu, kur likt veselus zelta kalnus, — Rebeka tātad gaužām slepeni pastāstīja mis Brigsai, ka esot aprunājusies ar seru Pilu, šo ievērojamo finansistu, tieši par Brigsu — kā visizdevīgāk izvietot atlikušo mis Brigsas kapitālu, un ka sers Pits pēc ilgām un garām pārdomām atradis visai drošu un ienesīgu vietu Brigsas naudas ieguldīšanai, ka viņš jūtot īpašas simpātijas pret mis Brigsu kā nelaiķa mis Krolijas un visas dzimtas tuvāko draudzeni, tādēļ jau sen pirms aizbraukšanas no pilsētas ieteicis viņai turēt naudu gatavībā, lai izdevīgā brīdī to ieguldītu akcijās, kuras viņš nolūkojis. Nabaga mis Brigsa izjuta dziļu pateicību par sera Pita uzmanību, — tas viss nākot tik negaidīti, viņa teica, pašai viņai ne sapņos prātā neienāktu apmainīt valsts vērtspapīrus pret naudu, — bet baroneta smalkjūtība viņai šķila vēl aizkustinošāka nekā laipnais pakalpojums, un viņa apsolīja nekavējoties tikties ar savu pilnvaroto, lai vajadzīgajā brīdī nelielais kapitāls būtu pa rokai skaidrā naudā.

Un šī cienījamā sieviete pateicībā par Rebekas laipno piepalīdzību minētajā darījumā un par sava labvēļa pulkveža augstsirdību taisnā ceļā devās uz veikalu un notērēja vairāk nekā pusi no savām pusgada dividendēm, iegādādamās melnus samta svārciņus mazajam Rodonam, kurš, slarp citu, jau bija par lielu šādiem samta svārciņiem un kuram pēc auguma un gadiem piemērotāka būtu īsti vīrišķīga žakete un jātnieku bikses.

Mazais Rodons bija glīts zēns atklātu sejiņu, zilām acīm un viļņainiem, linu dzelteniem matiem, spēcīgs miesās, toties atsaucīgu un maigu sirdi, gatavs uzticīgi pieķerties ikvienam, kas izturējās labi pret viņu, — gan ponijam, gan lordam Sautdaunam, kas bija uzdāvinājis poniju (zēns allaž sarka un bālēja, ieraudzījis jauno, muižnieku), gan zirgu puisim, kurš zirdziņu kopa, gan virējai Mollijai, kas pa vakariem viņu cienāja ar šausmu stāstiem un gardiem kumosiņiem no pusdienu galda, gan Brigsai, ko varēja visvisādi ķircināt un izsmiet, gan sevišķi savam tēvam, kura mīlestība pret dēlu bija tiešām neparasta. Ar to nu arī, varētu teikt, astoņus gadus vecā zēna pieķeršanās objekti tā kā būtu izsmelti. Daiļais mātes tēls mazpamazām bija izbālējis. Gandrīz divus gadus viņa zēnu tikpat kā nebija uzrunājusi. Viņa to nemīlēja. Zēns sirga gan ar masalām, gan garo klepu. Un tas varēja apnikt. Kādudien, nokāpis no saviem bēniņiem, zēns apstājās uz kāpņu laukumiņa, mātes balss pievilināts, kad tā dziedāja lordam Stei-nam; viesistabas durvis pēkšņi atvērās, atklādamas skatienam mazo, slepeno noklausītāju, kas vēl pirms mirkļa, dziļi aizgrābts, bija gremdējies mūzikas skaņās.

Mālē iznāca no viesistabas un iecirta zēnam pāris pamatīgu pļauku. Viņš dzirdēja marķīzu skaļi iesmejamies (Steinu uzjautrināja Bekijas nesavaldīgā un nemākslotā dusmu izpausme) un skriešus metās uz virtuvi pie saviem draugiem, ļaudams vaļu aizvainojuma asarām.

— Ne jau tāpēc, ka man sāpētu, — elsoja mazais Rodons, — tikai . .. tikai ... — nevaldāmi šņuksti un asaras neļāva pabeigt teikumu. Puisēna sirds sāpēs sažņaudzās. — Kāpēc es nedrīkstu klausīties viņas dziedāšanā? Kādēļ viņa nekad nedzied man, bet vienīgi šim plikgalvim ar milzīgajiem zobiem? — Caur elsām izlauzās šādi dusmu un bēdu pilni izsaucieni. Virēja palūkojās uz istabeni, istabene uzmeta zinātājas skatienu sulainim . . . briesmīgā virtuves inkvizīcija, kas atrodama ikvienā namā un uzskatāma par viszinošu, šajā brīdī tiesāja Rebeku.

Pēc šā notikuma mātes nepatika pārauga naidā; jau pati.doma vien par bērna klātbūtni skāra Rebeku kā sāpīgs pārmetums. Pat zēna izskats viņu kaitināja. Bet arī bērna krūtīs modās bailes, šaubas un pretestība. Todien saņemtās pļaukas padarīja māti par svešu cilvēku.

Arī lords Steins no visas sirds neieredzēja zēnu. Ja viņiem nejauši gadījās sastapties, marķīzs, zemu klanīdamies, apveltīja zēnu izsmējīgām piezīmēm vai naidā zvērojošiem skatieniem. Rodons savukārt tādās reizēs nekaunīgi blenza Steinam sejā un vīstīja mazās dflrītes. Viņš pazina savus ienaidniekus, un no visiem ciemiņiem, kas apmeklēja viņu māju, šis džentlmenis zēnu ērcināja visvairāk. Kādudien sulainis pārsteidza Rodonu priekšnamā draudot ar dūri lorda Steina cepurei. So gadījumu sulainis kā labu joku pastāstīja lorda Steina kučierim, kurš savukārt palaida to tālāk lorda Steina sulainim un galu galā visai kalpotāju saimei. Un drīz vien, kad misis Krolija ieradās Gonlhauzā, vārtu sargs, kas atvēra vārtus, visdažādākajās livrejās tērptie kalpotāji vestibilā, kā arī sulaiņi baltās vestēs, kuri no viena kāpņu laukumiņa uz otru izsauca pulkveža Krolija un misjs Ivrolijas vārdus, zināja par Rebeku visu vai arī iedomājās visu zinām. Sulainis, kas pienesa misis Ivrolijai atspirdzinājumus un stāvēja aiz viņas krēsla, jau bija paguvis viņas personību apspriest ar miesās vareno, raibu raibā livrejā tērpto džentlmeni, kurš stāvēja tam blakus. lion dieu', cik nežēlīga ir šāda kalpotāju inkvizīcija! Lepnās viesībās jūs lieliskā salonā redzat sievieti, ko apstājis padevīgu pielūdzēju pūlis; viņa raida visapkārt dzirkstošus skatienus, viņa ir nepārspējami tērpta, sprogota, smiņķēta, smaidoša un laimīga. Te pēkšņi pie viņas cieņas pilnā gaitā piesoļo Atmaskojums, iemiesojies milzu vīrā ar pūderētu parūku un vareniem ikriem, nesdams paplāti ar saldējumu, un tam seko Apmelojums (tikpat nenovēršams kā patiesība) neveikla zeļļa izskatā, kurš iznēsā vafeles. Madame, jūsu noslēpums jau šovakar pat tiks krogā pārspriests. Sūkdami pīpes un sēdēdami pie alvas alus kausiem, Džeimss ar Čarlzu apmainīsies domām par jums. Dažam labam Liekulības Tirgus iemītniekam vajadzētu nolīgt mēmus kalpus ... mēmus, turklāt rakstītnepratējus. Ja jūtaties vainīga — drebiet! Zellis, kas stāv aiz jūsu krēsla, varbūt izrādās janičārs ar žņaugšanai gatavu cilpu plīša bikšu kabatā. Ja neesat vainīga, ievērojiet ārējo pieklājību, kuras pārkāpšana var jūs pazudināt tikpat viegli kā vainas pierādījums.

«Vai Rebeka ir vai nav vainīga?» Bargā kalpotāju tiesa izteicās pret Rebeku.

Un, kauns sacīt, viņai neizdotos vairs tikt pie kredīta, ja tie neticētu viņas vainai. Marķīza Steina karietes lukturi, kas pusnakts tumsā kvēloja pie Rebekas durvīm, — tā vēlāk šo jautājumu apcerēja Reglss, — esot iedvesuši viņam lielāku pārliecību nekā visas tās viltības un izlocīšanās.

Tādējādi Rebeka — ļoti iespējams, pavisam bez vainas — spraucās un lauza ceļu uz priekšu pretī tam, ko mēdz saukt par stāvokli sabiedrībā, bet kalpotāji rādīja ar pirkstu uz viņu kā uz pazudušu un paklīdušu sievieti. Tā istabene Mollija no rīta vēro zirnekli, kā tas pie durvju stenderes piestiprina savu pavedienu un cītīgi vien rāpjas pa to augšā; te pēkšņi viņai šis laika kavēklis apnīk, viņa paķer slotu un aizslauka gan tīklu, gan tā audēju.

Pāris dienu pirms ziemassvētkiem Bekija ar vīru un dēlu gatavojās braukt uz Karalisko Kroliju nosvinēt svētkus savu senču mājoklī. Bekija labprāt būtu atstājusi knēveli mājās, ja vien lēdija Džeina tik neatlaidīgi nelūgtu ņemt zēnu līdzi un arī Ro-dons nekurnētu par viņas nevērību pret dēlu.

— Viņš taču ir visjaukākais zēns visā Anglijā, — Rodons sacīja ar tādu kā pārmetumu, — bet tu, Bekij, par viņu nerūpējies pat tik daudz kā par savu klēpja šuneli. Zēns tevi nemaz netraucēs: tur viņš uzturēsies bērnistabā, un diližansā mēs abi sēdēsim ārpusē.

— Kur tu pats gribi apmesties, lai varētu kūpināt savus pretīgos cigārus, — piebilda misis Krolija.

— Kādreiz tev tie tīri labi patika, — virs atgādināja.

Bekija smējās: viņa, kā parasti, jutās labā omā.

— Tas bija tad, manu muļķīt, kad es centos izsisties dzīvē uz augšu, — viņa teica. — Ņem vien Rodonu sev blakus un, ja gribi, dod viņam arī cigāru!

Taču Rodons nemēģināja tādā veidā sasildīt savu mazo dēliņu šajā ziemas braucienā, bet ar Brigsas piepalīdzību ievīstīja bērnu šallēs un lakatos, un, pagrabiņa «Baltais zirgs» lukturiem kliedējot agrās rīta stundas tumsu, zēns svinīgi tika uzcelts uz diližansa jumta; sajūsmināts viņš vēroja dienu austam un tikpat sajūsmināts devās pirmajā ceļojumā uz to vietu, ko viņa tēvs vēl joprojām sauca par savām mājām. Brauciens sagādāja zēnam bezgalīgu prieku un ikviens notikums ceļā šķita neatkārtojami aizraujošs; tēvs nenoguris atbildēja uz dēla jautājumiem, stāstīdams, kas mitinās tanī lielajā, baltajā namā pa labi un kam pieder šis varenais parks. Māte, ar istabeni, kažokādām, apmetņiem un smaržu pudelītēm ērti sēdēdama karietē, vaibstījās un šausminājās, it kā savu mūžu nebūtu braukusi diližansā, nemaz jau nerunājot par to, ka pirms saviem desmit gadiem bija izmesta no šī paša diližansa, lai dotu vietu kādam maksātspējīgākam pasažierim.

Bija jau satumsis vakars, kad mazais Rodons tika uzmodināts, lai Madberijā pārsēstos tēvoča karietē. Viņš sēdēja un pārsteigts vēroja lielos, dzelzī kaltos vārtus, kas lēni atvērās, gar karietes logiem garām slīdošos liepu stumbrus, līdz zirgi beidzot apstājās pie spoži apgaismotajiem pils logiem, kuri kā sveicinādami laistījās mājīgās ziemassvētku ugunīs. Pils durvis atvērās — varenajā, senajā kamīnā gaišās liesmās dega uguns, melnām akmens plāksnēm klāto grīdu sedza paklājs.

«Tas ir vecais turku paklājs, kas senāk stāvēja dāmu galerijā,» nodomāja Rebeka un nākamajā mirklī jau saskūpstījās ar lēdiju Džeinu.

Seram Pitam viņa visai svinīgi veltīja tādu pašu sveicienu, bet Rodons, tikko izsmēķējis cigāru, atteicās skūpstīt brāļasievu. Džeinas bērni nāca pretī brālēnam, Matilde sniedza roku un noskūpstīja Rodonu, turpretim Pits Binkijs Sautdauns, dēls un mantinieks, nostājās pa gabaliņu un vēroja radinieku, kā mazs šunelis vēro lielu suni.

Tad laipnā namamāte izvadīja viesus mājīgās istabās, kur kamīnos jautri sprēgāja ugunis. Pie Rodona sievas durvīm pieklaudzināja abas jaunās dāmas, it kā vēlēdamās tai piepalīdzēt, taču īstenībā viņām gribējās apskatīt brāļasievas kārbu saturu un tērpus, kuri, kaut arī melni, šūdināti pēc pēdējās Londonas modes. Viņas pastāstīja Rebekai, cik strauji pilī viss gājis uz labo pusi, ka vecā lēdija Sautdauna aizbraukusi un Pits ieņēmis grāfistē tādu stāvokli, kāds pienākas īstam Kroliju dzimtas pārstāvim. Tad nodārdēja lielais zvans, un ģimene pulcējās pie pusdienu galda; Rodons, jaunākais, tika novietots blakus krustmātei, laipnajai nama saimniecei, bet sers Pits veltīja neparastu uzmanību brāļasievai, kas sēdēja pie viņa labās rokas.

Mazais Rodons pusdienoja ar krietnu ēstgribu un vispār uzvedas kā īsts džentlmenis.

— Man šeit patīk ēst pusdienas, — viņš sacīja krustmātei, kad maltīte bija pabeigta, sers Pits noturējis pateicības lūgšanu, atvests jaunākais dēls un mantinieks, ko nosēdināja augstā krēslā blakus baronetam, un Matilde ieņēmusi vietu līdzās mātei, kur to jau gaidīja glāze vīna. — Man šeit patīk ēst pusdienas, — mazais Rodons atkārtoja, raudzīdamies radinieces laipnajā sejā.

— Kādēļ? — apvaicājās labsirdīgā lēdija Džeina.

— Mājas es pusdienoju virtuvē, — atbildēja mazais Rodons, — vai arī kopā ar Brigsu.

Taču Bekija bija tik ļoti iegrimusi sarunā ar namatēvu, apbērdama baronetu komplimentiem un jūsmīgiem izsaucieniem, veltīdama apbrīnu jaunajam Pitam Binkijam, slavēdama to par visskaistāko, visgudrāko un visdižciltīgāko bērnu, bezgala līdzīgu savam tēvam, ka nepavisam nedzirdēja vārdus, ko platā, spoži pulētā galda viņā galā izrunāja pašas miesa un asinis.

Rodonam, jaunākajam, kā jau viesim, pirmajā vakarā tika atļauts palikt nomodā tik ilgi, līdz tika novākts tējas galds, seram Pitam priekšā novietota milzīga grāmata zeltītos vākos, visa mājas saime saaicināta istabā un sers Pits noturējis vakara lūgšanu. Tā bija' pirmā reize, kad nabaga puišelis piedalījās šādā ceremonijā vai vispār kaut ko tādu dzirdēja.

Baroneta neilgajā valdīšanas laikā pils bija pieņēmusi gluži citu izskatu, un Bekija, namatēva pavadībā apskatīdama telpas, apbalvoja, ka te viss esot lieliski, apburoši, nepārspējami. Bet mazajam Rodonam, kurš ar tuvāko apkārtni iepazinās bērnu vadībā, tā šķita īsta brīnumu un burvestību pils. Te stiepās garas galerijas, te bija senas, greznas guļamtelpas, gleznas, vecs porcelāns un senlaicīgi ieroči. Šais telpās bija nomiris vectētiņš, un tām bērni gāja garām, bailīgi apkārt lūkodamies.

— Kas mūsu vectētiņš bija? — Rodons iejautājās; bērni pastāstīja, ka vectētiņš bijis ļoti ļoti vecs, vadāts apkārt stumjamā krēslā, un kādudien pat parādīja šo krēslu, kurš trūdēja dārza šķūnītī kopš tās dienas, kad veco džentlmeni aizveda tur uz to baznīcu, kuras smaile vizēja pāri parka gobām.

Vairākus rītus abi brāļi noņēmās, apraudzīdami uzlabojumus, ko muižā bija paveicis sera Pila ģeniālais prāts un saimnieciskais talants. Soļodami kājām vai jādami zirgos, viņi varēja pārlūkot laukus un aprunāties, pārlieku viens otram neapnikdami. Pits nekavēdamies izklāstīja Rodonam, ar cik milzīgiem izdevumiem saistīti šie pārkārtojumi, apgalvodams, ka cilvēkam, kam piederot plaši zemes īpašumi un krietni naudas līdzekļi, bieži vien pietrūkstot nieka divdesmit mārciņas.

— Sis ir jaunais vārtsarga namiņš, — Pits nevērīgi pamāja ar bambusa spieķīti, — drīzāk gan man izdotos pacelties spārnos nekā nomaksāt to līdz janvāra dividendu saņemšanai.

— Līdz tam laikam varu tev mazliet aizdot, Pit, — drūmi sacīja Rodons, un viņi iegāja apskatīt restaurēto vārtsarga namiņu, kur tikko no jauna akmenī bija iegravēts dzimtas ģerbonis un kur vecā misis Loka pirmo reizi pēc ilgiem gariem gadiem bija tikusi pie kārtīgām durvīm, vesela jumta un neizdauzītiem logiem.

XLV NODAĻA STARP HEMPŠĪRU UN LONDONU

Sers Pits Krolijs ne tikvien bija salabojis Karaliskās Krolijas žogus un atjaunojis sagruvušos vārtsargu namiņus. Kā jau gudrs un saprātīgs vīrs, viņš bija ķēries pie darba, lai nomazgātu tīru sava nama aptraipīto godu un jaunā spožumā paceltu dzimtas labo vārdu, ko drupās un gruvešos iemīdījis nekrietnais un izšķērdīgais priekštecis. Drīz pēc tēva nāves Pits tika izvēlēts par pilsētiņas pārstāvi parlamentā; kļuvis par miertiesnesi, parlamenta locekli, grāfistes dižvīru un senas dzimtas pārstāvi, viņš uzskatīja par savu pienākumu grozīties Ilempšīras sabiedrībā, devīgu roku piedalījās visvisādos labdarības pasākumos, cītīgi apciemoja apkārtējos muižniekus, — īsi sakot, līda vai no ādas ārā, lai ieņemtu lādu stāvokli Ilempšīrā un vēlāk visā impērijā, kāds, pēc viņa domām, pienācās tik izcilam talantam. Lēdijai Džeinai tika uzdots izturēties draudzīgi pret Fadlstoniem, Vop-šotiern un citiem baronetiem, viņu dižciltīgajiem kaimiņiem. To karietes tagad nereti bija redzamas Karaliskās Krolijas alejā; tie visai bieži ieradās uz pusdienām pilī (kur ēdieni tika pasniegti tik gardi, ka to gatavošanā lēdija Džeina, acīm redzot, piedalījās gaužām reti), un sers Pits ar sievu savukārt enerģiski braukāja apkārt pusdienodami, neņemot vērā ne laika apstākļus, ne attālumus. Un, kaut ari Pits ne visai cienīja jautrību, pēc dabas būdams vēss cilvēks ar vārgu veselību un sliktu ēstgribu, taču viņš uzskatīja, ka sabiedriskums un viesmīlība viņa stāvoklī ir neatliekama saistība, un allaž, ciezdams galvas sāpes pēc pārmērīgas aizsēdēšanās pie pusdienu galda, jutās kā sava pienākuma upuris. Viņš aprunājās par ražu, par labības likumiem, par politiku ar pašiem ievērojamākiem grāfistes augstmaņiem. Viņš (kurš agrāk šais jautājumos piederēja pie nožēlojamiem brīvdomātājiem) tagad kvēli uzstājās pret malu medniecību, par meža zvēru aizsardzību. Pats viņš ar medniecību nenodarbojās, jo pēc dabas nebija drosminieks, bet gan grāmatu un mājīgu paradumu cienītājs, taču uzskatīja, ka jārūpējas par zirgu šķirnes uzlabošanu grāfistē, tāpat par augstvērtīgu lapsu šķirņu izkopšanu, tādēļ, ja vien viņa draugam seram Hadlstonam Fadlstonam labpatiktos pamedīt viņa īpašumos un ar visiem suņiem, kā agrāk, sapulcēties Karaliskajā Krolijā, viņš priecīgi uzņemtu gan seru Fadlstonu, gan viņa medību biedrus. Par lielām šausmām lēdijai Sautdaunai, sers Pits jo dienas jo vairāk novērsās no sektantisma: nenoturēja vairs publiskus sprediķus, neieradās pulcēšanās namos, toties dūšīgi vien apmeklēja baznīcu, viesojās bīskapa mājā un sagājās ar visiem Vinčesteras garīdzniekiem, nebilzdams ne vārda pretī, kad godājamais arhidiakons Trampers lūdza sarīkot vista partiju. Kādas mokas nācās izciest lēdijai Sautdaunai, un kāds pagalam pazudis cilvēks tai šķita znots, kurš pieļāva šādas bezdievīgas izpriecas! Reiz, kad ģimene atgriezās mājās pēc oratorijas Vinčesterā, baronets pavēstīja jaunajām dāmām, ka nākamajā gadā viņš tās droši vien vedīšot uz grāfistes ballēm,-un abas meitenes nezināja, kā brālim par to pateikties. Lēdija Džeina paklausīgi klusēja, laikam gan slepus priecādamās par gaidāmo izklaidēšanos. Toties cienījamā atraitne nosūtīja uz Keiptaunu «Finčlejas draudzes veļas mazgātājas» autorei visšausmīgākos aprakstus par savas meitas pasaulīgajām izdarībām un, tā kā viņas nams Braitonā tieši tobrīd nebija aizņemts, atgriezās šajā lepnajā kūrvietā, ar savu aizbraukšanu ne visai apbēdinādama bērnus. Varam iedomāties, ka arī Rebeka, otrreiz viesodamās Karaliskajā Krolijā, pārlieku vis neskuma, nesastapusi dāmu ar mājas aptieciņu, kaut gan nosūtīja viņas augstībai uz ziemassvētkiem apsveikumu, kurā ar cieņu atsauca lēdijas Saut-daunas atmiņā savu personu, pateicībā un sajūsmā atcerējās sarunas ar viņas augstību pirmajā ciemošanās reizē, gari un plaši apjūsmoja laipnību, kādu viņas augstība veltījusi tai slimības gultā, un apgalvoja, ka ik stūrītis Karaliskajā Krolijā tai atgādinot dārgās draudzenes prombūtni.

Pārvērtībām sera Pita Krolija uzvedībā un viņa negaidītajam sabiedriskumam izrādījās tiešs sakars ar Kerzonstrītas izveicīgās mazās dāmas padomiem.

— Un jūs paliksiet tikai baronets ... jūs samierināsieties ar vienkārša lauku muižnieka lomu? — Rebeka sacīja radiniekam, kad tas viesojās pie viņas Londonā. — Nē, ser Pit Krolij, es jūs pazīstu labāk. Zinu gan jūsu talantus, gan jūsu godkāri. Jums šķiet, ka esat tos labi noglabājis, taču no manis jums neko neizdosies noslēpt. Parādīju lordam Steinam jūsu brošūru par iesalu. Izrādās, viņš to jau ir lasījis un viss kabinets uzskatot to par pašu meistarīgāko sacerējumu šajā nozarē. Ministrija jau ir metusi aci uz jums, un es zinu, kas jums vajadzīgs. Jums katrā ziņā jāparāda sevi parlamentā; ikviens jums pateiks, ka esat pats labākais runātājs visā Anglijā (jūsu runas Oksfordā vēl joprojām nav aizmirstas). Jums jāizvirzās par grāfistes pārstāvi, lai pēc tam pats ar savu balsi un ar pilsētiņas atbalstu taptu par galveno noteicēju grāfistē. Jums jākļūst par baronu Kroliju no Karaliskās Krolijas, un jūs ari būsiet barons, citādi tas nemaz nevar būt. Es taču to redzu. Es to lasu jūsu sirdi, ser Pit. Ja manam vīram būtu piešķirts ne tikvien jūsu vārds, bet arī jūsu saprāts, man šķiet, es spētu kļūt viņa cienīga, bet . . . bet... tagad esmu jūsu radiniece, — viņa piebilda smiedamās. — Nabaga radiniece bez penija pie dvēseles, taču arī man ir sava vara, un, kas zina, varbūt pat pelīte izrādās noderīga lauvam.

Pitu Kroliju viņas runa aizrāva un sajūsmināja.

«Cik labi šī sieviete mani saprot!» viņš domāja. «Džeinu es nemūžam nepiespiestu izlasīt kaut trīs lappuses no manas iesala brošūras. Viņai nav jausmas ne ļ>ar maniem iespaidīgajiem talantiem, ne par manām slepenajām godkārīgajām tieksmēm. Ak vēl joprojām tiek pieminētas manas runas Oksfordā, ko tu neteiksi! Skat, kādi blēži! Tagad, kad esmu izvirzīts par savas pilsētiņas pārstāvi un drīz varbūt pārstāvēšu visu grāfisti, nu tie sāk mani atcerēties! Vēl pērn lielajā pieņemšanā lords Steins izlikās mani neredzam, bet nu viņi beidzot apjēguši, ka arī Pits Krolijs ir kaut kā vērts. Jā, esmu tas pats cilvēks, par kuru šie ļaudis nelikās ne zinis; bija vajadzīgs tikai izdevīgs gadījums, un tagad nu es tiem parādīšu, ka protu ne tikai rakstīt, bet arī runāt un rīkoties. Tāpat Ahills sevi parādīja tikai tad, kad bija saņēmis zobenu. Nu man rokās ir šis zobens, un pasaule vēl izdzirdēs Pita Krolija vārdu!»

Tāds ir iemesls, kādēļ šis blēdīgais diplomāts pēkšņi bija tapis tik viesmīlīgs, tik atsaucīgs pret oratorijām un slimnīcām, tik laipns pret dekāniem un citiem garīdzniekiem, tik izšķērdīgs pusdienu rīkošanā un čakls ciemos braukšanā, neparasti žēlsirdīgs pret zemniekiem tirgus dienās un dziļi ieinteresēts grāfistes vajadzībās; tā paša iemesla dēļ arī ziemassvētki pilī tika nosvinēti līksmāk nekā jebkad.

Pirmajos ziemassvētkos sanāca kopā visa dzimta. Arī mācītāja mājas Kroliji ieradās uz pusdienām. Rebeka izturējās pret Bjuta Krolija laulāto draudzeni tik laipni un mīļi, it kā tā nekad nebūtu bijusi viņas ienaidniece; sirsnīgi viņa apvaicājās par dārgo meiteņu labklājību, brīnījās, cik strauji tās kopš viņiem laikiem gājušas uz priekšu mūzikā, un neatlaidīgi lūdza, lai tās atkārtotu kādu duetu no varenās nošu grāmatas, ko Dzims rūkdams un protestēdams dabūja stiept padusē no mācītāja mājas. Bjūta sievai par varēm nācās izturēties pieklājīgi pret mazo avantūristi, lai pēc tam, protams, ar savām meitām sīki jo sīki iztirzātu muļķīgo cieņu, kādu sers Pits parāda svainei. Toties Dzims, kas pie pusdienu galda sēdēja blakus Rodona sievai, apgalvoja, ka viņa esot «lāga skuķis», un visa mācītāja ģimene vienā balsī atzina mazo Rodonu par sevišķi izdevušos bērnu. Viņi mācījās zēnā cienīt iespējamo nākamo baronetu, ko no titula šķīra vienīgi sīkais, slimīgi bālais Pits Binkijs.

Bērni sadzīvoja visai draudzīgi. Pils Binkijs izrādījās pārlieku sīks knislis, lai spēlētos ar tādu varenu vīru kā Rodonu, bet Matilde bija tikai meitene un tādēļ, protams, gaužām nepiemērota rotaļu biedrene džentlmenim, kam nāk jau astotais gads un kas drīz vien sāks nēsāt vīriešu uzvalkus. Rodons tūlīt uzkundzējās nelielajai sabiedrībai, un mazā meitene un puišelis jutās visai pagodināti, ja viņam reizēm labpatika ar tiem parotaļāties. Zēns kļuva šeit neizsakāmi līksms un laimīgs. Sakņu dārzs viņam patika milzīgi, puķu dārziņš — nu tā, vidēji, toties baložu būri, vistu kūtis un zirgu staļļi, kad viņam atļāva tur iegriezties, izraisīja nevaldāmu sajūsmu. Viņš kategoriski atteicās no mis Kroliju skūpstiem, bet lēdijai Džeinai reizēm ļāva sevi apmīļot un labprāt sēdēja tai blakus, kad pēc pusdienām dāmas devās uz viesistabu, atstādamas vīriešus vienus pie sarkanvīna glāzes, — daudz labāk viņam patika sēdēt blakus lēdijai Džeinai nekā savai paša mātei. Bet Rebeka, redzēdama, ka šeit augstu tiek vērtēts maigums, kādu vakaru piesauca Rodonu sev klāt, pieliecās un visu dāmu acu priekšā viņu noskūpstīja.

Pēc šīs procedūras zēns platām acīm paraudzījās mātei sejā, drebēdams pie visām miesām un piesarcis līdz matu galiem, kā parasti satraukuma brīžos.

— Mājās jūs mani nekad neskūpstāt, māmiņ, — viņš sacīja, un viesistabā iestājās vispārējs klusums un apjukums, bet Beki-jas acis netīksmē iezalgojās.

Rodons no tiesas pieķērās brāļasievai, jo tā labi izturējās pret viņa dēļu. Toties lēdijas Džeinas un Bekijas attiecības šoreiz nerādījās tik labas kā pirmajā viesošanās reizē, kad pulkveža sieva visus spēkus veltīja vienam mērķim — patikt. Bērna naivumā divreiz izrunātie vārdi atvēsināja lēdiju Džeinu. Un iespējams arī, ka sers Pits bija pārlieku uzmanīgs pret radinieci.

Rodons, ka jau tas pieklājas šādos gados un šādā augumā, daudz mīļāku prātu uzturējās vīriešu nekā sieviešu sabiedrībā; neapnicis viņš staigāja tēvam līdzi uz staļļiem, kur pulkvedis devās kūpināt savus cigārus. Dzims, mācītāja dēls, šad lad pievienojās brālēnam šajā nodarbībā, kā arī citās izpriecās. Džims U'ja ciešos draugos ar baroneta mežsargu, jo viņus vienoja kopīgā kaislība uz «suņiem». Reiz misters Džeimss, pulkvedis un mežsargs Ilorns, paņēmuši līdzi mazo Rodonu, devās šaut fazānus. Kādā citā — vēl svētlaimīgākā rītā visi četri džentlmeņi izklaidējās ar žurku medībām šķūnī, un Rodonam tas šķita pats varenākais joks. Viņi aizbāza notekcaurulēm vienu galu, pa otru ielaida seskus, paši, satvēruši rungas kaujas gatavībā, klusītiņām nogāja pie malas, bet mazais, manīgais terjers (kurš gan cits kā mistera Džeimsa slavenais «sūns» Forsepss), aiz uzbudinājuma vai dvašu izlaizdams, sastinga uz trim kājām, ieklausīdamies tikko sadzirdamajā žurku pīkstoņā. Beidzot vajātie dzīvnieki izmisuma drosmē izšāvās no caurulēm, — terjers pieveica vienu, mežsargs otru, bet Rodonam no uztraukuma un šausmām misējās, toties viņš bezmaz nenogalināja sesku.

Taču visievērojamākā likās tā diena, kad zālājā Karaliskās Krolijas durvju priekšā sapulcējās sera Iladlstona Fadlstona medību suņi.

Tas nu mazajam Rodonam bija neredzēts skats. Pulksten pusvienpadsmitos pa aleju uz muižas pusi rikšiem jāj Toms Mūdijs, sera Iladlstona Fadlstona mednieks, un, saspiedušies ciešā pūlītī, viņam seko dižciltīgie medību suņi, bet aizmuguri noslēdz divi spilgti sarkanos svārkos tērpti piķieri, jautri, parupji zeļļi kārnos tīrasiņu zirgos, — apbrīnojami izveicīgi ar garo, smago pātagu

galiem uzcirzdami pa vārīgākajām vietām ikvienam sunim, kurš iedrošinās atšķirties no bara vai, kaut pamirkšķinot acis, pievērst visniecīgāko uzmanību zaķiem un trušiem, kas izlec viņiem tieši pie paša degungala.

Nākamais ierodas zēns Džeks, Toma Mūdija dēls, kurš sver piecus stounus^85, augumā sasniedzis četrdesmit astoņas collas un lielāks arī nemūžam nekļūs. Viņš uzmeties uz liela, izkāmējuša zirga, kam pusi muguras sedz vareni segli. Tas ir pats mīļākais sera Hadlstona Fadlstona zirgs — Dižciltīgais. Laiku pa laikam atauļo citi zirgi ar sīkiem puišeļiem mugurā, gaidīdami kuru katru brīdi ierodamies savus saimniekus.

Toms Mūdijs piejāj pie pils durvīm, kur viņu apsveic virs-sulainis, piedāvādams iedzert, bet Toms atsakās. Tad viņš ar visu savu suņu baru apmetas vienā maura stūrī, kur suņi ņemas vāļāties pa zāli, lēkāt un nikni rūkt cits uz citu, līdz beidzot liekas kopā trakā cīniņā, un viņus spēj pieveikt tikai Toma nepārspējamās lamas un pātagu lokanie vēzieni.

Tīrasiņu kleperos pie pils rikšiem pielaiž līdz ceļiem getrās iežņaugti jauni džentlmeņi, viņi dodas namā iedzert ķiršu liķieri un apliecināt cieņu dāmām, bet pieticīgākie no viņiem, kam prāts nesas drīzāk uz medībām, nomauc dubļainos zābakus, apmaina kleperus pret medību zirgiem un iesilda asinis, auļodami apkārt mauram. Tad viņi sapulcējas zālāja stūrī pie suņiem un aprunājas ar Tomu Mūdiju par iepriekšējām medībām, par Gau--duļa un Dimanta izcilajām īpašībām, par medību lauku stāvokli, izsacīdami domu, ka lapsu šķirne pavisam samaitājusies.

Tad pēkšņi parādās sers Hadlstons brašā pusasiņu zirgā; viņš piejāj pie pils, ieiet apsveicināties ar dāmām un tad, kā jau cilvēks, kas nav radis lieki šķiest vārdus, ķeras vērsim pie ragiem. Suņi tiek pievesti pie pašām namdurvīm, un mazais Rodons metas tiem klāt, satraukts un tāds kā nobijies no laipnības pierādījumiem, ar kuriem dzīvnieki viņu apvelta, belzdami ar astēm, zlakstinādami zobus, tik tikko paklausīdami Toma Mūdija uz-brēcieniem un pātagai.

Pa to laiku sers Hadlstons jau paguvis uzvelties Dižciltīgajam mugurā.

— Pamēģināsim no Sausteras audzes puses, Tom, — baronets ierosina. — Zemnieks Mengls man stāstīja, ka tur mitinoties divas lapsas.

Toms paceļ ragu pie lūpām, skaļi notaurē un palaiž zirgu rikšos; viņam seko suņu bars, piķieri, jaunie džentlmeņi no Vin-česteras, vietējie fermeri, aiz tiem kājām sojo draudzes laukstrādnieki, kuriem šī diena rādās izvērsties īstos svētkos, bet aizmuguri sedz sers Hadlstons ar pulkvedi Kroliju, un viss kortežs drīz izgaist alejas viņā galā.

Cienīgtēvs Bjūts Krolijs (pārlieku pieticīgs, lai parādītos pulcēšanās vietā tieši krustdēla logu priekšā), ko Toms Mūdijs atceras pirms četrdesmit gadiem redzējis kā slaidu, jaunu garīdznieku jājam vismežonīgākos zirgus, lecam pār visplatākajiem strautiem un kā pa smieklam pārvaram visaugstākos žogus visā grāfistē, — viņa godība, kā jau teicu, varena meļņa mugurā it kā nejauši izrikšoja no mācītāja mājas takas tieši tai brīdī, kad sers Hadlstons te traucās garām, un pievienojās cienījamam baronetam. Suņi un jātnieki pagaisa skatienam, bet mazais Rodons vēl ilgi stāvēja uz pils kāpnēm, brīnumu un prieka pārņemts.

Kaut arī pa šīm neaizmirstamajām svētku brīvdienām mazais Rodons ne visai iemīlēja tēvoci, kurš allaž bargs un nepieejams sēdēja ieslēdzies kabinetā, vai nu iedziļinādamies tiesu darīšanās, vai arī apspriezdamies ar saviem pārvaldniekiem un rentniekiem, — toties viņš bija iekarojis paliekamu vietu visu krust-māmiņu — kā precētās, tā neprecēto sirdī, cieši sadraudzējies ar abiem muižas bērniem un ar mācītāja mājas Džimu, ko sers Pits mēģināja ieprecināt vienai no jaunajām dāmām, likdams skaidri saprast, ka pēc sava cienījamā tētiņa — slavenā lapsu mednieka nāves Džims saņems draudzi ar visiem ienākumiem. Dzims pats bija atmetis ar roku lapsu medībām, reizēm pašaudīdams kādu nevainīgu pīlīti vai slociņu vai pavisam mierīgi paniekodamies ar žurku trenkāšanu. Pēc ziemassvētku brīvdienām viņš atgriezīsies universitātē un vēlreiz izmēģinās laimi eksāmenos — kas zin, varbūt neizkrīt. Viņš jau ir atteicies no zaļajiem svārkiem, sarkanajiem kaklautiem un citām pasaulīgām greznībām, gatavodamies ieņemt jaunu stāvokli dzīvē. Šādā veidā lēti un par smiekla naudu sers Pits mēģināja nomaksāt parādus savai dzimtai.

Iekams vēl līksmais ziemassvētku laiks bija pagājis, baronets saņēma dūšu un pasniedza brālim otru čeku — par veselām simt mārciņām. Sākumā šis žests lika sera Pita sirdij skaudrās sāpēs sažņaugties, toties vēlāk viņš staroja laimē, apjūsmodams savu neparasto augstsirdību. Rodons ar dēlu brauca projām gaužām smagu sirdi, toties Beķija no pils dāmām šķīrās bez vismazākās

nopūtas. Mūsu draudzene atgriezās Londonā, lai atkal ķertos pie uzdevumiem, pie kuriem mēs viņu atradām šīs nodaļas sākumā. Viņas pūliņu rezultātā Kroliju nams Greitgontstrītā bija pilnīgi v atjaunots un gaidīt gaidīja, lai uzņemtu seru Pilu ar dižciltīgo ģimeni, kad baronets ieradīsies Londonā izpildīt savus pienākumus parlamentā un sasniegt visas valsts mērogā tādu stāvokli, kas atbilstu viņa bezgala plašajām gara dāvanām.

Pirmajā sesijā šis nepārspējamais liekulis neatklāja savus plānus un tikai vienu reizi atvēra muti, proti, lai iesniegtu petīciju no Madberijas. Taču viņš cītīgi ieņēma savu vietu un neatlaidīgi vēroja visu, kas notika parlamentā. Mājās Pits, galvu nepacēlis, pētīja «zilās grāmatas»*, pārsteigdams un satriekdams lēdiju Džeinu, kurai šķita, ka vīrs nobeigs sevi, sēdēdams caurām naktīm un tik sasprindzināti strādādams. Viņš sapazinās ar ministriem un savas partijas līderiem, apņemdamies visdrīzākajā laikā ieņemt vietu viņu rindās.

Lēdijas Džeinas maigums un laipnība izraisīja Rebekā tādu nicinājumu, ka šai mazajai sievietei gaužām grūti vedās to neizrādīt. Tieši šāda labsirdība un vientiesība, kāda piemita lēdijai Džeinai, kaitināja mūsu draudzeni Bekiju, un gadījās brīži, kad viņa vairs nespēja slēpt izsmieklu un lika to radiniecei manīt. Viņas klātbūtne savukārt padarīja nemierīgu lēdiju Džeinu. Sers Pits nemitīgi atrada iemeslu sarunām ar Rebeku. Likās pat, ka viņi apmainās kādām slepenām zīmēm, turklāt Pits apspriedās ar radinieci par tādiem jautājumiem, par kuriem viņam ne prātā nenāktu runāt ar lēdiju Džeinu. Viņa droši vien nenieka no visa tā nesaprastu, taču šķita pazemojoši sēdēt kā mēmai, bet vēl vairāk pazemojoši apzināties, ka nav nekā ko sacīt, un klausīties, kā šī mazā misis Krolija pārlec no viena temata uz otru, atrazdama katram ko atbildēt ar trāpīgu vārdu vai joku, — sēdēt vienai kā muļķei pašai savās mājās pie kamīna un noraudzīties, kā visi vīrieši aplido sāncensi.

Uz laukiem, kad lēdija Džeina stāstīja pasakas bērniem, kas, cieši saspiedušies, tupēja viņai pie kājām (mazais Rodons gaidu pilnām acīm raudzījās mīļajā krustmāmiņā), un Bekija ienāca istabā, zaļajām* acīm izsmieklā zalgojot, nabaga lēdija Džeina, briesmīgā skatiena nomākta, apklusa. Viņas naivā izdoma drebēdama ierāvās kaktiņā, kā labā leja pasaku grāmatās sastingst visvarenā ļaunā burvja priekšā. Viņa nespēja izrunāt vairs ne vārda, lai gan Rebeka ar tik tikko saklausāmu sarkasma pieskaņu lūdza viņu turpināt šo brīnum jauko pasaku. Lēnprātīgas domas un pieticīgi prieki misis Bekijai šķita pretīgi, tie nekādi

49(1

nesaderējās ar viņas būtību, un viņa ienīda cilvēkus, kam tie patika; viņa neieredzēja ne bērnus, ne tos, kas mīlēja bērnus.

— Nevaru ciest šādus pieticīgus ļautiņus, — viņa sacīja lordam Steinam, atdarinādama lēdiju Džeinu un tās manieres.

— Jau pirms jums dažs labs nav varējis paciest svēto ūdeni,— atbildēja viņa gaišība un, atņirdzis zobus, pļerkstoši iesmējās.

Tā šīs abas dāmas satikās visai reti, izņemot tās reizes, kad jaunākā brāļa sievai radās kāda vajadzība pie svaines un viņa to apciemoja. Neapnikdamas viņas godāja viena otru par «manu mīļo» un «manu dārgo», kaut īstenībā centās izvairīties viena no otras; toties sers Pits ar visām savām neskaitāmajām darīšanām prata atlicināt laiku, lai ik dienas tiktos ar brāļasievu.

Pirmo reizi piedalījies pusdienās par godu spīkeram, sers Pits izmantoja gadījumu, lai padižotos brāļasievai visā savā jaunajā spožumā — vecā diplomāta uniformā, ko bija valkājis, kalpodams par atašeju Pumpernikelijas sūtniecībā.

Bekija apbēra viņa tērpu komplimentiem un par pašu Pilu likās ne mazāk sajūsmināta kā viņa sieva un bērni, kad viņš tiem parādījās pirms izbraukšanas no mājas. Bekija izsacījās, ka vienīgi dzimis aristokrāts varot atļauties valkāt šādu galma tērpu un tikai seno dzimtu pārstāvjiem piedienot culotte courte^86. Pits pašapmierināti palūkojās uz savām kājām, kuras, patiesību sakot, formu daiļumā nebija diez ko pārākas par tievo galma zobenu, kas kūļājās viņam pie sāniem, — tātad Pits palūkojās uz savām kājām, svēli noticēdams, ka ir neatvairāms.

Kad sers Pits bija aizgājis, Bekija attēloja viņu karikatūrā, ko parādīja lordam Steinam, tiklīdz tas ieradās. Viņa augstība, sajūsmināts par veiksmīgi panākto līdzību, paņēma uzmetumu līdzi. Viņš bija pagodinājis seru Pilu Kroliju ar likšanos misis Bekijas namā un izturējies pret jauno baronctu un parlamenta locekli gaužām laipni. Pitu pārsteidza cieņa, ar kādu ievērojamais pērs uzrunāja viņa brāļasievu, Rebekas vieglais un dzīvais sarunu tonis un sajūsma, ko visi klātesošie vīrieši veltīja viņas vārdiem. Lords Steins izteica pārliecību, ka baronets esot vēl tikai savas sabiedriska darbinieka karjeras sākumā, un apliecināja nepacietību dzirdēt viņu kā oratoru; tā kā viņi izrādījās kaimiņi (jo Greitgontstrīta iziet uz Gontskvēru, kura vienu pusi, kā visiem zināms, aizņem Gonthauza), viņa augstība neslēpa cerību, ka, tiklīdz lēdija Steina iebraukšot Londonā, lai netikšot liegts gods iepazīties ar lēdiju Kroliju Pēc vienas vai divām dienām lords Steins atstāja vizītkarti savam kaimiņam, tam pašam kaimiņam, kura priekštecim nebija atradis par vajadzīgu veltīt ne mazāko uzmanību, kaut arī veselu gadsimtu viņi bija dzīvojuši cieši blakus.

So intrigu, smalko viesību, gudro un spožo personību jūklī Rodons jutās jo dienas jo vientuļāks. Viņam tika atļauts arvien biežāk iegriezties klubā, pusdienot ar neprecētajiem draugiem, iet un nākt pēc sirds patikas, turklāt bez jebkādas iztaujāšanas. Un. paņēmis mazo Rodonu, viņš devās uz Gontstrītu paciemoties pie lēdijas Džeinas un bērniem, bet sers Pits pa tam lāgam, vai nu dodamies uz parlamentu, vai braukdams mājās, iegriezās pie Rebekas uz nopietnām pārrunām.

Izbijušais pulkvedis stundām ilgi varēja nosēdēt brāļa namā, nebilzdams ne vārda, cenzdamies neko nedomāt un neko nedarīt. Viņš mīļu prātu izpildīja jebkuru uzdevumu: gāja apjautāties par zirgu vai par kalpotāju vai arī pusdienās sadalīja bērniem jēra cepeti. Sakauts un pagalam iebiedēts viņš ieslīga laiskumā un padevīgā paklausībā. Dalila bija uzlikusi viņam važas un arī matus apgriezusi. Drosmīgais un pārgalvīgais jauneklis, kādu to atceramies redzējuši pirms desmit gadiem, bija nospiests pie zemes, padarīts par miegainu, paklausīgu, miesās izplūdušu, pavecu džentlmeni.

Bet nabaga lēdija Džeina juta, ka Rebeka savaldzinājusi viņas vīru; un tomēr viņas abas ar Rodona sievu ikreiz satiekoties neatlaidīgi godāja viena otru par «manu mīļo» un «manu dārgo».

XI.VI NODAĻA POSTS UN NEDIENAS

Mūsu Bromptonas draugi pa to laiku pārlaida gaužām klusus un skumīgus ziemassvētkus.

No simt mārciņām sterliņu, kas bija viss viņas gada ienākums, trīs ceturtdaļas Osborna atraitne parasti atdeva tēvam un mātei, segdama savu un zēna uzturu. Ja pieskaita vēl simt divdesmit mārciņu, ko sūtīja Džozs, šī ģimene četru cilvēku sastāvā, ar vienīgo apteksni īrieti, kas kalpoja arī misteram un misis Klepiem, pēc nesen pārciestajiem triecieniem un likstām varēja dzīvot ciešami. nenokarot degunu, un reizēm pat kādu draugu pacienāt ar tasīti tējas. Sedlijs vēl joprojām saglabāja pārākumu sava bijušā kantorista mistera Klepa ģimenes acīs. Kleps labi atcerējās 49-J

tos laikus, kad, piemeties uz krēsla maliņas, viņš pie tirgoņa bagātīgā galda Raselskvērā tukšoja kausu uz misis Sedlijas un mis Emmijas veselību un par misteru Džozefu Indijā. Laiks piešķīra šīm atmiņām lāga vīra sirdī arvien lielāku spožumu. Ik reizes, ienākdams no virtuves viesistabā, lai kopā ar misteru Sedliju iedzertu tēju vai glāzīti džina, misters Kleps sacīja:

— Tas vairs nav tas, kā jūs kādreiz dzīvojāt, ser, — un uzdzēra uz dāmu veselību ar tādu pašu nopietnību un cieņu, kā bija to darījis viņu visspožākās labklājības laikos.

Mis Milijas klavieru spēle viņam šķita visdievišķīgākā mūzika, kāda jebkad dzirdēta, un viņa pati — vissmalkākā lēdija pasaulē. Viņš nekad neapsēdās pirms Sedlija, pat klubā ne, un neļāva nevienam sabiedrības loceklim izteikties slikti par šo džentlmeni. Viņš bija redzējis, kā paši ievērojamākie Londonas vīri spieda roku misteram Sedlijam.

— Es viņu pazinu jau tos laikus, — sacīja misters Kleps, — kad viņš biržā bija redzams kopā ar Rotšildu, un es personīgi varu tikai viņam par visu pateikties.

Kleps ar savu nevainojamo reputāciju un glīto rokrakstu drīz vien pēc saimnieka izputēšanas atrada citu darbu.

— Tāda sīka zivtele kā es spēj peldēt jebkurā dīķī, — viņš mēdza sacīt, un kāds no bijušās mistera Sedlija firmas kompanjoniem ar prieku pieņēma mistera Klepa pakalpojumus, atlīdzinādams tos ar gluži pieklājīgu atalgojumu. īsi sakot, visi bagātie Sedlija draugi cits pēc cita bija novērsušies, uzticīgs palika vienīgi šis kādreizējais nabaga padotais.

No nelielā ienākumu pārpalikuma, ko Amēlija paturēja savām vajadzībām, viņai ar vislielāko piesardzību un taupību izdevās apģērbt savu mīļo puisēnu tā, kā pieklājas Džordža Osborna dēlam, un samaksāt par mācībām skolā, kur pēc ilgām šaubām un pārdomām ar mokošu sāpju un bažu pilnu sirdi beidzot bija izlēmusi nodot dēlu. Caurām naktīm viņa bija sēdējusi pie mācību grāmatām, iekaldama gramatikas likumus un lauzdamās cauri ģeogrāfijas labirintiem, lai vēlāk to visu mācītu Džordžijam. Viņa ķērās pat pie latīņu valodas pamatiem, slepus cerēdama ievadīt dēlu šais grūtajās zinībās. Augām dienām būt šķirtai no Džordžija, pakļaut bērnu skolotāja spieķa žēlastībai un skolas zēnu brutalitātei — tas nu nabaga biklajai un jūtīgajai mātes sirdij šķita tikpat briesmīgi kā vēlreiz atšķirt bērnu no krūts. Džordžijs turpretim steidzās uz skolu bezgala priecīgs. Viņš tieši alka pārmaiņu. Sis bērnišķais prieks sāpināja mātes sirdi, jo viņa pati tik smagi pārdzīvoja šķiršanos no zēna. Amēlijai pat gribējās, lai ari Džordžijs būtu apbēdināts, bet tūlīt viņa jau nožēloja savu nepiedodamo patmīlību, vēlēšanos redzēt pašai savu bērnu nelaimīgu.

Džordžijs guva izcilus panākumus skolā, ko vadīja viņa mātes uzticamā pielūdzēja — cienīgtēva mistera Binnija draugs. Zēns stiepa mājās neskaitāmas uzslavas un savu spēju apliecinājumus. Pa vakariem viņš stāstīdams nevarēja izstāstīt mātei par saviem skolas biedriem, — kāds varens zēns esot Laionss un cik nožēlojams līdējs — Snifins, Stila tēvs patiešām piegādājot skolai gaļu, bet Goldina māte katru sestdienu braucot karietē dēlam pretim. Nits valkājot bikses ar bikšturiem — vai arī viņa biksēm nevarot piešūt bikšturus? — bet Buls, vecākais, esot tik stiprs zinībās (vismaz attiecībā uz Eitropiju*), ka droši vien pārspējot pat pašu palīgskolotāju misteru Vordu. Tā Amēlija iepazinās ar visiem skolas zēniem un pazina tos tikpat labi kā Džordžijs. Vakaros viņa palīdzēja zēnam mācībās, lauzīdama mazo galviņu pie grāmatām tik cītīgi, it kā nākamajā rītā viņai pašai būtu jāiet pie skolotāja atbildēt. Reiz pēc kautiņa ar jauno misteru Smitu Džordžijs pārradās mājās ar zilu aci un neatņemdamies plātījās mātei un sajūsminātajam vectētiņam par savu drosmi kaujaslaukā, kurā viņš, patiesību sakot, nebija vis parādījis diez kādu varonību, bet gan cietis smagu sakāvi. Taču Amēlija vēl šobaltdien nav piedevusi Smitam, kaut arī viņš sen jau Lesterskvērā miermīlīgi tirgojas ar aptiekas precēm.

Šādās rāmās nodarbībās un sīkās rūpītēs ritēja lēnprātīgās atraitnes dzīve, bet laiks ievija pa sudraba pavedienam viņas matos un pa liegai grumbiņai skaidrajā pierē. Taču viņa par šīm laika atstātajām pēdām tikai pasmaidīja.

— Vai tas svarīgi tādai večiņai kā man? — viņa jautāja.

Visas Amēlijas cerības saistījās ar dēlu — Džordžijam jākļūst ievērojamam, slavenam vīram, jo viņš to ir pelnījis. Amēlija glabāja dēla burtnīcas, zīmējumus un domrakstus, lepodamās ar tiem savā nelielajā sabiedrībā kā ar ģeniāla prāta radītiem brīnumiem. Dažus no šiem paraugiem viņa uzticēja mis Dobinai, ko parādīt mis Osbornai, Džordžija krustmātei, un arī pašam misteram Osbornam cerībā, ka vecais vīrs varbūt nožēlos savu cietsirdību un ļaunumu pret to, kura vairs nav starp dzīvajiem. Visas vīra kļūdas un vājības Amēlija bija paglabājusi kapā reizē ar Džordžu; atmiņā patvēries tikai mīļotais, kurš, upurēdams visu, apņēma viņu par sievu, cēlais, drosmīgais un skaistais vīrs, kurš dedzīgi apskāva viņu tajā rītā, kad devās cīnīties un mirt slavas pilnā nāvē par savu karali. Un tagad varonis droši vien smaida, no debesu augstumiem noraudzīdamies šajā pilnības iemiesojumā — mazajā zēnā, ko atstājis viņai par mierinājumu un iepriecinājumu.

Mēs jau redzējām, ka viens no Džordžija vectētiņiem (misters Osborns), sēdēdams Raselskvērā savā atzveltnes krēslā, kļuva jo dienas jo niknāks un īdzīgāks un ka viņa meita ar lepno ekipāžu, lepnajiem zirgiem, ar visu to, ka tās vārds figurēja vai pusē no Londonas labdarības pasākumiem, bijā vientuļa, nelaimīga, nomākta veca meita. Atkal un atkal viņa domās pievērsās glītajam, mazajam zēnam, savam brāļadēlam, ko reiz bija redzējusi. Viņa gauži vēlējās saņemt atļauju lepnajā karietē aizbraukt uz namu, kur puisēns dzīvoja, un dienu no dienas, viena pati braukādama pa parku, neatlaidīgi lūkojās visapkārt cerībā ieraudzīt zēnu. Viņas māsa, baņķiera laulātā draudzene, reizēm pagodināja ar apciemojumu savu kādreizējo mājokli Raselskvērā. Tā atveda līdzi divus vārgulīgus bērneļus klīrīgas aukles pavadībā un ķiķinādama un irgādamās tērgāja par smalkajiem paziņām, par savu mazo Frcderiku, kas esot izliets lords Klods Lolipops, un par savu mīļo Mariju, ko esot ievērojusi pati baronese, kad viņi Rohemptonā vizinājušies ēzeļu vilktos rateļos. Viņa lūdza māsu pierunāt tētiņu, lai tas kaut ko darītu viņas mīlulīšu labā. Viņa esot cieši nolēmusi Frederiku nodot gvardos; un, ja viņš kļūšot par dzimtas vecāko (misters Buloks, sevi nežēlodams, nomokoties vai līdz nāvei, lai iepirktu zemes īpašumu), tad ar ko gan būšot nodrošināta viņas mīļā meitenīte?

— Es paļaujos tikai uz tevi, dārgā, — misis Buloka šādās reizēs teica, — jo mana daļa no tētiņa mantojuma, kā tev zināms, pāries ģimenes galvas rokās. Mīļā Roda Makmula atbrīvošot no parādiem visu Kasltodiju īpašumu, līdzko nomiršot nabaga mīļais lords Kasltodijs, kurš tik smagi slims ar epilepsiju, un mazais Makdufs Makmuls kļūšot par vikontu Kasltodiju. Abi misteri Bledaijeri no Minsingleinas norakstījuši savu mantību Fanijas Bledaijeras puisēnam. Manam mīļajam Frederikam katrā ziņā jākļūst par dzimtas vecāko, un . . . un neaizmirsti palūgt tētiņu, lai viņš savu tekošo rēķinu pārved atpakaļ pie mums Lombard-strītā, apsoli man to! Kā tas izskatās, ka viņš tur naudu pie Stam-pija un Rodija!

Pēc šādas runas, kurā smalkais tonis cieši savijās ar pašlabuma meklējumiem, un pēc skūpsta, kas atgādināja austeres pieskārienu, Frederika Buloka laulātā draudzene savāca savus ieslērķelētos mīluļus un, muļķīgi smaidīdama, iezvēlās karietē.

Taču katra viesošanās, ar ko smalkā toņa noteicēja aplaimoja savus tuviniekus, nāca viņai tikai par ļaunu. Tēvs ieguldīja aizvien vairāk naudas pie Stampija un Rodija. Viņas aizbildniecība kļuva jo dienas jo nepanesamāka. Nabaga atraitne mazajā Brom-ptonas namiņā, apsargādama savu dārgumu, pat nenojauta, cik dedzīgi kāds to iekāro.

Taja vakarā, kad Džeina Osborna pastāstīja tēvam, ka redzējusi viņa mazdēlu, vecais vīrs neatbildēja ne vārda, taču nelikās arī sašutis un, dodamies uz savu istabu, pat diezgan laipni novēlēja meitai labunakti. Acīm redzot, viņš bija krietni pārdomājis Džeinas vārdus un varbūt pat apjautājies Dobinu ģimenei par meitas vizīti, jo kādas divas nedēļas pēc šīs sarunas viņš pavaicāja Džeinai, kur tā likusi franču pulksteni ar ķēdīti, ko allaž valkājusi.

— Es taču to pirku par savu naudu, ser, — viņa taisnojās pagalam pārbijusies.

— Ej pasūti tādu pašu vai, ja iespējams, vēl labāku, — norīkoja vecais džentlmenis un atkal ieslīga klusēšanā.

Mis Dobinas pēdējā laikā jo bieži bija atkārtojušas lūgumu Amēlijai ļaut Džordžam paciemoties viņu namā. Krustmāte labprāt ar zēnu satiktos, un ļoti iespējams, arī vectētiņš, tā viņas lika saprast, beidzot samierināšoties ar notikušo. Vai tad Amēlija gribēšot izjaukt dēlam tādu izdevību? Amēlija to, protams, negribēja, taču mis Dobinu ielūgumu pieņēma ar bezgala-smagu un šaubu pilnu sirdi, bērna prombūtnes laikā nerazdama nekur mieru un sagaidīdama viņu mājās ar tādu atvieglojumu, it kā zēns būtu izglābts no nezināmām briesmām. Viņš veda līdzi naudu un rotaļlietas, uz kurām nabaga atraitne noraudzījās satraukta, aklas greizsirdības mākta. Pastāvīgi viņa apjautājās, vai zēns neesot pamanījis kādu nepazīstamu džentlmeni. Tikai veco seru Viljamu, kas viņu vadājis karietē, un misteru Dobinu, kurš pēcpusdienā atjājis uz sava skaistā bēra — tērpies zaļos svārkos, ar sārtu kaklautu, rokā pātaga ar zelta turekli; misters Do-bins esot apsolījies parādīt Londonas Taueru* un paņemt viņu līdzi medībās ar Sarejas dzinējsuņiem.

Beidzot kādu vakaru zēns sacīja:

— Nu bija kāds vecs džentlmenis ar kuplām uzacīm, lielu cepuri un resnu ķēdi ar zīmogiem. — Misters Osborns bija ieradies, kad kučieris uz sirma ponija vizināja zēnu apkārt pļaviņai. — Viņš cieši raudzījās manī un stipri drebēja. Pēc pusdienām es noskaitīju «Mans vārds ir Norvalsa*. Krustmāmiņa sāka raudāt. Viņa gan vienmēr raud.

Tādu ziņojumu Džordžijs sniedza šajā vakarā.

Amēlija saprata, ka zēns redzējis vectētiņu, un drudžainā satraukumā sāka gaidīt kaut kādu piedāvājumu, pārliecināta, ka tam jānāk, un pēc dažām dienām piedāvājums arī bija klāt. Misters Osborns oficiāli ierosināja ņemt zēnu pie sevis un padarīt par visa tā īpašuma mantinieku, kas savā laikā ticis novēlēts Džordžija tēvam. Viņš apsolījās periodiski izmaksāt misis Osbor-nai noteiktu summu, kas nodrošinātu tai pieklājīgu iztiku. Ja misis Osbornai ienāktu prātā otrreiz apprecēties, — misters Osborns kaut ko dzirdējis par šādu nodomu, — paredzētās summas izmaksa netikšot pārtraukta. Taču, lai viss bītlu skaidrs, — zēnam jāpāriet dzīvot pie vectēva Raselskvērā vai arī jebkurā citā vietā, ko misters Osborns izraudzītos, bet laiku pa laikam viņam tikšot atļauts apciemot misis Osbornu tās dzīves vietā. Vēstuli ar šo ziņu Amēlijai piegādāja un nolasīja tādā dienā, kad mātes nebija mājās un tēvs, kā parasti, atradās Sitijā.

Amēlija tikpat kā nekad nedusmojās, varbūt savas divas trīs reizes mūžā viņa bija redzēta skaišamies, un mistera Osborna pilnvarotajam tad nu arī laimējās skatīt viņu vienā no šādiem brīžiem. Līdzko misters Po beidza lasīt vēstuli un pasniedza to adresātei, viņa pietrūkās kājās drebēdama, vaigiem kvēlojot, saplēsa papīru sīkās driskās un samīdīja kājām.

— «Es lai precētos otrreiz! Es lai ņemtu naudu par šķiršanos no sava bērna! Kurš iedrošinās mani apvainot ar šādiem piedāvājumiem? Pasakiet misteram Osbornam, ka tā ir zemiska vēstule, ser . . . zemiska vēstule ... un es uz to neatbildēšu. Ardievu, ser!» Un viņa izvadīja mani no istabas, palocīdamās kā karaliene traģēdijā, — vēlāk stāstīja Osborna pilnvarotais.

Vecāki tai dienā pat nemanīja meitas satraukumu, un viņa arī par notikušo sarunu nebilda ne vārda. Viņiem pašiem bija savas rūpes, kas tomēr dziļi skāra arī mūsu naivo dāmu, kura neko vēl nenojauta. Vecais džentlmenis, viņas tēvs, allaž noņēmās ar neveiksmīgām spekulācijām. Mēs jau redzējām, kā viņa cerības pievīla tirgošanās ar vīnu un oglēm. Taču, rosmes un nemiera pilns šaudīdamies pa Sitiju, vecais vīrs atkal bija uzdūries kādam pasākumam, kas likās tik vilinošs, ka viņš ķērās pie darba, neuzklausīdams mistera Klepa brīdinājumus un neiedrošinādamies tam atzīties, cik dziļi jau iepinies šai afērā. Un, tā kā misters Sedlijs turējās pie principa ar sievietēm par naudas lietām nerunāt, viņām nebija ne jausmas par gaidāmo postu, līdz beidzot nelaimīgajam vecajam džentlmenim nekas cits neatlika kā maz-pamazām atzīties savās neveiksmēs.

Vispirms jau pietrūka naudas, ko samaksāt sīkos saimniecības rēķinus, kuri līdz tam tika kārtoti ik nedēļu. Misters Sedlijs acīm redzami satraukts pavēstīja sievai, ka no Indijas vēl neesot pienācis naudas pārvedums. Tā kā misis Sedlija līdz šim savus rēķinus bija kārtojusi ļoti precīzi, tirgotāji, pie kuriem nabaga sieviete vērsās ar lūgumu nedaudz pagarināt nomaksas termiņu, rādījās visai sašutuši, neceldami ne ausu. kad citi — daudz nekārtīgāki pircēji parasti novilcināja maksājumus. Taču Emmijas daļa, ko viņa deva nesūkstīdamās, neko nejautādama, noturēja nelielo saimi virs ūdens, kaut arī reizēm ar pustukšiem vēderiem. Tā pirmie seši mēneši pagāja samērā viegli, un vecais Sedlijs joprojām ticēja, ka viņa akcijas celsies un galu galā viss beigsies labi.

Tomēr pusgads pagāja, bet nepienāca nekādas sešdesmit mārciņas, kas spētu glābt ģimeni, un tā slīga arvien dziļāk postā . . . Misis Sedlija, jau pavisam nespēcīga un bēdu sagrauzta, vai nu augām dienām klusēja, vai devās uz virtuvi pie misis Klepas izraudāties. Miesnieks rādīja gaužām īdzīgu vaigu, pārtikas preču tirgotājs izturējās tieši apvainojoši; mazais Džordžijs pāris reižu paguva žēloties par pusdienām, un Amālija, kas pati būtu mierā kaut ar kumosiņu maizes, protams, pamanīja, ka viņas bērns pamests novārtā, un sāka piepirkt dažādus našķus pati no savas kabatas naudas, lai tikai uzturētu zēnu pie veselības.

Beidzot vecāki pateica patiesību, pie tam tik sagrozītā un izkropļotā veidā, kā parasti mēdz stāstīt cilvēki, kas iekūlušies grūtībās. Kādudien, saņēmusi naudu, Amēlija grasījās atdot vecākiem parasto summu; aprēķinājusi savus izdevumus, viņa gribēja paturēt vēl daļu naudas, jo bija pasūtījusi Džordžijam jaunu uz-valciņu.

Te nu noskaidrojās, ka pārvedumi no Džoza vairs nepienāk un ka ģimene iestigusi grūtībās, ko Amēlijai gan pašai vajadzējis pamanīt, sacīja māte, bet viņa jau ne par ko cilu nerūpējoties kā vien par Džordžiju. Tad Amēlija, ne vārda neteikdama, pāri galdam piebīdīja visu naudu mātei un aizskrēja uz savu istabu no sirds izraudāties. Taču vēl briesmīgākus jūtu uzplūdus tajā pašā dienā viņa pārdzīvoja, kad nācās atteikt uzvalku — sapņos izloloto uzvalciņu, kuru bija iecerējusi dēlam uz ziemassvētkiem un kura piegriezums un fasons jau sīķi jo sīki bija apspriests ar kādu lētu šuvēju, Amēlijas tuvu paziņu.

Taču pats grūtākais uzdevums izrādījās paziņot nepatīkamo vēsti Džordžijam, kurš nekavējoties izteica skaļu protestu. Visiem zēniem uz ziemassvētkiem būšot jaunas drānas. Pārējie smiešoties par viņu. Nē, viņam vajagot jaunu uzvalku. Māte taču apsolījusi.

Nabaga atraitne par atbildi varēja sniegt dēlam tikai skūpstus. Asarām acis viņa ķērās pie vecā svārciņa lāpīšanas. Amēlija pārcilāja visas savas nedaudzās rotas, lūkodama sameklēt kaut ko pārdodamu, lai varētu iegādāties kāroto jauno uzvalku. Un te nu atradās Indijas šalle, ko tai bija atsūtījis Dobins. Amēlija atcerējās, kā viņās senajās dienās abas ar māti bija iepirkušās kādā lepnā Indijas preču veikalā Ladgethillā, kur dāmas pirka un pārdeva dažnedažādus niekus. Šī atjautīgā doma iesvēla Amālijas vaigos sārtumu un lika acīm priekā iedzirkstities; nākamajā rītā viņa, jautri smaidīdama, ar skūpstiem aizvadīja Džordžu uz skolu. Zēns pēc mātes skatiena nojauta, ka viņu gaida kaut kas ļoti labs.

Ievīstījusi šalli lakatiņā (vēl viena dāvana no krietnā majora), viņa paslēpa sainīti zem apmetņa un, aiz nepacietības pietvīkusi, kājām devās uz Ladgethillu, tik naigi sperdama soļus gar parka žogu un tik pārgalvīgi šķērsodama ielas, ka, viņai garām steidzoties, dažs labs vīrietis pagriezās atpakaļ, lai ielūkotos glītajā, sasārlušajā sejiņā. Amēlija aplēsa, kā labāk izlietot par šalli saņemto naudu; viņa varētu iegādāties ne tikai uzvalku, bet nopirkt ari grāmatas, ko Džordžijs sen jau iekarojis, un samaksāt pusgadu uz priekšu par dēla skološanu; varētu vēl nopirkt tēvam jaunu apmetni vecā, nonēsātā mēteļa vietā. Viņa nebija kļūdījusies, novērtēdama majora dāvanu. Šalle patiesi bija ļoti skaista un smalki austa, tādēļ tirgotājs krietni vēl nopelnīja, samaksādams par to Amēlijai divdesmit ginejas.

Pārsteigta un satraukta viņa teciņiem vien skrēja ar savu bagātību uz Dartona veikalu pie Sentpola baznīcas un nopirka Džordžija iekārotās grāmatas — «Palīgu vecākiem» un stāstus par Senfordu un Mertonu*, iekāpa ar visu saini karietē un, gaviļu pārņemta, steidzās uz mājām. Katras grāmatas pirmajā lappusē viņa savā glītajā, sīkajā rokrakstiņā sajūsmināta ierakstīja: «Džordžam Osbornam — ziemassvētku dāvana no mīlošās mātes.» 'Grāmatas ar šiem jaukajiem, smalkajiem ierakstiem saglabājušās vēl līdz šai dienai.

Amēlija iznāca no savas istabas ar grāmatām rokās, lai noliktu tās uz Džordža galda, kur zēns tās ieraudzītu, tikko no skolas pārnācis, un priekšnamā sadūrās ar māti. Septiņas glītās, zeltā iesietās grāmatiņas piesaistīja vecās dāmas skatienus.

— Kas tās tādas? — viņa vaicāja.

— Pāris grāmatiņu Džordžijam, — Amēlija atbildēja, — ... es ... es tas viņam apsolīju uz ziemassvētkiem.

— Grāmatas! — sašutusi iesaucās vecā dāma. — Grāmatas!

Kad visā mājā nav ne kumosiņa maizes! Grāmatas! Tādā brīdī, kad, lai sagādātu tev un tavam dēlam visas ērtības un paglābtu tavu nabaga tēvu no cietuma, esmu pārdevusi visu līdz pēdējam sīkumam, pat Indijas šalli no saviem pleciem . . . līdz pēdējai karotītei, lai tikai tirgotāji nevarētu mūs apvainot un lai misters Kleps ar pilnām tiesībām saņemtu īres maksu, jo viņš gan nav nekāds ierāvējs, bet vispieklājīgākais cilvēks un savas ģimenes tēvs. Ak Amēlija! Tu salauzīsi manu sirdi ar savām grāmatām un ar savu dēlu, kuru tu dzen postā, negribēdama no viņa šķirties. Ak Amēlija! Lai dievs dod, ka tavs bērns izrādītos pateicīgāks, nekā bijuši manējie. Džozs pamet tēvu vecuma dienās, bet tavs Džordžs, kurš varētu dzīvot pārticībā un bagātībā, iet uz skolu kā tāds lords ar zelta pulksteni un ķēdi, kamēr manam mīļajam, dārgajam vecītim nav ne š ... šiliņa pie dvēseles.

Histēriskas elsas un izsaucieni neļāva misis Sedlijai izteikties līdz galam. Kā atbalss tie noskanēja ikvienā istabā, un mazā namiņa iedzīvotājas saklausīja katru šīs sarunas vārdu.

— Ak māmiņ, māmiņ! — asarām plūstot, Amēlija atsaucās. — Tu taču man neko nestāstīji. Es . . . es apsolīju viņam grāmatas. Es . . . es tikai šorīt pārdevu savu šalli. Ņemiet naudu ... ņemiet visu! — Un drebošām rokām viņa vilka no maciņa sudraba naudu un sovrinus — savus bezgala dārgos zelta sovrinus — un bēra mātei saujās, līdz tie pajuka uz visām pusēm un šķindēdami noripoja pa kāpnēm lejā.

Tad viņa iemetās savā istabiņā un, izmisuma un neizsakāmu bēdu pārņemta, ieslīga krēslā. Tagad viss viņai kļuva skaidrs. Viņa upurē zēnu savai patmīlībai. Ja viņa nestātos ceļā, dēls tiktu pie bagātības, stāvokļa sabiedrībā un izglītības un varētu ieņemt sava tēva vietu, ko tas zaudēja viņas dēļ. Vajadzēja pateikt vienu vienīgu vārdu, un viņas tēvs atgūtu turību un dēls tiktu pie laimes un bagātības. Ak, kāds bargs sods šai maigajai, bēdu plosītajai sirdij!

XLVII NODAĻA GONTHAUZA

Visai pasaulei zināms, ka lorda Steina Londonas pils atrodas Gontskvērā, no kurienes sākas Greitgontstrīta, kur mēs pirmoreiz — vēl nelaiķa sera Pita Krolija laikā — aizvadījām Rebeku. Ielūkojoties ciešāk caur dārza margām un drūmajiem kokiem, jūs pamanīsiet pāris nožēlojamu guvernantu, kas ar saviem bālajiem audzēkņiem bez mitas joņo apkārt noplukušai zālienai, kuras vidū paceļas lorda Gonta statuja — tā paša lorda Gonta, kas cīnījās pie Mindenas, — galvā tam parūka ar trim bizītēm, bet tērps kā Romas ķeizaram. Gonthauza stiepjas turpat vai gar veselu skvēra malu. Pārējās trīs malas aizņem pagalam nolaisti savrupnami — augstas, tumšas ēkas ar akmenī kaltiem vai no gaišākiem sarkaniem ķieģeļiem darinātiem logu rāmjiem. Gaisma, liekas, tikpat kā neiespraucas pa šaurajiem, neērtajiem logiem, viesmīlība pazudusi no namdurvīm, pazudusi reizē ar tresotajiem sulaiņiem un lāpu nesējiem zēniem, kas viņās senajās dienās izdzēsa gaismekļus dzelzs trauciņos, kuri vēl joprojām saglabājušies pie lukturiem virs kāpnēm. Tagad laukumā ieviesušās misiņa plāksnītes — «ārsts», «Midlseksas bankas rietumu nodaļa», «Anglijas-Eiropas apvienība» utt. — gaužām bēdīgs skats, taču milorda Steina pils nebūt nav mazāk bēdīga. Viss, ko man izdevies no tās redzēt — milzīgs valnis ar rupji aptēstām akmens kolonām pie galvenajiem vārtiem, kur reizēm parādās vecī) vārtsarga drūmais, tuklais, sarkanais vaigs; un virs šā vaļņa — bēniņi, guļamistabu logi un skurstenis, no kura pēdējā laikā visai reti uzvijas dūmu strūkliņa, jo tagadējais lords Steins dzīvo Neapolē, augstāk par drūmo Gontskvēra valni vērtēdams skatu uz līci, Kapri salu un Vezuvu.

Dažus desmitus jardu tālāk pa Ņūgonlstrītu, tur, kur sākas Gonthauzas staļļi, kautri paslēpušās mazas sāndurliņas, ko nejaušs garāmgājējs diez vai pamanītu starp pārējām staļļu durvīm. Taču, k^ vēstī mans ziņnesis (mazais Toms īvzs, kurš allaž zina visu un pats man šo vietu parādīja), ne viena vien slēgta kariete savā laikā piestājusi šo durvju priekšā.

— Princis un Perita* nāca un gāja pa šīm durvīm, ser, — Toms Īvzs mēdza man stāstīt, — un reizēm te iegriezās Marianna Klarka ar X hercogu*. Šī ieeja ved slavenajos lorda Steina pelits appartaments^87 — viena istaba, ser, no augšas līdz apakšai izlikta ar ziloņkaulu un baltu atlasu, otra — ar melnkoku un melnu samtu; tālāk nāk mazā banketu zāle — darināta tieši pēc Sallusta ēdamzāles Pompejā — ar Kozveja* gleznojumiem un maza maza virtuvīte, kur visi katliņi no sudraba un iesmi no tīra zelta. Šeit Orleānas egalitē* cepa irbes tai naktī, kad kopā ar marķīzu Steinu kāršu partijā par simttūkstoš mārciņām apspēlēja kādu ievērojamu personu. Daļa no šīs summas aizgāja franču revolūcijai, daļa tika izdota par marķīza titulu un Bikšu Lences ordeni lordam Gontam, bet pārpalikums ... — Taču mūsu nolūksnav izstāstīt, kas notika ar pārpalikumu, kaut arī mazais Toms Ivzs, kurš smalki pārzina ikviena cilvēka darīšanas, gatavs dot norēķinu par katru šiliņu un pat vēl sīkāku vienību.

Bez šīs Londonas pils marķīzam visās treju karaļvalstu malās piederēja muižas un pilis, par kurām ziņas atrodamas ikvienā ceļvedī: Strongbovas pils ar mežiem Senona piekrastē; Gontkāsla Karmartenšīrā, kur Ričards Otrais tika saņemts gūstā; Gontlihola Jorkšīrā. kur, kā man stāstīja, esot divsimt sudraba tējkannu viesiem un arī viss pārējais tikpat grezns; tad vēl Stilbruka Hemp-šīrā, milorda lauku mājas, visai pieticīga rezidence ar lieliskām, mums gluži labi pazīstamām, mēbelēm, kuras pēc milorda nāves izsolē pārdeva slavenais, nu jau arī dieva mierā aizgājušais ūtrupnieks.

Marķīze Sleina bija cēlusies no vecās, slavenās Kerlaienu dzimtas, no marķīziem Kamelotiem, kas saglabājuši seno ticību kopš tiem laikiem, kad kristietībai pievērsās godājamais druīds, pats pirmais no viņu senčiem, kura ciltskoks aizsniedzas krietni vien tālāk par tām dienām, kad šajās salās ieradās karalis Brūts*. Dzimtas vecākie dēli nes titulu — Pendragons. Kopš neatminamiem laikiem dēliem tiek doti vārdi — Artūrs, Uters un Karadoks. Daudzi no viņiem nolikuši galvas neskaitāmās karaļu sazvērestībās. Elizabete lika nocirst galvu savas valdīšanas laika Artūram, Filipa un Marijas* kambarkungam, kurš piegādāja Skotijas karalienes* vēstules tās tēvočiem Gīziem*. Kāds no jaunākajiem dēliem kalpoja par virsnieku dižajam hercogam* un sevišķi spilgti sevi parādīja slavenajā Bērtuļa naktī. Karalienes Marijas ieslodzījuma laikā visa Kamelotu dzimta nemitīgi piedalījās sazvērestībās pret Elizabeti. Kamelotu nams cieta milzīgus materiālus zaudējumus, gan lielās Armādas* laikā piegādājot ieročus cīņai pret spāniešiem, gan arī maksājot soda naudas un atdodot konfiscētos īpašumus, ko Elizabete piedzina par patvēruma došanu katoļu priesteriem, par stūrgalvību un nepaklausību ticības lietās un pāvesta labā pastrādātām ļaundarībām. Kādu dzimtas atkritēju karalim Jēkabam*, šim dižajam teologam un karalim, ar dziļiem nopamatojamiem izdevās atvilt no viņa ticības, un šis vājuma brīdis palīdzēja cik necik atjaunot ģimenes īpašumus. Taču grāfs Kamelots, nākamais dzimtas pārstāvis, jau karaļa Kārļa* laikā atgriezās pie savas tēvutēvu ticības, un visa dzimta turpināja cīņu par šo ticību, nežēlodama sevi tās labā, kamēr dzīvs bija kaut viens Stjuarts, kas spēja uzkūdīt dumpi vai vadīt sacelšanos.

Lēdija. Mērija Kerlaiena tika audzināta kādā Parīzes klosteri; troņmantniece Marija Antuanete* bija viņas krustmāte. Pašā jaunības krāšņumā viņu izprecināja — pārdeva, kā stāsta, — lordam Gontam, kurš tieši tolaik Parīzē kādā Orleānas Filipa banketā no šīs lēdijas brāļa bija laimējis milzīgu naudas summu. Grāfa Gonta slaveno divkauju ar grāfu de la Maršē, no pelēko musketieru pulka, baumas veda sakarā ar šā virsnieka (kurš bija kalpojis par pāžu un tā arī palicis karalienes favorīts) zaudētajām cerībām uz daiļās lēdijas Mērijas Kerlaienas roku. Viņa apprecējās ar lordu Gontu, kamēr grāfs vēl dziedēja divkaujā gūtās brūces, pārcēlās uz dzīvi Gonthauzā un īsu brīdi greznoja Velsas prinča spožo galmu. Fokss uzdzēra uz viņas veselību. Moriss un Seridens apdziedāja viņu dzejā. Malmsberijs viņas priekšā klanījās vai līdz pašai zemei. Volpols dēvēja viņu apburošu. Devon-šīrs gandrīz vai kļuva greizsirdīgs viņas dēļ. Taču lēdiju Mēriju atbaidīja šejienes augstāko aprindu izpriecas un līksmība, un, laidusi pasaulē divus dēlus, viņa atrāvās no sabiedrības un nodevās dievbijīgai vientulībai. Tādēļ nav nekāds brīnums, ka lords Steins, kam patika jautrība un dzīvesprieks, pēc kāzām ne visai bieži bija redzams pie šīs bailīgās, klusās, māņticīgās un nelaimīgās dāmas sāniem.

Iepriekš minētais Toms Ivzs (kuram nav nekāda sakara ar mūsu stāstījumu, ja nu vienīgi tik daudz, ka viņš pazina visus Londonas ievērojamos cilvēkus un pārzināja ikvienas ģimenes vēsturi un noslēpumus) pavēstīja man par lēdiju Steinu vēl sīkākas ziņas — iespējams, patiesas, bet tikpat labi āri izdomātas.

— Pazemojumi, — sacīja Toms, — kurus šai sievietei nācās paciest savā pašas mājā, patiešām bija briesmīgi. Lords Steins lika ,viņai sēsties pie galda ar tik apšaubāmām sievietēm, ka es personīgi drīzāk gan dotos nāvē nekā atļautu misis Ivzai ar tādām saieties ... ar lēdiju Krekenberiju, misis Cipenhemu, ar madame de la Kruškasē, franču vēstniecības sekretāra sievu (Toms Ivzs, būdams gatavs upurēt savu sievu par šādu pazīšanos vien, nevarēja iedomāties lielāku laimi kā galvas mājienu no šīm dāmām vai ielūgumu uz pusdienām viņu mājā), — īsi sakot, ar visām patlaban ietekmīgām favorītēm. Varbūt jūs domājat, ka šī sieviete no tādas ģimenes, kura lepnībā neatpaliek no Burboniem un kuras priekšā kaut kādi Steini ir tikai sulaiņi, vakardienējie iznireļi (jo viņi galu galā nenāk no senajiem Gorītiem, bet no jaunāka — pavisam apšaubāma dzimtas zara), — vai jūs tiešām domājat, es jums prasu (lai cienījamais lasītājs ne brīdi neaizmirst, ka runātājs ir Toms Ivzs), ka marķīze Sleina, pati augstprātīgākā sieviete visā Anglijā, tik padevīgi pakļautos vīra varai, ja tam nebūtu savs īpašs iemesls? Tīrās blēņas! Šāds iemesls ir, pavisam slepens, kad es jums saku. Tad nu paklausieties: abats de la Maršē, kurš pēc piedalīšanās Kiberūnas sazvērestībā* kopā ar Pizē un Tentenjaku dzīvoja šeit emigrācijā, izrādījās tas pats pelēko gvardu pulkvedis, ar ko Steins bija astoņdesmit sestajā gadā cīnījies divkaujā, un viņš nu atkal satikās ar marķīzi, bet lēdija Steina dievbijīgajai vientulībai, kurai viņa uzticīga vēl šobrīd, pievērsās tikai pēc tam, kad godājamais pulkvedis Bretaņā tika nošauts, un tagad nu viņa ik dienas ieslēdzas ar savu garīgo tēvu . . . katru rītu dodas uz dievkalpojumu Spānijas laukumā . . . esmu viņai tur izsekojis . . . gribēju teikt, man gadījies tur nejauši iet garām . . . un, varat būt drošs, viņai katrā ziņā kaut kas slēpjams. Neviens cilvēks nebūs tik nelaimīgs, ja vien tam nebūs pamata nožēlai. — piebilda Toms īvzs, zīmīgi pašūpodams galvu. — Tāpat varat būt pārliecināts, ka šī sieviete nemūžam neizturētos tik pazemīgi, ja marķīza rokās nebūtu zobens, ko turēt tai virs galvas.

Tātad, ja mistera īvza pienestās ziņas izrādās patiesas, ļoti iespējams, ka šai dāmai ar visu tās augsto stāvokli nākas panest neskaitāmus pazemojumus un aiz dzedras sejas izteiksmes slēpt bezgalīgas slepenas bēdas. Tādēļ mierināsim sevi, jūs mani brāļi, kuru vārds nav ierakstīts Sarkanajā grāmatā*, mierināsim sevi ar tīkamu domu, cik nožēlojami ir tie cilvēki, kam dzīvē labāk veicies nekā mums, iedomāsimies, kā Damoklam, kas zviln atlasa spilvenos un ēd no zelta traukiem, pār galvu karājas drausmīgs zobens tiesu izpildītāja, mantojuma ceļā iegūtas kaites vai dzimtas noslēpuma izskatā, kā šis zobens laiku pa laikam, iedvesdams baismas, paglūn pa aizkaru spraugu, lai kādā jaukā dienā tā kā tā nokristu tur, kur liktenis lēmis.

Ja salīdzina nabagu stāvokli ar to, kā dzīvo dižvīri (atkal saziņā ar mistera Ivza uzskatiem), nabaga ļautiņi allaž atradīs drošu avotu mierinājumam. Jūs, kam maz mantības vai nepavisam nav īpašuma, ko novēlēt vai mantot, varat dzīvot vislabākajās attieksmēs ar savu tēvu vai dēlu, turpretim tāds varena prinča mantinieks kā milords Steins gluži dabiskā kārtā nespēj apslēpt ļaunumu par to, ka ticis izstumts no savas karalistes, un tādēļ apvelta varas ieguvēju ar gaužām ļaunvēlīgiem skatieniem.

— Pieņemiet to par likumu, — mēdz sacīt dzēlīgais vecais īvzs, — ka visi ievērojamo dzimtu tēvi un vecākie dēli neieredz viens otru. Troņmantnieks vienmēr vai nu nostājas opozīcijā kronim, vai arī alkaini cenšas to sagrābt. Šekspīrs, manu krietno ser, pazina pasauli, un, aprakstīdams, kā princis liels* (no kura dzimšot

tas Gonti iedomājas savu izcelsmi, kaut ari tie Gontas Džonam nav tuvāka rada kā jūs vai es) pielaiko sev tēva kroni, viņš sniedz jums ikviena neapstrīdama mantinieka patiesu attēlu. Ja jūs grasītos mantot hercogisti un tūkstoš mārciņu dienā, sakiet godīgi — vai jūs nekārotu drīzāk tikt pie sava īpašuma? Un kā vēl! Tādēļ kļūst pavisam skaidrs, ka ikviens ievērojams cilvēks, izbaudījis šādas jūtas pret savu tēvu, sapratīs, ka dēls pret viņu pašu nelolo neko labāku, un viņiem atliek vienīgi savstarpēja neuzticēšanās un naidīgums.

— Bet ja mēs paraugāmies, kādas attiecības valda starp vecākajiem un jaunākajiem dēliem? Mans mīļais ser, jums nu gan būtu vajadzējis zināt, ka ikviens vecākais brālis raugās uz dzimtas jaunākajām atvasēm kā uz saviem dabiskajiem ienaidniekiem, kuri atrauj tik daudz skaidras naudas, kas pēc taisnības pienāktos vienīgi viņam. Ne vienreiz vien esmu dzirdējis Džordžu Makturku, lorda Bajazela vecāko dēlu, izsakāmies, ka, varējis tikai rīkoties pēc sava prāta, kad saņems titulu, viņš darītu to pašu, ko šādās reizēs dara sultāni, proti, iztīrītu īpašumus, nocērtot galvas visiem jaunākajiem brāļiem; un apmēram tāpat domā viņi visi. Ticiet man, ikviens no viņiem savā sirdī jūtas kā turks. Ko tur sacīt, ser, viņi pazīst pasauli.

Te pēkšņi mums tuvojās kāds dižvīrs — Tomam Ivzam cepure lidot nolidoja no galvas, un viņš paspēra soli tam pretim, zemu klanīdamies un smaidā atsegdams zobus, tādējādi pierādīdams, ka arī viņš pazīst pasauli, tikai pēc savas — Toma īvza izpratnes. Un, izlicis pēdējo šiliņu, lai samaksātu gada renti, Toms, protams, pret saviem radiniekiem spēj izturēties bez vismazākā ļaunuma un pret augstāk stāvošiem ļaudīm nest sirdī vienvienīgas jūtas — pastāvīgu un nesavtīgu vēlēšanos pusdienot kopā ar tiem.

Starp marķīzi un viņas dabiskajām maigajām mātes mīlestības jūtām kā nepielūdzams šķērslis nostājās piederība pie dažādām ticībām. Un tā pati mīlestība, ko viņa varēja dāvāt saviem dēliem, viesa šīs biklās un dievbijīgās dāmas sirdī nemieru un šausmas. Nepārkāpjamais bezdibenis, kas viņu šķīra no bērniem, šķita paša likteņa nolemts. Ne viņa spēja izstiept vārgās rokas pāri šai aizai, ne arī pārvilkt bērnus savā pusē, no kurienes šķirti tie, pēc viņas ticības, nemūžam nejutīsies drošībā. Kamēr dēli vēl bija jauni, lordam Steinam, šim visai mācītajam cilvēkam un kazuis-tikas cienītājam, nebija mīļākas nodarbības kā vakaros pēc azaida uzrīdīt zēnu audzinātāju cienīgtēvu misteru Treilu (pašreizējo milordu 1 lingas bīskapu) milēdijas biktstēvam Molam un pie vīna glāzes salaist matos Oksfordu ar Sentašelu*.

— Bravo, Latimer*! Labi teikts, Lojola*! — viņš uzsauca te vienam, te otram.

Molam viņš apsolīja bīskapa amatu, tiklīdz tas atteiksies no katoļticības, un nozvērējās likt lietā visu savu ietekmes spēku, lai apgādātu Treilam kardināla cepuri, ja vien tas kļūst par atkritēju. Taču neviens no garīdzniekiem nepadevās kārdinājumam, un, kaut arī māte no visas sirds cerēja, ka jaunākais un mīļākais dēls tiks pievērsts viņas ticībai — savas mātes ticībai, dievbijīgo dāmu gaidīja rūgta vilšanās — tik briesmīga vilšanās, kas nāca kā sods par tās grēcīgo laulību.

Lords Gonts, kā zināms ikvienam, kas apgrozās pēru aprindās, apprecējās ar lēdiju Blanšu Tislvudu no dižciltīgās Beirakrsu dzimtas, kura šai patiesajā stāstā jau tika pieminēta. Jaunā pāra rīcībā tika nodots viens Gonthauzas spārns, jo ģimenes galva vēl negribēja atteikties no varas un, kamēr neizlaida to no savām rokām, vēlējās justies kā vienvaldnieks; toties dēls un mantinieks mājās uzturējās maz, ar sievu dzīvoja nesaticīgi un uz gaidāmā mantojuma rēķina pastāvīgi aizņēmās tik daudz naudas, cik viņam pietrūka, izlietojot visai pieticīgās summiņas, kuras piešķīra tēvs. Marķīzs pārzināja dēla parādus līdz pat pēdējam šiliņam. Pēc cienījamā vīra nāves izrādījās, ka viņš uzpircis lielu daļu sava mantinieka parādzīmju un novēlējis tās jaunākā dēla bērniem.

Par sirdssāpēm lordam Gontam un par ļaunu prieku viņa dabiskajam ienaidniekam — paša tēvam lēdijai Gontai bērnu nebija, bet lordu Džordžu Gontu kuru katru brīdi gaidīja atgriežamies no Vīnes, kur viņš nodarbojās ar valšiem un diplomātiju, kā arī gatavojās stāties laulības attiecībās ar godājamo Džoanu, bagātas dzimtas vienīgo meitu, kuras tēvs bija Džons Džonss, barons Iiel-velins, baņķieru firmas «Džonss, Brauns un Robinsons Tred-nīdlstrītā» galva. Šajā laulībā piedzima vairāki dēli un meitas, kuru dzīvei ar šo stāstu nav nekāda sakara.

Sākumā šī laulība rādījās laimīga un veiksmīga. Lords Džordžs Gonts prata ne tikvien lasīt, bet arī samērā pareizi rakstīt. Viņš diezgan veikli runāja franciski un bija viens no labākajiem valša dejotājiem visā Eiropā. Ņemot vērā visus šos talantus, kā arī drošo aizmuguri dzimtenē, nevarēja rasties ne vismazākās šaubas, ka viņa augstība taisīs visspožāko karjeru. Milēdija, viņa sieva, juta, ka galms ir tās aicinājums; bagātība šai dāmai deva iespēju rīkot lepnas pieņemšanas ikvienā kontinenta pilsētā, kur to noveda vīra diplomāta pienākumi. Ļaudis runāja, ka Gontu celšot par ministru, bet «Ceļiniekā»* viesi jau slēdza derības par to, ka viņš visdrīzākajā laikā likšot iecelts par sūtni, bet tad pēkšņi paklīda baumas par sūtniecības sekretāra neparasti dīvaino rīcību. Kādā plašā diplomātiskā banketā, ko rīkoja viņa šefs, lords Gonts pēkšņi pielēcis kājās un paziņojis, ka pâté de foie gras^1 esot saindēta. Pēc tam viņš ieradās ballē pie Bavārijas sūtņa grāfa de Springboka-IIohenlaufena ar noskūtu galvu, kapucīniešu mūka tērpā. Un tā nebūt nebija masku balle, kā to vēlāk dažs labs centās iegalvot. — Tur nu kaut kas nav kārtībā, — ļaudis čukstēja. — Viņa vectēvs arī kļuva tāds kā dīvains. Tas jau viņiem ģimenē.

Lorda sieva ar ģimeni atgriezās dzimtenē un apmetās uz dzīvi Gonthauzā. Lords Džordžs pameta dienestu Eiropā un tika no-sūtīts uz Brazīliju. Taču ļaudīm viss labāk zināms; no šā Brazīlijas brauciena viņš vairs neatgriezās . . . nebija miris Brazīlijā ... nebija tur dzīvojis ... un nekad šai zemē arī nebija iegriezies. Viņš vispār nekur nebija, viņš gluži vienkārši bija izgaisis.

— Brazīlija ... — ļauni smīkņādami, čukstēja cits citam ten-kotāji. — Laba Brazīlija tepat Sentdžonsvudā. Bet Riodeža-neii'o — augstu vaļņu ieskauta maza būdiņa, un pats Džordžs Gonts akreditēts pie uzrauga, kas viņam piešķīris trako krekla ordeni.

Tādus kapa uzrakstus šai Liekulības Tirgū cilvēki veltī cits citam.

Divas vai trīs reizes nedēļā agrā rīta stundā nabaga māte, maksādama meslus par saviem grēkiem, ieradās pie nelaimīgā radījuma. Reizēm viņš smējās, māti ieraudzījis (un dēla smiekli šķita daudz briesmīgāki nekā asaras) ; reizēm viņa ieraudzīja šo spožo un švītīgo diplomātu, Vīnes kongresa dalībnieku, rotaļājamies ar bērnu mantiņām vai auklējam uzrauga meitiņas lelli. Dažreiz viņš pazina māti un tās pastāvīgo pavadoni pateru Molu, taču visbiežāk likās to aizmirsis, tāpat kā bija aizmirsis sievu, bērnus, mīlestību, godkāri, šīs zemes spožumu. Toties nekad viņš neaizmirsa pusdienu stundu un, ja vien vīns šķita pārlieku atšķaidīts, allaž pinkšķēja kā mazs bērns.

Noslēpumainā vaina izrādījās meklējama asinīs: nabaga māte to bija mantojusi no savas senās dzimtas. Ļaunums divas trīs reizes bija parādījies jau viņas tēva ģimenē, sen pirms tam, kad lēdija Steinā apgrēkojās un sāka izpirkt savu vainu ar gavēšanu, asarām un sevis aizliegšanu. Izvirtušās dzimtas gods bija satriekts pīšļos kā faraona pirmdzimtais. Nenovēršamais liktenis jau meta savu tumšo ēnu uz šā nama durvīm — augstajām, nelaimīgajām durvīm, ko no vienas vietas klāja pēru kroņi un kokā griezti ģerboņi.

Vājprātīgā lorda bērni pa to laiku auga bez raizēm, ne jaust nejauzdami, ka arī viņus apdraud skaudrais liktenis. Sākumā viņi pieminēja tēvu un kala plānus, gaidīdami tā atbraukšanu. Tad dzīvā miroņa vārds arvien retāk parādījās uz viņu lūpām ... līdz beidzot netika pieminēts vairs nemaz. Bet bēdu sagrauztā vecmāmiņa šausmās drebēja, iedomādamās, ka šie nabaga bērni reizē ar tēva godu mantos arī tēva kaunu, un baiļpilna gaidīja dienu, kad briesmīgais senču lāsts nāks pār viņu galvu.

Arī lordu Steinu vajāja tā pati drūmā priekšnojauta. Viņš mēģināja noslīcināt baismos rēgus vīna un līksmības Sarkanajā jūrā, un reizēm viņam izdevās no tiem paslēpties trokšņainā pūlī un baudu neprātā. Taču, līdzko Steins palika viens, rēgs atgriezās un šķita kļūstam jo gadus jo drausmīgāks.

— Esmu pievācis tavu dēlu, — rēgs sacīja. — Kāpēc lai nepaņemtu arī tevi? Kuru katru dienu varu ieslodzīt tevi cietumā, tāpat kā tavu dēlu Džordžu. Kaut rīt jau varu pieklauvēt pie tavām smadzenēm, un tad ardievu, prieki, gods un lepnums, dzīres un daiļums, draugi, lišķi, franču pavāri, lepnie zirgi, nami . . . un tā vietā lai nāk cietums, uzraugs un salmu maiss, tieši tāpat kā Džordžam Gontam.

Un tādās reizēs milords meta draudīgajam rēgam izaicinājumu sejā, jo viņš zināja līdzekli, kā apvest ienaidnieku ap stūri.

Tādējādi aiz Gonthauzas augstā, kokgriezumiem rotātā portāla ar apsūbējušajiem pēru kroņiem un emblēmām valdīja krāšņums un bagātība, tikai laime gan tur, šķiet, reti iegriezās. Te tika rīkotas vislepnākās dzīres Londonā, taču diez kādu prieku tās nesagādāja, ja nu vienīgi viesiem, kas sēdēja pie milorda galda. Nebijis lords Steins tik dižs augstmanis, reti kāds uzņemtos viņu apciemot, taču Liekulības Tirgū uz sevišķi ievērojamu personību grēkiem mēdz raudzīties iecietīgi. «Nous regardons à deux fois^1 (kā izteicās kāda francūziete), pirms ņemsimies nosodīt tik neapšaubāmi izcilu vīru kā milordu.» Iespējams, ka dažs labs sīkumains kritiķis vai pārlieku klīrīgs morāles sludinātājs nosodīja lordu Steinu, taču mīļuprāt bija klāt, līdzko viņš tos aicināja.

— Lords Steins nudien ir pārlieku netikls cilvēks, — sacīja lēdija Slingstona, — bet visi apmeklē viņa namu, un es, protams, raudzīšos, lai ar manām meitenēm tur neatgadītos nekas ļauns.

— Esmu liels parādnieks viņa augstībai, jo viņam man jāpateicas par visu savā dzīvē, — teica ļoti cienījamais doktors Treils, prātā apsvērdams, ka vecajam arhibīskapam dienas jau skaitītas, bet misis Treila ar savām meitām drīzāk bija gatavas palaist garām dievkalpojumu baznīcā nekā neierasties kādās no milorda rīkotajām viesībām.

— Netikumīgs jau viņš ir gan, — mazais lords Sautdauns sacīja savai māsai, kura lēnprātīgi mēģināja viņu atrunāt no grēka, saklausījusi no māmiņas visbriesmīgākās runas par to, kas norisinās Gonthauzā, — taču, velns lai parauj, viņš liek galdā vislabāko sauso sileriju visā Eiropā!

Bet, ja runājam par seru Pitu Kroliju, baronetu, — jāteic, ka seram Pilam, īstenajam pieklājības paraugam. — seram Pitam, kurš kādreiz vadīja misionāru sanāksmes, — šim pašam seram Pitam ne mirkli prātā neiešāvās doma, ka varētu neiet uz Gont-hauzu.

— Tur, kur sastopamas tādas personas kā īlingas bīskaps un grāfiene Slingstona, — teica baronets, — tur, Džeina, par to jūs varat justies pilnīgi mierīga, nekas mums nevar kaitēt. Augstā kārta un stāvoklis sabiedrībā dod lordam Steinam tiesības valdīt pār tādiem ļaudīm kā mēs. Grāfistes augstākā amatpersona, mana dārgā, nav vis nekāds nieka vīrs. Bez tam kādreiz jaunībā es draudzējos ar Džordžu Gontu, — viņš bija mans padotais, kad kalpojām par atašejiem Pumpernikelijā.

īsi sakot, ikviens centās viesoties pie šā dižā cilvēka . .. ikviens, kas tika aicināts, tāpat kā jūs, lasītājs (nemaz nepūlieties to noliegt), un es, autors, mestos turp, ja vien saņemtu ielūgumu.

XLVIII NODAĻA, KURA LASĪTĀJS TIEK IEPAZĪSTINĀTS AR VISAUGSTĀKO SABIEDRĪBU

Beidzot Bekijas laipnība un uzmanība pret vīra ģimenes galvu tika necerēti bagātīgi atalgota; kaut arī atalgojumu nevarēja saukt par taustāmu, mazā sieviete to iekāroja daudz dedzīgāk nekā jebkuru materiālu labumu. Nejuzdama aicinājumu pēc tikumīgas dzīves, viņa vismaz vēlējās tikt uzskatīta par tikumīgu, bet, kā mēs zinām, neviena augstākās sabiedrības dāma nespēj sasniegt šo kāroto mērķi, pirms trēna un spalvu rotā nav ievesta sava valdnieka galmā. Pēc tādas visaugstākās tikšanās viņas jūtas apzīmogotas ar godīgas sievietes zīmi. Lords kambarkungs pasniedz viņām tikumības apliecību. Un, tāpat kā apšaubāmas preces vai vēstules iziet cauri karantēnas krāsnij, kur tiek apslacītas ar smaržīgu etiķi un tad atzītas par tīrām, arī daža laba dāma ar ne visai pievilcīgu reputāciju un tendenci izplatīt infekciju, izgājusi karaliskās klātbūtnes dziedinošās ugunis, iznāk ārā tīra no' jebkuriem traipiem.

Ļoti iespējams, ka lēdija Beirakrsa, lēdija Tafto, Bjūta Kro-lija laulātā draudzene uz laukiem un vēl viena otra dāma, kas nākusi ciešākā saskarē ar Rodona Krolija sievu, brēc pret debesīm, iedomājoties vien, kā šī nekrietnā mazā avantūriste taisa reveransu pašam valdniekam, un apgalvo, ka mīļā, krietnā karaliene Šarlote gan šādam pagalam samaitātam radījumam nemūžam neļautu pārkāpt savas šķīstās viesistabas slieksni. Taču, ja mēs ņemam vērā, ka misis Krolija pārbaudījumu izgāja pirmā Eiropas džentlmeņa augstajā klātbūtnē, līdz ar to iegūdama tiesības uz nevainojamu reputāciju, būtu patiešām tīrā nodevība vēl joprojām šaubīties par viņas tikumību. Pats par sevi varu sacīt, ka ar mīlestību un bijību noraugos uz šo vēsturisko personību. Ak, cik gan Liekulības Tirgū augstu tiek vērtēts dižais džentlmeņa vārds, ja šo cienījamo un cēlo vīru impērijas iedzīvotāju labākā un attīstītākā daļa vienbalsīgi proklamēja par visas karalistes Premier Gentilhome^88. Vai atceraties, dārgais N.,ak manas jaunības krietnais draugs, to svētlaimīgo vakaru pirms divdesmit pieciem gadiem, kad tika izrādīts «Liekulis» — Elistons vadīja režiju, bet Dotons un Listons tēloja galvenās lomas, — tovakar divi zēni no saviem valdībai uzticamajiem audzinātājiem saņēma atļauju iziet no Slotera skolas, kur ieguva izglītību, un uz Drurileinas skatuves pievienoties pūlim, kurš šeit drūzmējās, lai sveiktu karali! KARALI? Tur nu viņš sēdēja. Miesassargi ielenca visaugstākā ložu; marķīzs Steins (lords pūdera kambara* pārzinis) un citi valsts dižvīri pulcējās ap viņa krēslu, bet viņS sēdēja — ziedošu seju, tukls, ordeņiem klātu krūti, galva vienās sprogās. Un kā mēs dziedājām «Dievs, sargi karali!»! Viss nams drebēja, atbalsodams šo lielisko mūziku. Kā ļaudis līksmoja un gavilēja, mādami kabatas lakatiņiem! Dāmas raudāja, mātes apskāva bērnus, dažs labs no aizkustinājuma zaudēja samaņu. Skatītāji parterā jau cīnījās pēc elpas, kliedzieni un vaidi cēlās no pūļa — no viņa tautas, kas bija allaž gatava mirt par savu karali un nupat, nupat jau grasījās šo gatavību pierādīt. Jā, mēs viņu redzējām. To nu mums liktenis nespēs nolaupīt. Citi redzējuši Napoleonu. Starp dzīvajiem vēl ir cilvēki, kas savām acīm skatījuši Fridrihu Lielo, doktoru Džonsonu, Mariju Antuaneti utt.— toties mēs ar pilnām tiesībām varam saviem bērniem lepoties, ka esam redzējuši Džordžu Krietno, Džordžu Lielisko, Džordžu Diženo.

Un tā nu Rodona Krolija dzīvesbiedrei beidzot bija pienākusi laimīgā diena, kad šis eņģelis tika ievests senkārotajā galma paradīzē; svaine uzņēmās krustmātes pienākumus. Noteiktajā dienā sers Pils ar laulāto draudzeni lielajā ģimenes karietē (tā bija tikko saņemta no darbnīcas, kur tika pasūtīta sakarā ar ba-roneta iecelšanu augstajā grāfistes šerifa amatā) piebrauca pie mazā Kerzonstrītas namiņa, apžilbinādami Reglsu, kurš pa savas sakņu tirgotavas logu pamanīja karietē greznas spalvas un milzīgus ziedu pušķus pie jaunās livrejās tērpto sulaiņu krūtīm.

Sers Pits mirdzošā uniformā izkāpa no karietes un, zobenam starp kājām kuļājoties, iegāja Kerzonstrītas namiņā. Mazais Ro-dons, pieplacis ar sejiņu pie viesistabas loga, smaidīdams no visa spēka māja sveicienus krustmāmiņai karietē; sers Pits drīz atgriezās, vezdams dāmu, kura, tinusies baltā šallē, krāšņajām spalvām viļņojoties, eleganti pieturēja lieliskā brokāta trēnu. Viņa iekāpa karietē lepni kā princese, kas visu mūžu to vien darījusi kā braukājusi pa galmiem, un mīļi uzsmaidīja sulainim, kas atvēra durvis, un seram Pitam, kurš tūliņ pēc viņas ierāpās karietē.

Tad parādījās Rodons vecajā gvardes uniformā, kas izskatījās pagalam nonēsāta un kļuvusi gaužām šaura. Viņam bija jānoslēdz procesija, ierodoties pie valdnieka īrētos ratos, taču labsirdīgā brāļasieva uzstāja, lai viņš brauc kopā ar visu ģimeni. Kariete bija liela, dāmas ne pārlieku tuklas, trēnus var paņemt klēpī, — un galu galā aizbrauca visi četri brālīgā saimē; kariete pievienojās krāšņajām ekipāžām, kas cita pēc citas ripoja pa Pikadiliju un Sentdžeimsstrītu taisnā ceļā uz veco ķieģeļu pili, kur «Braunšveigas zvaigzne»* gatavojās pieņemt savus augstmaņus un dižciltīgos.

Bckijai būtu gribējies pa karietes lodziņu svētīt visus šos cilvēkus, tik pacilāts jutās viņas gars un tik patīkama bija apziņa, ka beidzot nu izdevies sasniegt tādu cienījamu stāvokli. Arī mūsu Bekijai piemita savas vājībiņas, un, kā mēs bieži redzam cilvēkus lepojamies ar tādām sevišķi izcilām īpašībām, kuras citiem nekādi neizdodas viņos saskatīt, kā, piemēram, Komuss cieši tic, ka ir lielākais traģiķis visā Anglijā; kā Brauns, ievērojamais romānu rakstnieks, alkst kļūt slavens nevis kā ģeniāli apdāvināts cilvēks, bet gan kā salonu lauva; kā Robinsons, izcilais advokāts, nenieka nedod par savu reputāciju Vestminsterholā, toties tic, ka ir visā zemē nepārspēts bumbas spēlētājs, — tāpat ari Bekijas dzīves mērķis bija gan kļūt par cienījamu sievieti, gan tikt par tādu uzskatītai, un viņa ar pārsteidzošu centību, atjautu un panākumiem lauzās uz augstāko sabiedrību. Kā jau teikts, reizēm. viņa pati noticēja, ka ir smalka dāma, piemirsdama, ka mājās naudas lādītē nav ne penija — toties kreditori bariem drūzmējas pie vārtiem, no tirgoņiem kaut ko var izspiest tikai ar glaimiem un zobu apvārdošanu, — īsi sakot, ka trūkst jebkāda pamata zem kājām. Un, braukdama karietē uz galmu, viņa izskatījās tik lieliska, pašapmierināta, nopietna un iespaidīga, ka pat lēdija Džeina nespēja atturēties no smaida. Ķēnišķīgajos apartamentos Bekija iesoļoja ar lepni paceltu galvu kā īsta valdniece, un es nešaubos, — ja viņai izdotos kļūt par karalieni, savā lomā viņa iejustos nevainojami.

Ar pilnām tiesībām varam apgalvot, ka Rodona Krolija laulātās draudzenes costume de cour^1 sakarā ar reprezentēšanos valdniekam bija nepārspējami elegants un krāšņs. Daudzas dāmas, kuras mums gadās redzēt — mums, kas nēsājam zvaigznes un ordeņu lentas un piedalāmies Sentdžeimsas pieņemšanās, vai arī mums, kas dubļainos zābakos klimstam pa Pelmelu, ieglūnē-dami karietēs, kas vadā dižciltīgos spalvu rotā, — daudzas augstākās sabiedrības dāmas, atkārtoju, kuras mums gadījies redzēt dienas pieņemšanās ap pulksten diviem pēc pusdienas, kad karaļa gvardes orķestranti tresotos frenčos, nemitīgi dižodamies uz kustīgajām muzikantu taburetēm — saviem palsajiem kara zirgiem, atskaņo triumfa maršus, — daudzas dāmas šai agrajā dienas stundā nebūt nepaver mūsu acīm diez kādu pievilcīgo un kārdinošo ainu. Drukna grāfiene, gados tā ap sešdesmit,dekoltēta, izkrāsojusies, vienās krunkās, nosmiņķēta līdz pat nokarenajiem plakstiņiem, vizuļojošiem dimantiem krāšņajā parūkā — tas varbūt ir noderīgs un pamācošs, taču nekādā ziņā ne tīkams skats. Šāda daiļava atgādina Sentdžeimsstrītu agrā rīta stundā, kad puse lukturu jau izdzēsta, bet atlikušie tik tikko mirguļo, kā rēgi, kas grasās izgaist, dienai austot. Tāds daiļums, kādu mūsu skatienam izdodas uztvert, viņas augstības karietei pabraucot garām, ārpus mājas drīkstētu parādīties tikai naktī. Ja pat Cintija* dienā izskatās pliekana, kā mums to reizēm izdevies novērot šajā ziemā, kad Fēbs no otrās debesu malas to mulsina ar saviem ciešajiem skatieniem, kā gan lai vecā lēdija Kaslmoldija spētu turēt galvu augstu paceltu, ja saule nekautrēdamās lej gaismu karietes logos, atsegdama ikvienu krunciņu un rieviņu, ko tās sejā ievilcis laika zobs! Nē, viesu pieņemšanu vajadzētu sākt vai nu novembrī, vai pirmajā miglainajā dienā; jeb vai gados vecākās Liekulības Tirgus matronas drīkstētu pārvietoties tikai slēgtās nestuvēs, izkāpt no tām, šallēs un plīvuros ievīstītas, un taisīt valdniekam reveransu lukturu gaismas piemīlīgajā aizsardzībā.

Taču mūsu mīļajai Rebekai nebija nekādas vajadzības pēc šāda mākslīga oreola, kas izceltu viņas daiļumu. Bekijas ādas krāsa spēja vēl panest visspilgtāko saules gaismu, un viņas tualete — iespējams, ja to parādītu mūsu dienās, Liekulības Tirgus dāmas vienā balsī apgalvotu, ka muļķīgāks un bezjēdzīgāks apģērba gabals savu mūžu nav redzēts, — tos laikus — pirms divdesmit pieciem gadiem — viņai pašai un visai sabiedrībai šķila tikpat skaista kā pats žilbinošākais pašreizējās sezonas visslavenākās skaistules tērps. Nepaies ne pāris desmitu gadu, un arī šis drēbnieku mākslas brīnumdarbs tiks pieskaitīts pie pēdējām aplamībām, tāpat kā viss nīcīgais, kas bijis pirms tam. Taču mēs pārlieku novēršamies no temata. Tātad Rodona sievas tērps tai ievērojamā dienā, kad viņa tika ievesta galmā, visiem šķita apburošs. Pat mazajai, lādzīgajai lēdijai Džeinai, noraugoties radiniecē, nācās atzīt tās izcilo daiļumu un skumju pilnu sirdi apzināties, ka gaumes ziņā viņai ar misis Bckiju nav ko mēroties.

Lēdijai Džeinai ne prātā nenāca, cik daudz rūpju, izdomas un iedvesmas Rodona sieva izšķiedusi, darinot šo tērpu. Rebekai bija labāka gaume nekā jebkurai šuvējai visā Eiropā, un viņa prata visu iegrozīt tā, kā lēdijai Džeinai pat ne sapņos nerādītos. Toties Pita sieva acumirklī aptvēra, cik lielisks brokāts izlietots Bekijas trēnam un kādas krāšņas mežģines grezno tās tērpu.

Brokāts esot tāds vecs pārpalikums, Bekija sacīja, bet mežģines — tās nu gan izrādījušās īsts atradums. Kaut kur mētājušās vai veselus simt gadus.

— Mana mīļā misis Krolija, tā taču ir vesela bagātība, — teica lēdija Džeina, nolūkodamās pati uz savām mežģinēm, kas ne tuvu nebija tik labas; nopētījusi senlaicīgo brokātu, no kura bija šūdināts Rodona sievas galma tērps, viņa jau grasījās teikt, ka pati gan nebūtu atļāvusies tik greznu tualeti, tomēr piespieda sevi aprauties, baidīdamās apvainot radinieci.

Un tomēr, ja lēdijai Džeinai nāktu viss zināms, pat viņas labsirdīgā daba, manuprāt, saceltos. Proti, kad Rodona sieva saveda kārtībā sera Pita namu, vecajos drēbju skapjos viņa atrada šīs mežģines un brokātu — kādreizējo nama kundžu īpašumu — un slepus aizstiepa uz savu māju, lai pielāgotu tās sevis izdaiļošanai. Brigsa to visu redzēja, taču neko nevaicāja un arī no pļāpāšanas atturējās; man pat šķiet, ka viņa savai pavēlniecei zināmā mērā simpatizēja, kā to būtu darījusi ne viena vien krietna sieviete.

Bet dimanti . . .

— Kur, pie joda, tu esi rāvusi tādus dimantus? — iesaucās Bekijas vīrs, apbrīnodams dārgakmeņus, kurus nekad agrāk nebija redzējis un kuri krāšņā spožumā mirguļoja viņai ausīs un uz kakla.

Bekija viegli pietvīka un ciešu skatienu paraudzījās vīrā. Arī Pils Krolijs tā kā piesarka un sāka blenzt pa logu laukā. Izrādījās, ka viņš pats bija Bekijai dāvājis dažus no šiem briljantiem, proti, grezno dimantu sprādzi, ar ko lika aizdarināta viņas kakla rota, turklāt aizmirsis to pastāstīt sievai.

Bekija palūkojās uz vīru, tad pameta nekaunīgi uzvarošu skatienu seram Pilam, it kā sacīdama: «Vai man jūs nodot?»

— Uzmini! — viņa attrauca. — Ak 1u manu muļķīti, — viņa turpināja. — Kur, pēc lavām domām, es tos varēju ņemt? Visus, izņemot mazo sprādzi, kuru sensen man dāvināja kāds ļoti labs draugs. Skaidrs, ka es tos noīrēju. Noīrēju pie mistera Poloniusa Koventrijstrītā. Tu taču nedomāsi, ka visi dimanti, kas parādās galmā, pieder to valkātājām, kā šie brīnišķīgie lēdijas Džeinas dārgakmeņi, kuri, pats par sevi saprotams, ir daudz skaistāki par manējiem.

— Tās ir dzimtas vērtslietas, — noteica sers Pits, atkal juzdamies neērti.

Pa šīs ģimenes sarunas laiku kariete ripoja tālāk, līdz beidzot tās krava tika izlādēta pie pils vārtiem, aiz kuriem valdnieks jau sēdēja pilnā godībā.

•Dimanti, kas izraisīja Rodona apbrīnu, nekad vairs neatgriezās pie mistera Poloniusa Koventrijstrītā — šis džentlņienis nemaz arī nedomāja tos atprasīt, — bet tika noslēpti mazā, slepenā atvilktnīlē, vecā šķirstiņā, kuru Rebekai pirms daudziem daudziem gadiem bija dāvinājusi Amālija Sedlija un kurā Bekija glabāja ne vienu vien noderīgu un, iespējams, arī vērtīgu lietiņu, par ko viņas vīram nebija ne vismazākās jausmas. Neko nezināt vai zināt gaužām maz — tāds jau nu ir daudzu vīru liktenis. Bet slēpt — vai šī īpašība piemīt daudzām sievietēm? Ak manas dāmas! Cik daudzas no jums slēpj vīriem šuvēju lēses? Cik daudzām no jums ir tērpi un aproces, kuras jūs nedrīkstat rādīt vai arī nēsājat ar sirds drebēšanu? Ar sirds drebēšanu un pieglaimīgiem Smaidiem vīram, kurš, blakus stāvēdams, neprot atšķirt jauno samta kleitu no vecās vai jauno aproci no pērnējās un pat neapjēdz, ka dzeltena, pēc izskata tīri vai skrandai līdzīgā mež-ģiņu šallite maksā četrdesmit ginejas un ka madame Bobino ik nedēļas piesūta pa draudu vēstulei, neatlaidīgi pieprasīdama naudu.

Tā arī Rodons nenieka nezināja ne par briljantu auskariem, ne krāšņo briljantu rotu, kas greznoja viņa sievas cēlās krūtis; toties lords Steins, kurš ieņēma savu vietu galmā kā pūdera kambara lords un viens no visaugstākajiem dižvīriem, izcilākajiem Anglijas troņa balstiem un, visām savām zvaigznēm, ordeņiem, siksnām un medaļām mirdzot, īpašā laipnībā pienāca klāt mazajai sievietei, it labi zināja, no kurienes šīs dārglietas nāk un kas par tām maksājis.

Noliecies pie Bekijas, viņš ar smaidu uz lūpām noskaitīja «Nolaupītās sprogas»* banālās, bet skaistās rindas par Belindas dimantiem. «ko ebrejs skūpstītu un pagāni apbrīnotu».

— Toties jūsu augstība, es ceru, pieder pie ticīgajiem, — izslējusi galvu, atbildēja mazā dāma. Un daudzas lēdijas čukstus apmainījās zīmīgiem vārdiem, un daudzi džentlmeņi šūpoja galvas un samirkšķinājās, redzēdami uzkrītošo laipnību, kādu izcilais augstmanis veltīja mazajai avantūristei.

Ka norisinājās Rebekas Krolijas — kādreizējās Sarpas tikšanās ar dižo valdnieku un pavēlnieku — to nav-pa spēkam apraksti! tik vārgai un nepieredzējušai spalvai kā manējā. Apžilbušās acis samiedzas, jau domās vien skatot šo diženumu. Krietna pavalstnieka gods un pieklājība pat fantāzijai liedz pārlieku cieši un vērīgi ielūkoties svētajā audienču zālē, ieteikdama aši, klusi un ar cieņu atkāpties, zemu paklanoties visaugstākā priekšā.

Lai nu kā, pēc šīs tikšanās visā Londonā neatradās valdniekam uzticīgāka sirds par Bekijas mazo sirsniņu. Karaļa vārds ne mirkli nenozuda no viņas lūpām, un viņa apgalvoja, ka nav pasaulē otra tik apburoša vīrieša. Viņa devās uz Kolnagi veikalu un pasūtīja valdnieka portretu — tik skaistu, cik vien māksla spēj radīt un tirgotājs izsniegt uz kredīta. Viņa izvēlējās slaveno portretu, kur krietnākais no valdniekiem attēlots apmetnī ar kažokādas apkakli, īsās biksēs, zīda zeķēs sēžam uz dīvāna un muļķīgi smaidām no sprogainās, tumšbrūnās parūkas apakšas. Viņa lika uzgleznot karaļa portretu arī uz brošas un pastāvīgi to nēsāja piespraustu . . . Sākumā Bekija uzjautrināja paziņas, bet pēcāk visiem apnika ar mūžīgajām runām par valdnieka pieklājību un daiļumu. Kas zina? Varbūt mazā sieviete cerēja ieņemt jaunas Mentenonas* vai Pompadūrus* vietu?

Taču vislielākais no visiem jokiem pēc pieņemšanas galmā šķita Bekijas izteicieni par tikumību. Viņai bija dažas paziņas dāmu vidū, kuras, jāatzīstas, nevarēja lepoties ar diez kādu reputāciju Liekulības Tirgū. Taču tagad, padarīta, tā sakot, par godīgu sievieti, Bekija vairs nespēja paciest šādu apšaubāmu sieviešu sabiedrību, tādēļ neatņēma lēdijas Krekenberijas sveicienu, ko tā māja no savas ložas operā, un, sastapusi parkā misis Vašingtonu Vaitu, likās to vispār neredzam.

— Cilvēkam, mans mīļais, jāparāda, ka viņš kaut kas ir, — Bekija sacīja. — Nevaru vairs pieļaut, ka mani redz kopā ar apšaubāmiem ļautiņiem. No visas sirds man žēl lēdijas Krekenberijas, un ari misis Vašingtona Vaita patiesībā ir lādzīga sieviete. Tu vari braukt pie viņām pusdienās un spēlēt savas kārtis, cik uziet. Bet es to nedrīkstu un arī negribu darīt, un esi, lūdzams, tik labs, pasaki Smitam, — ja kāda no viņām atnāk, manis nav mājās.

Avīzēs parādījās Bekijas tērpa sīks apraksts — spalvas, trēns, lieliskie dimanti un viss pārējais. Lēdija Krekenberija sarūgtināta izlasīja šīs rindas un ar saviem pielūdzējiem ņēmās apspriest uzpūtību, kas šai sievietei piemetusies. Bjūta Krolija laulātā draudzene ar savām jaunkundzēm uz laukiem, saņēmušas no pilsētas attiecīgo «Morning Post» numuru, arī deva vaļu pilnīgi pamatotam sašutumam.

— Ja tev būtu rudi mati, zaļas acis un tava māte bijusi franču virves dejotāja, — Bjūta sieva sacīja vecākajai meitai (kura, gluži pretēji, bija melnīgsnēja, īsiņa strupdegune), — tev, bez šaubām, arī piederētu lieliski dimanti uu tevi ievestu galmā tava radiniece lēdija Džeina. Taču tu, mans nabaga mīļais bērns, esi tikai neievērojama muižniece. Tavās dzīslās tek vienīgi pašas dižciltīgākās angļu asinis, un pūrā tev likta godprātība un krietni tikumiskie principi. Bet man pašai, kaut esmu baroneta jaunākā brāļa sieva, ne reizi prātā nav iešāvusies doma uzplīties galmam — un arī dažs labs cits par to ir sapņot nesapņotu, ja vien dzīva būtu krietnā karaliene Šarlote.

Šais vārdos godājamā mācītāja dzīvesbiedre rada sev mierinājumu, un meitas, smagi pūzdamas, visu vakaru nosēdēja pie pēru grāmatas.

Dažas dienas pēc ievērojamās reprezentēšanās galmā tikumīgā Bekija tika aplaimota ar jaunu, ārkārtīgi izcilu goda pierādījumu. Lēdijas Steinas kariete piestāja pie Rodona Krolija laulātas draudzenes namdurvīm, un sulainis, sākumā ar mežonīgu dauzīšanos grasīdamies izgāzt parādes durvis, grozīja savu nodomu un tikai nodeva divas vizītkartes ar iegravētiem marķīzes Steinas un grāfienes Gontas vārdiem. Ja šie papes gabaliņi izrādītos brīnišķas gleznas vai arī uz tiem būtu uztīts simt jardu Maliņas mežģiņu* divkāršotā, tas ir, divsimt gineju vērtībā, Bekija nespētu veltīt tiem lielāku sajūsmu. Varat nešaubīties, ka šie papes gabali ieņēma visredzamāko vietu uz viesistabas galda porcelāna traukā, kur Bekija glabāja savu apmeklētāju vizītkartes. Dievs tēvs! Dievs tēvs! Cik ātri nabaga misis Vašingtonas Vaitas un lēdijas Krekenberijas kartes, kuras mūsu mazā draudzene vēl pirms pāris mēnešiem saņēma ar tādu prieku un ar kurām mīļā muļķīte reiz pat bija varen lepojusies — dievs tēvs! Dievs tēvs! — cik ātri gan, es saku, šie nabaga nožēlojamie divači nozuda pašā kāršu kavas apakšā, līdzko parādījās lepnie dūži. Steini! Beirakrsi! Džonss Ilelvelīns un Kerlaieni-Kameloti! Pats par sevi saprotams, ka Bekija un Brigsa nekavējoties uzmeklēja šos visaugstos vārdus pēru grāmatā un izsekoja dižciltīgo dzimtu vēsturei pa visiem ciltskoku atzarojumiem.

Kad lords Steins ieradās dažas stundas pēc šā notikuma un pa paradumam aplaida acis visapkārt, neļaudams paslīdēt garām ne vismazākajam sīkumam, viņš ieraudzīja savu dāmu kartes izvietotas kā trumpjus Bekijas rokā; vecais ciniķis, kā vienmēr, pavīpsnāja par šādu naivu cilvēciskā vājuma izpausmi. Bekija steidzās viņam pretī; ikreiz, kad jaukā būtne gaidīja viņa augstību ierodamies, tērps tai bija attiecīgi sagatavots, mati nevainojami saglausti, mouchoirs^1, priekšautiņi, šallītes, mazās safjān-ādas kurpītes un cili sievišķīgie nieciņi savesti priekšzīmīgā kārtībā un pati tā sēdēja piemīlīgā, nemākslotā pozā gatava saņemt viesi. . . bet, ja marķīzs ieradās negaidīts, Bekija, protams, steigšus vien devās uz savu istabu, lai ar ašu skatienu spogulī apsvērtu, vai viss ir, kā nākas, un tad teciņiem metās atpakaļ viesistabā apsveikt diženo pēru.

Tur nu viņš stāvēja, nicīgu smīnu raudzīdamies traukā ar vizītkartēm. Pieķerta naivajā lielībā, Bekija tikko jaušami pietvīka.

— Pateicos jums, monseigneur, — viņa sacīja. — Kā redzat, jūsu dāmas jau ir šeit bijušas. Jūs esat ļoti laipns! Ātrāk nevarēju ienākt... es patlaban virtuvē gatavoju pudiņu.

— Zinu jau, zinu, — piebraukdams pie mājas, redzēju jūs caur virtuves loga režģiem, — atbildēja vecais džentlmenis.

— Jūs vienmēr visu pamanāt, — viņa attrauca.

— So to saskatu gan, tikai to nu nekādi nevarēju redzēt, mana daiļā dāma, — viņš labsirdīgi piebilda. — Ak jūs mazā, aušīgā viltniece! Es taču dzirdēju soļus augšstāvā, kur jūs, bez šaubām, uzlikāt vaigiem nedaudz sārtuma, — vai zināt, jūs varētu piešķirt daļu no savas sejas krāsas milēdijai Gontai, jo viņa izskatās pavisam nejēdzīgi, — un tad es dzirdēju atveramies guļamistabas durvis, un jūs steidzāties pa kāpnēm lejā.

— Vai tad tas kāds noziegums, ja cenšos izskatīties iespējami daiļa, kad jūs ierodaties pie manis? — žēlabaini atsaucās Rodona sieva un patrina ar mutautu vaidziņu, it kā gribēdama pierādīt, ka tur nav nekā krāsota, tikai aiz tīrās kautrības radies pašas dabiskais pietvīkums. Un kurš ņemsies pateikt, kā tas īstenībā bija? Man zināms tāds smiņķis, ko ar kabatas lakatiņu tā vis nevar noslaucīt, un esot pat vēl izturīgākas krāsas, kurām arī asaras nespējot kaitēt.

— Nu, — sacīja vecais džentlmenis, grozīdams pirkstos savas sievas vizītkarti, — tātad jūs taisāties kļūt par smalku dāmu.

Un esat gatava vecu večuku nomocīt pie nāves, lai tikai viņš jūs ievestu lielajā dzīvē. Tā kā tā jūs tur nespēsiet noturēties, mazā muļķīte! Jums taču nav naudas!

— Jūs mums apgādāsiet vietu, — Bekija iesaucās, — un, jo ātrāk, jo labāk.

— Jums nav naudas, un tomēr jūs gribat sacensties ar cilvēkiem, kuriem tās netrūkst. Jiis, nabaga sīks māla podiņš, grasāties peldēt pa straumi kopā ar lielajiem vara katliem. Visas sievietes ir vienādas. Visas jūs cenšaties pēc tā, ko nav pat vērts iekārot. Goda vārds! Vakar pusdienoju pie karaļa, un mums galdā tika celts jēra cepetis ar kāļiem. Zaļumi pusdienās bieži vien garšo daudz labāk nekā vistreknākā liellopu gaļa. Jūs ietiksiet Gonthauzā! Jūs taču neliksiet večuku mierā, līdz nebūsiet tur iekļuvusi. Taču tur nav ne uz pusi tik jauki kā šeit. Jums būs garlaicīgi. Tāpat kā man. Mana sieva nav jautrāka par lēdiju Makbetu, un manas meitas līksmībā var sacensties ar Neganu un Gonerilu*. Es pat iemigt nespēju savā tā saucamajā guļamistabā. Gvdta atgādina baldahīnu Sentpītera baznīcā, un gleznas iedzen manī šausmas. Ģērbtuvē esmu ierīkojis sev mazu misiņa gultiņu ar askētisku astru matraci kā īsts mūks vientuļnieks. Īstenībā arī esmu vientuļnieks. IIo, ho! Jaunnedēļ saņemiet ielūgumu uz pusdienām. Tikai gare aux femmesesiet gatava uz visu un nepadodieties! Ai, kā sievietes jūs ņemsies apstrādāt!

Tā nu patiesi iznāca pārlieku gara runa tik īsvārdīgam vīram kā lordam Steinam; taču šī nebūt nebija pirmā reize, kad viņš llekiju aplaimoja lietderīgām pamācībām.

Brigsa pacēla acis no darba galda, pie kura blakus istabā sēdēja, un smagi nopūtās, izdzirdoši dižā marķīza vieglprātīgos vārdus par savu dzimumu.

— Ja jūs netrieksiet ratā to prelīgo sargsuni, — teica lords Steins, pār plecu uzmezdams Brigsai negantu skatienu, — es viņu noindēšu.

Es allaž pasniedzu sunim pusdienas no sava pašas šķīvja, — Kebcka sacīja, draiski smiedamās, un, kādu brīdi klusībā nopriecājusies par sapīkušo milordu, kurš no tiesas neieredzēja nabaga Brigsu tāpēc vien, ka lā traucēja viņa tête-à-tête ar daiļo pulkveža sievu, misis Krolija beidzot apžēloja savu pielūdzēju, pasauca Brigsu, uzslavēja jauko laiku un palūdza to izvest zēnu pastaigā.

— Es nevaru viņu padzīt, — brīdi klusējusi, Bekija pēkšņi ierunājās visai sērīgā balsī. Acis pieplūda asarām, un viņa novērsās.

— Tātad neesat lai samaksājusi algu? — apjautājās pērs.

— Vēl ļaunāk, — joprojām nepaceldama acis, izdvesa Bekija.

Esmu to izputinājusi.

— Izputinājusi? Kādēļ tad jūs viņu netriecat projām? — vaicāja džentlmenis.

— To spēj tikai vīrieši, — sarūgtināta atbildēja Bekija. Sievietes nav tik ļaunas. Pērn, kad nodzīvojāmies līdz pēdējai gi-nejai, Brigsa atdeva mums visu, kas viņai bija. Viņa no manis neatstāsies, pirms mēs paši nebūsim izputējuši, uz ko laikam vairs ilgi nenāksies gaidīt, vai arī pirms es viņai neatmaksāšu visu līdz pēdējam ceturtdaļpensam.

— Velns lai parauj, cik liela tad ir tā summa? — lādēdamies iesaucās pērs. Un Bekija, paturēdama prātā marķīza neierobežotos naudas līdzekļus, minēja summu, nevis tādu vien, kādu bija aizņēmusies no mis Brigsas, bet gandrīz divreiz lielāku.

Lords Steins nenocietās, vēlreiz īsi un enerģiski neizpauzdams niknumu, bet Rebeka vēl zemāk nodūra galvu un sāka rūgti raudāt.

— Ko es varēju darīt? Tā bija vienīgā izeja. Vīram es neko nedrīkstu stāstīt. Viņš mani nogalinātu, ja dabūtu zināt, ko esmu pastrādājusi. Visu laiku turēju to ciešā slepenībā, tikai jums pateicu ... un jūs jau arī ar varu izspiedāt. Ai, ko man darīt, lord Slein? Esmu gaužām, gaužām nelaimīga!

Lords Sleins nebilda ne vārda, tikai bungoja ar pirkstiem pa galdu un grauza nagus. Beidzot viņš uzmauca galvā cepuri un skriešus izmetās no istabas. Rebeka nemainīja nožēlas pilno pozu, līdz ārdurvis nebija aizcirtušās un kariete aizjoņojusi. Tad viņa piecēlās, un zaļajās acīs dīvaini zalgoja gan šķīstība, gan ļaunums. Sēzdamās pie darba, viņa pāris reižu skaļi iesmējās, bet drīz no klavierēm sāka plūst tik uzvarošas prelūdijas skaņas, ka garāmgājēji apstājās paklausīties žilbinošajā spēlē.

To pašu vakaru mazā sieviete saņēma no Gonthauzas divas vēstules — vienā lords un lēdija Sīciņi ielūdza viņu nākamo piektdien uz pusdienām Gonthauzā, bet otrā bija ielikta mesjē Džonsam, Braunam un Robinsonam, Lombardstrītā, adresēta pelēka papīra strēmelīte ar lorda Steina parakstu.

Naktī Rodons savas divas trīs reizes dzirdēja Bekiju smejamies. Tas neesot nekas cits kā tikai nevaldāms prieks par gaidāmo viesošanos Gonthauzā un tikšanos ar turienes dāmām, tā viņa paskaidroja vīram. Taču īstenībā Rebekas prātu nodarbināja neskaitāmas citas domas. Vai norēķināties ar veco Brigsu un patriekt to? Vai varbūt pārsteigt Reglsu ar īres rēķina samaksu? Visu nakti prātā pārcilājusi šīs domas, nākamajā rītā, kad Rodons devās savās kārtējās gaitās uz klubu, misis Krolija (pieticīgā tērpā, plīvuru pār acīm) īrētā karietē traucās uz Sitiju; iegājusi mesjē Džonsa un Robinsona bankā, viņa pasniedza kādu dokumentu ierēdnim pie pults, un tas par atbildi iejautājās, kādā veidā viņa gribētu naudu saņemt.

Bekija kautri izteica vēlēšanos saņemt simt piecdesmit mārciņas sīkākās vienībās, bet atlikušo summu — vienā banknotē. Netālu no Sentpola baznīcas viņa nopirka Brigsai pašu skaistāko melna zīda kleitu, kāda vien veikalā bija dabūjama, un ar skūpstiem un mīļiem vārdiem uzdāvāja to vientiesīgajai vecajai jaunavai.

Tad viņa devās pie mistera Reglsa, sirsnīgi apjautājās par bērniņu veselību un pasniedza tam piecdesmit mārciņu parāda nomaksai, pēc tam iegriezās staļļos, kur īrēja karietes, un arī staļļu īpašnieku apbalvoja ar tādu pašu summu.

— Ceru, ka tā jums būs krietna mācība, Spevin, — viņa sacīja, — un nākamajā galma pieņemšanā manam brālim seram

I’ilam vairs nenāksies ciest neērtības, vedot pie viņa majestātes mūs visus četrus savā karietē tikai tāpēc vien, ka mana pašas ekipāža netika laikā piebraukta.

Tātad iepriekšējā pieņemšanas dienā viņiem, acīm redzot, bija atgadījusies kaut kāda nesaprašanās. Tādēļ ari daudz netrūka — un pulkvedim būtu vajadzējis braukt vienkāršos ormaņa ratos, lai stātos valdnieka vaiga priekšā.

Nokārtojusi visus šos darījumus, Bekija uzkāpa augšstāvā apciemot jau iepriekš minēto šķirstiņu, kuru Amēlija Sedlija tai pirms daudziem gadiem bija dāvinājusi un kurā glabājās dažs labs noderīgs un vērtīgs nieciņš; šinī slepenajā muzejā viņa novietoja arī banknoti, ko bija izsniedzis mesjē Džonsa un Robin-sona kasieris.

XL1X NODAĻA, KORA BAUDĪSIM TRĪS ĒDIENUS UN PIEDEVĀM DESERTU

Gonthauzas dāmām torīl sēžot pie brokastu galda, lords Steins (kurš šokolādi dzēra vienatnē un vispār reti traucēja sava nama sieviešu dzimuma pārstāves, tikdamies ar tām vienīgi pieņemšanas dienās vai reizēm nejauši saskrienoties vestibilā, kā arī no pieticīgās partera ložas operā aplūkojot tās lepnajā balkona ložā) — viņa augstība tātad pēkšņi parādījās pie dāmām un bērniem, kas mielojās ar tēju un grauzdētām maizītēm, un te nu sākās izšķirošā cīņa Rebekas dēļ.

— Milēdij Steina, — viņš sacīja, — es labprāt ieskatītos piektdienas pusdienās ieaicināto viesu sarakstā un palūgtu jūs būt tik laipnai un aizsūtīt ielūguma karti pulkvedim Krolijam un misis Krolijai.

— Ielūguma kartes raksta Blanša, — drebošā balsī teica lēdija Steina, — es gribēju sacīt — lēdija Gonta.

—7 Tai personai es nedomāju rakstīt, — paziņoja lēdija Gonta, slaida, stalta dāma, un, mirkli pacēlusi acis, tūliņ tās atkal nolaida. Nebija nekāds prieks sastapt lorda Steina skatienu, ja viņš tika aizkaitināts.

— Lieciet bērniem atstāt istabu! Nu! — marķīzs pacēla balsi, paraudams zvana auklu. Puišeļi, jau tā iebiedēti, acumirklī pazuda; māte grasījās doties tiem līdzi. — Nē, — lords Steins sacīja, — jūs paliksiet šepat.

— Milēdij Gonta, — viņš vērsās pie vedeklas, — jautāju vēlreiz — vai jums nelabpatiktu pieiet pie rakstāmgalda un uzrakstīt ielūgumu nākamās piektdienas pusdienām?

— Milord. es pati tanīs nepiedalīšos, — atbildēja lēdija Gonta. — Braukšu uz savām mājām.

— Ļoti jauki, un varat tur palikt pavisam. Beirakrsā jūs gaida visai patīkama sabiedrība tiesas izpildītāja personā, bet es tikšu vaļā no mūžīgās naudas aizdošanas jūsu radiem un no jūsu pašas sasodīti traģiskā izskata. Kas jūs tāda esat, ka iedrošināties šeit uzstāties? Naudas jums nav. Saprašanas arī tā pamazāk. Jūs tikāt te ievesta, lai radītu bērnus, bet pat to jūs nespējai. Gon-tam jūs esat apriebusies, un visā mūsu ģimenē vienīgi Džordža sieva nevēlas jūsu nāvi. Gonls varētu otrreiz apprecēties, ja jūs nomirtu.

— Kaut es būtu jau mirusi! — atbildēja viņas augstība dusmu asarām acīs.

— Jūs nu, protams, tēlosiet tikumīgo, bet manai sievai, kura, kā visiem zināms, ir īsts svētuma iemiesojums un ne reizi savā dzīvē nav spērusi kļūmīgu soli, nav nekādu iebildumu pieņemt manu jauno draudzeni misis Kroliju. Milēdijai Steinai labi zināms, ka reizēm kaut kādi ārēji apstākļi pat par pašām krietnākajām sievietēm rada maldīgu priekšstatu un ka bieži vien visnevainīgākās būtnes liek visļaunāk nomelnotas. Varbūt, kundze, pastāstīt jums dažas jaukas anekdotītes par jūsu māmiņu mi-lēdiju Beirakrsu?

— Jūs varat mani mocīt, ser, un šaustīt pēc sirds patikas, — sacīja.lēdija Gonta.

Sievas un vedeklas ciešanas allaž izraisīja viņa gaišībai pacilātu garastāvokli.

— Mana mīļā Blanša, — viņš teica, — esmu džentlmenis, un mana roka neprot pieskarties sievietei citādi kā vien laipnā glāstā. Man tikai gribētos novērst 'dažas nelāgas jūsu rakstura īpašības. Jūs, sievietes, esat pārlieku lepnas, un jums pagalam pietrūkst pazemības, kā lēdijai Steinai droši vien sacītu paters Mols, ja viņš atrastos mūsu vidū. Nav jums ko uzpūsties, labāk esiet rāmas un pieticīgas,manas dārgās. Lēdijai Steinai, piemēram, zināms, ka šī ļaužu nozākātā, bet naivā un labsirdīgā misis Kro-lija ir pavisam bez vainas — varbūt pat nevainīgāka par pašu milēdiju. Viņas vīram patiesi nav diez kāda labā slava, taču tā nav sliktāka kā Beirakrsam, kurš spēlēt gan spēlēja, bet kāršu parādus nemaksāja, kurš nokrāpa jums to pašu niecīgo mantojuma tiesu un pameta jūs kā ubadzi manās rokās. Misis Krolija, protams, nevar lepoties ar dižciltīgiem senčiem, taču viņa nav sliktāka par slaveno Fannijas priekšteci — pirmo de la Džonsu.

— Nauda, ko es ienesu ģimenē, ser! ... — iesaucās lorda Džordža sieva.

— Ar to jūs ieguvāt tiesības saņemt mantojumu nākotnē, — marķīzs viņu drūmi pārtrauca. — Ja Gonts nomirs, jūsu vīram piekritis viņa tituls, un jūsu bērni mantos gan godu, gan varbūt vēl šo to. Bet tikmēr, manas dāmas, rādiet savu lepnumu un likumus ārpus mājas, cik jums uziet, tikai mana klātbūtnē gan ne-uzpūtieties! Par misis Krolijas reputāciju varu teikt vienīgi to, ka nedomāju pazemot ne sevi, ne šo visai godīgo un absolūti nevainojamo dāmu pat ne ar visniecīgāko mājienu, il kā viņas godam būtu vajadzīga aizstāvība. Jūs uzņemsiet viņu ar vislielāko sirsnību, tāpat kā ikvienu cilu, ko es ievedīšu šai mājā. Šai mājā? — Viņš skaļi iesmējās. — Kurš ir šīs mājas saimnieks, un kas šī ir par vietu? Šis Tikumības Templis pieder man. Un, ja es iedomāšos uzaicināt šurp kaut visu Ņūgetu* vai Bedlcmu*, arī tad, jods lai parauj, ikviens liks laipni sagaidīts.

Pēc šīs sparīgās runas, ar kādām lords Steins mēdza apstrādāt savu «harēmu», tiklīdz mājās manīja kaut niecīgākās dumpī-guma pazīmes, sašļukušajām dāmām atlika vienīgi paklausīt. Lēdija Gonta uzrakstīja viņa augstības pieprasīto ielūgumu, un abas ar vīramāti rūgtuma un pazemojuma pilnām sirdīm personīgi aizveda misis Krolijai vizītkartes, kuras šai nevainīgajai sievietei sagādāja tik daudz prieka.

Londonā dzīvoja ģimenes, kas ziedotu vesela gada ienākumus, lai tikai saņemtu no šo dāmu rokām tādu goda pierādījumu. Fre-derika Buloka dzīvesbiedre, piemēram, būtu gatava rāpus norāpot ceļa gabalu no Meifēras līdz Lombardstrītai, ja vien lēdija Steina un lēdija Gonta gaidītu Sitijā, lai viņu pieceltu un sacītu: «Atnāciet pie mums nākamo piektdien!»—ne uz lielajiem sarīkojumiem un greznajām ballēm Gonthauzā, kur piedalījās daudzi, bet uz tām svētajām, nepieejamajām, noslēpumainajām un valdzinošajām mazajām viesībām, kurās iekļūt skaitījās sevišķa privilēģija, gods un īsta svētlaime.

Nopietna, nevainojama un daiļa lēdija Gonta turējās savos Liekulības Tirgus augstumos. Lorda Steina izcilā pieklājība pret vedeklu sajūsmināja ikvienu, kam gadījās viņu novērot, tā ka pat visspīvākajiem kritiķiem bija jāatzīst, ka marķīzs paliesi ir nepārspējams džentlmenis un, lai nu kā, sirds viņam īstajā vietā.

Gonthauzas dāmas piesauca palīgā lēdiju Beirakrsu, lai atvairītu kopējo ienaidnieku. Pēc viņas augstības mātes uz Ilillstrītu lika aizsūtīta viena no lēdijas Gontas karietēm, jo pašas cienījamās dāmas ekipāžas bija nonākušas tiesas izpildītāju rokās un visas tās dārglietas un tērpus sagrābuši nepielūdzamie Izraēla bērni. To īpašumā bija pārgājusi arī Beirakrsu pils ar visām vērtīgajām gleznām, iekārtu un mākslas retumiem — lieliskajiem Van Deika un cildenajiem Reinolda audekliem, kliedzoši izskaistinātajiem Lorensa portretiem, kas jau pirms trīsdesmit gadiem vērtībā tika pielīdzināti patiesi ģeniāliem mākslas darbiem, nesalīdzināmā dejojošā Kanovas nimfa, kurai jaunības dienās pozējusi pati lēdija Beirakrsa — tā pali lēdija Beirakrsa, toreiz apburoša sieviete, bagātības, augstā stāvokļa un dailes apstarota, tagad gandrīz vai plikgalvaina bezzobe večiņa — kādreiz tik lepnā goda tērpa nožēlojama skranda. No viņas laulātā drauga, ko ap to pašu laiku minētais Lorenss bija attēlojis kā Tislvudas brīvprātīgo kavalērijas pulkvedi lepni vicinām zobenu Beirakrsu pils priekšā, pāri palicis tikai izžuvis, noliesējis večuks novalkātā šinelī un Bruta parūkā — rīta stundās viņu redz slaistāmies ap Greizinnu* un vientulībā ieturam pusdienas klubos. Pēdējā laikā' viņam vairs netīk pusdienot kopā ar Steinu. Jaunībā abi gāja uz sacensību izpriecās, un Beirakrss allaž guva virsroku. Taču Steinam izrādījās stiprāks pamats zem kājām, un galu galā viņš pārtrumpoja Beirakrsu. Patlaban marķīzs bija savas desmit reizes varenāks vīrs nekā 1785. gadā, būdams jaunais lords Gonts, toties Beirakrss jau izmests no spēles — vecs, sakauts, izputējis, bēdu sagrauzts. Viņš bija aizņēmies no Steina pārlieku daudz naudas, lai spētu priecāties par biežu tikšanos ar seno draugu. Ikreiz, kad marķīzam iekārojās mazliet jautrības, viņš izsmējīgi apjautājās lēdijai Gontai, kādēļ gan tētiņš to neapciemojot.

— Nu jau viņš kādus četrus mēnešus nav šeit rādījies, — lords Steins tādās reizēs sacīja. — Pēc savas čeku grāmatiņas allaž varu pateikt, kad Beirakrss mani pagodinājis ar vizīti. Cik ērti gan, manas dāmas, — pats esmu baņķieris vienam no savu dēlu sievastēviem, bet otrs ir mans baņķieris.

Par citām izcilajām personībām, ar kurām Bekijai piekrita gods sastapties, pirmoreiz reprezentējoties lielajā pasaulē, šā stāsta autoram nav daudz ko piebilst. Tur bija viņa ekselence Petervaradinas firsts ar firstiem — korsetēs cieši iežņaugts augstmanis ar varenu karavīra krūti, uz kuras laistīties laistījās spožie ordeņi, un sarkanu Zelta Aunādas lentu ap kaklu. Viņam piederēja neskaitāmi aitu ganāmpulki. «Paraugieties viņa sejā!

Liekas, it kā viņš pats būtu cēlies no aitām,» Bekija pačukstēja lordam Steinam. Un patiesi — viņa ekselences fizionomija, gara, svinīga un bāla, ar lentīti ap kaklu, zināmā mērā atgādināja godājama kastrēta aitu bara vadoņa purnu.

Vēl tur bija misters Džons Pols Džefersons Džonss, Amerikas sūtniecības titulārpadomnieks un «Ņujorkas Demagoga» korespondents, kurš, gribēdams pieglaimoties klātesošajai sabiedrībai, kādā pusdienu galda sarunas pārtraukuma brīdī apjautājās lēdijai Steinai, kā viņa draugam Džordžam Gontam patīkot Brazīlija. Viņi abi ar Džordžu Neapolē esot bijuši nešķirami draugi un pat kopā uzrāpušies Vezuvā. Misters Džonss sacerēja sīku un smalku pusdienu aprakstu, kas noteiktā laikā parādījās «Demagogā». Viņš pieminēja viesu vārdus un titidus, par svarīgākajām personām sniegdams arī biogrāfiskas izziņas. īpaši daiļrunīgi viņš aprakstīja dāmu izskatu, tāpat galda piederumus, sulaiņu augumu un tērpus, uzskaitīja pasniegtos ēdienus un vīnus, aplēsa bufetes rotājumu un sudraba trauku aptuveno vērtību. Šādas pusdienas pēc viņa aprēķiniem nevarot izmaksāt lētāk kā piecpadsmit, astoņpadsmit dolāru uz galviņu. Un misters Džonss vēl ilgi pēc tam sūtīja savus protégés ar ieteikuma vēstulēm pie kārtējā marķīza Stcina, pamatodamies uz draudzīgajām attiecībām, kas viņu saistījušas ar mīļoto draugu nelaiķa lordu. Misteru Džonsu bija saērcinājis kāds jauns, nenozīmīgs aristokrāts — grāfs Sautdauns, kurš izjaucis viņa nodomu, kad visa procesija devusies uz ēdamzāli. «Tieši tai brīdī, kad paspēru soli uz priekšu, lai piedāvātu elkoni kādai bezgala jaukai un asprātīgai augstāko aprindu dāmai — žilbinošajai un nepārspējamajai pulkveža Rodona Krolija dzīvesbiedrei,» viņš rakstīja, «jaunais patricietis metās vidū starp mani un šo dāmu un aizrāva manu Helēnu, pat ne ar vārdu neaizbildinājies. Biju spiests noslēgt aizmuguri ar pulkvedi, šīs dāmas vīru, druknu, sarkansejīgu karavīru. kas guvis izcilus panākumus Vaterlo kaujas laukā, kur viņam uzsmaidījusi lielāka laime nekā dažam labam viņa ieroču biedram sarkansvārcim* pie Ņūorleānas.»

No pulkveža sejas, viņam ienākot šai lepnajā sabiedrībā, ne mirkli nenozuda tumšs sārtums, it kā viņš būtu sešpadsmit gadu vecs zēns, ko māsas iepazīstina ar savām skolas biedrenēm. Jau iepriekš tika teikts, ka lāga vīrs Rodons nevienā savas dzīves posmā nebija radis uzturēties dāmu sabiedrībā. Ar vīriešiem klubā vai virsnieku ēdnīcā viņš tīri labi tika galā un prata jāt, slēgt derības, smēķēt un spēlēt biljardu ne sliktāk par pašiem brašākajiem kara biedriem. Savā laikā viņš bija draudzējies ari ar sievietēm, taču kopš tām dienām pagājuši jau kādi divdesmit gadi, turklāt šīs dāmas piederēja pie tās šķiras, ar kurām komēdijā intīmas attiecības uzturēja jaunais Marlovs, līdz viņā kauna jutās pamodināja mis Ilardkāslas* parādīšanās. Laiki nu reiz ir tādi, ka cilvēks neiedrošinās pat pieminēt tās aprindas, kurās ik dienas apgrozās tūkstošiem mūsu Liekulības Tirgus jauniešu, kuras katru vakaru piepilda kazino un deju zāles un par kuru eksistenci nav ne vismazāko šaubu, tāpat kā par Haidparka loka alejas* vai Senldžeimsas draudzes pastāvēšanu, bet kuras visizvēlīgākā, ja ne pati likumīgākā sabiedrības daļa nolēmusi ignorēt. īsi sakot, kaut arī pulkveža Krolija gadu skaits jau bija sasniedzis četrdesmit piecus, viņam dzīvē nebija laimējies sastapt vairāk par pusduci krietnu sieviešu, ja neskaita, protams, pilnības paraugu — viņa paša sievu. Visas sievietes, izņemot sievu un jauko svaini lēdiju Džeinu, kuras piemīlīgā daba bija pulkvedi pieveikusi un pakļāvusi savai varai, biedēja cienījamo karavīru, un tādēļ pirmajās pusdienās Gonthauzā vienīgie vārdi no viņa mutes bija piezīme, ka laiks pieturoties visai karsts. īstenībā Bekija labprāt būtu atstājusi Rodonu mājās, taču tikumība prasīja, lai virs atrastos tai pie sāniem un aizsargātu biklo, izbiedēto būtni šajā brīdi, kad jāsper pirmais solis augstākajā sabiedrībā.

Līdzko parādījās misis Krolija, lords Steins panācās pretim, saņēma tās roku, laipni apsveicinājās un stādīja jauno dāmu priekšā lēdijai Steinai un viņu augstībām — tās vedeklām. Viņu augstības iztaisīja trīs cēlus reveransus, bet vecākā dāma, drošs paliek drošs, pastiepa svešiniecei roku, kura šķita auksta un nedzīva kā marmors.

Taču Bekija pazemīgi paspieda šo roku un, pietupdamas reveransā, kas spētu darīt godu pašam izcilākajam deju skolotājam, gandrīz vai nometās ceļos pie lēdijas Steinas kājām, sacīdama, ka viņa gaišība bijis tās tēva jaunības draugs un labvēlis un ka viņa, Bekija, jau kopš pašām bērnu dienām mācījusies cienīt un godāt Steinu ģimeni. Lords Steins patiesi reiz no nelaiķa Sarpa bija nopircis pāris gleznu, un pateicīgā bārene nemūžam nespēja aizmirst šo labvēlību.

Tad Bekija tika iepazīstināta ar lēdiju Beirakrsu, un arī tai pulkveža dzīvesbiedre godbijīgi paklanījās. Minētā dāma atbildēja ar bargas cienības pilnu galvas mājienu.

— Man bija prieks iepazīties ar jūsu augstību pirms desmit gadiem Briselē, — apburoši smaidīdama, sacīja Bekija. — Man bija gods tikties ar lēdiju Beirakrsu ballē pie Ričmondas hercogienes — tajā vakarā pirms Vaterlo kaujas. Un vēl es atceros jūsu augstību un milēdiju Blanšu, jūsu meitu, sēžam karietē viesnīcas vārtu priekšā un gaidām zirgus. Ceru, ka jūsu augstības dimantiem nekas ļauns nav noticis.

Visi ielūkojās cits citam acis. Izrādās, ka slavenie dimanti ar lielu troksni bija apķīlāti, bet Bekijai par to, zināms, nebija ne jausmas. Rodons Krolijs ar lordu Sautdaunu piegāja pie loga, un no turienes atskanēja lorda nevaldāmie smiekli, kad Rodons tam pastāstīja, kā lēdija Beirakrsa neesot varējusi sadabūt zirgus un «meklējusi glābiņu, jods lai parauj», pie misis Krolijas. «Šķiet, no šās sievietes man vairs nav ko baidīties,» nodomāja Bekija. Un patiesi, lēdija Beirakrsa apmainījās ar meitu baiļpilniem un sirdīgiem skatieniem un, piegājusi pie kāda galda, visai enerģiski ņēmās aplūkot tur sakārtotos zīmējumus.

Kad ieradās kādas Donavas zemes valdnieks, saruna lika turpināta franciski, un lēdijai Beirakrsai ar jaunākajām dāmām skumju sirdi nācās atzīt, ka misis Krolija šo valodu zina nesalīdzināmi labāk un arī izruna lai daudz pārāka. 1816. un 1817. gadā, braukādama armijai līdzi pa Franciju, Rebeka bija tikusies ar dažiem ungāru magnātiem. Un nu viņa ar lielu interesi apjautājās par saviem draugiem. Diženie ārzemnieki nodomāja, ka viņa ir kāda sevišķi izcila persona; dodamies pie pusdienu galda, firsts un firstiene dedzīgi apjautājās lordam Steinam un marķīzei, kas esot šī peltie datne, kura tik nevainojami runājot franciski.

Beidzot, kad procesija bija sarindojusies tādā secībā, kā to aprakstīja amerikāņu diplomāts, visi iesoļoja zālē, kur bija klāts banketa galds; un, tā kā esmu lasītājam apsolījis patīkamu izklaidēšanos, viņam tiks dota pilna vaļa pasūtīt visu, ko vien sirds kāro.

Kad dāmas palika vienas, Bekija saprata, ka nu tikai ies vaļā cīniņš. Un patiesi — mazā sieviete pēkšņi atradās tādā situācijā, kas lika viņai pilnām atzīt, cik pareizs un savlaicīgs bijis lorda Steina brīdinājums piesargāties no dāmām, kas sabiedrībā ieņem augstāku stāvokli. Mēdz sacīt, ka īrus visvairāk neieredzot paši Iri; tieši tāpat visļaunāk pret sievietēm izturas pašas sievietes. Kad nabaga mazā Bekija, palikusi viena ar dāmām, tuvojās kamīnam, ap kuru pulcējās ievērojamās dāmas, ievērojamās dāmas ar skubu pazuda no turienes un apsēda galdu, uz kura bija izkārtoti zīmējumi. Kad arī Bekija devās pie šā galda apskatīt

zīmējumus, tās cita pēc citas atkal atgriezās pie kamīna. Misis Krolija mēģināja aprunāties ar kādu no bērniem (kurus viņa tik ļoti mīlēja sabiedriskās vietās), bet mazo Džordžu Gontu māmiņa tūliņ aicināja pie sevis. Izturēšanās pret svešo viešņu galu galā kļuva tik nesaudzīga, ka pat lēdijai Steinai sirds apžēlojās, un viņa piegāja aprunāties ar visu pamesto mazo sievieti.

— Lords Steins stāsta, — sacīja viņas augstība, bālajiem vaigiem košā sārtumā iekvēlojoties, — ka jūs, misis Krolija, ļoti jauki dziedot un spēlējot... Esiet, lūdzu, tik laipna un nodziediet man kaut ko!

— Darīšu visu, kas spēj sagādāt prieku milordam Steinam vai jums, — atbildēja Rebeka no tiesas pateicīgi un, apsēdusies pie klavierēm, sāka dziedāt.

Viņa nodziedāja dažas garīga satura Mocarta dziesmas, ko jaunības dienās bija mīlējusi lēdija Steina, turklāt viņa dziedāja tik daiļskanīgi un maigi, ka inilēdija, sākumā vilcinādamās pie klavierēm, beidzot turpat apsēdās un klausījās, līdz acīs sariesās asaras. Tiesa, naidīgi noskaņotās dāmas viņā zāles galā skaļi pļāpāja un vienā laidā sačukstējās, taču lēdija Steina šo tenkošanu pat nedzirdēja. Viņa atkal bija bērns . . . pēc četrdesmit gadu ilgiem klejojumiem pa tuksnesi no jauna atgriezusies savā klostera dārzā. Ērģeles mazajā kapelā bija spēlējušas tās pašas melodijas, ērģelniece, pati mīļākā no visām klostera māsām, bija tās mazajai meitenei mācījusi viņās tālajās laimes dienās. Lēdija Steina atkal bija meitene, un uz īsu brīdi acu priekšā atplauka neilgais laimes laiks . .. lēdija sarāvās, kad durvis ar troksni tika plaši atvērtas un, lordam Steinam skaļi smejoties, istabā ienāca jautrā vīriešu sabiedrība.

Jau ar pirmo acu uzmetienu marķīzs saprata, kas noticis viņa prombūtnes laikā, un- pēkšņi izjuta pateicību pret sievu. Viņš piegāja tai klāt, aprunājās un pat nosauca sievu vārdā, tā ka milēdijas bālajā sejā atkal ieplūda sārtums.

— Mana sieva saka — jūs esot dziedājusi kā eņģelis, — viņš teica Bekijai.

Taču eņģeļi mēdz būt divējādi — un ikviens no tiem, kā stāsta, savā ziņā esot apburošs.

Lai kāda arī būtu bijusi vakara pirmā daļa, viesību noslēgums Bekijai izvērtās īstā triumfā. Viņa dziedāja, pati sevi pārspēdama, un viņas dziesmas bija tik jaukas, ka klātesošie vīrieši visi kā viens pulcējās ap klavierēm. Sievietes, Bekijas ienaidnieces, bija pamestas gluži novārtā. Bet misteram Polam Džefersonam Džonsam šķita, ka viņš iekarojis lēdijas Gontas sirdi, pieiedams viņas augstībai klāt un uzslavēdams viņas brīnišķīgās draudzenes nepārspējamo dziedāšanu.

L NODAĻA PASTĀSTĪTS PAR KĀDU NECILU NOTIKUMU

Mūzai, kura stāvējusi pie šā komiskā stāsta šūpuļa, lai tā būtu kāda būdama, tagad nu nāksies pārtraukt lidināšanos dižciltīgajos augstumos un laipni nolaisties zem Džona Sedlija pieticīgā namiņa jumta Bromptonā, un aprakstīt notikumus, kas tur patlaban risinās. Arī šeit, šajā vienkāršajā miteklī, mājo rūpes, raizes un savstarpēja neuzticēšanās. Misis Klepa paslepen virtuvē kurn par nesamaksāto īres naudu un kūda lāgavīru misteru Klepu sacelties pret veco draugu un labvēli, tagadējo īrnieku. Misis Sedlija sen vairs neapmeklē saimnieci nama apakšējās sfērās^ un no tiesas sasniegusi tādu stāvokli, kad vairs nepiedien pret misis Klepu izturēties aizbildnieciski. Kā gan iespējams izrādīt žēlīgu labvēlību sievietei, pie kuras iekrājies parāds četrdesmit mārciņu apmērā un kura dažnedažādiem mājieniem nemitīgi atgādina šo naudu. Kalpone īriete nepavisam nav mainījusi cieņas pilno laipnību, tomēr misis Sedlijai šķiet, ka tā kļuvusi nekaunīga un aizmirsusi pateicības jūtas, un, kā zaglim lielās bailēs aiz katra krūma rēgojas policists, tā vecā dāma ikvienā meitenes vārdā un atbildē saklausa draudīgus mājienus un nekrietnus aizrādījumus. Mis Klepa, nu jau gluži pieaugusi sieviete, sapīkušajai vecajai dāmai šķiet pagalam nepanesama un bezkaunīga vējagrābsle. Kā Amēlija var viņu tik ļoti mīlēt, aicināt savā istabā un it bieži ar šādu radījumu iet pastaigās — to nu misis Sedlija nekādi nespēj saprast. Nabadzības rūgtās vērmeles saindējušas šīs kādreiz tik jautrās un labsirdīgās sievietes dzīvi. Viņa nejūt pateicību pat par Amālijas iecietīgo maigumu, naidīgi uzņem jebkuras tās pūles pakalpot vai palīdzēt, ļauni izzobo meitu par muļķīgo lepošanos ar savu bērnu un pārmet nevērību pret vecākiem. Džordžija mājās izzudusi jebkura līksmība, kopš tēvocis Džozs vairs nesūta pabalstu un nelielā saime spiesta dzīvot tīri vai pusbadā.

Amēlija domā un domā, un lauza mazo galviņu, kādiem līdzekļiem palielināt nožēlojamos grašus, ar kuriem ģimene tik tikko velk dzīvību. Varbūt viņa varētu pasniegt stundas? Varbūt izkrāsot vizītkaršu ieliekamos? Vai ari nodarboties ar šūšanu? Taču viņa redz, ka sievietes, kas strādā daudz labāk par viņu, vaiga sviedros pūlēdamās, nopelna labi ja pāris pensu dienā. Amēlija nopērk rakstāmlietu tirgotavā dažas Brislolcs kartona loksnes ar apzeltītām malām un apglezno tās, likdama lietā visu savu māku, — uz vienas gleznainas ainavas vidū stāv smaidīgs sārtvaidzis gans sarkanā vestē, uz otras — glīta gane ar mazu šuneli dodas pāri tiltiņam. Mākslas darbu krātuves un Bromptonas mākslas piederumu tirdzniecības nama pārvaldnieks (pie kura Amēlija iegādājās kartona loksnes, veltīgi cerēdama, ka, viņas rokas izdaiļotas, tās tiks atkal atpirktas) cenšas slēpt ironisko smaidu, aplūkojot šos nevarīgos zīmējumus. Viņš šķībi paskatās jaunajā dāmā, kas viņu gaida veikalā, ietin lapas atpakaļ gaišbrūnajā iesaiņojamā papīrā un pasniedz sainīti nabaga atraitnei un mis Klepai, kura nekad vēl savā mūžā nav redzējusi kaut ko skaistāku un nākusi šurp ciešā pārliecībā, ka tirgotājs par katru no šiem mākslas darbiem samaksās vismaz divas gincjas. Lolodamas vārgu cerības stariņu, viņas vēl izmēģina laimi dažos Londonas centra veikalos.

— Nav vajadzīgi! — saka viens tirgotājs.

— Ejiet vienu māju tālāk! — nikni uzbrēc otrs.

Trīs šiliņi un seši pensi veltīgi palaisti vējā; apgleznotās kartona lapas novietojās guļamistabā pie mis Klepas, kura joprojām tās uzskata pār nepārspējamiem šedevriem.

Pēc ilgām pārdomām Amēlija rūpīgi sacer tekstu, ko pārraksta visglītākajā rokrakstā uz mazas kartītes, paziņodama, ka «dāma. kuras rīcībā ir nedaudz brīva laika, labprāt uzņemtos audzināt mazas meitenes, mācot tām angļu un franeu valodu, ģeogrāfiju, vēsturi un klavieru spēli. Piedāvājumus adresēt A. O. pie mistera Brauna.» Šo paziņojumu viņa nodod džentlmenim Mākslas darbu krātuvē, kurš visžēlīgi atļauj to atstāt uz letes, un tur tas arī paliek guļam nosmulēts un mušu noraibināts. Klusa un skumja Amēlija dažu labu reizi nostaigā gar' veikala durvīm, cerēdama saņemt no mistera Brauna kādu patīkamu vēsti; taču tas pat neuzaicina viņu ienākt veikalā. Kad viņa sadūšojusies ieiet nopirkt kādu sīkumu, izrādās, ka nekādu jaunu ziņu nav. Nabaga vientiesīgā sieviete, maigā un vājā, — vai gan tev iespējams cīnīties pret šo nikno un varmācīgo pasauli?

Rūpes un raizes nomāc Amēliju jo dienas jo vairāk, satraukuma pilnām acīm viņa nemitīgi raugās savā bērnā, un zēns nespēj saprast, ko šie skatieni nozīmē. Nakti viņa pēkšņi uztrūkstas no miega un zagšus ielūkojas bērna istabā, lai pārliecinātos, vai viņš dus savā gultiņā un nav vēl nolaupīts. Pati viņa miega gandrīz vairs nepazīst. Neatlaidīgas domas un šausmas vajā nabaga sievieti. Cik gauži viņa raud, lūgdama dievu šais garajās, klusajās naktīs! Kā viņa pūlas paslēpties no domas, kura nekādi negrib atstāties, — no briesmīgās domas, ka viņas pienākums šķirties no bērna, ka viņa pati ir vienīgais šķērslis, kas šķir zēnu no labklājības. Nē, viņa to nespēj, neparko ne. Vismaz pagaidām. Ak, cik smaga ir šī doma, un cik grūti to paciest!

Pēkšņi prātā iešaujas cita doma, kas liek Amēlijai kaunā nosarki un pašai no sevis novērsties, — lai vecākiem paliek pensija, viņa apprecēsies ar»draudzes mācītāja palīgu, un tas dos pajumti viņai un zēnam. Taču Džordža portrets un nemūžam nevīstošā piemiņa tūliņ paceļ brīdinošu balsi. Kauns un mīlestība atsakās no šāda upura. Amēlija atvaira šīs domas kā kaut ko nešķistu, un tās nespēj rast mājvietu viņas nevainīgajā un maigajā sirdī.

Cīņa, ko aprakstījām pāris teikumos, nabaga Amālijas sirdī ilga vairākas nedēļas, un viņai nebija neviena, ar ko dalīties savās bēdās; viņa to arī nespētu, tāpat kā nespēja pieļaut domu par padošanos, kaut arī pati dienu no dienas arvien vairāk atkāpās ienaidnieka priekšā. Patiesības cita pēc cilas stājās vienotā ierindā un stingri noturēja pozīcijas. Nabadzība un posts visai ģimenei un pazemojums vecākiem, netaisnība pret zēnu — viens pēc otra tika ieņemti nocietinājumi viņas mazajā citadelē, kur nabaga dvēsele kvēli aizstāvēja savu mīlestību un vienīgo dārgumu.

Sīs cīņas sākumā Amēlija bija aizrakstījusi uz Kalkutu brālim pazemīgu vēstuli, lūgdama Džozu neatraut vecākiem paredzēto pabalstu un neviltota izmisuma pilnos vārdos attēlodama viņu vientulību un bezcerīgo stāvokli. Taču viņa nezināja, kā viss'bija īstenībā. Džozs joprojām regulāri sūtīja vecākiem naudu, bet to pievāca kāds augļotājs Sitijā, kam vecais Sedlijs bija pārdevis dēla pabalstu, lai saņemtu zināmu summu, ar ko realizēt savus bezjēdzīgos plānus. Emmija nepacietīgi aprēķināja laiku, kas vajadzīgs, lai vēstule sasniegtu adresātu un liktu atbildēta. Nosūtīšanas datumu viņa ierakstīja kabatas grāmatiņā. Sava dēla aizgādnim krietnajam majoram Madrasā viņa nebija darījusi zināmas ne savas bēdas, ne raizes. Viņa vispār nebija tam rakstījusi kopš tās reizes, kad nosūtīja apsveikumu sakarā ar gaidāmajām kāzām. Izmisīgā bezcerībā Amēlija domāja, ka arī šis draugs — vienīgais, kurš viņu bija tik ļoti mīlējis, — ka ari tas nu ir zaudēts.

Kādudien, kad stāvoklis kļuva pavisam ļauns — kreditori neatlaidīgi mācās virsū, māte mocījās histēriskā bēdu lēkmē, tēvs grima vēl smagākā grūtsirdībā nekā parasti, ģimenes locekļi, katrs savas nelaimes un pārestības apziņas nomākts, izvairījās cits cita klātbūtnes, tēvam ar meitu nejauši gadījās palikt divatā, un Amēlija, gribēdama mierināt tēvu, pastāstīja, ko bija izdarījusi. Viņa esot aizrakstījusi Džozefam . .. atbilde pienākšot pēc trim vai četriem mēnešiem. Brālis allaž esot bijis augstsirdīgs, kaut arī mazliet bezrūpīgs. Viņš nemūžam neatteikšoties sniegt palīdzību, uzzinājis, cik spiedīgos apstākļos nonākuši vecāki.

Tad vecais džentlmenis atklāja meitai visu patiesību — dēls joprojām sūtot naudu, bet viņš to esot paspēlējis pats savas neapdomības dēļ. Viņam neesot pieticis drosmes agrāk to izstāstīt. Vecajam vīram šķita, ka Amēlijas nobālušajā sejā un izbiedētajā skatienā, viņam trīcošā, nelaimīgā balsī izdvešot atzīšanos, salasāmi pārmetumi par viņa slepenajiem darījumiem.

— Ak! — viņš drebošām lūpām sacīja, novērsdamies no meitas. — Tagad tu nicini savu veco tēvu!

— Ai tētiņ! Nepavisam ar ne! — Amēlija iesaucās, apskaudama tēva kaklu un bez mitas viņu skūpstīdama. — Tu allaž esi bijis labs un mīļš. Un arī to izdarīji, labu gribēdams. Ne jau par naudu ir runa . . . bet gan ... Ak mans dievs, mans dievs! Esi man žēlīgs un dod spēku panest šo sodību! — Un atkal viņa nevaldāmi skūpstīja tēvu un izmetās no istabas.

Taču tēvs nesaprata ne mīklaino paskaidrojumu, ne arī izmisīgās bēdas, kādās nabaga meitene bija izskrējusi no istabas. Tagad nu viņa ir pieveikta. Spriedums pasludināts. Bērnam jāiet projām no viņas . .. pie citiem .. . jāaizmirst sava māte. Viņas sirds un viņas dārgums ... viņas prieks, cerība, mīlestība, pielūgsme ... turpat vai dievs! Nu viņai no tā jāatsakās, un tad . .. un tad viņa dosies pie Džordža, un viņi abi sargās bērnu un gaidīs to stundu, kad arī zēns uzkāps pie viņiem debesīs!

Gandrīz vai neapjēgdama, ko dara, Amēlija uzlika galvā cepurīti un, izgājusi ārā, aizklīda mazajās ieliņās, pa kurām Džordžs atgriezās no skolas un kur viņa mēdza to sagaidīt. Bija maijs, mācības tuvojās beigām. Kokiem plauka lapas, un laiks pieturējās brīnišķīgs; zēns dziedādams teciņiem pieskrēja mātei klāt, veselībā starojošs, skolas grāmatas siksnā mētādams. Te nu viņš bija. Abām rokām Amēlija apskāva bērnu. Nē, tas nav iespējams! Nav iespējams, ka viņiem vajadzēs šķirties!

— Kas noticis, māmiņ? — Džordžijs apvaicajas. — Tu esi lik ļoti bāla.

— Nekas, manu bērniņ, — viņa atbildēja un pieliekusies noskūpstīja zēnu.

Tovakar Amālija lika zēnam lasīt sev priekšā stāstu par Zāmueļu un par to, kā Ilanna, Zamuela māte, atšķīrusi dēlu no krūts, nonesusi to augstajam priesterim Elijam, lai nodotu tā kunga kalpībā. Un Džordžijs lasīja pateicības dziesmu, ko Ilanna dziedājusi un kas vēsta par visvareno, kurš cilvēkus dara nabagus un dara bagātus, kurš viņus pazemo un paaugstina . . . stāsta, kā nabagie tikšot pacelti no pīšļiem un kā ne ar savu spēku cilvēks stiprs tapšot. Tad viņš lasīja, kā Zamuela māte šuvusi svārciņu un nesusi to dēlam ik gadus, nākdama ziedot kārtējo upuri. Pēc tam Džordžija māte maigiem un vienkāršiem vārdiem izskaidroja zēnam šo aizkustinošo stāstu. Kā Manna, stipri mīlēdama dēlu, tomēr atteikusies no tā, jo devusi svinīgu solījumu. Un kā viņa pastāvīgi domājusi par zēnu, sēdēdama mājās tālu no viņa un šūdinādama svārciņu; bet Zamuels, pats par sevi saprotams, nekad nav aizmirsis māti; un cik viņai gan vajadzējis justies laimīgai, kad pienācis laiks (un gadi aizskrien gaužām aši) tikties ar puisēnu, un cik liels un gudrs viņš esot izaudzis. So mazo sprediķi Amēlija noturēja klusā, nopietnā balsī, sausām acīm, un, tikai nonākot pie tikšanās apraksta, runa pārtrūka pusvārdā, maigā sirds pārplūda jūtām un, piespiedusi zēnu pie krūtīm, viņa šūpoja to uz rokām un klusītiņām lēja pār to svēta izmisuma asaras.

Pieņēmusi lēmumu, atraitne sāka rīkoties tā, kā viņai šķita pareizi, lai ātrāk sasniegtu sprausto mērķi. Kādudien mis Osborna Raselskvērā (Amēlija jau desmit gadus nebija rakstījusi ne šo vārdu, ne mājas numuru ... un, rakstot uz aploksnes adresi, viņai acu priekšā iznira jaunība un seno dienu stāsts) — kādudien mis Osborna saņēma no Amēlijas vēstuli, kas lika tai pietvīkt līdz ausīm un bailīgi paraudzīties uz tēvu, kurš drūmi sēdēja savā vietā galda viņā galā.

Vienkāršiem vārdiem Amēlija aprakstīja iemeslus, kas likuši lai mainīt lēmumu par zēnu. Tēvu atkal piemeklējušas jaunas neveiksmes, kas galīgi to izputinājušas. Viņas pašas ienākumi esot tik niecīgi, ka ar tiem tik tikko varot segt vecāku izliku, un Džordžam viņa nespēšot dot visu, kas tam pienāktos. Lai cik smagas būšot ciešanas, šķiroties no bērna, ar dieva palīgu viņa tās panesīšot zēna labad, jo zinot, ka Džordžijs nonākšot tādu cilvēku rokās, kuri darīšot visu iespējamo, lai viņš kļūtu laimīgs. Amēlija aprakstīja zēna dabu tādu, kādu pati iztēlojās: straujš, neiecietīgs, ar skarbumu grūti valdāms, toties viegli aizkustināms ar mīlestību un lēnprātību. Postskriptā viņa pieprasīja rakstisku apliecinājumu, ka varēs tikties ar bērnu, cik bieži vien vēlēsies, — ar citādiem noteikumiem viņa no zēna nešķiršoties.

— Ko? Tātad lepnums godāto kundzi pametis gan! — noteica vecais Osborns, kad mis Osborna drebelīgā balsī aizgūtnēm lasīja viņam priekšā vēstuli. — Bads galu galā vedis pie prāta, vai redzējies, ko? 1 la, ha! Zināju, ka tam tā jānotiek. — Viņš mēģināja saglabāt cieņu un, kā parasts, lasīt laikrakstu, taču nekas no tā neiznāca. Paslēpies aiz avīzes, viņš tīksmi grudzināja un paklusām lādējās.

Beidzot misters Osborns nometa avīzi un, pa vecam paradumam nikni blenzdams meitā, iegāja turpat blakus savā kabinetā, no kurienes tūliņ atgriezās, nesdams rokā atslēgu. Viņš pasvieda to mis Osbornai.

— Sakārtojiet istabu, kas atrodas virs manējās . .. nu to . . . viņa istabu, — viņš sacīja.

— Jā, ser, — trīcēdama un drebēdama atbildēja meita.

Tā bija Džordža istaba. Šī telpa netika atvērta vairāk nekā desmit gadus. Te vēl joprojām atradās viņa apģērba gabali, papīri, mutautiņi, pātagas, cepures, makšķeres un sporta piederumi. Armijas komandējošā sastāva 1814. gada saraksts ar Džordža vārdu uz vāka, neliela vārdnīciņa, ko viņš lietoja, ja gadījās kaut ko rakstīt, un mātes dāvātā bībele nolikta uz kamīna dzegas, un turpat blakus mētājās pieši un izžuvusi tintnīca, ko klāja desmii-gadēji putekļi. Ak, cik gan dienu un cilvēku nav aizgājis mūžībā kopš tiem laikiem, kad tinte vēl nebija izžuvusi! Rakstāmmape uz galda vēl glabāja Džordža rokraksta nospiedumus.

Mis Osborna nespēja valdīt satraukumu, pirmoreiz kalpoņu pavadībā ieiedama šajā istabā. Gluži nobālusi viņa ieslīga brāļa šaurajā gultiņā.

— Lai svētītas šīs jaunās ziņas, kundze, nudien, kundze! — iesaucās saimniecības vadītāja. — Vecie labie laiki atkal atgriežas, kundze. Mazais, mīļais puišelis, cik gan viņš būs priecīgs, nudien, kundze! Toties Meifērā dažam labam dūša sagriezīsies šķība, kundze. — Un, atvērusi logu, viņa ļāva istabā ieplūst svaigam gaisam.

— Aizsūtiet tai sievietei naudu! — pirms promiešanas izrīkoja misters Osborns. — Tā, lai viņai nekā netrūktu. Nosūtiet viņai simt mārciņu!

— Un vai es drīkstēšu rīt viņu apciemot? — mis Osborna vaicāja.

— Kā pati zināt. Tikai iegaumējiet — te lai viņa savu kāju nespertu. Nē, kaut jupis ... pat ne par visu Londonas naudu. Toties trūkt viņai nedrīkst vairs nekas. Tātad rīkojieties, lai viss būtu labākajā kārtībā. — Pabeidzis šo strupo sakāmo, misters Osborns atvadījās no meitas un devās parastajās gailās uz Sitiju.

— Te jums, tētiņ, būs nedaudz naudas, — tovakar sacīja Amālija, noskūpstīdama veco vīru un iespiezdama tam saujā simt-mārciņu banknoti. — Un ... un jūs, māmiņ, neesiet tik barga pret Džordžiju. Viņš . . . viņš vairs ilgi nepaliks mūsu vidū. — Vairāk viņa nespēja parunāt un klusītiņām iemuka savā istabā.

Tad nu aizvērsim durvis un ļausim Amālijai gremdēties lūgšanās un skumjās. Manuprāt, lieki būtu šķiest daudz vārdu par tik lielu mīlestību un tik dziļām bēdām.

Mis Osborna, kā tika solīts vēstulītē, nākamajā dienā ieradās apciemot Amāliju. Tikšanās noritēja draudzīgi. Uzmetusi mis Osbornai vienu vienīgu skatienu un apmainījusies ar to pāris vārdiem, nabaga atraitne pārliecinājās, ka vismaz par šo sievieti nav pamats baidīties, ka tā varētu ieņemt pirmo vietu viņas dēla sirdī. Mis Osborna bija pārlieku auksta, kaut arī saprātīga un diezgan labsirdīga. Iespējams, ka māte justos daudz mazāk apmierināta, ja sāncense izrādītos daiļāka, jaunāka, piemīlīgāka un sirsnīgāka. Mis Osborna savukārt atmiņās pārcilāja bijušos laikus un nespēja bez aizkustinājuma noraudzīties nabaga mātes nožēlojamajā stāvoklī. Viņa bija pieveikta un, nolikusi ieročus, lēnprātīgā pazemībā padevās, šajā dienā viņas abas veica visus priekšdarbus kapitulācijas līguma noslēgšanai.

Nākamajā dienā Džordžs uz skolu negāja, bet satikās ar krustmāti. Amēlija atstāja tos vienus pašus un iegāja savā istabā. Viņa mēģināja iedomāties šķiršanos, tāpat kā nabaga cēlā lēdija Džeina Greja* bija aptaustījusi cirvja asmeni, iekams tas krizdams izdzēsa viņas kuslo dzīvību. Dienas aizsteidzās pārrunās, apciemojumos, sagatavošanās darbos. Atraitne visai piesardzīgi paziņoja jauno- vēsti Džordžijam; viņa baidījās, ka zēns to smagi pārdzīvos. Taču Džordžs izrādījās drīzāk pacilāts nekā nomākts, un nabaga sieviete skumjās novērsās. Jau tai pašā dienā viņš izplātījās saviem skolas biedriem, stāstīdams, ka pāriešot dzīvot pie vectēva, sava tēvatēva, ne pie tā, kas reizēm viņu te gaidot, un ka viņš būšot ļoti bagāts, viņam piederēšot kariete un ponijs, viņš mācīšoties daudz lepnākā skolā un, kļuvis naudīgs, atpirkšot

Līdera penāli un samaksāšot parādu kīiku sievai. «Tēvs kas tēvs,» mīlas pilnu sirdi nodomāja māte.

Mušu mīļās Amālijas labad man patiešām pietrūkst drosmes aprakstīt pēdējās dienas, ko Džordžijs pavadīja mājās.

Beidzot tā stunda bija situsi, — pie durvīm piebrauca kariete, niecīgie, nabadzīgie sainīši ar mīlestības un uzmanības pierādījumiem bija gatavi un sen jau nolikti priekšnamā, Džordžs lepojās jaunā uzvalkā, ko drēbnieks tikai pirms dažām dienām bija nācis uzlaikot. Zēns piecēlās līdz ar saules lēktu un ietērpās jaunajās drānās, bet māte, blakus istabā klusās bēdās pavadījusi bezmiega nakti, ieklausījās viņa rosībā. Jau ilgas dienas viņa bija gatavojusies šīm beigām — pirkusi visādus sīkumus zēna vajadzībām, rakstījusi tā vārdu grāmatās un šuvusi monogrammu veļā, runājusies ar dēlu un gatavojusi to gaidāmajām pārmaiņām . . . aklā mīlestībā ticēdama, ka Džordžam vajadzīga šāda sagatavošana.

Tātad viņu gaida pārmaiņa dzīvē, un kas par to? Džordžs šādas pārmaiņas tieši ilgojās. Ar tūkstošiem dedzīgu vārdu par to, ko darīs, kad dzīvos pie vectēva, zēns nabaga atraitnei pierādīja, cik maz viņam rūp doma par šķiršanos. Viņš bieži vien atjās uz ponija apciemot māmiņu, tā Džordžs prātoja, viņš atbrauks pie tās karietē, un viņi abi vizināsies pa parku, un māmiņa dabūs visu, ko vien vēlēsies. Nabaga mātei nācās apmierināties ar šiem šaursirdīgajiem laipnības pierādījumiem, un viņa pūlējās pārliecināt sevi, cik sirsnīga ir dēla mīlestība. Kā gan viņš spētu to nemīlēt! Bet tādi jau bērni ir — kāri pēc jaunumiem un ... nē, ne jau patmīlīgi, varbūt vienīgi mazliet pašpārliecināti. Viņas bērnam vaja^1 dzīgi gan savi prieki, gan savi godkārīgi sapņi. Un tikai viņa visu laiku ar savu egoismu un neprātīgo mīlestību aizliegusi zēnam laimi, ko viņš varētu baudīt pilnām tiesībām.

Grūti iedomāties kaut ko aizkustinošāku par šādu biklu mazvērtības sajūtu un pašpazemošanos, uz ko spējīga vienīgi sieviete. Kā viņa apgalvo, ka vainīga tikai viņa, nevis vīrietis, kā uzņemas visas vainas uz sevi, kā cenšas uzkraut sev sodu par ļaunumu, ko nebūt nav nodarījusi, un neatlaidīgi pūlas aizsargāt īsto vaininieku! Un tie, kas no sievietēm gūst visvairāk maiguma, — tieši tie visbriesmigāk viņām nodara pāri — šie no dzimšanas gļēvie ļaundari sāpina tās būtnes, kas tiem bez ierunām pakļaujas.

Tā nabaga Amēlija klusās skumjās veica priekšdarbus dēla aizbraukšanai un pavadīja neskaitāmas garas stundas, gatavodamās šīm beigām. Džordžs no malas vēroja mātes rosīšanos, it kā viņam par to nebūtu nekādas daļas. Asaras ritēja viņa lādēs, veselas rindkopas tapa pasvītrotas viņa mīļākajās grāmatās, vecas rotaļlietas, relikvijas, dažnedažādi dārgumi lika slepus glabāti viņam un iesaiņoti neticami maigi un rūpīgi, bet zēns par visu to nelikās ne zinis. Bērns šķiras no mājām ar smaidu uz lūpām, toties mātes sirds bēdās vai lūst. Cik nožēlojama gan patiesi šai Liekulības Tirgū ir sievietes veltīgā mīlestība uz saviem bērniem!

Pagājušas tikai nedaudzas dienas, un briesmīgais pavērsiens Amēlijas dzīvē ir noticis. Neviens eņģelis nav iejaucies notikumu gaitā. Bērns ir ticis upurēts un atdots likteņa ziņā, bet atraitne palikusi viena pati.

Zēns, protams, bieži ierodas viņu apciemot. Zirgu puiša pavadībā viņš atjāj uz ponija, sajūsminādams sirmo vectētiņu Sed-liju, kurš lepni soļo pa ielu blakus mazdēlam. Amālija saliekas ar dēlu, bet tas vairs nav viņas puisēns. Viņš iegriežas arī pie zēniem mazajā skoliņā, lai izrādītu savu bagātību un greznumu. Divu dienu laikā viņa tonis kļuvis pavēlniecisks un viņš paguvis iemanīties tādās kā augstprātīgi vēlīgās manierēs. «Viņš ir dzimis, lai pavēlētu,» domā māte,« tāds pats, kāds bija viņa tēvs.»

Laiks pieturas brīnišķīgs. Tais vakaros, kad zēns dienā nav apmeklējis veco māju, Amālija dodas tālās gaitās uz Londonu — jā, līdz pašam Raselskvēram — un apsēžas atpūsties uz akmens pie dārza treliņiem tieši pretī mistera Osborna namam. Šeit ir tik patīkami un vēsi! Pametot skatienu uz augšu, viņa var redzēt apgaismotos viesistabas logus, bet tā ap pulksten deviņiem palūkoties augšstāva istabiņā, kur guļ Džordžijs. Viņa zina . . . Dēls viņai to pateicis. Kad gaisma šai logā nodziest, viņa lūdz dievu, lūdz pazemīgi un sirsnīgi un tad, sarāvusies pavisam sīciņa, klusītiņām dodas mājup. Mājās viņa pārrodas pagalam pārgurusi. Kas zina, varbūt pēc šādas garas, nogurdinošas pastaigas labāk nāk miegs, un tad var kaut sapņos skatīt Džordžiju!

Reiz svētdienā, kad viņa pastaigājās pa Raselskvēru tā patālāk no mistera Osborna nama (tomēr pietiekami tuvu, lai varētu to novērot) un visās baznīcās zvani iezvanīja svētrītu, Džordžs ar krustmāti iznāca no mājas, lai dotos uz baznīcu; mazs, sušķains puišelis pieskrēja tiem klāt, lūgdams žēlastības dāvanu, un sulai nis, kurš stiepa dziesmu grāmatas, dzīrās jau to padzīt, bet Džordžijs apstājās un pasniedza tam naudas gabalu. Lai dievs izlej savu svētību pār šo zēnu! Emmija skriešus metās apkārt laukumam un, pietecējusi diedelniekam klāt, pasniedza arī savu artavu. Visi zvani jundīja svētrītu, un Amēlija gāja nopakaļus savam zēnam uz atradeņu patversmes baznīcu. Tur viņa apsēdās tā, lai varētu saskatīt puisēna galviņu tēva piemiņas plāksnes pakājē. Simtiem dzidru bērnu balstiņu pacēlās varenā kori, dziedot slavas dziesmu visžēlīgajam debesīs, un mazā Džordžija dvēsele priekā ietrīsējās līdzi šīm varenajām korāļu skaņām. Kādu brīdi māte vairs nespēja viņu saskatīt caur miglu, kas aizplīvuroja tās skatienu.

LI NODAĻA, KURA TIEK UZVESTA KADA ŠARADE, KAS LASĪTĀJU VAR TIKLAB SAMULSINĀT, KA ARĪ NESAMULSINĀT

Pēc Bekijas parādīšanās lorda Steina mazajās, izmeklētai publikai domātajās viesībās šīs cienījamās sievietes pretenzijas uz augstāko sabiedrību lika apmierinātas pēc visiem likumiem, un viņai ar skubu atvērās pašas dižākās, pašas lielākās galvaspilsētas durvis — tik dižas un tik lielas, ka dārgais lasītājs un šā stāsta autors tūliņ pat lai atmet cerību kādreiz pa tām iekļūt. Mīļie brāļi, tad nu drebēsim šo visaugsto vārtu priekšā! Gara acīm skatu, kā tos apsargā kambarsulaiņi ar liesmainām sudraba dakšām, uz kurām viņi uzdur katru, kam nav tiesību šeit ienākt. Stāsta pat, ka krietnais zellis no avīzes, kas sēž vestibilā un pieraksta visu to dižmaņu vārdus, kuri tiek pielaisti šais mielastos, pēc neilga laika atstājot šo pasauli. Viņš nespējot ilgi panest augstākās sabiedrības izstaroto spožumu. Tas viņu apsvilinot tāpat, kā Jupitera parādīšanās visā savā krāšņumā esot sadedzinājusi nabaga neapdomīgo Semelu? — šo vieglprātīgo naktstauriņu. kas iedzina sevi postā, uzdrošinādamās izkūņoties no savas dabiskās vides. So mītu derētu likt aiz auss kā Taibernas*, tā Belgreivijas* iedzīvotājiem —- iegaumēt Semelas un varbūt arī Bekijas dzīves stāstu. Ak manas dāmas! Pajautājiet cienīgtēvam misteram Teriferam, vai Belgreivija nav tikai skanīga vara sīknauda un Taiberna — šķindoši misiņa šķīvji. Arī tās ir pakļautas iznīcībai. Un arī tās izgaisīs kā nebijušas. Kādā jaukā dienā (lai slavēts dievs! Tas notiks jau pēc mums) Ilaidparks nebūs ne par mata tiesu plašāk pazīstams kā reiz slavenie Babilonas dārzi un Belgreivskvērs rēgosies tikpat tukšs un pamests kā Beikerstrīta vai Tadmora* tuksneša vidū.

Manas dāmas, vai jums zināms, ka Beikerstrītā dzīvojis dižais Pits? Ko gan jūsu vecmāmiņas nebūtu devušas par godu likt ielūgtām lēdijas Ilesteres* viesībās šai nule pagalam nolaistajā namā! Pats esmu tur pusdienojis — moi qui vous parle^1. Liku istabā iemitināties kādreiz vareno dižvīru gariem. TJn, mums, šodienas cilvēkiem, sēžot ap galdu un rāmu prātu dzerot sarkanvīnu, ieradās mirušo gari un ieņēma savas vietas pie drūmā galda. Stūrmanis, kas dažai labai vētrai griezis krūti pretī, vienā rāviena izmeta varenos neesošā portvīna kausus; Dandasa ēna neizlaida glāzi no rokas, kamēr tur jautās kaut pilīte dzeramā; Edingtons, galvu klanīdams un seju drausmā smīnā šķobīdams, ne reizi neatpalika no pārējiem, kad spokainā pudele klusu slīdēja no rokas rokā; Skots* no kuplo uzacu apakšas mirkšķināja vecā labā vīra parādībai; Vilberforsa acis nemitīgi vērās griestos, tā ka šķita — pats viņš neapjēdz, kā vīna kauss pilns nokļūst pie mutes un kā tukšs atkal atgriežas uz galda, — tais pašos griestos, kuri vēl vakar sedza mūsu galvas un kuros raudzījušies visi bijušo laiku dižgari. Tagad šai mājā liek izīrētas mēbelētas istabas. Ja, lēdija Hestere kādreiz dzīvoja Beikerstrītā, bet riule ciešā miegā guļ kaut kur tuksnesī. Eotens* viņu tur redzējis — ne Beikerstrītā, bet tai otrajā vientulības vietā.

Tas viss, bez šaubām, ir tīrā nīcība, taču kuram gan netīk no tās mazu drusciņu nobaudīt? Lapbrāt gribētos zināt, kuram cilvēkam ar puslīdz normāli veidotām smadzenēm negaršos cepetis tikai tāpēc vien, ka tas nav mūžīgs. Zināms, tas ir nīcīgs, taču lai dievs dod katram, kas lasa šo grāmatu, visu mūžu ēst pa krietnai porcijai cepeša, pat ja manu lasītāju skaits sasniegtu piecsimt tūkstošus. Sēdieties, džentlmeņi, un ķerieties tikai klāt, lai jums laba ēstgriba, - gan treknumiņš, gan liesumiņš, gan mērcīte, gan mārrutciņi — nav ko taupīt! Vēl kausiņu vīna, Džons, manu zēn, vēl mazu kumosiņu — tādu gardāku! Jā, pieēdīsimies līdz kaklam ar šiem nīcīgajiem labumiem un jutīsimies par to pateicīgi. Un līdzīgā kārtā samierināsimies ar Bekijas aristokrātiskajām izpriecām, jo arī tās, tāpat kā visas pasaulīgās baudas, nebūt nav mūžīgas.

Rebekas viesošanās lorda Steina namā nepalika bez sekām — viņa augstība Petervaradinas firsts izmantoja gadījumu atjaunot pazīšanos ar pulkvedi Kroliju, kad nākamajā dienā viņi satikās klubā, un laipni sveicināja misis Kroliju IJaidparka alejā, cienīgi paceldams cepuri. Bekija ar vīru to pašu bridi tika ielūgti nelielās viesībās pie firsta Levanthauzā, kur viņa augstība mitinājās, kamēr nama dižciltīgais saimnieks uz laiku bija atstājis Angliju. Pēc pusdienām misis Krolija dziedāja pavisam mazam comité^2.

1 Es, kas runāju ar jums. (Franc.)

2 intīmu draugu pulciņam (franc.)

Šai vakarā piedalījās arī marķīzs Steins, tēvišķīgi noraudzīdamies savas audzēknes panākumos.

Levanthauzā Bekija sastapās ar vienu no pašiem slavenākajiem džentlmeņiem un dižākajiem valstsvīriem, kādus vien Eiropa spējīga radīt, — ar hercogu de la Žabotjēru, viskristīgākā karaļa* toreizējo sūtni un pēcāk tā paša monarha ministru. Ticiet man, esmu gluži piepūties aiz lepnuma, ka mana spalva raksta šos cēlos vārdus, un domās pārcilāju spožo sabiedrību, kurā apgrozās mana mīļā Bekija. Viņa kļuvusi par pastāvīgu viešņu franču sūtniecībā, kur nevienas viesības vairs neskaitījās pilnvērtīgas, ja tanīs nepiedalījās apburošā madame Ravdonn Cravley.

Mesjē de Trifinjī (no Perigoru dzimtas) un mesjē de Šampin-jaks, abi sūtniecības atašeji, uz vietas krita par upuriem daiļās pulkveža sievas pievilcībai un abi apgalvoja gluži pēc savas nācijas paražas (jo vai gan kādam gadījies sastapt francūzi, kas, atgriezdamies mājās no Anglijas, nepamestu aiz sevis vismaz pusduci izpostītu ģimenes ligzdiņu un neaiznestu līdzi kabatas grāmatiņā tikpat daudz salauztu siržu?) — abi viņi, atkārtoju, apgalvoja, ka bijuši au mieux^1 ar šarmanto madame Iiavdonn.

Taču gribas apšaubīt šā apgalvojuma patiesīgumu. Šampin-jaks aizrautīgi cienīja azarta spēles un dažu labu vakaru nosēdēja ar pulkvedi pie kāršu galda, kamēr Bekija otrā istabā dziedāja lordam Steinam. Bet, ja runājam par Trifinjī, — ikvienam labi zināms, ka viņš neiedrošinājās spert kāju «Ceļiniekā», kur pie sulaiņiem bija paguvis ietaisīt parādus, un, ja viņam atņemtu iespēju pieēsties par velti sūtniecībā, godātajam jaunajam džentlmenim nāktos nomirt bada nāvē. Tādēļ vēlreiz saku — šaubos, vai Bekija būtu izvēlējusies kādu no šiem jaunajiem cilvēkiem, lai apveltītu tos ar īpašu uzmanību. Viņi vienīgi izpildīja visus tās untumus, pirka cimdus, dāvāja ziedus, krita parādos, izmaksādami ložu operā, — centās tai tūkstoš veidos izpatikt.

Viņi pat apbrīnojamā vientiesībā runāja angliski, un Bekija, gan sev, gan lordam Steinam par prieku, pastāvīgi izmēdīja tos, pašiem dzirdot, nekad neaizmirsdama izteikt komplimentus par acīm redzamajām sekmēm angļu valodā, turklāt ar tādu nopietnību, ka ikreiz sasmīdināja marķīzu, savu dzēlīgo veco patronu. Trifinjī uzdāvāja Brigsai šalli, lai iekarotu Bekijas uzticības personas labvēlību, un lūdza nogādāt pēc piederības kādu vēstuli, ko vientiesīgā vecā jaunava, visiem redzot, pasniedza adresātei;

vēstules saturs pamatīgi uzjautrināja ikvienu, kam to gadījās izlasīt. Vēstuli lasīja lords Steins, to lasīja visi, nelasīja vienīgi lāga-vīrs Rodons, jo nebija nekāda vajadzība izstāstīt viņam visu, kas notika mazajā Meifēras namiņā.

Šeit Bekija drīz vien sāka pieņemt ne tikai «pašus labākos» ārzemniekus (tāds izteiciens pastāv mūsu dižciltīgajā un brīnumainajā augstākās sabiedrības žargonā), bet arī dažus no labākajiem angļu tautas pārstāvjiem. Ar to es nebūt nedomāju tikumīgākos vai manis pēc netikumīgākos, gudrākos vai stulbākos, bagātākos vai dižciltīgākos, bet gan «pašus labākos», — īsi sakot, cilvēkus, par kuriem nevar būt nekādu šaubu, — tādus kā cēlo lēdiju Ficvillisu, svēto Olmekas aizgādni*, cēlo lēdiju Slov-boru, cēlo lēdiju Grizeli Makbetu (agrāko lēdiju G. Glouriju, lorda Greja Glourija meitu) un tamlīdzīgas personas. Ja grāfiene Ficvillisa (viņas augstība cēlusies no Kingstrītas ģimenes, sk. Debretu un Berku*) kādam izrāda labvēlību, šis cilvēks var justies drošs. Par viņu vairs nekādas šaubas neradīsies. Un ne jau tāpēc, ka milēdija Ficvillisa kaut kādā ziņā būtu labāka par citām sievietēm, — nē, gluži otrādi — viņa ir pavisam bezkrāsaina persona, piecdesmit septiņus gadus veca, ne glīta, ne bagāta un pat ne interesanta, taču nevienam nav divu domu, ka viņa pieder pie «pašiem labākajiem» ļaudīm. Un tātad tie, kas viesojas viņas namā, arī ir «paši labākie». Iespējams, ka aiz sena naida pret lēdiju Steinu (kādreiz viņas augstība, būdama vēl jaunavīgā Džordžīna Frederika, Velsas prinča mīluļa grāl'a Portenšerija meita, bija iekārojusi lēdijas Steinas titulu) šī dižā un slavenā augstākās sabiedrības vadone nolēma atzīt Rodona Krolija laulāto draudzeni: kādās viesībās, kur viņa ieņēma vadošo vielu, grāfiene parādīja Rebekai sevišķu laipnību un ne tikai pamudināja savu dēlu Scntkitsu (viņa augstība pie vietas bija licis ar lorda Steina gādību) apciemot misis Krolijas māju, bet arī ielūdza to savā namā un, visiem dzirdot, pat divas reizes pagodināja ar sarunu pie pusdienu galda. Šis svarīgais notikums to pašu vakaru nāca zināms visai Londonai. Ļaudis, kas līdz tam dažnedažādi pulgoja misis Kroliju, acumirklī apklusa. Venhems, lielais zobgalis, lorda Steina advokāts un labā roka, staigāja apkārt, slavinādams Rebeku, un dažs labs, kas vēl bija vilcinājies, tagad nu metās viņu aizstāvēt, un pat mazais Toms Todijs, kurš savā laikā brīdināja Sautdaunu neviešoties šādas netiklas sievietes namā, par katru cenu pūlējās iepazīties ar viņu. īsi sakot, misis Krolija tika uzņemta «pašu labāko» ļaužu sabiedrībā. Ak mani mīļie lasītāji un brāļi, bez laika neapskaudiet nabaga

Bekiju, — mēdz teikt, ka šāda slava esot gaužām īslaicīga. Pastāv vispāratzīts uzskats, it kā pat visizredzētāko saujiņa neesot diez ko laimīgāka par tiem nabaga ļautiņiem, kas veltīgi pūlas viņiem piekļūt, un Bekija, kurai izdevās iespiesties pašā augstākās sabiedrības serdē un vaigu vaigā skatīt dižo Džordžu Ceturto, pēcāk atzina, ka arī tur valdot tā pati nīcība.

So Bekijas karjeras nodaļu mums nāksies apcerēt pavisam īsi. Kā manos spēkos nav aprakstīt brīvmūrnieku noslēpumus, kaut arī sirdī perinu nekrietnu domu, ka tās visas ir vienas vienīgas blēņas, tāpat arī vienkāršam cilvēciņam nav ko ķerties pie augstākās sabiedrības precīzas attēlošanas — tad jau labāk noklusēt savas domas, lai kādas tās arī būtu.

Vēlākajos gados Bekija bieži pieminēja to savas dzīves posmu, kad bija grozījusies pašās lepnākajās Londonas augstākās sabiedrības aprindās. Panākumi viņu spārnoja, bet vēlāk kļuva apnicīgi. Sākumā viņa nezināja neko tīkamāku kā izdomāt un iegādāties (pēdējā nodarbošanās, starp citu, dāmai ar misis Kro-lijas visai niecīgajiem līdzekļiem prasīja gaužām daudz rūpju un izdomas) — iegādāties, sacīsim, brīnišķīgus, jaunus tērpus un rotas; braukt uz lepnām dinejām, kur to laipni sagaidīja augstas personas; no šīm lepnajām dinejām doties uz ne mazāk lepnām viesībām, kur ieradās tie paši dižmaņi, ar kuriem viņa tikko bija piedalījusies dinejā un kopā pavadījusi iepriekšējo vakaru un ar kuriem neizbēgami jāsatiekas arī nākamajā dienā, — nevainojami tērpti jauni džentlmeņi ar glīti sasietām kravatēm, tīri nospodrinātiem zābakiem un baltiem cimdiem .. . tukli vecāki vīri ar misiņa pogām, izskatīgi, pieklājīgi un garlaicīgi . . . jaunās dāmas— visas gaišmatainas, biklas, rožainos tērpos... matronas — cēlas, skaistas, krāšņas, svinīgas, vienos dimantos. Viņi sarunājās angliski, nevis sliktā franču valodā, kā tas tiek attēlots romānos. Viņi tērgāja par savām mājas darīšanām, apsprieda cits cila personīgo dzīvi un ģimenes lietas, gluži tāpat kā Džonsi aprunā Smitus. Bekijas agrākie paziņas sāka viņu neieredzēt un apskaust, bet nabaga sieviete jau klusībā žāvājās.

— Kaut varētu izkulties no šejienes! — viņa prātoja. — Labāk tad jau būt draudzes mācītāja sievai un dīdīt bērnus svētdienas skolā vai apprecēties ar kādu seržantu un braukāt pa pasauli pulka ratos, vai arī — un tas būtu visjautrāk — apvilkt vizuļiem rotātas bikses un dejot gada tirgū pūļa priekšā.

— Jums tas pamatīgi izdotos, — smiedamies piekrita lords Steins.

Rebeka bija ieņēmusies gaužām nevainīgi uzticēt šim dižajam cilvēkam visas savas cnnuis^89 un rūpes, — un tas lordu Steinu uzjautrināja.

— No Rodona iznāktu teicams ecuijer^90 . . . ceremonijmeistars ... vai kā jūs tādus saucat. . . uniformā tērpts virs lielos zābakos, kurš, pātagu plikšķinādams, soļo apkārt arēnai. Viņš ir liels, masīvs, kareivīgu stāju. Atceros, — sapņaini stāstīja Be-kija, — reiz bērnībā tēvs mani paņēma līdz uz Brukgrīnas gada tirgu; pārnākusi mājās, es pati sev uzmeistaroju koka kājas un dejoju pa studiju, pārsteigdama visus tēva skolēnus.

— Es arī labprāt noraudzītos šajā skatā! — iesaucās lords Steins.

— Kaut varētu tagad tā uzdejot! — Bekija turpināja. — Kādās platas acis ieplestu lēdija Blinkija, un cik pārsteigta mani blenztu lēdija Grizela Makbeta! Cst! Klusu! Pasta tūliņ dziedās. — Bekija uzskatīja par savu pienākumu izturēties īpaši pieklājīgi pret profesionālajiem māksliniekiem, kas uzstājās aristokrātiskajās viesībās, — uzmeklēja tos nomaļos stūros, kultie klusītiņām sēdēja, un, visiem redzot, apveltīja rokas spiedieniem un laipniem smaidiem. Arī viņa bija aktrise, kā pali pamatoti mēdza sacīt; maniere, ar kādu viņa atklāja savu izcelšanos, pauda tādu vaļsirdību un pazemību, ka ikviens novērotājs tika vai nu saniknots, vai atbruņots, vai arī uzjautrināts. «Cik nekaunīga gan šī sieviete!» sacīja vieni. «Izliekas tik neatkarīga, kaut ari tai vajadzētu ciest klusu un justies pateicīgai, ja kāds to vispār uzrunā!» —- «Kāda krietna un labsirdīga dvēsele!» teica otri. «Ir gan slīpēta koķete!» izsaucās trešie. Un laikam gan katram bija sava daļa taisnības, taču Bekija rīkojās pēc sava prata un tā apbūra profesionālos māksliniekus, ka tie pat nedomāja par kakla sāpēm, kad vajadzēja uzstāties viņas rīkotajās viesībās, un gluži par velti mācīja viņu dziedāt.

Jā, Bekija rīkoja viesības savā mazajā Kerzonstrīlas namiņā. Desmitiem kariešu, lukturus mirdzinādamas, drūzmējās šaurajā ieliņā, izraisīdamas sašutumu simtā numura iedzīvotājos, kuriem mieru laupīja nemitīgā klauvēšana pie durvīm, un saceldama kājās simt otro numuru, kas nespēja iemigt aiz skaudības. Staltie sulaiņi, kuri pavadīja viesus, augumā izrādījās tik vareni, ka nekādi nebija ietilpināmi Bekijas nelielajā priekšnamā, tādēļ tika izmitināti pa apkārtējiem krogiem, kur vajadzības gadījumā iesūtāmie zēni tos varēja atraut no alus kausa. Dučiem vislepnāko

Londonas švītu nomina cits citam kājas, spaidīdamies pa šaurajām kāpnēm, un smējās, ka sastapušies tieši šeit, bet daudzas nevainojamas un nopietnas toņa noteicējas dāmas izsēdējās mazajā viesistabiņā, klausīdamās profesionālos māksliniekus, kuri pēc sava paraduma dziedāja tik vareni, it kā vēlēdamies izbirdi-nāt visas logu rūtis. Un nākamajā dienā avīzē «Morning Posi» starp ziņām, kas vēstīja par augstākās sabiedrības réunions^1, bija lasāmas šādas rindas:

«Vakar pulkvedis Krolijs un misis Krolija savā Meifēras namā bija sarīkojuši mielastu izmeklētai sabiedrībai. Starp viesiem minami viņu ekselences Petervaradinas firsts un firstiene, viņa ekselence Turcijas sūtnis Papušpašā (kuru pavadīja sūtniecības tulks Kibobbejs), marķīzs Steins, grāfs Sautdauns, sers Pits Krolijs un lēdija Džeina Krolija, misters Vegs utt. Pēc mielasta misis Krolija rīkoja viesības, kurās piedalījās Stiltonas hercogiene (atraitne), hercogs de la Grijērs, marķīze Češira, marķīzs Ale-sandro Strakino, grāfs de Brī, barons Sapcūgers, kavalieris Tosti, grāfiene Slingstona, lēdija P. Makedema, ģenerālmajors Makbets un lēdija G. Makbeta ar divām mis Makbetām, vikonts Peding-tons, sers Iloress Fogijs, godātais Sends Bedvins, Bobačijs Beho-ders utt.» So «un tā tālāk» lasītājs var turpināt pēc savas patikas, izmantojot kaut veselu duci rindiņu visblīvākā salikumā.

Attieksmēs ar šiem dižajiem cilvēkiem mūsu dārgā draudzene parādīja to pašu atklātību, kas padarīja tik piemīlīgu viņas izturēšanos pret zemāk stāvošiem ļautiņiem. Reiz kādā sevišķi lepnā namā Rebekai nejauši gadījās (varbūt arī ar nolūku palielīties) sarunāties franču valodā ar slavenu tenoru, šīs tautas dēlu. Lēdija Grizela Makbeta pār plecu greiziem skatieniem mēroja abus runātājus.

— Cik nevainojama ir jūsu franču valoda! — sacīja lēdija Grizela, kas pati šajā mēlē runāja ar visai ievērojamu Edinburgas akcentu.

— Tas ir gluži dabiski, — acis nolaidusi, kautrīgi atbildēja Bekija. — Es taču mācīju skolā franču valodu, un mana māte bija francūziete.

Tāda pazemība pievārēja lēdiju Grizelu, un viņas sirds pret mazo sievieti atmaiga. Viņa tikai nopūtās par mūsu laikmeta pos-līgo nolīdzināšanas tieksmi, kad jebkuras šķiras pārstāvji var ielauzties augstākajā sabiedrībā, taču viņas augstībai nācās atzīt, ka šī persona vismaz prot uzvesties un ne mirkli neaizmirst savu vietu dzīvē. Lēdija Makbeta bija visai krietna sieviete: laba pret nabadzīgajiem, pastulba, nevainojama, diezgan lētticīga. Nav ko vainot viņas augstību, ja tā iedomājās sevi pārāku par jums un mani. Gadu simteņiem ilgi taču tikušas skūpstītas viņas senču stērbeles! Stāsta pat, ka jau pirms tūkstoš gadiem viņas dzimtas galvas rūtoto pledu savos apkampienos slēguši nelaiķa Dan-kana lordi un padomnieki, kad šis dižais Makbetu ģints priekštecis kļuva par Skotijas karali.

Pēc atgadījuma salonā pie klavierēm lēdija Sleina kļuva piekāpīgāka un, iespējams, pat pārstāja just nepatiku pret Bekiju. Arī jaunākās Ģonthauzas dāmas galu galā bija spiestas padoties. Pāris reižu viņas nopūlējās uzrīdīt Bekijai savus piekritējus, taču tie cieta pilnīgu neveiksmi. Arī lepnā lēdija Staningtona raudzīja mēroties ar Bekiju spēkiem, bet bezbailīgā mazā sieviete sakāva to lupatu lēveros. Reizēm, uztverdama uzbrukumu, Bekija veikli uzlika aizvainotas ingénue^1 masku, un šādos brīžos viņa izrādījās visbīstamākā. Zem šīs maskas viņa sarunāja vistrakākās dzē-lības tik vientiesīgi un nemāksloti un pēc tam tādā neviltotā dedzībā izlūdzās piedošanu par saviem pārsteidzīgajiem vārdiem, tā ka tie nevienam vairs nepalika noslēpums.

Dāmas sarīdīja misteru Veģu, slaveno zobgali, milorda Steina pakalpiņu un roklaižu, uzbrukt Bekijai, un kādu vakaru šis cienījamais virs, paglūnējis uz savām atbalstītājām un pamirkšķinājis tām ar aci, it kā sacīdams: «Nu tik ies vaļā joki!» — metās virsū Bekijai, kura, ļaunu nenojauzdama, mielojās pie vakariņu galda. Mazā sieviete, allaž turēdama ieročus kaujas gatavībā, pieņēma negaidīto uzbrukumu, acumirklī aizsvilās, atvairīja triecienu un deva tādu pretsitienu, ka Vegam aiz kauna tirpuļi vien izskrēja caur kauliem; pēc tam viņa pārsteidzoši mierīga atkal ķērās pie zupas, rāmam smaidam uz lūpām rotājoties. Vega diženais aizbildnis, kurš to baroja pie sava galda un reizēm atmeta arī nelielas naudas summiņas, atlīdzinādams tā pūliņus vēlēšanās, rakstus avīzēs un citus sīkākus pakalpojumus, uzmeta nelaimes putnam tik niknu skatienu, ka tas bezmaz metās zem galda un sāka dīkt. Bēdīgām acīm viņš blenza gan uz milordu, kas pa visu pusdienu laiku neveltīja viņam nevienu vienīgu vārdu, gan uz dāmām, kuras negribēja viņu vairs ne pazīt. Galu galā Bekija pati iežēlojās par nabadziņu un centās to iesaistīt sarunā. Veselas sešas nedēļas viņš netika aicināts uz pusdienām, bet Fičam, milorda uzticības vīram, kuram Vegs dabiskā kārtā centās dažnedažādi izpatikt, tapa uzdots darīt Vegam zināmu, — ja vēl kaut reizi viņš iedrošināsies sarunāt misis Krolijai rupjības vai arī padarīt to par savu muļķīgo joku objektu, milords nodos visus viņa vekseļus protestā un izputinās viņu bez žēlastības. Vegs lēja gaužas asaras un lūgtin lūdzās savu dārgo draugu Fiču aizlikt par viņu labu vārdu. Par godu misis R. K. viņš pat sacerēja dzejoli, kas visdrīzākajā laikā parādījās žurnālā «Savārstījums», kura izdošanu Vegs pats vadīja. Viesībās, sastopoties ar Bekiju, viņš centās iekarot tās labvēlību. Klubā viņš pieglaimojās Rodo-nam, verdziski izdabādams. Pēc kāda laika Vegam atkal tika atļauts iegriezties Gonthauzā. Bekija allaž izturējās laipni pret viņu, vienmēr bija jautra un nekad nedusmojās.

Viņa augstības vezīrs un galvenā uzticības persona (ar sēdekli parlamentā un pie marķīza pusdienu galda) misters Venhems kā rīcībā, tā uzskatos izrādījās krietni vien piesardzīgāks par misteru Veģu. Lai arī kādu naidu izjuzdams pret visādu sugu iznireļiem (misters Venhems pats bija nelokāms, caurcaurēm uzticams torijs, bet viņa tēvs kauL kur Anglijas ziemeļos pieticīgi tirgojās ar oglēm), šis marķīza adjutants nekad neizrādīja ne vismazāko naidīgumu pret jauno favorīti, bet apveltīja to slepenām laipnībām un blēdīgas cieņas pilnu pieklājību, kas Bckijā izraisīja daudz lielāku nemieru nekā citu cilvēku atklātais naidīgums.

Kā Kroliji tika pie naudas, lai spētu rīkot viesības augstākās sabiedrības pārstāvjiem, tas palika noslēpums, kas tolaik rosināja visvisādas runas un piešķīra šīm nelielajām svinībām pat tādu kā pikantumu. Daži apgalvoja, ka sers Pits Krolijs maksājot brālim tīri glītu pabalstu; ja tas būtu taisnība, Bekijas vara pār baronetu izrādītos patiešām ārkārtīga un viņa raksturs uz vecuma pusi gaužām pārmainījies. Citi lika saprast, ka Bekija esot iemanījusies piedzīt kontribūciju no visiem vīra draugiem; pie viena viņa skrienot, asarām acīs stāstīdama, ka mājās jau ieradies liesas izpildītājs, otra priekšā krītot ceļos, apgalvodama, ka visa ģimene nokļūšot aiz restēm vai arī tai nākšoties beigt dzīvi pašnāvībā, ja netikšot nomaksāts tāds un tāds vekselis. Klīda baumas, ka lords Sautdauns, šo izmisīgo scēnu aizkustināts, esot izsviedis ne vienu vien simtiņu. Jaunais Feltems no X dragūnu pulka (firmas «Tailers un Feltems, cepures un armijas ietērps» mantinieks), kuru Kroliji bija ieveduši augstākajās aprindās, arī tiek minēts starp Bekijas upuriem naudas lietās. Tāpat ļaudis runāja, ka viņa izspiežot naudu vientiesīgiem cilvēciņiem, apsolīdamās izgādāt atbildīgus posteņus valdībā. Kas gan spēj saskaitīt, cik daudz dažādu tenku lika pausts par mūsu mīļo, nevainīgo draudzeni! Skaidrs tikai viens, — ja Bekijas rokās patiesi atrastos tā naudiņa, ko viņa, pēc ļaužu runām, it kā izubagojusi, aizņēmusies vai arī nozagusi, viņa varētu pārvērst to kapitālā un uzsāki godīgu dzīvi, turpretim . .. taču par to tiks runāts vēlāk.

Patiesībā, ekonomiski un saprātīgi saimniekojot, taupīgi apejoties ar skaidru naudu un pēc iespējas nevienam neko nemaksājot, gluži veikli var iemanīties vismaz kādu laiku dzīvot kā pa taukiem pat ar gaužām niecīgiem līdzekļiem: gribas ticēt, ka Bekijas plaši izdaudzinātās viesības, kuras galu galā nemaz tik bieži netika rīkotas, neizmaksāja šai dāmai diez ko vairāk par vaska svecēm, kas apgaismoja viņas nama sienas. Stilbruka un Karaliskā Krolija pārpilnām apgādāja viņu ar medījumiem un augļiem. Viņas rīcībā tika nodoti lorda Steina vīna pagrabi, un šā dižā augstmaņa slavenais pavārs pārņēma savā ziņā viņas mazo virtuvīti vai arī pēc milorda pavēles nogādāja uz turieni pašu mājās gatavotās visretākās delikateses. Jāteic gan — nav kauna tiem, kas apvaino nabaga nevainīgu radībiņu, kā laikabiedri apvainoja Bekiju, un gribas brīdināt publiku — neticēt ne desmitajai daļai no tām tenkām, kas par viņu palaistas. Ja nāktos izstumt no sabiedrības ikvienu, kas iekūlies parādos un nespēj tos samaksāt, ja mēs sāktu ieglūnēt ikkatra cilvēka personiskajā dzīvē, lai izdibinātu viņa ienākumus, un atteikties no ikviena tikai tādēļ, ka mums nebūtu pa prātam veids, kā viņš tērē savu naudu ... ak vai, kāds drausmīgs tuksnesis un cilvēkam nepanesams mājoklis izrādītos Liekulības Tirgus! Tādā gadījumā jebkura roka varētu pacelties pret savu tuvāko, mans dārgais ser, un visiem civilizācijas augļiem pienāktu gals. Mēs ķildotos, zākātos un mestu cits citam līkumu apkārt. Mūsu nami pārvērstos pirmcilvēku alās, un paši mēs staigātu skrandās, jo ne gar ko mums nebūtu daļas. īres maksa strauji kristos. Viesības vairs netiktu rīkotas. Visi pilsētas tirgoņi bankrotētu. Vīns, vaska sveces, delikateses, smiņķis, stīvinātie apakšsvārki, dimanti, parūkas, Luija četrpadsmitā nieciņi, senais porcelāns, greznās ekipāžas, lepnie, drasējošie iejūga zirgi — visi dzīves jaukumi, tā sakot, aizvāktos pie joda, ja cilvēki iedomātos rīkoties pēc saviem muļķīgajiem principiem un izvairīties no ikviena, kas šķiet netīkams un pelnījis nosodījumu. Turpretim, parādot kaut nedaudz labsirdības un savstarpējas iecietības, dzīvi var iekārtot puslīdz ciešami; mēs varam pēc sirds patikas nopulgot kādu cilvēku, saukāt to par vispretīgāko nelieti, kas tā vien prasās pēc cilpas, — bet vai mēs no tiesas vēlamies redzēt viņu karājamies šai cilpā? Nebūt ne. Satiekoties mēs spiežam viņa roku. Ja viņa rīcībā ir teicams pavārs, mēs piedodam visu un labprāt pusdienojam viņa namā, cerēdami, ka vajadzības gadījumā viņš tāpat izturēsies pret mums. Tādējādi tirdzniecība zeļ un plaukst, civilizācija progresē, miers tiek nodrošināts, — ik nedēļu rodas vajadzība pēc jauniem tērpiem, ar ko paspīdēt jaunās viesībās, bet pērnēja Lai'ita vīnogu raža bagātīgi atalgo pūles, kuras to audzēšanā ielicis krietnais vīnadārzu īpašnieks.

Kaut arī tajā laikā, par kuru mēs rakstām, tronī sēdēja dižais Džordžs un dāmas valkāja gigots^1 un matos iespraustas varenas ķemmes, tādas kā no bruņurupuču bruņām darinātas liekšķeres, bet mūsu dienās modē ienākušas pavisam vienkāršas piedurknes un piemīlīgā vainagā sakārtotas sprogas, tomēr pašas augstākās sabiedrības tālaika tikumi, manuprāt, diez ko vis neatšķīrās no pašreizējiem, un arī izpriecu ziņā liela atšķirība nejautās. Mums, kas tāpat no malas — pār policista plecu, acis nenolaizdami, noraugāmies žilbinošajās daiļavās, kad tās dodas uz galmu vai kārtējo balli, var rasties iespaids, ka šīs krāšņās būtnes nav no šīs pasaules un ka tām dota vaļa baudīt neaprakstāmu laimi, par ko mums pat nesapņot. Par mierinājumu dažam labam no šiem nenovīdīgajiem prātiem mēs tad nu esam uzņēmušies pastāstīt par mūsu mīļās Bekijas cīņām, uzvarām un sakāvēm, ar kurām tai, tāpat kā ikvienai cienījamai personai, savā dzīves ceļā nācies sadurties.

Šajā laikā mēs no frančiem bijām patapinājuši tīkamo izklaidēšanās veidu — šarādes, kas ātri vien kļuva par mūsu zemes modes untumu, dodot iespēju daudzām dāmām, kam daba dāvājusi daiļumu, publiski izrādīt savu pievilcību, bet samērā nedaudzajām ar prātu apveltītajām — nodemonstrēt savu atjautību. Bekija, kas laikam gan iedomājās sevi pārstāvam abas šīs izcilās īpašības, pierunāja lordu Steinu sarīkot Gonthauzā viesības, kurās tiktu paredzēta vieta arī šādai nelielai izrādei, — tad nu izlūgsimies cienītajam lasītājam atļauju ievest viņu šai spožajā réunion un ar skumju nopūtu paziņot, ka tā nu būs viena no pašām pēdējām augstākās sabiedrības saiešanām, ko mums lemts viņam parādīt.

Lieliskās zāles — Gonthauzas gleznu galerijas vienā galā bija uzrīkots šarādu teātris. Tādiem pašiem nolūkiem šī zāle likusi izmantota jau Džordža Trešā laikā, un vēl šobrīd saglabājies marķīza Gonta portrets, kurā viņš attēlots pūderētiem matiem, sārtu lentu pēc romiešu paražas, kā tolaik mēdza sacīt, — Katona* lomā mistera Edisona tāda paša nosaukuma lugā, kas tika uzvesta viņu karalisko augstību Velsas prinča, Osnaburgas bīskapa un prinča Viljama Henrija klātbūtnē, kuri, tāpat kā pats aktieris, tolaik vēl bija bērni. Dažādi veci rekvizīti un butaforijas tika izvilkti no bēniņiem, kur tie ilgus gadus bija mētājušies, un gluži no jauna uzposti gaidāmajām svinībām.

Izrādes vadību uzņēmās jaunais Bedvins Sends, nepārspējams švīts un austrumu apceļotājs. Tāds austrumu apceļotājs tos laikus skaitījās varens vīrs, un drosmīgais Bedvins, nopublicējis savus piedzīvojumus ceturtdaļloksnes apjoma grāmatelē un izmitinājies dažus mēnešus teltī tuksneša vidū, izrādījās gaužām svarīga personība. Grāmatiņā tika ievietotas vairākas Scnda bildes, kur viņš redzams dažnedažādos austrumnieciskos tērpos. Visur viņš vadāja līdzi pagalam nepievilcīgu melnādainu sulaini, gluži kā izlietu Briānu (le Buā Gilbēru. Bedvins, viņa tērpi un melnādainais kalps Gonthauzā tika apsveikti kā sevišķi vērtīgs ieguvums.

Bedvins Sends uzsāka pirmo šarādi. Kāds turku ierēdnis ar milzīgu spalvu pušķi galvā (pastāvēja uzskats, ka joprojām eksistē janičāri, un tādēļ feska vēl nebija stājusies senlaicīgās, majestātiskās īsteni ticīgo galvasrotas vietā) zvilnēja uz dīvāna, izlikdamies pūšam dūmu mutuļus no ūdenspīpes, kurā aiz cieņas pret dāmām īstenībā bija atļauts aizdedzināt vienīgi aromātisku kvēpināmo sveci. Augstais turku ierēdnis žāvājas, visvisādi izrādīdams garlaicību un laiskumu. Viņš sasit plaukstas, un parādās nūbietis Mezrurs kailiem dilbiem, rokassprādzēm, zobeniem un citādām austrumu rotām izgreznots, — izdēdējis, garš, pagalam atbaidošs. Pēc austrumnieku paražas viņš sveicina savu kungu — agu.

Klātesošiem pārskrien šausmu un sajūsmas tirpas. Dāmas sačukstas. Melnādaino vergu Bedvinam Sendam apmaiņai pret trim dučiem maraskino vīna iedevis kāds ēģiptiešu pašā. Tas pats, kurš sašuvis maisos un sagāzis Nīlas dzelmē neskaitāmas oda-liskas.

— Lai ienāk vergu tirgotājs! — pamādams ar roku, pavēl baudkārais turks.

Mezrurs atved vergu tirgoni pie sava kunga; tas velk līdz kādu aizplīvurotu sievieti. Vergu tirgotājs norauj plīvuru. Zāle no-virmo aplausu vētrā. Tā ir misis Vinkvorta (bijusī mis Absaloma) ar daiļajām acīm un krāšņajiem matiem. Viņa tērpusies greznā austrumnieku ģērbā; melnās matu pīnes vizuļo neskaitāmos dārgakmeņos, tērps kā sētiņ nosēts zelta piastriem. Derdzīgais muhamedānis atzīstas, ka to apbūris viņas daiļums. Viņa nokrīt turka priekšā uz ceļiem, gauži lūgdamās atlaist viņu brīvībā dzimtajos kalnos, kur mīļotais čerkess nav beidzis apraudāt savu zaudēto Zuleiku. Taču pati dedzīgākā lūgšanās nespēj aizkustināt stūrgalvīgo Ilasanu. Viņš skaļi iesmejas, izdzirdējis pieminam līgavaini čerkesu. Zuleika paslēpj seju rokās un, bezgala valdzinoša izmisuma mākta, noslīgst pie zemes. Visas cerības šķiet zaudētas, bet tad .. . pēkšņi parādās cits turku augstmanis.

Tas atvedis vēstuli no sultāna. Hasans paķer briesmīgo fir-manu* un uzliek sev uz galvas. Viņu sagrābušas drausmīgas bailes, bet nēģera sejā (tas atkal izrādās Mezrurs, tikai citā tērpā) rotājas šaušalīgs smaids.

— Žēlastību! Žēlastību! — brēc aga, bet sultāna vēstnesis ar atbaidošu smīnu uz lūpām izvelk no kabatas . . . žņaugšanai sagatavotu cilpu. Priekškars krīt tieši tai brīdī, kad viņš grasās šo briesmīgo ieroci laist darbā.

Hasans bļauj no aizkulisēm: «Pirmās divas zilbes!» — un misis Krolija, kurai arī jāuzstājas šarādē, pienāk klāt misis Vinkvor-tai, lai izteiktu sajūsmu par tās apbrīnojami skaisto, ar izmeklētu gaumi darināto tērpu.

Tiek izrādīta šarādes otrā daļa. Tā atkal ataino aiīstrumu dzīvi. Hasans, uzvilcis citu tērpu, zviln blakus Zuleikai, kura jau pilnībā samierinājusies ar viņu. Bargais sīdtāna sūtnis pārvērties miermīlīgā melnādainā vergā. Tuksnesī lec saule, un turki, pavērsuši sejas pret austrumiem, klanās līdz pat smiltīm. Tā kā pie rokas nav neviena dromedāra, orķestris pilnā sparā rauj vaļā «Nāk šurpu kamieļi». Uz skatuves parādās milzīga ēģiptieša galva. Tā ir gaužām muzikāla galva, — pārsteigdama aust rumu ceļotājus, tā nodzied jocīgu dziesmiņu, ko komponējis misters Vegs. Austrumu ceļotāji metas jautrā dejā — gluži kā Papageno un moru ķēniņš «Burvju flautā». «Pēdējās divas zilbes!» ieaurojas galva.

Sākas pēdējais cēliens. Šoreiz uz skatuves grieķu telts. Slaids, spēcīgi noaudzis vīrs slaistās savā guļvietā. Virs galvas viņam pakārta bruņu cepure un vairogs. Pēc tiem vairs nav nekāda vajadzība. Ilija kritusi. Ifiģēnija nogalināta. Kasandra saņemta gūstā un mitinās kaut kur dziļāk teltī. Dižākais no vīriem (pulkvedis Krolijs, kuram nudien nav ne vismazākās noģiedas ne par īlijas krišanu, ne Kasandras nolaupīšanu) — ancix andrdn^91 dus miegā savā Argosas mājoklī. Ņirbošajā laktura gaismā uz sienas šaudās plata guļoša karavīra ēna — Trojas zobens un vairogs mirguļo vārajā gaismā. Pirms statujas parādīšanās orķestris grauj satriecošo «Dona Žuāna» mūziku.

Teltī uz pirkstgaliem iezogas miroņbālais Egists. Kas ir tā drausmīgā seja, kas drūmi noraugās viņā no priekškara spraugas? Viņš paceļ dunci, lai triektu to sirdī gulētājam, kurš miegā sagrozās un pavērš pretī savu plato krūti, it kā tieši gaidīdams dūrienu. Taču Egists nespēj sist dusošo cēlo vadoni. Aši kā parādība teltī ieslīd Klitemnestra* — baltās rokas kailas, zeltaini rūsganie mati klaidā iziruši pār pleciem, seja nāves bālumā, loties acīs gail lik šaušalīgs smaids, ka skatītājus sagrābj drebuļi.

Visa zāle it kā notrīs.

— Žēlīgais dievs! — kāds čukstus iesaucas. — Tā taču Ro-dona Kroīija sieva!

Nicinājuma pilna viņa izrauj dunci no Egista rokas un tuvojas gultai. Virs viņas galvas lāktura blāvajā mirgā noplaiksnās asmens, bet tad . . . gaisma nodziest, atskan vaids, un zāle iegrimst tumsā.

Tumsa un tikko redzētais skats iedvesuši publikai šausmas. Rebeka notēlojusi savu lomu tik teicami un ar tādu atbaidošu patiesīgumu, ka skatītāji kļuvuši kā uz mutes sisti, un tikai tad, kad iedegas visas lampas, pēkšņi atskanēja piekrišanas saucieni. «Bravo, bravo!» vecā Steina griezīgā balss pārspēja visas pārējās. «Pie joda, viņa patiesi to spējīga izdarīt!» viņš caur zobiem noburkšķēja. Aktieru parādīšanos pieprasīja visa zāle, kas dimdēt dimdēja no saucieniem: «Režisoru! Klitemnestru!» Agamem-nons nebija piedabūjams parādīties publikai klasiskajā tunikā, viņš rokrokā ar Egistu un pārējiem tēlotājiem turējās kaut kur aizmugurē. Misters Bedvins Sends izveda priekšā Zuleiku un Klitemnestru. Kāda sevišķi augsta persona lūdza to iepazīstināt ar apburošo Klitemnestru.

— Nu ko? Uzdūrāt gan šo kā uz iesma? Tagad precēsieties ar kādu citu, vai ne tā? — viņa karaliskā augstība izteica gadījumam atbilstošu piezīmi.

— Rodona Krolija dzīvesbiedre savā lomā bija patiešām ļoti pievilcīga, — piekrita lords Steins.

Bckija jautri iesmējās un, pietupdamas vispiemīlīgākajā reveransā, kāds vien vispār redzēts, apveltīja marķīzu ar koķetu skatienu.

Sulaiņi ienesa paplātes ar daždažādiem aukstiem uzkožamiem, un aktieri pazuda, lai sagatavotos otrajai šarādu sērijai.

Šīs šarādes trīs zilbes tika uzvestas kā skatu luga, un izrāde norisēja šādā secībā:

Pirmā zilbe. Pirts ordeņa kavalieris pulkvedis Krolijs pāri ausīm uzmauktā platmalē, šinelī, nūju un no staļļiem aizlienētu lukturi rokā pāriet pāri skatuvei, izkliegdams kaut ko nesaprotamu, itin kā brīdinādams iedzīvotājus, ka iestājusies nakts. Apakšstāva logā rēgojas divi pauninieki, kas, aiz apnikuma žāvādamies, acīm redzot, spēlē kribidžu. Pie viņiem pienāk kāds zābaku spodrinātājam līdzīgs tips (godājamais Dž. Ringvuds), kura lomu jaunais džentlmenis notēlo tieši nepārspējami, un atbrīvo abus vīrus no apaviem; tad parādās apteksne (ļoti godājamais lords Sautdauns) ar diviem svečturiem un gultas sildītāju. Apteksne uzkāpj otrajā stāvā un sasilda gultu. Šo pašu sildītāju viņa izmanto par ieroci, ar ko atvairīt pauninieku uzmanības pierādījumus. Apteksne aiziet. Pauninieki uzmauc galvā nakts-cepures un nolaiž štoras. Iznāk zābaku spodrinātājs un aiztaisa apakšstāva istabas loga aizvirtņus. Dzirdams, kā viņš no iekšpuses aizbultē durvis un aizliek priekšā ķēdi. Nodziest gaisma. Mūzika spēlē «Dormez, dormez, chers Amours»[92]. Kāda balss aiz priekškara saka: «Pirmā zilbe.»

Otrā zilbe. Pēkšņi iedegas visi gaismekļi. Mūzika /spēlē senu melodiju no «Parīzes Jāņa» — «Ah, quel plaisir d'être eu voyage»[93]. Tā pati dekorācija. Starp mājas pirmo un otro stāvu redzama izkārtne ar Stcina ģerboni. Visā namā atskan zvanu šķinda. Apakšstāva telpā kāds vīrs rāda garu papīra strēmeli otram vīram, kurš krata dūres, draud un dievojas, ka tās esot tīrās aplamības. «Zirgu puisi, gādā šurp manus divričus!» pie durvīm brēc kāds cits vīrs. Viņš pakutina apteksnei (ļoti godājamam lordam Sautdaunam) pazodi, tā acīm redzami bēdājas par viņa aizbraukšanu, tāpat kā bēdājās Kallipso, izvadīdama ceļā citu slavenu ceļotāju — Ulisu. Zābaku spodrinātājs (godājamais Dž. Ringvuds) ienāk, nesdams koka kasti ar sudraba kausiem, un sauc: «Alus! Porteris!» — tik dabiski un ar tādu humora izjūtu, ka visu zāli pāršalc aplausu vētra un uz skatuves liek uzmests ziedu pušķis. «Plīkš, plākš!» nošmīkst pātaga. Saimnieks, apteksne un sulainis skriešus metas uz durvīm, taču tieši tai mirklī, kad piebrauc kāds ievērojams viesis, priekškars krīt un neredzamais režisors iesaucas: «Otrā zilbe!»

— Tā laikam bija domāta viesnīca, — ieminas karaļa gvardes kapteinis Grigs, un skaļi smiekli sveic kapteiņa aso prātu. Viņš gandrīz trāpījis mērķī.

Kamēr tiek sagatavota trešā zilbe, orķestris uzsāk jūrnieku popūriju — «Visi kuģi piestāj Daunsā», «Jel stājies, bargais ziemeli!», «Valdi, Britānija!», «Tur Biskajas līcī, ak!», — tātad sagaidāmi kādi notikumi, kam tiešs sakars ar jūru. Priekškaram paceļoties, dzirdamas zvanu skaņas. Kāda balss sauc: «Nu, džentlmeņi, laiks doties jūrā!» Cilvēki atvadās cits no cita. Bažīgi viņi rāda uz mākoņiem, kurus attēlo tumšs priekškars, un izbijušies šūpo galvas. Lēdija Skvīmsa (ļoti godājamais lords Saut-dauns) ar savu klēpja sunīti, saiņiem, rokas somiņām un vīru apsēžas un cieši ieķeras kaut kādās virvēs. Acīm redzot, domāts kuģis.

Uznāk kapteinis (Pirts ordeņa kavalieris pulkvedis Krolijs) trīsstūreni galvā, tālskati rokā; pieturēdams cepuri, viņš raugās tālumā; svārku stērbeles plīvo, kā vēja vēdītas. Kad viņš palaiž vaļā cepuri, lai stingrāk satvertu rokās tālskati, cepure, nevaldāmiem aplausiem grandot, nolido no galvas. Vētra pieņemas spēkā. Mūzika dārd un svilpo arvien skaļāk un skaļāk; matroži kustas pa skatuvi grīļodamies, it kā kuģim draudīgi zvalstoties; ļodzīgām kājām uznāk stjuarts (godājamais Dž. Ringvuds), nesdams sešas bļodiņas. Vienu no tām viņš aši piestumj lordam Skvīmsam .. . lēdija Skvīmsa, iekniebdama sunim, kurš sāk žēlīgi kaukt, piespiež pie sejas nēzdodziņu un veicīgi metas projām, it kā skriedama uz kabīni. Mūzika pieaug līdz apdullinošai vētras rīboņai, un trešā zilbe ir beigusies.

Tais dienās visai populārs bija kāds neliels balets «Le Ros-signol»1, ar kuru slavas laurus plūca Montēsi un Noblē un kuru angļu skatuvei operas formā bija pārveidojis misters Vegs, jaukajām baleta melodijām, kā jau veikls vārsmotājs, pierakstīdams klāt savus pantus. Opera tika uzvesta senlaicīgā franču ietērpā, un mazais lords Sautdauns šoreiz parādījās, apbrīnojami ticami pārģērbies par vecu večiņu, kas steberēja pa skatuvi, balstīdamās uz nevainojami atdarināta spieķa.

No aizkulisēm un no glītā papes namiņa, kura treliņus apvija rozes, gulgoja un trīsuļoja liega melodija. «Filomela! Filomela!»* sauc večiņa, un Filomela iznāk no namiņa.

Jauna aplausu vētra — Rodona Krolija dzīvesbiedre pūderētā parūkā un skaistuma plankumiņiem uz sejas — pati burvīgākā marķīze visā pasaulē.

Viņa izskrien smiedamās, dungodama dziesmiņu, draiskojas pa skatuvi īsti teatrālā jaunības vientiesībā un pēkšņi iztaisa reveransu. Māmiņa saka: «Nu, manu bērniņ, tu allaž tikai smejies un trallini,» — un viņa uzsāk dziesmu:

Zem mana loga rožu krūms

Zem mana loga rožu krūms kā nedzīvs ziemā šķita.

Tas ilgojās, kaut atnāktu reiz pavasaris zaļš.

Tu jautā, kādēļ rožu krūms ir tagad tērpā citā.

Dzied atkal putni reibdami, nāk saule atpakaļ.

Ir tālu sadzirdama balss, kas nedrīkstēja salā

Un ziemas vējos atskanēt, bet toties tagad drikst.

Tu, māmiņ, jautā, kādēļ gan tik līksma lakstīgala.

Tad zini: atkal saule spīd un spirgta zāle dīgst.

Ir. māmiņ, atkal katram savs: ir putniem balsis možas,

Stalts, māmiņ, atkal rožu krūms zem loga ziedus ceļ.

Man, māmiņ, sirds kā daba most un pilna saules spožas.

Es, māmiņ, dziedu tvīkdama, un zini tu, kādēļ.

Starplaikos starp atsevišķiem šīs dziesmiņas pantiem labsirdīgā persona, kuru dziedātāja godāja par māmiņu un kuras varenā vaigubārda rēgojās no aubes apakšas, neapnicīgi pūlējās izrādīt savas mātes jūtas, apskaudama nevainīgo būtni, kas izpildīja meitas lomu. Ikvienu šādu maiguma izpausmi izrādei līdzi dzīvojošie klausītāji uzņēma skaļiem smiekliem. Kad dziesma bija pabeigta (orķestris vēl spēlēja simfoniju, kas attēloja neskaitāmu putniņu vīterošanu), visa zāle vienbalsīgi pieprasīja tās atkārtojumu; veseli aplausu un buķešu plūdi tika izlieti pār šā vakara lakstīgalu. Lorda Steina piekrišanas saucieni izrādījās paši skaļākie. Jaunā lakstīgala Bekija satvēra ziedus, ko viņš tai meta, un spieda pie sirds kā īsta aktrise. Lords Steins šķila aiz sajūsmas gluži bez prāta. Aizrautībā no viņa neatpalika arī viesi. Kur tobrīd bija daiļā melnace hūrija, kuras parādīšanās pirmajā šarādē izraisīja tādas gaviles? Viņa bija vismaz divkārt skaistāka par Bekiju, un tomēr Bekija ar savu mirdzumu atstāja viņu galīgā ēnā. Ikviens atdeva savu balsi par Bekiju. Stefensa, Karadori, Ronzī de Benjī — viesi salīdzināja viņu ar visām šīm slavenībām, taču beigās nosprieda, laikam gan gluži pamatoti, ka diez vai kāda no tām pārspētu Bekiju, ja vien viņa būtu aktrise. Bekija bija sasniegusi slavas kalngalus — viņas balss satraukta un priecīga cēlās pāri aplausu vētrai un laimes pilna uzlidoja tikpat augstu kā nule izcīnītā uzvara. Pēc priekšnesumiem sākās balle, un viesi drūzmējās ap Bekiju kā ap vakara naglu. Karaliskā persona apgalvoja, ka misis Krolija esot pati pilnība, un nemitīgi pūlējās to iesaistīt sarunā. Mazās Bekijas sirds vai plīsa aiz lepnuma un laimes par šiem pagodinājumiem, — gara acīm viņa skatīja bagātību, slavu, godu. Lords Steins bija viņas vergs, ne soli neatkāpās no viņas, gandrīz ne ar vienu citu nerunāja, apveltīdams viņu ar neslēptas cieņas pilnu uzmanību. Bekija vēl nebija novilkusi marķīzes tērpu un dejoja menuetu ar mesjē de Trifinjī, hercoga de la Žabotjēra atašeju; pats hercogs, kurš nelokāmi turējās pie senajām galma tradīcijām, apgalvoja, ka madame Krolija ar pilnām tiesībām varētu saukties par Vestrī skolnieci un apgrozīties Versaļas galmā. Vienīgi pašcieņa, ģikts un visstingrākā pienākuma apziņa spieda viņa ekselenci uzupurēties un atteikties no dejas ar Bekiju; viņš tikai skaļi apliecināja, ka dāma, kura protot runāt un dejot tik lieliski kā misis Krolija, spētu ieņemt sūlnes vietu jebkurā Eiropas galmā. Hercogs apmierinājās, vienīgi kad uzzināja, ka viņa pēc izcelšanās esot pa pusei francūziete. «Neviena cita dāma kā tikai francūziete,» apgalvoja viņa ekselence, «spēj tā nodejot šo cēlo deju.»

Pēc tam Bekija dejoja valsi ar mesjē de Klingenšporu, Peter-varadinas firsta brālēnu un sūtni. Sajūsminātais firsts, kurš pēc dabas nebija tik atturīgs kā viņa franču diplomātiskais kolēģis, par katru cenu gribēja izgriezt tūri ar valdzinošo būtni un sāka valsēt ar Bekiju apkārt zālei, birdinādams dimantus no kurpju saitēm un huzāra apmetņa apšuvēm, līdz kamēr palika pavisam bez elpas. Un pat Papušpašā labprāt izlaistu līkumu ar misis Kro-liju, ja vien šādu izpriecu pieļautu viņa tēvzemes paražas. Džentlmeņi nostājās lokā ap Bekiju, tik aizrautīgi aplaudēdami, it kā viņa būtu vismaz kāda Noblē vai Taljioni. Visi šķita sajūsmināti līdz ekstāzei, un ne mazāk, protams, arī pati Bekija. Iedama garām lēdijai Staningtonai, viņa apveltīja to ar nicinošu skatienu. Augstprātīgā labvēlībā viņa bilda pāris vārdu lēdijai Gontai un tās pārsteigtajai un aizvainotajai svainei, — īsi sakot, Bekija iznīcināja visas savas sāncenses. Bet ko sacīt par nabaga misis Vinkvortu ar garajiem matiem un lielajām acīm, kas ikvienu tā sajūsmināja vakara sākumā, — kur gan viņa patlaban atrodas? Viņa bija izslēgta no sacensības. Viņa varēja kaut izplēst visus savus garos matus un izraudāt lielās acis, un neatrastos neviens, kas sniegtu viņai draudzīgu roku un mierinājumu bēdās.

Taču vislielāko triumfu Bekija svinēja vakariņu laikā. Viņa tika nosēdināta pie īpaša, lepna galda kopā ar viņa karalisko augstību — jau iepriekš minēto bezgala dižciltīgo personu — un citiem ievērojamiem viesiem. Ēdienus viņai pasniedza zelta traukos. Ja vien gribētu, viņa kā jauna Kleopatra varētu likt izkausēt šampanieti pērles un par vienu laipnu viņas mirdzošo acu skatienu Petervaradinas firsts bez-apdomas atdotu pusi no briljantiem, kas rotāja tā huzāru apmetni. Zabotjērs aizrakstīja savai valdībai par Bekiju. Dāmas pie pārējiem galdiem, kur vakariņas tika servētas tikai sudraba traukos, ievērojušas, kādu uzmanību lords Steins nemitīgi veltī Bekijai, nosprieda, ka tā esot nepiedodama apmātība, kas līdz sirds dziļumiem aizvainojot ikvienu labākās sabiedrības dāmu. Ja sarkasms spētu nokaut, lēdija Staningtona uz līdzenas vietas būtu Bekiju nogalinājusi.

Rodonā Krolijā šis triumfs viesa bailes. Viņam šķita, ka panākumi sievu arvien vairāk un vairāk attālina no viņa. Ar sajūtu, kas diez ko neatšķīrās no sāpēm, Rodons domāja, cik gan daudz pārāka par viņu ir Bekija.

Kad pienāca laiks doties mājās, vesels bars jaunu cilvēku pavadīja Bekiju līdz karietei, ko jau bija sabļāvuši sulaiņi, kuru saucienu uztvēra lāpneši, kas gaidīja augsto Gonthauzas vārtu viņā pusē, sveicinādami ikvienu viesi, kas izbrauca pa vārtiem, un izteikdami cerību, ka viņa augstība šais lepnajās viesībās patīkami pavadījis laiku.

Misis Krolijas kariete, pēc pienācīgas izbļauslīšanās piebraukusi pie vārtiem, rībēdama ieripoja apgaismotajā pagalmā un piestāja pie lieveņa. Rodons iesēdināja sievu karietē, un tā aizbrauca. Misters Venhems bija piedāvājies pulkvedim iet mājup kājām un pacienāja to ar cigāru.

Viņi aizsmēķēja cigārus pie viena no daudzo lāpnešu gaismekļiem, un Rodons ar savu draugu Venhemu devās ceļā. No pūļa atdalījās divi vīri un sekoja abiem džentlmeņiem; kad viņi bija nogājuši pa Gontskvēru pāris desmitu soļu, viens no vīriem pienāca viņiem klāt un, pieskāries Rodonam pie pleca, sacīja:

— Piedodiet, pulkvedi, man jums kaut kas svarīgs sakāms.

Kamēr šis džentlmenis runāja, otrs vīrs skaļi nosvilpās; par atbildi uz šo signālu no Gonthauzas vārtu priekšas grabēdami atjoņoja rati un kāds trešais vīrs, apmetis līkumu, nostājas pulkvedim Krolijam tieši pretī.

Brašais virsnieks to pašu mirkli saprata, kas viņu gaida. Viņš bija kritis tiesu izpildīLāju nagos. Pulkvedis spēra soli atpakaļ un ieskrēja krūtīs vīram, kurš pirmais viņu tika uzrunājis.

— Mēs esam veseli trīs ... nav nozīmes laisties lapās, — sacīja šis vīrs.

— Tas esat jūs, Mos, vai ne? — apvaicājās pulkvedis, acīm redzot, pazinis savu sarunu biedru. — Cik tad gribēsiet?

— Pavisam mazu nieciņu, — čukstus atbildēja, misters- Moss no Kersitorstrītas Cānserileinā, Midlseksas šerifa palīgs. — Simt sešdesmit sešas mārciņas seši šiliņi astoņi pensi pēc mistera Natana prasības.

— Dieva dēļ, Venhem, aizdodiet simt mārciņu! — nabaga Ro-dons lūdza. — Septiņdesmit man ir mājās.

— Man kabatā nav pat desmit mārciņu, — atbildēja nabaga misters Venhems. — Ar labu nakti, mīļo draudziņ!

— Ar labu nakti, — Rodons bēdīgi nopūtās.

Un Venhems devās tālāk, bet Rodons Krolijs beidza smēķēt cigāru, kad rati izbrauca pa Tempļa vārtiem.

LII NODAĻA, KURA LORDS STEINS PARĀDĀS VISLABĀKAJĀ GAISMĀ

Ja lords Steins pret kādu bija noskaņots labvēlīgi, viņš to neizrādīja kaut kā pa roku galam, un viņa laipnība pret Kroliju ģimeni darīja sevišķu godu šai viņa augstsirdīgajai rakstura īpašībai. Viņa augstība ar savu labvēlību aplaimoja arī mazo Ro-donu: viņš aizrādīja vecākiem, cik lietderīgi būtu to nodot kādā privātskolā, jo puisēns jau esot sasniedzis tādu vecumu, kad sacensības gars, latīņu valodas pamatprincipi, boksa treniņi un vienaudžu zēnu sabiedrība varot sniegt vislielāko labumu. Tēvs iebilda, ka viņa līdzekļi neļaujot sūtīt bērnu labā privātskolā; māte sacīja, ka Brigsa esot nepārspējama audzinātāja un guvusi ar zēnu ievērojamus panākumus (tas tiešām bija taisnība) angļu valodā, latīņu valodas pamatos, kā arī citos priekšmetos; taču visi šie iebildumi izgaisa kā nebijuši marķīza Steina cēlsirdīgās neatlaidības priekšā. Viņa augstība bija viens no tiem vīriem, kas tēvišķīgi atbalstīja veco, slaveno mācību iestādi, ko sauca par kar-melitu klosteri jeb vaitfraiersiem*. Senos laikos, kad Smitfīldā, kas atrodas blakus šai iestādei, vēl tika rīkoti turnīri, te bija mitinājies cisterciešu* klosteris. Šurp veda iesīkstējušus ķecerus, lai bez lielām pūlēm tos turpat blakus sadedzinātu. Henrijs Astotais, kvēlais ticības aizstāvis, sagrāba klosteri ar visiem tā īpašumiem, kārdams un spīdzinādams mūkus, kas nespēja pielāgoties viņa straujajām reformām. Galu galā klostera ēku ar visu zemi nopirka kāds bagāts tirgonis un, piepalīdzot citiem pārlikušiem cilvēkiem, kuri dāvināja gan zemi, gan naudu, nodibināja šeit slaveno labdarības patversmi sirmgalvjiem un bērniem. Uz šīs klosterim līdzīgās iestādes bāzes vēlāk izauga skola, kura līdz pat mūsu dienām saglabājusi viduslaiku tērpus un paražas un par kuru ikviens cistercietis lūdz dievu, lai tā mūžīgi mūžam zeltu un ziedētu.

Siin slavenajam namam par aizbildņiem uzmetušies vairāki ievērojami angļu augstmaņi, prelāti un citi dižvīri, un, tā kā zēni šeit bauda krietnas ērtības, tiek labi baroti un izglītoti, bet pēc skolas beigšanas iekārtoti universitātē ar prāvu stipendiju un vēlāk saņem draudzes ar visiem ienākumiem, daudzus mazus džentlmeņus jau no bērna kājas nolemj garīdznieka profesijai un katram kandidātam jāiztur pamatīga konkurence, lai iekļūtu šai labdarības iestādē. Sākotnēji skola tika paredzēta nabadzīgu vai centīgi izkalpojušos mācītāju un laicīgu darboņu dēliem, taču daudzi tās dižciltīgie aizbildņi, kuru devība bija vai nu sevišķi liela, vai no dažādiem untumiem atkarīga, paši savāca visvisādus savas labdarības objektus. Bezmaksas izglītība, nākotnē nodrošināta iztika un amats šķita tik lieliska izdevība, ka to nenoniecināja pat visbagātākie cilvēki, un ne tikai lielo vīru radinieki, bet arī paši lielie vīri sūtīja savus dēlus izmantot šo iespēju. Augsti godājamie prelāti nodeva šai skolā tuvinieku un sev padoto garīdznieku dēlus, bet, no otras puses, daži ievērojami augstmaņi nekautrējās šādā kārtā parūpēties par savu uzticamo kalpu bērniem, tādēļ zēns, kas iekļuva šai iestādē, varēja pēc sirds patikas izvēlēties sev piemērotu sabiedrību.

Kaut arī zirgu skriešanas sacīkšu kalendārs bija vienīgā grāmata, ko izstudējis Rodons Krolijs, un kaut arī visdažādākās atmiņas par augstāko apmācību viņam saistījās ar agrās jaunības dienās Itonā saņemtiem miesas sodiem, viņš, tāpat kā ikviens angļu džentlmenis, juta dziļu un patiesu cieņu pret klasisko izglītību, tādēļ priecājās, iedomādamies, ka viņa dēla dzīve tiks nodrošināta un, iespējams, tam vēl laimēsies kļūt par mācītu cilvēku. Un, lai arī dēls bija vienīgais mierinājums un tuvākais draugs, ko pie viņa saistīja tūkstošiem neredzamu saišu, par kurām viņš neiedrošinājās ieminēties sievai, kas jau kopš sākta gala izrādīja pret puisēnu visledaināko vienaldzību, tomēr Ro-dons nevilcinoties nolēma šķirties no dēla, upurēdams savu

vienīgo prieku un laimi zēna nākotnes labad. Rodons pats neaptvēra, cik bērns viņam mīļš, iekams apstākļi nespieda šķirties no ' tā. Kad zēns aizbrauca, Rodons skuma un bēdājās daudz vairāk, nekā pats sev iedrošinājās atzīties, — nesalīdzināmi vairāk par pašu zēnu, kurš pat priecājās, ka viņu gaida dzīves pārmaiņa un sava vecuma bērnu sabiedrība. Bekija nekautrēdamās ļāvās skaļiem smiekliem, kad pulkvedis pāris reižu pēc sava paraduma neveikli un nesakarīgi pūlējās ietērpt vārdos dziļās bēdas par zēna aizbraukšanu. Nabadziņš sajuta, ka viņam atņemts lielākais prieks, pats tuvākais draugs. Skumīgām acīm viņš bieži noraudzījās tukšajā gultiņā, kas stāvēja viņa ģērbislabā, kur bērns bija gulējis. Sevišķi sāpīgi zēna trūkumu viņš izjuta no rītiem, veltīgi pūlēdamies viens pats pastaigāties pa parku. Pirms mazā Rodona aizbraukšanas pulkvedis nebija aptvēris savu vientulību. Viņš pieķērās visiem, kas bija mīlējuši puisēnu, un veselām stundām nosēdēja pie labsirdīgās brāļasievas lēdijas Džeinas, kavēdamies atmiņās par bērna krietnumu, skaistumu un neskaitāmām citām labām īpašībām.

Krustmāte, ka jau teikts, ļoti mīlēja mazo Rodonu, tāpat kā viņas mazā meitiņa, kura lēja gaužas asaras, kad pienāca laiks atvadīties no brālēna. Par šo pieķeršanos lielais Rodons jutās pateicīgs gan mātei, gan meitai. Vistīrākās un patiesākās cilvēka jūtas izpaudās neviltotajos tēva mīlestības izplūdos, kuriem viņš padevās, radinieču līdzjūtības pamudināts. Atklādams savas jūtas, kuras viņš neuzdrīkstējās rādīt paša sievai, Rodons iemantoja ne tikai lēdijas Džeinas labvēlību, bet arī visdziļāko cieņu. Abas radinieces centās sastapties, cik iespējams, reti. Bekija ļauni ņirgājās par Džeinas jūtīgumu un labsirdību, un arī lēdijas Džeinas laipnā un maigā daba pretīgumā novērsās no svaines trulās bez jutības.

Tas viss Rodonu atsvešināja no sievas vairāk, nekā viņš pats sev atzinās. Rebeku šāda attālināšanās nepavisam neuztrauca. # Īstenībā vīrs, tāpat kā ikviens cits cilvēks, viņai bija gaužām vienaldzīgs. Uz Rodonu viņa raudzījās kā uz izsūtāmo vai padevīgu vergu. Lai cik viņš būtu nomākts un saīdzis, Bekija to pat nemanīja vai tikai pavīpsnāja. Viņai rūpēja vienīgi pašas stāvoklis, pašas izpriecas un pašas panākumi sabiedrībā; un viņa nudien bija pelnījusi ievērojamu vietu šajā sabiedrībā.

Krietnā Brigsa viena pati sakravāja nelielo somiņu, ko zēnam vajadzēja ņemt līdzi uz skolu. Istabene Mollija gaitenī birdināja asaras, kad zēns brauca projām, — lādzīgā Mollija, joprojām uzticama, kaut arī sazin kopš kādiem laikiem nebija saņēmusi

algu. Misis Bekija neļāva vīram izmantot karieti, lai aizvestu zēnu uz skolu. Triekt zirgus cauri pilsētai! Kur tas dzirdēts! Lai brauc vien ar ormaņa ratiem! Šķiroties viņa pat nedomāja bērnu noskūpstīt, bet arī mazais Rodons nemaz negrasījās apskaut māti, toties noskūpstīja veco Brigsu (kurai parasti kautrējās izrādīt maigumu) un mierināja viņu, apsolīdams pārbraukt mājās ik sestdienu, lai viņi abi atkal varētu satikties. Kamēr rati ripoja pilsētas virzienā, Bekijas kariete devās taisnā ceļā uz Haidparku. Vesela jaunu švītu bara ielenkta, viņa čaloja un smējās pie Ser-pentaina, bet tēvs un dēls šai laikā pa veclaicīgajiem vārtiem iebrauca skolā, kur Rodons atstāja bērnu un no kurienes iznāca, nesdams sirdī tik skumjas un šķīstas jūtas, kādas šis nabaga nelaimes putns nebija pazinis kopš tiem laikiem, kad pārkāpa bērnības slieksni.

Drūms un nomākts Rodons visu ceļu līdz pat mājai nosoļoja kājām un pusdienoja divatā ar Brigsu. Viņš bija ļoti laipns pret veco sievieti, juzdams pateicību par mīlestību un rūpēm, ko tā dāvāja zēnam. Rodonu krimta sirdsapziņa, ka viņš aizņēmies no Brigsas naudu un palīdzējis to apkrāpt. Ilgi viņi runāja par mazo Rodonu, jo Bekija pārradās mājās, vienīgi lai pārģērbtos un brauktu uz kārtējām vakariņām. Pēc tam Rodons smagu sirdi devās pie lēdijas Džeinas dzert tēju un pastāstīt visu, kas noticis, — kā mazais Rodons varonīgi pārcietis šķiršanos, kā tas turpmāk valkāšot talāru un īsas biksītes līdz ceļiem, kā jaunais Blck-bols, kādreizējā viņa pulka biedra Džeka Blekbola dēls, ņēmis zēnu savā aizgādībā un apsolījis allaž būt pret to labs.

Nedēļas laikā jaunais Blekbols bija paguvis padarīt mazo Rodonu par savu fagu*, kas tam spodrināja zābakus un grauzdēja brokastīm maizītes, ievadīt latīņu gramatikas noslēpumos un trīs četras reizes iemizot, taču ne pārāk bargi. Puišeļa labsirdīgā, mīlīgā sejiņa tomēr iekaroja viņa sirdi. Tādēļ Rodons kāvienu saņēma tikai tik daudz, cik tam pašam, bez šaubām, nāca par labu; bet, ja runājam par zābaku spodrināšanu, maizīšu grauzdēšanu un kalpošanu vecākajiem biedriem vispār, vai tad šie pienākumi galu galā neietilpst ikviena angļu džentlmeņa izglītībā kā neatņemama sastāvdaļa?

Mūsu uzdevums nav aprakstīt otro paaudzi un jaunā Rodona skolas gaitas, jo citādi šis stāsts iestieptos bezgalībā. Pēc neilga laika pulkvedis aizbrauca apraudzīt dēlu un sastapa to gluži veselu un priecīgu, — tērpies melnajā talārā un īsajās bikšelēs, zēns vienā laidā smējās un čaloja.

Dēla pavēlniekam Blekbolam tēvs tālredzīgi iespieda saujā sov-rinu, nodrošinādams jaunā džentlmeņa labvēlību pret savu kalpu. Tā kā zēns bija varenā lorda Steina protégé, parlamenta locekļa krustdēls un pulkveža — Pirts ordeņa kavaliera dēls, kura večāku vārds figurēja «Morning Post» slejās iespiestajos augstākās sabiedrības viesību aprakstos, visai iespējams, ka skolas vadība ar bērnu apgājās gluži ciešami. Rodonam netrūka kabatas naudas, ko viņš šķieda, karaliski cienādams skolas biedrus ar aveņu kūkām, viņu pa sestdienām bieži atlaida mājās pie tēva, kurš šo dienu allaž padarīja par īstiem svētkiem. Ja Rodonam iegadījās brīvs laiks, viņš veda zēnu uz teātri vai arī sūtīja tam līdzi sulaini; svētdienās mazais Rodons ar Brigsu, lēdiju Džeinu un savu brālēnu un māsīcu gāja baznīcā. Lielais Rodons aizrautīgi klausījās dēla stāstos par skolu, kautiņiem un kalpošanu vecākajiem skolēniem. Nepagāja necik ilgs laiks, kad pulkvedis zināja visus audzinātājus un ievērojamākos zēnus pēc vārdiem tikpat labi kā mazais Rodons. Viņš ielūdza ciemos Rodona labāko draugu un pēc izrādes līdz nelabumam sabaroja abus zēnus ar saldumiem, austerēm un porteri. Viņš pat pūlējās izlikties par lietpratēju latīņu gramatikā, kad mazais Rodons grāmatā rādīja, kuru vietu viņi patlaban mācās.

— Turies kā vīrs, dēliņ! — viņš varen nopietni sacīja. — Nekas nespēj līdzināties klasiskajai izglītībai! Itin nekas!

Bekijas nicinājums pret vīru jo dienas auga augumā.

— Dari, ko gribi, — pusdieno, kur tev tīk, — ej .un dzer ingveralu un kaut aizrijies ar zāģu skaidām pie Astlija* vai dziedi korāļus ar lēdiju Džeinu — tikai neprasi no manis, lai es nodarbotos ar puiku. Pietiek, ka noņemos ar tavām darīšanām, jo tu pats uz to neesi spējīgs. Interesanti zināt, kur tu patlaban atrastos un kādu stāvokli ieņemtu sabiedrībā, ja es nebūtu par tevi parūpējusies.

Skaidrs, ka viesībās, kuras Bekija apmeklēja, Rodons nevienam nebija vajadzīgs. Arvien biežāk viņu sāka uzlūgt bez vīra. Par augstāko sabiedrību Rebeka runāja tā, it kā Meifēra būtu viņas dzimtmuiža; bet, ja galmam iegadījās sēras, viņa allaž tērpās melnā.

Kad mazais Rodons bija novākts no ceļa, lords Steins, kurš tik tēvišķīgi rūpējās par šīs jaukās nabaga ģimenes labklājību, izteica domu, ka viņu izdevumus varētu krietni vien samazināt, atbrīvojoties no Brigsas, un ka Bekija pati esot pietiekami saprātīga, lai tiktu galā ar saimniecību. Kādā iepriekšējā nodaļā jau pastāstījām, kā šis labdarīgais augstmanis piešķīra savai protégé naudu, ar ko samaksāt nelielo parādu mis Brigsai, kura tomēr vēl joprojām mitinājās pie saviem draugiem; tā nu milords nāca pie bēdīgā secinājuma, ka misis Krolija uzticēto naudu izlietojusi pavisam citiem mērķiem, nekā bija paredzējis augstsirdīgais aizgādnis. Lai nu kā, lords Steins nebija tik neaptēsts, lai savas aizdomas izsacītu misis Bekijai, kuras jūtas varētu aizskart jebkādas nesaskaņas naudas jautājumos un kurai, iespējams, bijuši neskaitāmi citi spiedīgi apstākļi, kas pamudinājuši viņa augstības bagātīgo aizdevumu izlietot pavisam savādāk. Taču marķīzs nolēma noskaidrot patieso stāvokli un gaužām piesardzīgi un delikāti ievadīja izmeklēšanu.

Vispirms viņš izdevīgā gadījumā nopratināja mis Brigsu. Tas nu izrādījās pavisam viegls uzdevums. Pats niecīgākais pamudinājums atraisīja šai krietnajai sievietei mēli, un viņa plāja vaļā visu, ko vien zināja. Kādudien, kad Rodona sieva bija izbraukusi vizināties (to bez grūtībām noskaidroja misters Fičs, viņa augstības uzticamais kalps, staļļos, kur Kroliji turēja karieti un zirgus vai, precīzāk izsakoties, kur staļļu īpašnieks turēja karieti un zirgus misteram un misis Krolijiem), milords nejauši ieradās Ker-zonstrītas namā, palūdza Brigsai tasīti kafijas, paziņoja, ka viņš nesot labas vēstis par mazā zēna skolas gaitārn, un piecu minūšu laikā noskaidroja, ka misis Krolija nav iedevusi mis Brigsai neko vairāk kā melnu zīda kleitu, par ko nabaga sieviete nezināja, kā pateikties.

Marķīzs paslepus nosmējās, uzklausīdams šo vientiesīgo stāstījumu. Jo mūsu mīļā draudzene Rebeka bija viņam sīki un smalki aprakstījusi Brigsas sajūsmu, kad tā saņēmusi naudu — veselu tūkstoti simt divdesmit piecas mārciņas, — un pat minējusi, kādos vērtspapīros tie ieguldīti, neaizmirsdama piebilst, cik šausmīgi žēl viņai bijis šķirties no tik glītas naudas summiņas. «Kas zina,» droši vien klusībā nodomāja šī jaukā sieviete, «varbūt viņš man vēl kaut ko atmetīs?» Milords tomēr nedomāja izteikt mazajai viltniecei šādu priekšlikumu, acīm redzot nospriezdams, ka tāpat jau parādījis pietiekamu augstsirdību.

Pēc tam lords Steins apjautājās par mis Brigsas naudas lietām, un lāga sieviete vaļsirdīgi izstāstīja viņa augstībai, kāds ir tās stāvoklis: kā mis Krolija atstājusi tai mantojumu, kā daļu naudas tā atdevusi saviem radiniekiem, kā kapteinis Krolijs paņēmis otru daļu un noguldījis drošā vietā uz labiem procentiem, kā misters un misis Kroliji laipni uzņēmušies pūles saistīties ar seru Pilu, kurš atlikušo mantojuma daļu izvietošot pavisam izdevīgos papīros, tiklīdz viņam radīšoties brīvs laiks. Milords apvaicājās, cik tad īsti pulkvedis esot jau noguldījis uz viņas vārda, un mis

Brigsa bez apdomāšanās skaidri un gaiši pasacīja, ka summa nedaudz pārsniedzot sešus simtus mārciņu.

Taču, izteikusi visu līdz pēdējam, runīgā Brigsa tūliņ nožēloja savu atklātību un gauži lūdza milordu nebilst misteram Krolijam ne vārda par viņas atzīšanos. Pulkvedis esot bijis tik laipns .. . misters Krolijs varot vēl apvainoties un atdot viņai atpakaļ naudu, par kuru viņa nekur citur vairs tik prāvus procentus nesaņemšot. Lords Steins smiedamies apsolījās nemūžam neizpaust viņu sarunu un, atvadīdamies no mis Brigsas, vēl arvien nevarēja valdīt smieklus.

«Ir nu gan veikls šis mazais velnēns!» viņš nodomāja. «Kāda nepārspējama aktrise un aprēķinātāja! Cik tur trūka, ka viņa ar savu lokano mēli vēl otrreiz būtu izmānījusi tādu pašu summu! Viņa cērt pušu visas sievietes, kādas vien man gadījies sastapt manā pieredzes bagātajā mūžā. Salīdzinājumā ar Belciju tās visas ir tīrie zīdaiņi! Un es pats jūtos kā pienapuika viņas rokās, kā īsts muļķis — vecs muļķis! Melos viņa ir nepārspējama.» Pēc šāda Bekijas gudrības pierādījuma viņa augstības sajūsma par veiklo dāmu pieņēmās nepieredzētā spēkā. Izspiest naudu nav nemaz tik grūti, bet izmānīt divtik lielu summu, nekā vajadzīgs, turklāt nemaksājot nevienam ne pliku grasi, — tas nu bija spīdošs gājiens. Un arī Krolijs; — milords domāja, — arī Krolijs nemaz nav tāds stulbenis, kā izskatās un izliekas. Viņš šo darījumu no savas puses nostrādājis diezgan slīpēti. Pēc pulkveža izskata un izturēšanās nevienam pat prātā nebūtu nācis, ka arī viņš iejaukts šai naudas lietā, kaut gan tieši viņš, bez šaubām, piespiedis sievu uz šādiem meliem un pats droši vien naudu notērējis. Šai minējumā milords, kā mums zināms, kļūdījās, taču tas krietni vien ietekmēja marķīza izturēšanos pret pulkvedi Kro-liju, kuram viņš atrāva pat to mazumiņu cieņas, ko bija šim džentlmenim agrāk veltījis. Misis Krolijas labvēlim ne mirkli prātā neiešāvās doma, ka mazā dāma krāj naudu pati savām vajadzībām; un iespējams arī, ja jau gribam teikt patiesību, ka par pulkvedi Kroliju marķīzs sprieda pēc saviem piedzīvojumiem ar citiem laulātiem draugiem, ar kuriem bija saskāries savā garajā, pieredzes bagātajā mūžā, iepazīdamies ar dažu labu cilvēku dzimuma vājību. Milords savā dzīvē bija uzpircis tik daudzus vīrus, ka mums patiesi jāpiedod viņa alošanās, it kā viņš būtu izpratis arī šā vīra vērtību.

Izmantodams pirmo gadījumu, kad sastapās ar Bekiju divatā, lords Steins viņu sabāra, bet pēc tam labsirdīgi uzslavēja par prasmi izdabūt vairāk naudas, nekā vajadzīgs. Bekijas samulsums ilga tikai īsu bridi. Pēc dabas šī jaukā būtne nepavisam nebija blēdīga, viņa meloja, tikai nepieciešamības spiesta, toties šādos ārkārtējos gadījumos darīja to virtuozi, — vienā acumirklī Be-kijai bija gatavs jauns veikls un līdz sīkumiem ticams stāsts, ko viņa klāja vaļā savam labvēlim. Viss, ko viņa teikusi agrāk, patiešām esot meli — nekrietni meli, un viņa to atzīstot, taču kas gan viņu spiedis' teikt nepatiesību?

— Ak milord! — viņa iesaucās. — Jūs nezināt, kas man jācieš un jāpanes klusējot; jūs redzat mani jautru un laimīgu, kad esmu kopā ar jums . . . taču jūs pat nenojaušat manas mokas, kad blakus nav mana aizstāvja. Vīrs ar draudiem un neizsakāmu varmācību piespieda mani lūgt jums tādu summu, kādu man izdevās izkrāpt. Paredzēdams jautājumus par to, kādam nolūkam nauda domāta, viņš lika man sagudrot kaut kādu pasaciņu, un to es arī darīju. Viņš paņēma naudu. Viņš man sacīja, ka esot samaksājis mis Brigsai, un es negribēju, es neiedrošinājos viņa vārdus apšaubīt. Piedodiet ļaunumu, ko bija spiests izdarīt izmisumā nonācis cilvēks, un žēlojiet nelaimīgu, pagalam nelaimīgu sievieti! — Teikdama šos vārdus, Bekija pārplūda asarām. Nekad vēl vajāta tikumība nav izskatījusies nožēlojamāka un reizē valdzinošāka.

Saruna bija ilga un gara, kamēr viņi misis Krolijas karietē braukāja pa Rīdžentsparku riņķī un apkārt, — šī saruna, kuru nav nozīmes atstāstīt visos sīkumos. Taču gala iznākums bija tāds, ka, pārradusies mājās, Bekija starojošu smaidu metās pie savas mīļās Brigsas, teikdama, ka atvedusi tai visai patīkamas vēstis. Lords Steins esot rīkojies bezgala cildeni un augstsirdīgi. Viņš allaž par to vien domājot kā tik kādam izdarīt kaut ko labu. Tā kā mazais Rodons tagad ejot skolā, mīļā un neaizstājamā draudzene viņai vairs neesot vajadzīga. Viņu, protams, bez mēra skumdinot doma par šķiršanos no Brigsas, taču viņas līdzekļi prasot samazināt jebkurus liekus izdevumus, un viņas bēdas remdinot pārliecība, ka devīgais labvēlis spēšot nodrošināt mīļajai Brigsai nesalīdzināmi labākus apstākļus nekā viņa savā pieticīgajā mājoklī. Misis Pilkinglona, Gonlliholas saimniecības vadītāja, kļūstot pagalam veca, nevarīga un reimatisma salauzta; viņa vairs nespējot tikt galā ar darbu, ko prasot tāda milzīga nama pārvaldīšana, tādēļ pienācis laiks meklēt pēcteci. Tā taču esot lieliska izdevība. Steinu dzimta uz Gontliju izbraucot labi ja reizi divos gados. Pārējā laikā saimniecības vadītāja esot vienīgā noteicēja par šo brīnišķo pili, — galds tai tiekot klāts četrreiz dienā, pie tās viesojoties apkārtējie garīdznieki un paši cienījamākie grāfistes ļaudis, — patiesībā viņa tur jutīšoties tikpat kā Gontlijas pavēlniece. Pēdējās divas saimniecības vadītājas pirms misis Pil-kingtonas esot apprecējušās ar Gontlijas mācītājiem; misis Pil-kingtona no šāda soļa atturējusies vienīgi tādēļ, ka viņa esot pašreizējā mācītāja krustmāte. Mis Brigsa gan vēl neesot pavisam pieņemta, tomēr viņa varot aizbraukt viesos pie misis Pilking-lonas apskatīties, vai šī vieta viņai būšot pa prātam.

Kādi vārdi gan spētu attēlot Brigsas nevaldāmās sajūsmas pilno pateicību! Vienīgais, ko viņa lūdza, — atļaut mazajam Rodonam reizēm apciemot viņu pilī. Bekija to apsolīja . .. un ne tikai to. Kad vīrs pārradās mājās, viņa izskrēja tam pretī, lai paziņotu jauno prieka vēsti. Rodons jutās laimīgs, velnišķīgi laimīgs, — no viņa sirdsapziņas novelts smagais slogs — atbildība par Brigsas naudu. Lai nu kā, viņa ir nodrošināta, bet... bet prāts Rodonam tomēr nelikās mierīgs. Te kaut kas nebija kārtībā. Viņš uzticēja mazajam Sautdaunam savas bažas par lorda Steina rīcību, bet jaunais cilvēks paraudzījās pulkvedī tik lielām acīm, ka viņš sarāvās.

Arī lēdijai Džeinai Rodons pastāstīja par Steina kārtējo labvēlības izpausmi, un viņa, tāpat kā sers Pits, nolūkojās radiniekā dīvaini un satraukti.

— Rebeka ir pārlieku gudra un ... un vieglprātīga, lai viņai ļautu vienai pašai, bez pavadones, braukāt pa viesībām, — viņi abi sacīja. — Jums, Rodon, jābrauc viņai visur līdzi, turklāt katrā ziņā jāsameklē viņai biedrene — varbūt viena no Karaliskās Krolijas meitenēm, kaut gan no tām nekāda nopietnā apsardzība nav gaidāma.

Skaidrs, ka pavadone Bckijai jādabū. Taču tikpat skaidrs arī, ka krietnā Brigsa nedrīkst palaist garām izdevību tikt pie nodrošinātas dzīves, tādēļ viņu atbrīvoja no pienākumiem, somas tika sakravātas, un viņa devās ceļā. Tādējādi divi Rodona priekšposteņi izrādījās ienaidnieka rokās.

Sers Pits apciemoja brāļasievu, mēģinādams viņai iegalvot, cik nepārdomāts solis ir Brigsas atlaišana, un aprunāties par citiem kutelīgiem ģimenes jautājumiem. Veltīgi Bekija centās baronetu pārliecināt, cik ļoti viņas nabaga vīram nepieciešama lorda Steina labvēlība un kādi viņi būtu ļauni patmīļi, atraudami Brigsai tik izdevīgu piedāvājumu. Glaimi, pielabināšanās, smaidi un asaras nespēja vairs seru Pitu aizkustināt, un starp viņu un vēl nesen apjūsmoto Bekiju norisēja kaut kas gaužām līdzīgs strīdam. Baronels runāja par dzimtas godu, par Kroliju

neaptraipīto reputāciju, sašutis vērsās pret jaunajiem frančiem, ko viņa pieņemot savās mājās, — šiem samaitātajiem salonu lauvām — un pašu lordu Steinu, kura ekipāža pastāvīgi kvernot pie viņas durvīm un kurš ik dienas vairākas stundas pavadot viņas sabiedrībā, ar savu biežo viesošanos izraisīdams ļaužu valodas. Kā dzimtas galva viņš lūdza radinieci izturēties apdomīgāk. Sabiedrībā par Bekiju jau dzirdami ne visai atzinīgi vārdi. Lai gan lords Steins esot ievērojams aristokrāts un visādi apdāvināts cilvēks, taču tā uzmanības pierādījumi spējot sakompromitēt jebkuru sievieti, tādēļ viņš no visas sirds lūdzot svaini, viņš prasot, lai tā ievērojot piesardzību attieksmē pret šo augstmani.

Bekija apsolīja visu, ko vien Pits vēlējās, taču lords Steins joprojām viesojās viņas mājās tikpat bieži kā agrāk, un sera Pita niknums auga augumā. Nezinu, vai lēdija Džcina dusmojās vai priecājās, redzēdama, ka viņas vīrs savā mīlulē Rebckā beidzot saskatījis trūkumus. Tā kā lorda Steina vizītes turpinājās, sera Pita apciemojumi izbeidzās, un viņa sieva jau dzīrās pārtraukt jebkurus sakarus ar šo augstmani un noraidīt ielūgumu uz šarādu vakaru, ko bija atsūtījusi marķīze, bet sers Pits uzskatīja, ka uzaicinājums jāpieņem, jo vakarā piedalīšoties viņa karaliskā augstība.

Sers Pits gan ieradās minētajās viesībās, tomēr drīz vien devās mājās, un arī viņa sieva jutās laimīga ātrāk tikt no turienes projām. Bekija gandrīz vai neuzrunāja radinieku un svaini izlikās vispār neredzam. Pits Krolijs apgalvoja, ka brāļasievas uzvedība esot nepiedodami nepieklājīga, skarbiem vārdiem nosodīja kumēdiņu rādīšanu un ērmošanos masku tērpos kā britu sievietei augstākā mērā nepiedienīgu nodarbošanos; pēc šarādēm viņš ņēmās strostēt brāli Rodonu par to, ka tas pats uzstājas šādos kumēdiņos un atļauj sievai piedalīties tik piedauzīgos pasākumos.

Rodons apsolīja nekad vairs tādās izpriecās neielaisties. Iespējams, ka, tieši brāļa un tā sievas mājienu pamudināts, viņš jau bija kļuvis gaužām uzmanīgs un priekšzīmīgs ģimenes tēvs. Rodons atteicās no klubiem un biljarda spēles. Nespēra vairs ne soli ārpus mājas. Brauca ar Bekiju vizināties un cītīgi staigāja tai līdzi pa viesībām. Lai kad arī lords Steins ierastos, viņš skaidri zināja, ka pulkvedis būs mājās. Bet, kad Bekija grasījās doties kaut kur bez vīra vai arī saņēma ielūgumu tikai sev vienai pašai, Rodons uzstājīgi lika viņai no tā atteikties, — un visā šā džentlmeņa rīcībā parādījās kaut kas tāds, kam nevarēja nepaklausīt. Mazo Bekiju, ja gribam būt taisnīgi, Rodona galantums sajūsmināja. Ja vīram ari gadījās īdzīga oma, Bekija vienmēr rādīja laipnu seju. Vienalga, vai draugu sabiedrībā vai divatā ar Rodonu, viņa allaž tam mīļi uzsmaidīja un nenogurdama rūpējās par vīra labklājību un ērtībām. Šķita atgriezušās viņu laulības pirmās dienas — tā pati labā noskaņa, savstarpējā uzmanība, prieks, sirsnīgā uzticēšanās un cieņa.

— Cik gan daudz tīkamāk, — Bekija mēdza sacīt, — ka blakus man karietē sēdi tu un nevis šī aprobežotā vecā Brigsa! Norunāsim, mīļo Rodon, vienmēr turēties abi kopā. Cik tas būtu jauki, un cik mēs allaž justos laimīgi, ja vien mums būtu nauda!

Pēc pusdienām iesnaudies krēslā, Rodons neredzēja seju, kas viņā nolūkojās, — bālu, nogurušu, drausmīgu; toties, kad viņš pamodās, tā atmirdzēja možā, piemīlīgā smaidā. Līksma Bekija skūpstīja vīru. Rodons brīnījās, kā varējis kādreiz turēt sievu aizdomās. Nē, viņu ne mirkli nav mākušas nekādas aizdomas; visas šīs muļķīgās šaubas un ļaunās nojautas, kas mulsināja viņa prātu, — tā taču tikai tukša un nepamatota greizsirdība. Bekija vīru mīlēja, viņa to vienmēr bija mīlējusi! Un, ja arī sieva spīdēja sabiedrībā, vai tā viņas vaina! Rebeka tieši radīta, lai spīdētu sabiedrībā. Vai vēl atrodama kāda cita sieviete, kas prastu runāt, dziedāt un darīt visu tā, kā to mācēja Bekija! Ja tikai viņa spētu iemīlēt puisēnu! Tā domāja Rodons. Taču māte ar dēlu nemūžam nebija samierināmi.

Un, kamēr Rodona prātu urdīja šaubas un neziņa, atgadījās iepriekšējā nodaļā aprakstītais notikums, un nelaimīgais pulkvedis pēkšņi atģidās, ka ir sagūstīts un atrauts no mājām.

LIII NODAĻA GLĀBIŅŠ UN KATASTROFA

Draugs Rodons piebrauca pie mistera Mosa nama Kersitor-strītā un lika ar pienācīgu godu ievests šai drūmajā viesmīlības miteklī. Kad ratu rīboņa iztraucēja atbalsis Čanserileinā, pār tās gaišajiem jumtiem jau ausa diena. Mazs ebreju zēns ar apsarkušām acīm un cekula, sārtu kā rītausma, ielaida atbraucējus pa durvīm, un misters Moss — Rodona ceļa biedrs un saimnieks — laipni apsveica viņu apakšstāva viesistabā, apjautādamies, vai ciemiņš pēc brauciena nevēloties iedzert kaut ko siltu.

Pulkvedis nepavisam nelikās tik nomākts, kā to varētu sagaidīt no jebkura cita mirstīgā, kas, pametis greznu pili un placens iixor\ pēkšņi atrastos ieslēgts parādnieku cietumā, jo taisnības labad jāteic, ka Rodonam jau agrāk divas trīs reizes bija gadījies mitināties mistera Mosa iestādē. Neesam atraduši par vajadzīgu iepriekšējās šā stāsta nodaļās pieminēt tādas sīkas mājas nepatikšanas, taču lasītājs pats sapratīs, ka cilvēkam, kas dzīvo gluži no nekā, šādi notikumi var atgadīties gaužām bieži.

Kad pulkvedis, vēl būdams vecpuisis, pirmo reizi viesojās pie mistera Mosa, viņu atbrīvoja krustmātes devīgā roka; no otras neveiksmīgās reizes Rodonu izpestīja mazā Bekija, ar nepārspējamu drosmi un laipnību aizņemdamās vajadzīgo summu no lorda Sautdauna un apvārdodama vīra kreditoru (kurš patiesībā bija viņas šaļļu, samta tērpu, mežģiņu, mutautiņu, rotas lietu un dažādu cilu nieciņu piegādātājs), lai pagaidām saņem daļu pieprasītās summas un par atlikušo — Rodona parakstītu parādzīmi; tādējādi abos gadījumos sagūstīšana un atbrīvošana norisēja augstākā mērā galanti, un šā iemesla dēļ misteram Mosam ar pulkvedi saglabājās vislabākās attiecības.

— Vecā gulta jūs gaida, pulkvedi, un arī visas pārējās ērtības, — sacīja misters Moss, — to varu jums no tīras sirds apliecināt. Varat būt pilnīgi drošs, ka mēs to pietiekami bieži vēdinām un ļaujam tanī gulēt tikai pašiem vērtīgākajiem cilvēkiem. Aiz-pagājušo nakti tanī pārlaida godājamais kapteinis Femišs no piecdesmitā dragūnu pulka, — māmuļa viņu izpirka pēc divām nedēļām, sacīdama, ka tāds sods viņam nākšot tikai par krietnu mācību. Taču, visaugstais zina, ka runāju patiesību, krietnu mācību saņēma mans šampanietis, — katru vakaru te gāja kā pa kāzām — un tikai paši glaunākie švīti no klubiem un Vesten-das: kapteinis Rēgs, godājamais Djūsīss, tas, kurš dzīvo Templā, un visvisādi citi zeļļi, kas prot novērtēt glāzi laba vīna, kad es jums saku! Augšstāvā man mitinās kāds teoloģijas doktors, ēdamistabā — veseli pieci džentlmeņi; misis Mosa pusdienas viesiem pasniedz pulksten pussešos, bet pēc tam varat saspēlēt kārtis vai klausīties mūziku, — būsim priecīgi uzņemt jūs savā vidū.

— Pazvanīšu, ja man kaut kā ievajadzēsies, — teica Rodons un mierīgu prātu devās uz guļamistabu. Viņš, kā jau sacīts, bija vecs karavīrs, ko šādi sīki likteņa belzieni nespēja satricināt. Jebkurš vājāks cilvēciņš uz vietas būtu nosūtījis sievai vēstuli. Bet Rodons tikai nodomāja: «Kāda jēga traucēt viņas naktsmieru? [94]

Bekija taču nezina, vai esmu savā istabā vai neesmu. Pietiks laika uzrakstīt, kad viņa izgulēsies un arī es būšu pārlaidis nakti. Sīs nieka simt septiņdesmit mārciņas — lai velns par mazu puiku paliek, ja mēs tās nesagrabināsim!» Un, domādams par mazo Rodonu (kaut tikai zēns neuzzinātu, ka tēvs nonācis tik dīvainā vietā), pulkvedis likās gultā, kur vēl nupat bija vāļājies kapteinis Femišs, un saldi iemiga. Pulkstenis jau rādīja desmito stundu, kad Rodons pamodās, un sarkanmatainais jauneklis neslēptā lepnumā pasniedza viņam sudraba tualetes piederumus, lai pulkvedis varētu stāties pie bārdas skūšanas. Neko teikt, mistera Mosa māja, kaut arī ne pārlieku tīra, bija caurcaurēm lieliska. Uz bufetes pastāvīgi mētājās nolēkšķējušas paplātes un vīna dzesējamie trauki, pie aizrestotajiem logiem, no kuriem pavērās skats uz Kersitorstrītu, traipiem izraibinātā, masīvā, apzeltītā karnīzā karājās nosmulēti dzeltena atlasa aizkari; plati, mušu aptraipīti, zeltīti rāmji ietvēra gleznas, kurās bija attēlotas ainas no mednieku, makšķernieku un svēto dzīves, — visi, protams, pašu dižāko meistaru darbi, kuri tika augstu novērtēti dažnedažādos vekseļu darījumos, kad tos nemitīgi pārdeva un uzpirka atkal no jauna. Brokastis pulkvedim pasniedza tādos pašos apsmulētos, taču lepnos sudraba traukos. Mis Mosa, melnacaina jaunava papīriņiem matos, ienesa tējkannu un smaidīdama apvaicājās pulkvedim, kā tas gulējis; viņa atnesa arī avīzi «Morning Post > ar iespiestiem visu to dižo cilvēku vārdiem, kuri iepriekšējā vakarā bija piedalījušies lorda Steina rīkotajās viesībās. Avīzē sīki un smalki bija aprakstīta svētku norise, bet jo sevišķi daiļās un apdāvinātās misis Krolijas tēlojums.

Līksmi izpļāpājies ar šo dāmu (kura vaļīgā pozā apsēdās uz brokastu galda maliņas, atsegdama, skatienam nobrukušās zeķes un pagalam nošķiebtās atlasa kurpes, kas kādreiz bijušas baltas), pulkvedis Kroļijs pieprasīja spalvu, tinti un papīru; jautāts, cik lapu vajadzēs, viņš palūdza tikai vienu, ko mis Mosa arī atnesa starp īkšķi un rādītāja pirkstu iemiegtu. Cik gan šādu lapiņu nebija nēsājusi melnacainā jaunava, cik daudzi nabaga neveiksminieki nebija steigā šņāpuši un dzēsuši pazemīgu lūgumu pilnas rindiņas un soļiem mērojuši šo briesmīgo istabu, gaidīdami vēstnesi ar atbildi! Nabaga nelaimīgie posta vietā allaž izvēlas vēstnešus. Kurš gan nav saņēmis šādas vēstules ar vēl nenožu-vušu līmi un paziņojumu, ka priekšnamā kāds cilvēks gaida atbildi!

Rodons gandrīz nešaubījās, ka viņa lūgums gūs drīzus panākumus.

«Dārgā Bekija/» Rodons rakstīja. *Ceru, ka tu labi izgulējies. Neuztraucies, ka es tev gultā nepasniedzu kafcju. Vakar vakarā, kad pīpodams nācu mājās, man notikās šāds atgadījiens. Mani savaņģoja Moss no Kersitorstrītas — no viņa zeltītā un lepnā zalona es tev ari rakstu, — tas pats Moss, kas mani ietupināja pirms diviem gadiem ap šo pašu laiku. Mis Mosa pasniedza man tēju — tā nu par traku apvēlusies, un zeķes, kā parasti, nobrukušas līdz papēžiem.

Tas ir Nalana roku darbs — simt piecdesmit mārciņu, ar visiem tiesas izdevumiem — simt septiņdesmit. Atsūti man, lūdzu, rakstāmmapi un kādu apģērba gabalu — esmu lakādas kurpēs un baltā kaklasaitē (tā stipri atgādina mis Mosas zeķes), — tur man ir septiņdesmit mārciņu. Tiklīdz saņemsi šo zīmīti, brauc pie Na-tana — [»iedāvā septiņdesmit piecas mārciņas uz vietas un pārējo palūdz pārrakstīt no jauna, — saki, ka ņemšu vīnu — pusdienām mums heress noderēs, tikai neielaidies uz bildēm, tās ir traki dārgas.

Bet, ja viņš ietiepjas, paņem manu pulksteni un kaut ko no saviem krāmiem, bez kā vari iztikt, un nogādā Bolsam — nauda par katru cenu līdz vakaram jāsagrabina. Nav ko vilcināties, jo rīt ir svētdiena; gultas te nav dikti tīras, un viņi var vēl nez ko par mani sagudrot, —- laime, ka šito sezdienu Rodons nebrauc mājās. Lai dievs tev palīdz.

Steigā tavs R. K.

P. S. Pasteidzies un atbrauc.»

Šo aizzīmogoto vēstuli nogādāt adresātam uzņēmās viens no ziņnešiem, kas allaž dirnēja pie mistera Mosa iestādes; noskatījies, kā tas dodas ceļā, Rodons izgāja pagalmā uzsmēķēt cigāru un, kaut arī virs galvas rēgojās restes, jutās tīri atvieglots, — te jāpiebilst, ka mistera Mosa pagalmu kā krātiņu ieslēdza režģi, lai džentlmeņiem, kuri šeit mitinājās, galvā neiešautos doma pamest viņa viesmīlīgo namu.

Trīs stundas, Rodons lēsa, ir pats ilgākais laiks, kāds Bekijai vajadzīgs, lai atbrauktu un atvērtu cietuma durvis; un viņš šīs stundas pavadīja, priecīgā noskaņā kūpinādams cigāru, lasīdams avīzi, ēdamistabā pļāpādams ar kādu paziņu — kapteini Vokeru, kurš arī izrādījās te iekļuvis, un pāris stundu raudams vaļā ar to kārtis par sešiem pensiem, ne vienam, ne otram nezaudējot.

Taču diena tuvojās vakaram, bet ne ziņnesis, ne Bekija vēl nerādījās. Precīzi noteiktajā laikā — pulksten pussešos tika klāts mistera Mosa pusdienu galds un tie no šeit ieslodzītajiem džentlmeņiem, kas spēja maksāt par banketu, ieņēma vietas iepriekš aprakstītajā lieliskajā goda viesistabā blakus mistera Krolija pagaidu apmešanās vietai. Ieradās arī mis Mosa (mis Hema, kā viņu sauca tētiņš), nu jau bez papīriņiem matos, un misis Hema pasniedza viesiem vārītu augstākā labuma jēra cisku ar rāceņiem, kas pulkvedim diez kādu ēstgribu vis neizraisīja. Vaicāts, vai ir ar mieru likt galdā šampanieti visai kompānijai, viņš negribīgi piekrita, un dāmas dzēra uz Rodona veselību, bet misters Moss, kā jau labi audzināts cilvēks, izteica vēlēšanos saskandināt ar savu viesi.

Pēkšņi mielastu iztraucēja zvans, — jaunais Moss, tas pats rudmatis, pielēca no galda un skrēja atslēgt durvis; atgriezies viņš paziņoja pulkvedim, ka ieradies ziņnesis ar somu, rakstāmmapi un vēstuli, ko tūliņ atdeva Rodonam.

— Iztiksim bez ceremonijām, pulkvedi, esiet tik laipns! — sacīja misis Mosa, pamādama ar roku, un Rodons drebošu sirdi atplēsa vēstuli. Tā bija brīnišķīga vēstule — stipri sasmaržota, uz rožaina papīra un ar gaišzaļu zīmogu.

«Mon pauvre cher petit,»1 rakstīja misis Krolija, «ne acu nevarēju aizvērt, domādama, kas noticis ar manu šausmīgo, veco briesmoni, un cik necik iesnaudos tikai no paša rīta, kad biju aizsūtījusi pēc mistera Blcnča (jo mani kratīja drudzis), kurš man iedeva kaut kādas nomierinošas zāles un norīkoja Fineti nekādā gadījumā mani nemodināt. Tāpēc mana nabaga večuka ziņnesim, kuram, pēc Finetes vārdiem, esot bijis bien mauvaise mine^95 [96] un kurš sentait le Genièvre^97 [98], nācās nosēdēt priekšnamā pāris stundu, gaidot manu zvanu. Vari iedomāties manu noskaņu, kad izlasīju tavu nabaga mīļo, kļūdām pārpilno vēstuli.

Lai cik slima arī jutos, nekavējoties izsaucu karieti un, tikko apģērbusies (šokolādi gan nevarēju iedzert ne piliena — tici man, neparko nespēju, tāpēc ka to nenesa mans pašas briesmonis), braucu ventre à terre^4 pie Natana. Tikos ar viņu — raudāju — brēcu — kritu zemē pie viņa pretīgajām kājām. Nekas nespēja šo drausmīgo cilvēku aizkustināt. Vai nu lai samaksājot visu naudu, viņš sacīja, vai arī mans nabaga briesmonis palikšot tupam aiz restēm. Steidzos mājup, lai dotos šajā triste visite chez mon oncle^99 (lai savus niekus līdz pēdējam nodotu tavā rīcībā, kaut ari par tiem visiem diez vai sanāktu simt mārciņu, turklāt dažas mantas, kā tev zināms, jau nokļuvušas ce cher oncle nagos), bet mājās mani gaidīja milords ar to veco, pamuļķīgo bulgāru riebekli, kuri bija ieradušies apsveikt mani ar vakardienas panākumiem. Tūliņ pēc tam ieradās Pedingtons stostīdamies, šļupstēdams, matu cekulu stulbi kratīdams, un ari Sampinjaks ar visu savu šefu, vienā balsī, apbērdami mani ar komplimentu foison^100 un cildinošiem vārdiem, — tā viņi nomocīja lavu nabadzīti, kura ilgoties ilgojās drīzāk no viņiem atbrīvoties un bez mitas domāja par savu pauvre prisonnier^101.

Kad viņi aizbrauca, nokritu ceļos milorda priekšā, izstāstīju, ka mēs grasāmies ieķīlāt visu savu mantību, un asarām acīs lūdzos iedot man divsimt mārciņu. Viņš pārskaities, šņāca un krāca, sacīja, lai es neesot muļķe un neko neieķīlājot . . . un teicās pārdomāt, vai nevarot man naudu aizdot. Beidzot viņš aizbrauca, apsolīdams naudu atsūtīt no rīta, un tad es to nogādāšu savam nabaga vecajam briesmonim ar skūpstu no viņa mīlošās

Bckijas.

Rakstu gultā. Ai, kā man smeldz galva un sirds sāpēs vai lūst!»

Beidzis lasīt vēstuli, Rodons pietvīka tik sarkans un tā pārvērtās sejā, ka visiem maltītes dalībniekiem tūliņ kļuva skaidrs — saņemtas nelāga vēstis. Šausmīgās aizdomas, kuras viņš tā pūlējās atgaiņāt, uzmācās ar jaunu sparu. Viņa pat nevar aizbraukt un pārdot savus krāmus, lai atbrīvotu vīru. Viņa spēj smieties un pļāpāt par visvisādiem komplimentiem, kamēr viņš sēž cietumā. Kas viņu te ietupinājis? Venhems bija gājis mājās reizē ar viņu. Vai tikai šeit. . . Nē, Rodons nespēja pat domās panest šādas šaubas. Skriešus viņš metās uz savu istabu, atvēra rakstāmmapi, steigšus uzmeta pāris seram Pitam vai lēdijai Kro-lijai adresētu rindiņu un lika ziņnesim nekavējoties tās nogādāt Gontstrītā, ieteikdams braukt ar ormani un apsolīdams gineju, ja atbilde tiks saņemta stundas laikā.

Zīmītē viņš lūdza dārgo brāli un māsu dieva dēļ, mīļā mazā Rodona un viņa paša goda dēļ braukt šurp un izpestīt viņu no ne-

patikšanām. Viņš esot ieslodzīts, viņam vajadzīgas simt mārciņas, lai tiktu atbrīvots, — no visas sirds viņš lūdzot tos atbraukt.

Nosūtījis ziņnesi, Rodons atgriezās ēdamistabā un pieprasīja vēl vīnu. Visiem šķita, ka viņa pārlieku skaļajos smieklos un trokšņainajā tērzēšanā slēpjas kaut kas dīvains. Brīžiem viņš kā neprātīgs smējās par savām bažām un dzēra veselu stundu no vietas, nemitīgi klausīdamies, vai nav piebraukusi kariete, kas izšķirs viņa likteni.

Kad noteiktais laiks bija pagājis, pie vārtiem atskanēja riteņu rīboņa, — jaunais vārtsargs izgāja pretī ar vārtu atslēgām. Bija ieradusies kāda dāma, kuru viņš ielaida pa tiesu izpildītāja durvīm.

— Pulkvedi Kroliju, — viņa sacīja drebēdama.

Puika ar zīmīgu skatienu aizslēdza ārdurvis, pēc tam atslēdza nākamās durvis, atvēra tās un, iesaukdamies: «Pulkvedi, prasa pēc jums!» — ieveda dāmu mazajā viesistabā, kurā mitinājās Rodons.

Rodons ienāca no ēdamistabas, kur pārējā kompānija turpināja dzīrošanu, un līdzi viņam iespraucās nespodras lampas atblāzma, mezdama gaismu uz dāmu, kas viņu gaidīja, vēl joprojām stipri satraukta.

— Tā esmu es, Rodon, — dāma bikli sacīja, cenzdamās piešķirt balsij možumu. — Es, Džeina.

Sī laipnā balss un lēdijas Džeinas klātbūtne satrieca Rodonu. Viņš metās tai klāt.. . apskāva to ... murmināja nesakarīgus pateicības vārdus un nekautrēdamies izraudājās pie viņas pleca. Džeina nesaprata, kas Rodonu tā satraucis.

Mistera Mosa vekseļi nekavējoties tika samaksāti, taču tas šim džentlmenim laikam gan lielu prieku nesagādāja, jo viņš bija cerējis paturēt pulkvedi par savu viesi vismaz vēl svētdien, bet Džeina smaidīga, acīm laimē starojot, aizveda Rodonu no tiesu izpildītāja nama tai pašā ormanī, ar kuru bija steigusies šurp izpestīt radinieku.

— Tobrīd, kad atnesa jūsu vēstuli, Pits bija aizgājis pusdienot kopā ar citiem parlamenta locekļiem, — sacīja lēdija Džeina,

•— tādēļ, mīļo Rodon, es ... es atbraucu pati. — Un viņa ielika savu laipno rociņu vīrabrāļa plaukstā.

Varbūt Pita pusdienošana ārpus mājas Rodonam Krolijam nāca tikai par labu. Rodons neskaitāmas reizes teica paldies radiniecei, un viņa pateicības jūtas šķita tik kvēlas, ka līdz asarām aizkustināja un pat satrauca labsirdīgo sievieti.

— Ak, — viņš sacīja, kā parasts, parupji un vientiesīgi, — ... jūs .. . jūs nemaz nezināt, kā esmu pārvērties, kopš iepazinu jūs un . .. un kopš man-ir mazais Rodijs. Es ... es ļoti vēlētos kļūt labāks. Ziniet, es gribētu ... es gribētu .. . būt. . .— Viņš nespēja pabeigt teikumu, bet Džeina saprata Rodona domas. Un .tovakar, palikusi viena un sēdēdama pie sava mazā dēliņa gultas, viņa pazemīgi lūdza dievu par šo nabaga nogurušo grēcinieku.

Atvadījies no Džeinas, Rodons ašiem soļiem devās mājup. Pulkstenis jau rādīja devīto stundu. Viņš skrēja pa Liekulības Tirgus ielām un plašajiem laukumiem, līdz beidzot bez elpas apstājās iepretim savai mājai. Palūkojies augšup, viņš sarāvās un pieplaka pie vārtu režģiem. Viesistabas logi laistījās spožā gaismā. Bet viņa taču bija rakstījusi, ka esot slima un guļot gultā. Kādu brīdi Rodons stāvēja nekustēdamies, un gaisma no viesistabas krita tieši viņa bālajā sejā.

Viņš sameklēja atslēgu un pats atvēra durvis. No augšstāva atskanēja jautri smiekli. Rodonam mugurā bija tas pats balles tērps, kurā viņu iepriekšējā vakarā arestēja. Klusītiņām viņš uzkāpa augšā un atspiedās pret margām. Neviena cita skaņa netraucēja mājas mieru, — visi kalpotāji bija kaut kur aizsūtīti. Istabā Rodons dzirdēja smieklus . . . smieklus un dziesmas skaņas. Bekija dziedāja kādu pantu no vakarējās dziesmiņas; aizsmakusi balss sauca: «Bravo! Bravo!» Tas bija lords Steins.

Rodons atvēra durvis un iegāja istabā. Mazs galdiņš bija klāts vakariņām — ar vīnu un sudraba traukiem. .Steins stāvēja, noliecies pār dīvānu, uz kura sēdēja Bekija. Nekrietnā sieviete bija tērpusies lepnā vakara tualetē, un rokas un pirksti lai vizuļoja vienos dārgakmeņos; krūtis rotāja Steina dāvātie briljanti. Marķīzs turēja viņas roku un patlaban noliecas, lai to skūpstītu, kad I3ekija pēkšņi vārgā balsī iekliedzās, ieraudzījusi Rodona bālo seju. Nākamajā mirklī viņa jau mēģināja smaidīt, it kā apsveikdama vīru, taču smaids padevās drausmīgs; Steins, zobus griezdams, piecēlās bāls, naidā zibsnījošu skatienu.

Arī viņš pūlējās pasmieties ... un panācās uz priekšu, sniegdams pretī roku.

— Nu ko, mājās gan? Esiet sveicināts, Krolij! — Steins sacīja, un mutes kaktiņi viņam noraustījās aiz veltīgām pūlēm uzsmaidīt neparedzētajam traucēklim.

Rodona sejā bija kaut kas tāds, kas lika Bekijai mesties pie viņa kājām.

— Esmu bez vainas, Rodon! — viņa sauca. — Dievs ir mans liecinieks, ka esmu bez vainas. — Bekija ķērās vīram pie drēbēm, pieglaudās tā plaukstai; viņas pašas rokas bija klātas aprocēm, gredzeniem un dažnedažādiem vizuļiem. — Esmu bez vainas. Sakiet jūs arī, ka esmu nevainīga! — viņa lūdzās lordu Steinu.

Marķīzam šķita, ka viņš ievilināts lamatās, tādēļ viņa niknums vērsās ne tikvien pret vīru, bet arī pret sievu.

— Jūs — nevainīga! Kaut jupis jūs parautu! — lords Steins iebrēcās. — Jūs nevainīga! Kad par ikvienu kankaru, kas jums mugurā, esmu maksājis es! Esmu atgrūdis jums tūkstošiem mārciņu, kuras notriecis šis zellis un par kurām viņš jūs ir pārdevis. Nevainīga, velns lai... Jūs esat tikpat nevainīga kā jūsu māte — baletdejotāja un jūsu vīrs — šis savedējs. Nedomājiet mani iebiedēt, kā tas jums izdevies ar citiem! Lasieties no ceļa, ser, un ļaujiet man iet! — Un lords Steins paķēra cepuri un, niknumā kaistošām acīm ielūkojies ienaidniekam cieši sejā, devās tam tieši virsū, ne mirkli nešaubīdamies, ka pulkvedis griezīs ceļu.

Taču Rodons Krolijs pielēca Steinam klāt, sagrāba aiz kaklauta tik cieši, ka lords, rīklei aizžņaudzoties, locījās vien.

— Tu melo, suns! — Rodons kliedza. — Tu melo, gļēvais nelieti. — Un viņš pa divi lāgi cirta peram pliķi sejā un asiņojošu degunu nogāza to gar zemi.

Viss notika tik ātri, ka Rebeka nepaspēja iejaukties. Trīcēdama un drebēdama viņa noraudzījās Rodonā. Viņa apbrīnoja savu vīru — stipru, drosmīgu un uzvarošu.

— Nāc šurp! — viņš pavēlēja. Rebeka nevilcinādamās piegāja vīram klāt. — Vāc nost šos krāmus!

Drebēdama viņa sāka vilkt no rokām dārgakmeņiem rotātās aproces un gredzenus no trīcošajiem pirkstiem un sniedza visu to vīram, bailīgi viņā raudzīdamās.

— Svied zemē! — viņš teica, un Bekija nometa visu kaudzi uz grīdas. Tad Rodons norāva viņai no krūtīm dimantiem rotāto spraudi un trieca lordam Steinam sejā. Tā izrāva robu marķīza kailajā pierē. Steins tā ari nostaigāja ar šo rētu līdz pašai kapa malai.

— Nāc, iesim augšā! — Rodons uzkliedza sievai.

— Tikai nenogalini mani! — lūdzās Rebeka.

Viņš ļauni pasmaidīja.

— Gribu zināt, vai šis cilvēks melo, runādams par naudu, tāpat kā viņš apmeloja mani. Vai viņš ir tev kaut ko devis?

— Nē, — atbildēja Rebeka, — tas ir ...

— Dod šurp atslēgas! — Rodons pieprasīja, un viņi abi izgāja no istabas.

Rebeka atdeva vīram visas atslēgas, paturēdama tikai vienu; viņa cerēja, ka Rodons to nepamanīs. Ar to varēja atslēgt mazo., šķirstiņu, ko jaunības dienās viņai bija dāvājusi Amēlija un ko viņa glabāja slepenā vietā. Taču Rodons atrāva visas kārbas un skapjus, izmētāja to saturu pa istabu, līdz beidzot uzgāja šķirstiņu. Bekijai nekas cits neatlika kā atvērt to. Šķirstiņā glabājās dažādi papīri, vecas mīlestības vēstules — visvisādi sīki nieki un sievietes sirdij tuvas piemiņas lietiņas. Vēl tur atradās kabatas grāmatiņa ar banknotēm. Dažas no tām bija datētas jau pirms desmit gadiem, bet viena šķita pavisam jauna — tūkstošmārciņu kredītbiļete, ko Bekijai bija pasniedzis lords Steins.

— Vai to tev deva viņš? — Rodons jautāja.

— Jā, — Bekija atzinās.

— Es viņam naudu aizsūtīšu jau šodien pat, — Rodons sacīja (bija patiešām ataususi jauna diena, jo meklēšana ilga vairākas stundas), — samaksāšu Brigsai, kura tik laipni izturējās pret zēnu, un atdošu dažus parādus. Tu man paziņosi, uz kurieni nosūtīt pārējo. Tu nu gan varēji man atmest simtnieku, Bekij, no visa šā lēruma, — es taču allaž ar tevi dalījos.

— Esmu bez vainas, — Bekija truli atkārtoja.

Bet Rodons aizgāja, neteikdams vairs ne vārda.

Par ko Rebeka domāja, kad vīrs pameta viņu vienu? Pagāja garas stundas, un saule jau lēja istabā savus spožos starus, bet Rebeka vēl tāpat sēdēja, piemetusies uz gultas maliņas. Visas atvilktnes stāvēja atvērtas, un to saturs izsvaidīts mētājās visapkārt — tērpi un spalvas, šalles un rotas — vesela kaudze pīšļos satriektu nīcīgu sapņu un cerību! Mati Rebekai iziruši pār pleciem, kleita saplēsta, Rodonam noraujot briljantus no viņas krūtīm. Viņa dzirdēja, kā vīrs noskrēja pa kāpnēm un kā durvis aizcirtās viņam aiz muguras. Viņa zināja, ka Rodons nekad vairs neatgriezīsies. Vīrs bija aizgājis uz visiem laikiem. Vai tiešām viņš darīs sev galu? — Bekija domāja. — Ne ātrāk, iekams nebūs ticies ar lordu Steinu. Rebeka kavējās domās par savu ilgo, jau pagājušo dzīvi un par visiem tās bēdīgajiem notikumiem. Ak, cik gan drūma tā šķita, cik nožēlojama, vientuļa un bezjēdzīga! Varbūt iedzert nāves zāles un izbeigt šo dzīvi — darīt galu visām cerībām, viltībām, parādiem un uzvarām? Istabene francūziete tā arī atrada Bekiju šīs nožēlojamās postažas vidū sēžam

saliktām rokām un sausām acīm. Šī sieviete bija Rebekas līdzzinātāja, un viņu algoja lords Steins.

— Mori dieu^102, madame, kas noticis? — istabene jautāja.

Kas tad īsti bija noticis? Vai Rebeka bija vainīga vai ne? Viņa noliedza savu vainu, taču kurš ņemsies pateikt, kad šīs lūpas runāja taisnību un vai šoreiz šī samaitātā dvēsele patiesi nebija šķīsta un tīra? Visi Rebekas meli un intrigas, visa patmīlība un veiklā blēdība, viss viņas asais prāts un izcilās dotības galu galā noveda līdz bankrotam. Istabene aizvilka aizkarus un ar mīļiem lūgumiem un liekulīgu laipnību pierunāja kundzi atlikties gultā. Tad viņa nokāpa lejā un savāca rotas lietas, kas pēc lorda Steina aiziešanas mētājās pa grīdu, kā Rebeka, paklausīdama vīra pavēlei, tās bija nosviedusi.

LIV NODAĻA SVĒTDIENA PĒC KAUJAS

Sera Pita Krolija nams Greitgontstrītā vēl tikai sāka posties jaunai dienai, kad Rodons, tērpies vakara uzvalkā, ko nu jau divas dienas nebija novilcis, paspērās garām pārbiedētajai kalponei, kas berza kāpnes, un tiešā ceļā devās uz brāļa kabinetu. Lēdija Džeina jau bija piecēlusies un rīta tērpā sēdēja bērnistabā, izrīkodama, kā ģērbt bērnus, un klausīdamās rīta lūgšanās, ko mazuļi skaitīja, piekļāvušies mātei pie ceļiem. Ik rītus viņi šo pienākumu veica vispirms klusiņām bērnistabā, bet pēc tam piedalījās kopējā ceremonijā, kuru vadīja sers Pits un uz kuru vajadzēja sapulcēties visai mājas saimei. Rodons apsēdās otrā pusē baronela rakstāmgaldam, uz kura bija akurāti izliktas zilās grāmatas, vēstules, glīti sanumurēti rēķini, nevainojamās kaudzītēs sakārtotas brošūras, aizslēgtas rēķinu grāmatas, rakstāmmapes, kārbas ar ziņojumiem, bibele, «Ceturkšņa pārskats» un «Galma rokasgrāmata» — viss sarindots kā uz parādi, lai tikai saņemtu virspavēlnieku.

Ģimenes sprediķu grāmata, no kuras sers Pits svētdienas rītos .sludināja saimei dievvārdus, pilnā gatavībā gulēja uz galda, gaidīdama viņa saprātīgo izvēli. Blakus sprediķu grāmatai bija nolikta avīze «Obscrvcr», vēl pavisam mitra, kārtīgi salocīta sera Pita personiskajai lietošanai. Baroneta sulainis vienīgais izmantoja iespēju ieskatīties avīzē, iekams tā tika nolikta uz saimnieka galda. Torīt sulainis bija izlasījis krāšņo aprakstu par «Svinībām Gonthauzā», kur tika uzskaitītas visas ievērojamās personas, ko ielūdzis marķīzs Steins uz tikšanos ar viņa karalisko augstību. Smalki apgaismojis šo notikumu saimniecības vadītājai un tās krustmeitai, kad viņi šās dāmas apartamentos dzēra rīta tēju un ēda karstas, sviestā grauzdētas maizītes, un nobrīnījies, kā šitie Rodingu Kroliji gan kuļoties pa dzīvi, sulainis avīzi no jauna samitrināja un akurāti salocīja, tā ka, saimniekam ierodoties, tā izskatījās pavisam svaiga un neskarta.

Nabaga Rodons paņēma avīzi un mēģināja lasīt, kamēr ieradīsies brālis. Taču burti lēkāja gar acīm, un viņš no lasītā nenieka nesaprata. Valdības ziņojumi un iecelšana jaunos amatos (ar ko sers Pits kā sabiedrisks darbinieks bija spiests iepazīties, citādi nekādā ziņā neļaudams savā namā ievazāt svētdienas avīzes), teātra kritika, cīņa par simt mārciņām starp Barkingas Miesnieku un Tatberijas Mīluli, Gonthauzas hronika, kurā bija iespiests visai cildinošs, taču savaldīgos toņos ieturēts apraksts par slavenajām šarādēm ar misis Bekiju kā galveno varoni, — tas viss kā miglā paslīdēja garām Rodonam, kamēr viņš tā sēdēja un gaidīja nama saimnieka ierašanos.

Precīzi līdz minūtei, melnā marmora kabineta pulkstenim spalgi iezvanot devīto stundu, parādījās sers Pits, svaigs, kārtīgi ģērbies, gludi noskuvies, vaska dzeltenu seju, cieši sažņaugtu apkaklīti, retos matus akurāti pieglaudis un saziedis; tā nu viņš stīvinātu kaklasaiti, pelēkos flaneļa rītasvārkos majestātiski nāca lejā pa kāpnēm, apkopdams nagus, — īsts seno laiku angļu džentlmenis vai, pareizāk sakot, skaidrības un vispatiesākās labklājības paraugs. Baronets sarāvās, ieraudzījis kabinetā Rodonu saņurcītā uzvalkā, asinīm pieplūdušām acīm un nesukātiem matiem. Sers Pits nodomāja, ka brālis nav skaidrā prātā un visu nakti pavadījis uzdzīvē.

— Žēlīgais dievs, Rodon! — viņš samulsis iesaucās. — Kas tevi tik agrā rīta stundā šurp atdzinis? Kāpēc tu neesi mājās?

— Mājās ... — Rodons novilka un ļauni iesmējās. — Nebaidies, Pit! Neesmu piedzēries. Aiztaisi durvis, man ar tevi jārunā.

Pits aizvēra durvis, pienāca pie galda un apsēdās otrā atzveltnī — tanī, kas bija paredzēts muižas pārvaldniekam, aģentiem un citām uzticības personām, kad tās ieradās kārtot darīšanas ar baronetu, — apsēdās un sāka trīt nagus vēl cītīgāk nekā parasti.

— Pit, esmu pazudis, — pēc brīža ierunājās pulkvedis. — Ar mani ir beigas.

— Allaž esmu teicis, ka tas slikti beigsies, — pikti iebrēcās baronets, bungodams ar tīri apkoptajiem nagiem pa galdu.

— Esmu tevi tūkstoškārt brīdinājis. Nekādi nespēju vairs tev palīdzēt. Visa mana nauda līdz pat pēdējam šiliņam ir kaut kur vajadzīga. Pat tās simt mārciņas, ko Džeina tev vakar vakarā aizveda, bija apsolītas rīt no rīta manam advokātam, un bez tām varu iekulties lielās nepatikšanās. Negribu teikt, ka pavisam atsakos tev palīdzēt. Taču atlīdzināt visiem taviem kreditoriem būtu apmēram tas pats, kas samaksāt mūsu valsts parādus. Neprāts, vislielākais neprāts — iedomāties kaut ko tādu! Beidzot tam jādara gals. Ģimenei tas, protams, būs nepatīkami, bet visi taču tā dara. Džordžs Kaitlijs, piemēram, lorda Reglenda dēls, pagājušo nedēļu tiesājās un galu galā tika, kā viņi to saka, šķiet, reabilitēts. Lords Reglends atteicās maksāt dēla vietā kaut šiliņu un ...

— Ne jau nauda man vajadzīga, — Rodons pārtrauca brāli.

— Neesmu nācis runāt par sevi. Vai nav vienalga, kas notiek ar mani. ..

— Nu, bet kas tad? — vaicāja Pits, sajuzdams tādu kā atvieglojumu.

— Man jārunā par zēnu, — aizlauztā balsī atbildēja Rodons.

— Gribu, lai tu apsoli rūpēties par viņu, kad manis vairs nebūs. Tava krietnā, labā sieva vienmēr bija pret viņu tik laipna, un zēns to mīl daudz vairāk nekā savu . . . Velns lai parauj! Klausies, Pit, — tev labi zināms, ka man vajadzēja mantot mis Krolijas naudu. Mani nepavisam neaudzināja kā jaunāko brāli, bet pastāvīgi pamudināja uz izšķērdību un dīku dzīvi. Ja tas tā nebūtu bijis, no manis varbūt iznāktu pavisam cits cilvēks. Savā pulkā es nemaz nebiju tik slikts karavīrs. Tu zini, kā man izgāja ar šo naudu un kas to galu galā saņēma.

— Pēc visiem upuriem, ko esmu nesis, un palīdzības, kuru tev nekad neesmu atteicis, man šādi pārmetumi šķiet gluži nevietā, — aizrādīja sers Pits. — Par savām precībām jāatbild tev pašam, nevis man.

— Nu tās ir beigušās, — Rodons atbildēja. —1 Tagad tās ir beigušās. — Šos vārdus viņš izdvesa ar tik smagu nopūtu, ka brālis satrūkās.

— Dievs debesīs! Vai viņa mirusi? — sers Pits iekliedzās, un balsī tam ieskanējās neviltots satraukums un līdzjūtība.

— Kaut es varētu nomirt! — Rodons atbildēja. — Ja nebūtu mazā Rodona, es jau šorīt būtu pārgriezis sev rīkli. . . un tam nolādētajam nelietim arī.

Sers Pits tai pašā mirklī uzminēja patiesību un nojauta, ka lords Steins ir tas cilvēks, kam Rodons grasās laupīt dzīvību. Pulkvedis īsos, bet nesakarīgos vārdos pastāstīja vecākajam brālim visu, kas noticis.

— Viņa un šis nelietis pamatīgi bija visu izplānojuši, — viņš sacīja. — Tiesu izpildītāji man tika uzlaisti tīšuprāt, un mani sagrāba, kad es gāju ārā no viņa mājas; kad es rakstīju un lūdzu atnest naudu, viņa atbildēja, ka guļot slima un izpestīšot mani nākamajā dienā. Bet, pārradies mājās, atradu viņu vienos dimantos sēžam divatā ar šo neģēli.

Pēc tam viņš steidzīgi aprakstīja savu saķeršanos ar lordu Steinu. Šādam konfliktam, viņš sacīja, pats par sevi saprotams, varot būt tikai viens atrisinājums, tādēļ, apspriedies ar brāli, Rodons došoties veikt visus nepieciešamos priekšdarbus, lai sagatavotos nenovēršamajai divkaujai.

— Un, tā kā šī divkauja var izrādīties man liktenīga, — aizlauztā balsī teica Rodons, — un tā kā zēnam vairs nav mātes, man nekas cits neatliek kā atstāt viņu tev un Džeinai, Pit.. . cik necik miera varēšu rast tikai tad, ja tu apsolīsi būt viņa draugs.

Vecākais brālis likās ļoti aizkustināts un gaužām reti pieredzētā sirsnībā spieda Rodonam roku. Rodons pārlaida plaukstu pār savām kuplajām uzacīm.

— Paldies tev, brāli, — viņš sacīja. — Zinu, ka uz tavu vārdu var paļauties.

Tad Rodons izvilka no kabatas mazo piezīmju grāmatiņu, ko bija atradis Bekijas šķirstiņā, un izvilka no tās žūksnīti banknošu.

— Te ir veseli seši simti, — viņš teica. — Tu nemaz nezināji, ka esmu tik bagāts. Nodod, lūdzu, šo naudu Brigsai, kura mums to aizdeva . .. viņa pastāvīgi bija tik laba pret zēnu ... un es allaž kaunējos, ka esam nabaga večiņai atņēmuši visu naudu. Un te vēl mazliet — sev es atstāju tikai pāris mārciņu, — gan jau Bekija ar to kaut kā iztiks. — Runādams Rodons vilka ārā atlikušās banknotes, lai nodotu tās brālim, bet rokas satraukumā tik stipri drebēja, ka grāmatiņa nokrita zemē un no tās izslīdēja tūkstošmārciņu naudas zīme — nelaimes piemeklētās Bekijas pēdējais laupījums.

Pits noliecās un pacēla banknoti, pavisam apstulbis no tik lielas bagātības.

— To gan neņem! — Rodons teica. — Ceru to cilvēku, kuram šī nauda pieder, pacienāt ar lodi. — Rodonam šķita, ka viņš iecerējis lielisku atriebības plānu — ievīstīt lodi banknotē un ar to nogalināt Steinu.

Pēc šīs sarunas brāļi vēlreiz spieda viens otram roku un atvadījās. Lēdija Džcina bija dzirdējusi, ka ieradies pulkvedis, un gaidīja vīru turpat blakus ēdamistabā, sievišķīgā nojautā paredzēdama kaut ko ļaunu. Ēdamistabas durvis nejauši bija palikušas vaļā, un Džeina, protams, iznāca pa tām tieši tai brīdī, kad abi brāļi atstāja kabinetu. Viņa sniedza Rodonam roku un izsacīja prieku, ka tas ieradies uz brokastīm, lai arī pēc radinieka izmocītās, neskūtās sejas un лага drūmā izskata gluži labi saprata, ka tiem nu gan nav bijis laika domāt par brokastīm. Itodons nomurmināja pāris atvainošanās vārdu par kaut kādām steidzamām darīšanām un cieši paspieda pretī pastiepto biklo svaines rociņu. Džeinas lūdzošās acis nespēja saskatīt Rodona sejā neko citu kā vien postu un bēdas, taču viņš aizgāja, nebildis vairs ne vārda. Arī sers Pits nepagodināja sievu ar kaut kādiem paskaidrojumiem. Bērni pienāca apsveicināties ar tēvu, un baronets, kā parasti, tos dzedri noskūpstīja. Māte pievilka abus mazuļus cieši sev klāt un turēja tos aiz rociņām, kamēr tie, uz celīšiem notupu-šies, klausījās lūgšanās, ko sers Pits lasīja savai ģimenei un svētdienas livrejās tērptajiem kalpotājiem, kuri bija sasēdušies krēslos otrā pusē galdam ar sīcošo tējkannu. Sakarā ar neparedzēto aizkavēšanos brokastis tik ļoti ieilga, ka baznīcas zvani sāka zvanīt, viņiem vēl ieturot azaidu, un lēdija Džeina atvainojās, ka jūtoties pārlieku sagurusi, lai dotos uz baznīcu, kaut gan īstenībā pa ģimenes dievkalpojuma laiku viņas domas bija aizmaldījušās neceļos.

Rodons Krolijs pa to laiku jau bija aizsteidzies tālu no Greit-gonlstrītas un, pieklaudzinādams pie varenās bronzas medūzas galvas, kas grezno Gonthauzas vārtus, izsauca košā, sudraba tresēm rotātā vestē tērpto sarkanģīmi Silenu, kurš šajā pilī darbojās par vārtnieku. Tas izbijās, ieraudzījis pulkvedi tik apbružātā izskatā, un jau nostājās ceļā, it kā baidīdamies, ka nelūgtais viesis grasīsies ielauzties ar varu. Taču pulkvedis Krolijs tikai izņēma vizītkarti, cieši piekodināja nodot to lordam Steinam, iegaumēt tanī uzrādīto adresi un pateikt, ka pulkvedis Krolijs pēc pulksten vieniem visu dienu būs sastopams Rīdžentklubā Sentdžeimsstrītā un nevis mājās. Resnais sarkanģīmis pārsteigts nolūkojās pulkvedī, kad tas devās projām; tāpat atskatījās gan svētdienīgi tērptie agrīnie gājēji, gan patversmes zeperi ar spodri nomazgātiem vaigiem, gan sakņu tirgotājs, kas slaistījās gar savas bodītes durvīm, gan krodzinieks, kurš nule tikai spožā saules gaismā taisīja ciet aizvirtņus, jo dievkalpojums jau bija sācies. Pūlis ormaņu stāvvietā plēsa vaļā jokus par pulkveža izskatu, kamēr viņš noīrēja karieti un lika kučierim aizvest sevi uz Naitsbridžas kazarmām.

Visi baznīcu zvani dimdēja un dunēja pilnā sparā, kad viņš sasniedza brauciena mērķi. Ja Rodons pavērtos pa logu, viņš būtu ieraudzījis savu seno paziņu Amēliju, kas no Bromptonas nāca uz Raselskvēru. Skolēni veseliem bariem soļoja uz baznīcu; spodrās ietves, tāpat kā diližansu ārējās sēdvietas, priekšpilsētā bija kā sētiņ nosētas ļaudīm, kas traucās izbaudīt svētdienas pastaigu. Taču pulkvedis bija pārlieku aizņemts ar savām domām, lai veltītu uzmanību vēl kam citam; piebraucis pie kazarmām, viņš veicīgi vien devās uz sava vecā drauga un biedra kapteiņa Makmerdo istabu, un tas Krolijam par laimi izrādījās mājās.

Kapteinis Makmerdo, daudz pieredzējis virsnieks, Vaterlo kaujas dahbnieks, īsts sava pulka mīlulis, kas tikai naudas trūkuma dēļ nespēja uzkalpoties līdz pašām augstākajām dienesta pakāpēm, gultā izbaudīja rīta stundu klusumu. Iepriekšējā vakarā viņš bija piedalījies līksmās vakariņās, kuras savā namā Bromptonskvērā rīkoja godājamais kapteinis Džordžs Sinkbars par godu dažiem jauniem pulka virsniekiem un veselam baram dāmu no kordebaleta, un vecais Maks, kurš jutās kā mājās visdažādākā vecuma un dienesta pakāpju ļaužu sabiedrībā un sagājās tiklab ar ģenerāļiem, kā ar suņu dresētājiem, baletdejotājām un cīkstoņiem, — vecais Maks, tā sakot, atpūtās pēc nakts darbiem un, nebūdams saistīts ar dežūru, mierīgi atdusējās gultā.

Kapteiņa istabas sienas no vienas vietas bija apkārtas ar boksam, medībām un baletam veltītām bildēm, ko viņam dāvājuši biedri, pamezdami pulku, apprecēdamies un aiziedami mierīgā dzīvē. Un, tā kā Makmerdo nāca jau pie piecdesmit gadu, no kuriem divdesmit četri pavadīti armijā, te bija sakrājies vesels savdabīgs muzejs. Kapteinis bija viens no labākajiem šāvējiem Anglijā un arī viens no labākajiem jātniekiem savā svara kategorijā; patiesībā Krolijs, vēl dienēdams armijā, bija skaitījies viņam sāncensis. īsi sakot, misters Makmerdo gulēja gultā, lasīdams žurnālā «Bella Dzīve» aprakstu par to pašu iepriekš minēto cīņu starp Tatbcrijas Mīluli un Barkingas Miesnieku; kapteinis bija cienījams, bārdas rugājiem apaudzis karavīrs ar mazu, īsi apcirptu, sirmu galviņu zīda naktscepurē, sārtu seju, sarkanu degunu un varenām, krāsotām ūsām.

Kad Rodons atzinās kapteinim, ka viņam nepieciešama draudzīga roka, Makmerdo pavisam skaidri saprata, kāds drauga pienākums viņu gaida, jo viņš patiešām saviem paziņām bija nokārtojis desmitiem šādu darījumu, turklāt visai veikli un piesardzīgi. Viņa karaliskā augstība — nelaiķa virspavēlnieks tieši šai ziņā bija ļoti augstu vērtējis kapteini Makmerdo, kurš bija visu atzīts patvērums džentlmeņiem, kas iekūlušies ķezā.

— Kas tad nu lēcies, Krolij, manu zēn? — vecais karavīrs apjautājās. — Vai tad vēl viena azarta būšana, kā toreiz, kad nolaidām no kājas kapteini Markeru, ko?

— Nē, šoreiz manas . . . manas sievas dēļ, — atbildēja Kro-lijs, nolaizdams acis un pietvīkdams gluži sarkans.

Kapteinis iesvilpās.

— Es vienmēr esmu teicis, ka viņa tevi pametīs, — viņš iesāka, jo pulkā un klubos sen jau tika slēgtas derības par to, kāds liktenis sagaida pulkvedi Kroliju, — tik zemu Rodona sievas reputāciju vērtēja viņa biedri un visa pārējā pasaule; taču, pamanīdams, ar cik mežonīgu skatienu Rodons atsaucas uz viņa izteikto piezīmi, Makmerdo atturējās no tālākiem spriedelējumiem.

— Vai tad citas izejas vairs, draudziņ, nav? — nopietni turpināja kapteinis. — Vai tās ir tikai aizdomas, kā saka, vai arī.. . nu, kas tur īsti ir? Kaut kādas vēstules? Vai nav iespējams to visu noklusēt? Ja vien var, labāk jau nu par šitādām būšanām necelt traci. — «Ko tu neteiksi, viņš tikai tagad to pieķēris!» kapteinis nodomāja, atcerēdamies neskaitāmās sarunas pie galda virsnieku ēdnīcā, kad misis Krolijas labā slava tika izplucināta pa spalviņai.

— Izeja ir tikai viena, — atbildēja Rodons, — un vienam no mums šī izeja būs liktenīga, vai tu to saproti, Mak? Mani novāca no ceļa, arestēja, un es atradu viņus abus divatā. Pateicu, ka viņš ir melis un gļēvulis, notriecu no kājām un vēl piekāvu.

— Tā viņam arī vajadzēja, — Makmerdo piekrita. — Kas viņš tāds ir?

Rodons atbildēja, ka tas esot lords Steins.

— Nolādēts! Marķīzs! Stāsta, ka viņš ... tas ir . . . stāsta, ka tu ...

— Ko, pie joda, tu tur slēp! — Rodons iebrēcās. — Varbūt tu gribi teikt, ka esi dzirdējis kaut kādas apšaubāmas runas par manu sievu un neesi atradis par vajadzīgu to atklāt man.

— Cilvēki, draudziņ, labprāt kritizē cits citu, — atbildēja kapteinis. — Kāda velna pēc lai es ņemtos tev stāstīt, ko melš kaut kādi stulbeņi!

— Un tomēr tā ir draugam sasodīti nepiedienīga rīcība, — pavisam satriekts sacīja Rodons un, aizklājis rokām seju, deva vaļu jūtām, un šis skats līdz sirds dziļumiem aizkustināja veco kara veterānu, kas sēdēja viņam pretī.

— Saņemies, veco zēn! — Makmerdo teica. — Vai nu liels vīrs, vai ne, — tā kā tā mēs viņam lodi paurī ietrieksim, jupis lai parauj! Bet sievietes — tās jau visas vienādas.

— Tu nezini, cik ļoti es viņu mīlēju, — Rodons šļupstēja jau pavisam nesaprotami. — Nolādēts, es staigāju viņai pakaļ kā tāds sulainis. Visu es viņai atdevu. Ubags esmu tikai tāpēc, ka apprecēju viņu. Goda vārds, ser, ieķīlāju pat savu pulksteni, lai tikai viņa varētu dabūt visu, ko iekāroja, bet viņa ... viņa visu laiku krāj pati sev naudu un pat simt mārciņu nenoslieca, lai izpestītu mani no tuptūža. — Pēc tam viņš kvēli un nesakarīgi, tik uzbudināts, kādu Makmerdo viņu nekad vēl nebija redzējis, izstāstīja tam visu līdz pēdējam. Kapteinis pieķērās dažiem nejaušiem sīkumiem.

— Galu galā viņa varbūt arī nemaz nav vainīga, — viņš sacīja. — Vismaz viņa tā saka. Bez tam Steins jau agrāk simtiem reižu ticies ar viņu vienatnē.

— Iespējams, ka tā arī ir, — Rodons skumji atbildēja, — taču tas te neizskatās diez cik nevainīgi. — Un viņš parādīja kapteinim tūkstošmārciņu banknoti, ko bija atradis Bekijas kabatas grāmatiņā. — Šito viņš tai iedeva, Mak, un viņa no manis to noslēpa un, glabādama mājās tādu naudu, atteicās man izpalīdzēt, kad biju ietupināts.

Kapteinim nācās atzīt, ka slepenie naudas darījumi izskatās patiešām neglīti.

Kamēr viņi abi apspriedās, Rodons aizsūtīja kapteiņa Makmerdo dieninieku uz Kerzonstrītu, pavēlēdams saviem kalpotājiem izsniegt somu ar apģērba gabaliem, kas pulkvedim gaužām nepieciešami. Pa to laiku Rodons ar savu sekundantu, pielikdami vislielākās pūles un par neatsveramu palīgu pieaicinādami Džon-sona «Vārdnīcu», sacerēja vēstuli, ko kapteinim vajadzēja nosūtīt lordam Steinam. Kapteinim Makmerdo piekrītot gods pulkveža Rodona Krolija vārdā pakalpot marķīzam Steinam un paziņot, ka pulkvedis viņu pilnvarojis veikt sagatavošanās darbus divkaujai, kuru viņa augstībai, bez šaubām, esot pamats pieprasīt un kuru nenovēršamu padarot šā rīta notikumi. Kapteinis Makmerdo augstākā mērā pieklājīgi lūdza lordu Steinu nozīmēt kādu savu draugu, ar kuru viņš (kapteinis M. M.) varētu sazināties, un izteica vēlēšanos, lai divkauja iespējamības robežās netiktu novilcināta.

Postskriptā kapteinis vēl piezīmēja, ka viņa rīcībā esot nodota kāda kredītbiļete par visai lielu summu, ko pulkvedis Krolijs aiz pamatotiem iemesliem uzskatot par marķīza Steina īpašumu. Un pulkveža labad viņš ļoti vēloties naudas zīmi atdot atpakaļ tās īpašniekam.

Kad vēstule bija sacerēta, no pulkveža nama Kerzonstrītā atgriezās kapteiņa dieninieks, taču bez ceļa somas, pēc kuras tika sūtīts, toties pagalam pārsteigts un apjucis.

— Tie neko nedod ārā, — viņš sacīja. — Tur vispār iet kā pa elli — māja sagriezta kājām gaisā. Ieradies nama saimnieks un uzlicis savu ķepu. Kalpi viesistabā sarīkojuši iemešanu. Viņi saka . . . viņi saka . .. jūs esot aizmucis ar visiem sudraba traukiem, pulkvedi, — brīdi klusējis, dieninieks piebilda. — Viens kalps jau aizlaidies. Bet Simpsons, tas briesmīgais bļauris, piesūcies kā mārks un brēc, ka neļaušot neko iznest no mājas, kamēr nebūšot saņēmis savu algu.

Atskaite par šo nelielo revolūciju Meifērā ienesa mazliet izbrīna un jautrības citādi šajā visai triste^1 sarunā. Abi virsnieki sāka smieties par Rodona apmulsumu.

— Laime, ka mazais nav mājās, — teica Rodons, kodīdams nagus. — Tu taču atceries, Mak, kā es viņu mācīju jāt, vai ne? Kā viņš turējās zirgam mugurā — kā pieaudzis? Tā taču bija?

— Kā tad, ka bija, draudziņ, — labsirdīgais kapteinis piekrita.

Mazais Rodons pa to laiku sēdēja karmelitu klostera skolas

kapelā kopā ar piecdesmit citiem tādiem pašiem zēniem un domāja nevis par sprediķi, bet par nākamo sestdienu, kad brauks uz mājām un kad tēvs viņam droši vien kaut ko uzdāvinās un varbūt pat aizvedīs uz teātri.

— Lādzīgs tas puika man padevies, — Rodons turpināja, vēl joprojām domās kavēdamies pie dēla. — Vai zini, Mak, ja kaut kas nošķiebjas ... ja mani nolaiž no kājas . . . esi nu tik labs un . . . un aizej pie viņa, zini, un pasaki, ka es viņu ļoti mīlēju un tā tālāk. Un tad vēl — velns! — atdod viņam, draudziņ, šīs te septiņas zelta aproču pogas, cits man nekas vairs nav palicis. — Rodons aizklāja seju ar netīrajām 'rokām, un asaras ritēja, atstādamas uz vaigiem baltas vadziņas. Un arī misters Mak-merdo neizcieta un, nomaucis zīda naktscepuri, izberzēja ar to acis. [103]

— Ejiet lejā un pasūtiet mums brokastis! — viņš skaļā un mundrā balsī norīkoja dieninieku. — Ko tu vēlētos, Krolij? Teiksim, krietni piparotas nieres un siļķīti. Un tad vēl, Klej, sameklējiet pulkvedim kaut ko mugurā velkamu; mēs allaž esam bijuši gandrīz vienā augumā, un neviens no mums vairs nespēs noturēties zirgā tik viegli kā toreiz, kad tikko iestājāmies pulkā. — Pēc šiem vārdiem, ļaudams pulkvedim pārģērbties, Makmerdo pagriezās pret sienu un sāka atkal lasīt <:Bella Dzīvi», līdz draugs bija beidzis tualeti un viņš varēja ķerties pie savējās.

Tā kā kapteini Makmerdo gaidīja tikšanās ar lordu, viņš šoreiz ģērbās īpaši rūpīgi. Viņš zieda ūsas, līdz tās mirdzēja un laistījās, tad aplika stīvinātu kaklautu un uzvilka glītu, dzeltenbrūnu vesti, tā ka visi jaunie virsnieki ēdamzālē, kur Rodons ieradās nedaudz agrāk par savu draugu, atzinīgi izteicās par Maka lepno izskatu un apjautājās, vai viņš šo pašu svētdienu negrasoties apņemt sievu.

LV NODAĻA, KURA APCERĒTS TAS PATS JAUTĀJUMS

No apmātības un samulsuma, kurā Bekijas bezbailīgo garu bija noveduši iepriekšējās nakts notikumi, viņa atjēdzās tikai tad, kad Kerzonstrītas baznīcas zvani jundīja pēcpusdienas dievkalpojumu, un, piecēlusies no gultas, viņa sāka rīkoties ar savu zvaniņu, lai ataicinātu istabeni francūzieti, kas viņu pirms dažām stundām bija atstājusi.

Misis Krolija zvanīja ilgi un neatlaidīgi, taču bez panākumiem, un, kaut arī pēdējo reizi viņa pielietoja tādu spēku, ka zvana aukla pārtrūka, mademoiselle Fifīne neparādījās — pat tad ne, kad pavēlniece ar zvana auklu rokā, klaidā izirušiem matiem nevaldāmās dusmās izskrēja uz kāpnēm un skaļi un nemitīgi sāka saukt savu istabeni.

Īstenībā francūziete bija nozudusi jau pirms vairākām stundām, aiziedama, kā to mēdz saukt, pēc franču paražas^103. Pievākusi viesistabā dārglietas, mademoiselle uzkāpa savā istabā, sakravāja un sasēja mantas, aizdrāzās pie ormaņa, pati savām rokām nonesa visus saiņus lejā, pat nelūgdama citu kalpotāju palīdzību, ko tie, iespējams, arī būtu lieguši, jo no visas sirds ne-

ieredzēja francūzieti, un, ne no viena neatvadījusies, pameta Kerzonstrītu.

Spēle ar šo mazo ģimenīti, pēc viņas domām, bija beigusies. Viņa laidās projām ormaņa ratos, kā to līdzīgos gadījumos darījušas arī daudz cildenākas viņas nācijas pārstāves, taču, būdama tālredzīgāka vai varbūt laimīgāka par tām, viņa ne tikai saglāba savu mantību, bet paķēra līdzi arī šo to no kundzes īpašuma (ja par šo dāmu vispār iespējams sacīt, ka tai piederēja kāds īpašums), — viņa aizveda ne tikai iepriekš minētās dārglietas un dažus glītus tērpus, uz kuriem sen jau bija metusi acis; četri bagātīgi apzeltīti svečturi Luija Četrpadsmitā stilā, seši zeltīti albumi, daždažādas piemiņas lietiņas, greznas grāmatas, emaljēta zelta tabakas doze, kas reiz piederējusi madame Dibarī, brīnišķīga, maza tintnīciņa un perlamutra galda blociņš, ko Bekija lietoja, sacerēdama apburošās, rožainās vēstulītes, pazuda no Kerzonstrītas apartamentiem kopā ar maclemoiselle Fifīni, tāpat kā bija pazudis viss sudrabs, ar ko tika servēts galds nelielajām dzīrēm, kuras izjauca Rodona ierašanās. Smagākos traukus maclemoiselle nebija aiztikusi, laikam gan tie šķituši pārlieku neērti līdznešanai; aiz tā paša iemesla, bez šaubām, viņa nebija paķērusi līdzi arī kamīna kruķi, spoguļus un mazās rožkoka klavieres.

Drīz pēc tam kāda viņai ļoti līdzīga dāma atvēra galantērijas preču veikaliņu Ileldēra ielā Parīzē, kur tā dzīvoja, visu cienīta un godātā, baudīdama lorda Steina labvēlību. Par Angliju šī persona pastāvīgi runāja kā par visblēdīgāko zemi pasaulē, apgalvodama savām jaunajām audzēknēm, ka tikusi affreusement volēx no šīs salas iedzimtajiem. Bez šaubām, tikai līdzcietība par viņas likstām pamudināja marķīzu Steinu apveltīt ar tādu laipnību madame de Saint Amaranthe. Lai viņa zeļ un zied pēc saviem nopelniem! Viņas loma mūsu Liekulības Tirgū izspēlēta.

Izdzirdēdama lejā kņadu un satrauktas balsis, sašutusi par nekaunīgajiem kalpotājiem, kuri pat neatrod par vajadzīgu atsaukties uz kundzes aicinājumu, misis Krolija apmeta rītasvārkus un majestātiskiem soļiem nokāpa viesistabā, no kurienes nāca šis troksnis.

Virēja ar nosmulētu seju bija apmetusies uz greznā, gaišā dīvāna blakus misis Reglsai, dzirdīdama to ar vīnu. Zēns ar varenajām pogām, kurš iznēsāja Bekijas rožainās vēstulītes un tik veicīgi mēdza lēkāt ap viņas mazo karieti, patlaban stūķēja [104] pirkstus krēma traukā; sulainis kaut ko klāstīja Reglsam, kura seja pauda apjukumu un ciešanas; kaut arī durvis stāvēja līdz galam vaļā un Bekija vai desmit reižu izbļaustījās turpat pāris soļu atstatumā, tomēr neviens no kalpotājiem gar viņas saucieniem nelikās ne zinis.

— Iekampiet malciņu, neatsakieties, misis Reglsa! — sacīja virēja tieši tai brīdī, kad, baltajiem rītasvārkiem plandot, istabā ienāca Bekija.

— Simpson! Troter! — mājas saimniece iekliedzās nevaldāmās dusmās. — Kā jūs iedrošināties te mierīgi stāvēt, ja dzirdat, ka es jūs saucu? Kā jūs uzdrīkstaties sēdēt manā klātbūtnē? Kur ir mana istabene?

Zēns acumirklīgās bailēs izrāva pirkstus no mutes, bet virēja paņēma vīna glāzi, no kuras tikko bija dzērusi misis Reglsa, un, pār zeltītās glāzītes maliņu blenzdama Bekijā, iztukšoja to sausu. Dzēriens nekaunīgajai dumpiniecei piešķīra acīm redzamu drosmi.

— Jūsu zofā, padomājies tikai! — sacīja misis Virēja. — Es, par provi, sēžu uz misis Reglsas zofā. Nav kur skriet, misis Reglsa, kundzīt. Es sēžu uz mistera un misis Reglsu dīvāna, ko tic pirkuši par godīgi nopelnītu naudiņu un kas tiem maksājis dikti dārgi. Es domāju tā, — ja te būs jākvern, kamēr saņemšu savu aldziņu, tad laikam iznāks dūšīgi pasēdēt, misis Reglsa, bet es jau nu sēdēšu vien ... lia, ha, ha! — Un virēja ielēja vēl vienu glāzīti, ko izmeta, sašķobījusi seju pretīgā izsmieklā.

— Troter! Simpson! Izmetiet šo piedzērušos nekauņu pa durvīm ārā! — iespiedzās misis Krolija.

— Nekas nebūs, — atbildēja sulainis Troters, — met vien pati! Samaksā mums loni un tad met mani ar laukā. Mēs jau nu te neuzkavēsies.

— Vai jūs te esat sapulcējušies, lai mani apvainotu? — trakā niknumā brēca Bekija. — Kad pārnāks pulkvedis Krolijs, es jums ...

Pie šiem vārdiem kalpotāji palaida skaļu smējienu, kam nepievienojās tikai Rcglss,. joprojām izskatīdamies gaužām melanholisks.

— Tas jau nu atpakaļ nenāks, — Troters turpināja. — Atsūtīja pēc savām mantām, bet es neko nedevu, kauc misters Reglss gribēja, lai dod; un pulkvedis, man domāt, viņš tāds patās kā es. Prom ir, un jūs jau nu laikam ar daudz negaidīs! Nekas vairāk kā blēži — jūs abi divi. Mani jūs te nebiedēs. Ko domājies! Samaksā loni, ka jums saka! Samaksā loni! — Pēc mistera Tro-tera sasārtušās sejas un ne sevišķi pareizās valodas kļuva skaidrs, ka ari viņam drosmi iedvesušas izdzertās glāzītes.

— Mister Regls, — sacīja Bckija, no dusmām vai plīsdama, — jūs taču neļausiet šim dzērājam mani apvainot!

— Turiet muti, Troter, nu jau pietiks! — noteica mazais Simpsons. Viņu aizkustināja kundzes nožēlojamais stāvoklis, un viņam izdevās aizkavēt sulaini no briesmīgas atbildes uz epitetu «dzērājs».

— Ak kundze, — teica Reglss, — nemūžam nedomāju piedzīvot šitādu dienu. Jau kopš pašas savas dzimšanas pazīstu Kro-liju dzimtu. Trīsdesmit gadus kalpoju mis Krolijai par virs-sulaini, un nekad man neienāca prātā, ka viens no šīs ģimenes locekļiem mani izputinās ... jā, taisni izputinās ... — nabadziņš sacīja asarām acīs. — Vai jūs domājat man maksāt? Četrus gadus jūs esat dzīvojuši šai mājā. Jūs lietojāt manas mantas — manus traukus un veļu. Par pienu un sviestu vien esat parādā divsimt mārciņu, un kur tad vēl svaigi dētās olas omletēm un krējums klēpja sunītim!

— Vai šī maz likās zinis, ko pašas miesa un asins ēd! — iejaucās virēja. — Cikreiz viņš nebūtu nobeidzies badā, ja es neiežēlotos.

— Nu jau viņš, virējiņ, ir patversmes zēns, — piebilda Tro-ters, palaizdams skaļus dzērāja smieklus, bet lāgavīrs Reglss žēlīgā balsī turpināja savu bēdu uzskaiti. Viss, ko viņš teica, izrādījās taisnība. Bekija ar vīru bija viņu izputinājuši. Jau nākamajā nedēļā nāksies samaksāt dažus vekseļus, bet naudas nav ne fārtinga. Viņš tiks izūtrupēts un izdzīts ir no veikala, ir no mājas un tikai tāpēc, ka uzticējies Kroliju ģimenei. Vecā vīra asaras un gaudas vēl vairāk sakaitināja Bekiju.

— Tātad jūs visi esat sazvērējušies pret mani, — viņa rūgti sacīja. — Ko jūs īsti gribat? Svētdienā es jums nekādi nespēju samaksāt. Atnāciet rīt, un es par visu norēķināšos. Domāju, ka pulkvedis Krolijs jau to nokārtojis. Un, ja vēl nav, tad izdarīs to rīt. Varu jums apliecināt ar savu goda vārdu, ka viņš šorīt izgāja no mājas ar piecpadsmit tūkstošiem mārciņu kabatas portfelī. Mani viņš atstāja pavisam tukšā. Griezieties pie viņa! Pasniedziet man cepuri un šalli un ļaujiet iet viņu sameklēt. Mēs šorīt mazliet sastrīdējāmies. Jūs visi to, acīm redzot, zināt. Dodu jums vārdu, ka visiem tiks samaksāts. Viņš iecelts ļoti labā vietā. Ļaujiet man tikai iet un viņu uzmeklēt!

Sis pārdrošais apgalvojums bezgala pārsteidza Reglsu un pārējos, un tie neizpratnē saskatījās, bet Rebeka pa to laiku devās projām. Viņa uzkāpa augšā un apģērbās, šoreiz bez francūzietes palīdzības. Tad viņa iegāja Rodona istabā, kur ieraudzīja ceļam sakravātās somas ar zīmīti, ka tās nododamas pēc pieprasījuma; pēc tam viņa iegriezās francūzietes miteklī bēniņos, — te viss bija tīrs, atvilktnes iztukšotas. Bekija atcerējās dārglietas, kas palika izmētātas pa grīdu, un viņai kļuva skaidrs, ka šī sieviete aizlaidusies.

— Dievs debesīs, vai vēl kādam tā neveicas kā man! — viņa sacīja. — Piekļūt tik tuvu mērķim un visu pazaudēt! Vai tiešām viss par vēlu? — Nē, viena iespēja vēl atlikusi.

Viņa apģērbās un izgāja no mājas, šoreiz neviena neaizkavēta, taču pavisam viena. Pulkstenis bija četri. Ašiem soļiem Rebeka devās pa ielām (naudas karietei viņai nebija), ne reizi neapstādamās, iekams nesasniedza sera Pita Krolija namu Greitgont-strītā. Kur lēdija Džeina Krolija? Baznīcā. Bekiju tas neapbēdināja. Sers Pits sēdēja kabinetā un bija pavēlējis sevi netraucēt. .. bet viņai tas jāsatiek . .. viņa veicīgi paslīdēja garām livrejotajam sargam un iekļuva sera Pita istabā, pirms vēl pārsteigtais baro-nets bija paguvis nolikt pie malas avīzi.

Viņš pietvīka, sarāvās un apveltīja svaini ar satraukuma un šausmu pilnu skatienu.

— Neskatieties tādām acīm! — Bekija sacīja. — Neesmu vainīga, Pit, dārgais Pit, jūs taču kādreiz bijāt mans draugs. Dievs mans liecinieks, ka esmu bez vainas. Kaut arī mans grēks liekas pierādīts. Viss liecina pret mani. Un ak! Tādā brīdī! Tieši tad, kad visas manas cerības sāka piepildīties, tieši tad, kad laime šķita tik tuvu.

— Tātad tā ir taisnība, ko es lasu avīzē? — sers Pits vaicāja, rādīdams kādu rakstu, kas viņu bija pagalam pārsteidzis.

— Taisnība, to man lords Steins pateica piektdienas vakarā — tajā liktenīgajā ballē. Šo vietu viņam solīja jau veselus sešus mēnešus. Koloniju ministrs misters Martirs vakar viņam paziņojis, ka viss nokārtots. Tad nāca tas nelaimīgais arests un šī briesmīgā tikšanās. Vienīgā mana vaina ir tā, ka es pārlieku aizrāvos, rūpēdamās par Rodonu. Lordu Steinu jau agrāk simtiem reižu esmu pieņēmusi viena pati. Atzīstos, ka man glabājās nauda, par kuru Rodonam nebija ne jausmas. Bet vai tad jūs nezināt, cik viņš šai ziņā bezrūpīgs, — kā tad es varēju viņam kaut ko tādu uzticēt? — Un viņa atkal sacerēja bezgala ticamu stāstu, izklāstīdama to samulsinātajam radiniekam.

Stāsts iznāca apmēram šāds. Bekija atzina, turklāt pavisam vaļsirdīgi, kaut ar dziļu nožēlu, ka, manīdama lorda Steina uzkrītošo labvēlību pret sevi (to izdzirdis, Pits nosarka), taču būdama droša par savu tikumību, viņa nolēmusi ievirzīt dižā pēra simpātijas par labu sev un savai ģimenei.

— Cerēju izdabūt jums, Pit, pēra titulu, — viņa teica (svainis atkal nosarka). — Mēs par to arī runājām. Ar jūsu ģeniālo prātu un lorda Steina līdzdalību tas šķita vairāk nekā iespējams, ja vien šī briesmīgā nelaime nebūtu izpostījusi visas mūsu cerības. Taču, atzīstos, pats pirmais mērķis man bija glābt savu dārgo vīru . . . cilvēku, ko mīlu, ar visu viņa nepateicību un ļaunajām aizdomām . .. izraut viņu no nabadzības un posta, kas mums uzglūnēja. Manīju lorda Steina labvēlību pret sevi, — Bekija sacīja, nodurdama acis. — Atzīstos, ka darīju visu, kas vien manos spēkos, lai viņam paliktu un, cik tas godīgai sievietei iespējams, nodrošinātu sev viņa .. . viņa cieņu. Tikai piektdienas rītā pienāca vēsts par Koventrijas salas* gubernatora nāvi, un milords šo vietu nekavējoties aizrunāja manam mīļajam vīram. Mēs nolēmām sagādāt pārsteigumu — viņam vajadzēja to izlasīt šīsdienas avīzē. Pat pēc šā briesmīgā aresta (visus ar to saistītos izdevumus augstsirdīgi apņēmās nokārtot lords Steins, tā ka es zināmā mērā tiku aizkavēta no došanās vīram palīgā) milords smējās un teica, ka mans visudārgais Rodons jutīšoties apmierināts, kad izlasīšot šo paziņojumu avīzē, sēdēdams tajā drausmīgajā tuptu . . . tiesu izpildītāja namā. Un tad . .. tad Rodons pārradās mājās. Viņam pamodās aizdomas ... un norisinājās šausmīga scēna starp milordu un manu ļauno, ļauno Rodonu ... un, ak mans dievs, kas vēl būs tālāk? Pit, dārgais Pit, apžēlojieties par mani un samieriniet mūs! — Pie šiem vārdiem Rebeka noslīga ceļos un, asarās mirkdama, satvēra Pita roku un sāka to dedzīgi skūpstīt.

Tieši šādā situācijā baronu un viņa svaini pārsteidza lēdija Džeina, kura, atgriezusies no baznīcas un izdzirdusi, ka Rodona Krolija sieva atrodas viņas vīra istabā, taisnā ceļā metās turp.

— Esmu pārsteigta, ka šai sievietei vēl pietiek nekaunības spert kāju šinī namā, — teica lēdija Džeina, trīcēdama pie visām miesām un nobālēdama kā audekls. (Viņas augstība tūliņ pēc brokastīm bija aizsūtījusi savu istabeni izdibināt visu no Reglsa un Rodona Krolija kalpotājiem, un tie plāja vaļā, ko vien zināja, un vēl krietnu tiesu vairāk, turklāt aizķerdami arī dažu labu citu stāstu.) — Kā misis Krolija iedrošinās spert kāju namā, kur . . . kur mitinās godīga ģimene.

Sers Pits satrūkās, sievas sparīguma pārsteigts. Bekija joprojām tupēja uz ceļiem, ieķērusies sera Pita rokā.

— Sakiet viņai, ka viņa nezina visu. Sakiet viņai, ka esmu bez vainas, dārgais Pit, — Bekija elsoja.

— Goda vārds, mana mīļā, man šķiet, jūs esat netaisna pret misis Kroliju, — teica sers Pits, un Bekijai šie vārdi sagādāja lielu atvieglojumu. — Es no liesas ticu, ka viņa ir . . .

— Kas viņa ir? — iebrēcās lēdija Džeina, un viņas dzidrā balstiņa ietrīsējās un sirds draudēja vai pārplīst. — Ka viņa ir bezgodīga sieviete — neģēlīga māte un neuzticīga sieva? Nekad viņa nav mīlējusi savu jauko puisīti, kurš tik daudzreiz meklēja šeit patvērumu, stāstīdams, cik ļauni viņa ar to apietas. Lai kādā ģimenē arī ieiedama, viņa visur sēja nelaimes sēklu un ar nekrietniem glaimiem un viltībām centās vājināt vissvētākās mīlestības jūtas. Viņa krāpa savu vīru, kā ir krāpusi visus; viņas dvēsele ir gluži melna aiz liekulības, mantkārības un neskaitāmiem ciliem noziegumiem. Es drebu, nākdama ar viņu saskarē. Es nelaižu savus bērnus viņai tuvumā. Es . ..

— Lēdija Džeina! — ierēcās sers Pits, pielēkdams kājās. — Vai zināt, šādas runas . ..

— Esmu bijuši jums godīga un uzticīga sieva, ser Pit, — bezbailīgi turpināja lēdija Džeina, — esmu turējusi zvērestu, ko apliecināju dieva priekšā, un bijusi paklausīga un pazemīga, kā sievai pieklājas. Taču arī vispadevīgākajai paklausībai ir savas robežas, un es daru jums zināmu, ka necietīšu šo . . . šo sievieti zem sava jumta; ja viņa te spers savu kāju, es ar visiem bērniem aiziešu no šejienes. Viņai nepieklājas sēdēt kopā ar kristīgiem cilvēkiem. Jums . . . jums, ser, jāizvēlas, — vai nu viņa, vai es. — Un ar šiem vārdiem milēdija izdrāzās no istabas, trīcēdama pati no savas pādrošības, un Rebeka palika viena ar pagalam pārsteigto seru Pitu.

Bekija nepavisam nelikās aizvainota, gluži otrādi — viņa pat jutās apmierināta.

— Tas viss šīs dimantu sprādzes dēļ, ko jūs man uzdāvinājāt, — viņa teica seram Pitam, sniegdama roku; un, iekams viņa izgāja no baroneta darbistabas (varat būt bez rūpēm — lēdija Džeina gaidīja šo brīdi pie sava ģērbkambara loga augšstāvā), sers Pits bija viņai apsolījis uzmeklēt brāli un pielikt visas pūles, lai panāktu samierināšanos.

Virsnieku ēdnīcā Rodons pie brokastu galda sastapa dažus jaunos pulka biedrus, un tie bez sevišķām pūlēm pierunāja viņu dalīties maltītē — stiprināties, tāpat kā šie jaunie džentlmeņi, ar piparotu vistu un sodas ūdeni. Pēc tam viņi uzsāka sarunas, kas atbilda tiklab šim brīdim, kā viņu vecumam: par gaidāmajām baložu sacīkstēm Bctersijā ar vienlīdz labām izredzēm kā Rosam, tā Osbaldistonam, par mademoiselle Ariadni no franču operas, par to, kas viņu pametis un kā viņa radusi mierinājumu pie Pen-tera Karra sāniem, par cīņu starp Miesnieku un Mīluli un par iespējamo blēdīšanos šajā cīņā. Jaunais Tendimens, septiņpadsmit gadu vecs varonis, kas cītīgi pūlējās uzaudzēt ūsas, bija noskatījies cīņu un izteicās par to un par abu bokseru sportisko formu augstākā mērā zinātniski. Viņš pats savā «ķerrā» esot nogādājis Miesnieku sacensību vietā un pavadījis kopā ar to visu pagājušo nakti. Ja netiktu pieļauta šmaukšanās, Miesnieks noteikti būtu uzvarējis. Visi šie ringa blēži esot uz vienu roku, un viņš, Tendimens, jau nu neiešot maksāt, — nē, pie velna, to nu gan viņš nedarīšot! Vēl tikai pirms nepilna gada jaunais kor-nets, šobrīd nepārspējams sporta lietpratējs un Kriba* cienītājs, bērnišķīgā aizrautībā grauza saldus cepumus un pacietīgi panesa bērza rīkstes ītonā.

Tā viņi tērzēja par dejotājām, sacīkstēm, iedzeršanu un pavieglām sievietēm, kamēr ieradās Makmerdo un pievienojās biedru sarunai. Viņam, acīm redzot, pat prātā neienāca doma, ka vajadzētu saudzēt jauno zēnu ausis, — viņš plāja vaļā tik izmeklētus stāstus, ka pat neviens no visjaunākajiem trakuļiem nevarētu viņam līdzināties, — ne paša sirmie mati, ne to bezbārdainās sejiņas nespēja viņu atturēt. Vecais Maks bija slavens ar saviem sulīgajiem stāstiem. Viņš nekādā ziņā nelikās dāmām piemērota sabiedrība, tādēļ biedri daudz labprātāk aicināja viņu pusdienās pie savām mīļākām nekā pie mātēm. Grūti iedomāties kaut ko vulgārāku par Makmerdo dzīvi, un tomēr viņš šķita pilnām apmierināts ar to, ko liktenis lēmis, un palika tāds pats labsirdīgs, vienkāršs un pieticīgs.

Kad Maks beidza tiesāt savas bagātīgās brokastis, gandrīz visi jau bija paēduši. Jaunais lords Verainass kūpināja milzīgu jūras putu pīpi, bet kapteinis Hjūzs darbojās gar cigāru; nevaldāmais velnēns Tendimens, iemiedzis starp ceļiem savu mazo terjeru, no visa spara meta gaisā šiliņu, lai izšķirtu kādu strīdu ar kapteini Djūsīsu (šis zeņķis allaž bija aizņemts ar kādu spēli vai derībām), bet Maks un Rodons devās uz klubu, ne ar niecīgāko mājienu nepieskardamies jautājumam, kas nodarbināja viņu prātus. Gluži otrādi, abi visai jautri bija iesaistījušies sarunā, jo kādēļ gan lai to pārtrauktu? Dzīres, dzeršana, izlaidība un smiekli šai Liekulības Tirgū iet rokrokā ar dažnedažādām citām nodarbībām . . . dievlūdzēji bariem vien plūda ārā no baznīcas, kad Rodons ar draugu nonāca uz Sentdžeimsstrītas un iegāja savā klubā.

Vecie švīti un kluba pastāvīgie apmeklētāji, kas ik dienas kver-nēja pie kluba lielā loga, sraīnīgiem skatieniem blenzdami ielā, vēl nebija ieradušies savos posteņos, — avīžu lasītava bija gandrīz tukša. Tur sēdēja kāds vīrs, ko Rodons nepazina, bet otru, kuram nebija paguvis atdot vista parādu, viņš, dabiski, ne visai vēlējās sastapt; trešais pie galda lasīja avīzes «Royalist» (šī avīze iekaroja slavu ar tenku rakstiem un pieķeršanos baznīcai un karalim) svētdienas numuru un, ar tādu kā interesi nolūkojies Krolijā, sacīja:

— Apsveicu jūs, Krolij!

— Ko jūs ar to gribat teikt? — apvaicājās pulkvedis.

— Par to raksta gan «Observer», gan «Royalist», — atbildēja misters Smits.

— Ko? — iesaucās Rodons, pietvīkdams gluži sarkans. Viņš domāja, ka gadījums ar lordu Steinu jau paguvis nonākt avīzē. Smits izbrīnījies pacēla galvu un smaidīdams noraudzījās, ar kādu satraukumu pulkvedis sagrāba avīzi un, rokām drebot, sāka lasīt.

Misters Smits un misters Brauns (džentlmenis, ar kuru Rodo-nam bija kārtojams vistā rēķins) īsi pirms pulkveža ierašanās bija par viņu runājuši.

— Kā vilku piemin, tā vilks klāt, — teica Smits. — Krolijam droši vien nav ne šiliņa pie dvēseles.

— Un citiem arī no tā atkritīs savs labumiņš, — piebilda misters Brauns. — Jādomā, viņš neaizbrauks, neatdevis man to divdesmitpiecnieku.

— Cik liela alga? — apjautājās Smits.

— Divi vai trīs tūkstoši. Toties klimats tur esot tik draņķīgs, ka ilgi neviens nespējot tverties. Liversīdžs nomira pēc astoņpadsmit mēnešiem, bet viņa priekštecis, kā man stāstīja, esot izdzisis jau sestajā nedēļā.

— Viens otrs runā, ka brālis viņam esot briesmīgi gudrs cilvēks. Man gan viņš mūždien licies sasodīti garlaicīgs tips! — iesaucās Smits. — TJn tomēr laikam viņš ir iespaidīgs vīrs. Droši vien viņš izgādājis pulkvedim šo vietu.

— Viņš! —• Brauns vīpsnāja. — Blēņas! To izgādāja lords Steins.

— Kā tad tā?

— Tikumīga sieva ir vīra lepnums, — mīklaini nosacīja misters Brauns un ķērās atkal pie lasīšanas.

Rodons savukārt izlasīja avīzē «Royalist» šādu pārsteidzošu paziņojumu:

«Gubernatora postenis Kovcntrijas salā. Viņa majestātes kuģis «Yellowjack», ko komandē Džonderss, atvedis vēstules un avīzes no Koventrijas salas. Viņa ekselence sers Tomass Liversīdžs kritis par upuri drudzim, kas plosās Svomptonā. Plaukstošā kolonija dziļi skumst par šo zaudējumu. Esam dzirdējuši, ka gubernatora postenis piedāvāts pulkvedim Rodonam Krolijam, Pirts ordeņa kavalierim, virsniekam, kas sevi parādījis Vaterlo kaujā. Koloniju pārvaldīšanai mums vajadzīgi ne tikai drosmīgi, bet arī ar administratīvu talantu apveltīti vīri, un mēs nešaubāmies, ka džentlmenis, ko Koloniju ministrija izraudzījusies Koventrijas salas pāragrā nāvē aizgājušā gubernatora vietā, ir tieši kā radīts šim postenim, kas to jau gaida.»

— Koventrijas sala! Kur tad tāda atrodas? Nezin kurš gan tevi ieteicis valdībai? Nu, draudziņ, tev jāpieņem mani par sekretāru! — smiedamies sacīja kapteinis Makmerdo; un, kamēr Kro-lijs ar draugu pārsteigti un apjukuši brīnījās par šo paziņojumu, kluba sulainis pienesa pulkvedim kādu vizītkarti ar mistera Ven-hema vārdu un pavēstīja, ka šis cilvēks vēloties sastapt pulkvedi Kroliju.

Pulkvedis ar savu adjutantu izgāja šim džentlmenim pretī, pilnīgi pamatoti minēdami, ka tam jābūt lorda Steina emisāram.

— Sveicināti, Krolij! Priecājos, jūs sastapdams, — mīlīgi smaidot, sacīja misters Venhems un sirsnīgi spieda Krolijam roku.

— Jūs, domājams, nākat no ...

— Tieši tā, — piekrita misters Venhems.

— Tādā gadījumā šis ir mans draugs kapteinis Makmerdo no gvardes zaļā pulka.

— Man liels prieks iepazīties ar kapteini Makmerdo, nudien, — sacīja misters Venhems un apveltīja sekundantu ar tikpat jauku smaidu un rokas spiedienu kā pašu pulkvedi Kroliju. Maks pastiepa pretim tikai vienu briežādas cimdā ietērptu pirkstu un pār stīvināto kaklautu visai vēsi paklanījās misteram Venhemam. Iespējams, viņš jutās neapmierināts, ka jāsaistās ar kaut kādu pekin^105, uzskatīdams, ka lordam Steinam vajadzējis sūtīt pie viņa vismaz pulkvedi.

— Tā kā Makmerdo uzņēmies rūpes manā vietā un viņam zināms, ko es vēlos, — teica Krolijs, — es labāk došos projām un atstāšu jūs vienus pašus.

— Protams, — piekrita Makmerdo.

— Nekādā ziņā ne, manu mīļo pulkvedi, — misters Venhems iebilda, — tikšanās, ko man bija gods izlūgties, domāta ar jums personīgi, kaut gan kapteiņa Makmerdo klātbūtne katrā ziņā man šķiet ļoti patīkama. Patiešām, kapteini, es ceru, ka mūsu saruna dos vislabvēlīgākos rezultātus — pavisam citādus, nekā, acīm redzot, paredzējis mans draugs pulkvedis Krolijs.

— Hm! — sacīja kapteinis Makmerdo. «Lai jupis parauj sitos aizmugures žurkas,» viņš nodomāja, «vienmēr gatavi visu nogludināt un nolīdzināt ar savu glumo valodu!»

Misters Venhems apsēdās, kaut arī neviens viņam krēslu nepiedāvāja, izvilka no kabatas kādu papīru un turpināja savu runu:

— Vai jūs, pulkvedi, jau esat lasījis patīkamo paziņojumu šā rīta avīzēs? Valdība ieguvusi visai vērtīgu darbinieku, bet jūs, ja pieņemsiet šo amatu — par to laikam gan nav pamata šaubīties, — lielisku vietu. Trīs tūkstoši gadā, brīnišķīgs klimats, teicama gubernatora mītne, pilnīga rīcības brīvība kolonijā un drošs ceļš uz tālāku karjeru. No visas sirds apsveicu jūs. Domāju, jums būs zināms, džentlmeņi, kas pelnījis mana drauga pateicību, aizlikdams par viņu labu vārdu.

— Ne velna nezinu! — kapteinis izgrūda, bet pulkvedis Krolijs pietvīka līdz ausu galiem.

— Viens no visaugstsirdīgākajiem un krietnākajiem cilvēkiem pasaulē, turklāt viens no pašiem diženākajiem . . . mans lieliskais draugs marķīzs Steins.

— Velnu es viņam parādīšu, nevis pieņemšu šo vietu! — Ro-dons ierēcās.

— Jūs par kaut ko dusmojaties uz manu dižciltīgo draugu, — misters Venhems mierīgi turpināja, — taču veselā saprāta un taisnības vārdā sakiet man — kādēļ īsti?

— Kādēļ? — pārsteigts iesaucās Rodons.

— Kādēļ? Jupis lai parauj! — rūca kapteinis, dauzīdams spieķi pret grīdu.

— Jupis lai parauj, kādēļ gan? — bezgala mīlīgi smaidīdams, piekrita misters Venhems. — Tomēr paraugieties uz šo notikumu, kā pieklājas augstākās sabiedrības cilvēkam . . . krietnam cilvēkam, un pamēģiniet saskatīt, vai neesat maldījies. Jūs atgriežaties mājās no ceļojuma un atrodat ... ko īsti? — Milords Steins vakariņo pie misis Krolijas jūsu mājās Kerzonstrītā. Vai tad tas ir kaut kas tik jauns un neparasts? Vai viņš jau agrāk simtiem reižu nav bijis tādā pašā situācijā? Ar savu džentlmeņa goda vārdu (šai brīdī misters Venhems ar parlamentārieša žestu piesita plaukstu pie vestes) apliecinu, ka jūsu aizdomas ir drausmīgas, absolūti nepamatotas un aizvaino godājamu džentlmeni, kas ar neskaitāmām labdarībām pierādījis jums savu labvēlību, un augstākā mērā godīgu un nevainojamu sievieti.

— Jūs varbūt gribat sacīt, ka ... ka Krolijs ir maldījies? — vaicāja misters Makmerdo.

.— Esmu pārliecināts, ka misis Krolija ir tikpat nevainīga kā mana sieva misis Venhema, — visai sparīgi apliecināja misters Venhems. — Esmu pārliecināts, ka, neprātīgas greizsirdības apmāts, mans draugs dod triecienu ne tikai augstu stāvošam nevarīgam, vecam vīram, savam uzticamam daugam un labvēlim, bet arī savai paša sievai, savam godam un lepnumam, sava dēla labajam vārdam nākotnē un pats savām turpmākajām izredzēm.

— Pastāstīšu jums visu pēc kārtas, — bezgala svinīgi turpināja misters Venhems. — Šorīt mani izsauca milords Steins, un es viņu atradu gaužām nožēlojamā stāvoklī — te nu laikam man nenāksies pulkvedim Krolijam paskaidrot, ka šādā stāvoklī nokļūs jebkurš nevarīgs, vecs vīrs pēc personīgas sadursmes ar tik spēcīgu cilvēku kā pulkvedis. Teikšu jums atklāti: jūs savu spēku izmantojāt ļauni un nevietā, pulkvedi Krolij. Ievainota tika ne vien mana dižciltīgā un lieliskā drauga miesa, — nē, ser, arī viņa sirds asiņo. Cilvēks, kuru viņš apbēris labvēlības pierādījumiem un kuram dāvājis vissiltākās jutās, pakļāvis viņu tik zemiskam apvainojumam. Un kas gan ir šis pats paziņojums, kas parādījies šīsdienas avīzēs, ja ne viņa lielās laipnības pierādījums? Kad šorīt ieraudzīju viņa augstību, viņš tiešām bija tādā stāvoklī, ka žēl skatīties', un tikpat kvēli kā jūs alka atriebt sev nodarīto pārestību — atriebt ar savām asinīm. Ceru, ka jums, pulkvedi Krolij, marķīza drosme ir zināma.

— Dūšas viņam tiešām netrūkst, — piekrita pulkvedis. — To neviens nevar noliegt.

— Pirmā viņa pavēle man bija uzrakstīt izaicinājumu un nogādāt to pulkvedim Krolijam. «Vienam no mums,» viņš teica, «pēc pagājušās nakts varas darbiem jāpazūd no pasaules.»

Krolijs piekrītoši pamāja ar galvu. — Jūs tuvojaties pašam galvenajam, Venhem, — viņš sacīja.

— Es pūlējos cik spēdams, lai nomierinātu lordu Steinu. «Žēlīgais dievs, ser!» es sacīju. «Cik ļoti es nožēloju, ka mēs ar misis Venhemu nepieņēmām misis Krolijas ielūgumu uz vakariņām.»

— Viņa uzaicināja jūs pie sevis vakariņās? — iejautājās kapteinis Makmerdo.

— Pēc operas. Te ir vēstulīte ar ielūgumu . .. pagaidiet . . . nē, tas ir kāds cils papīriņš .. . man šķita, ka tas man līdzi, bet kāda tam galu galā nozīme, — dodu jums goda vārdu, ka tā ir tīra patiesība. Ja mēs būtu ieradušies — mūs aizkavēja vienīgi misis Vcnhcmas galvas sāpes — viņa pastāvīgi ar tām nomokās, īpaši pavasaros, — ja mēs būtu ieradušies un jūs pārnāktu mājās, nobīdu bijis ne strīdu, ne apvainojumu, ne aizdomu, — tātad tikai manas nabaga sievas galvas sāpju dēļ jums jāpakļauj nāves briesmām divi godājami cilvēki un jāiegrūž negodā un postā divas no pašām ievērojamākām un senākām dzimtām visā karalistē.

Misters Makmerdo palūkojās savā draugā pulkvedī pagalam samulsis, un Rodons saniknots juta, ka laupījums izslīd no rokām. Viņš neticēja nevienam vārdam no visa šā stāsta, taču kā lai to apšauba vai atspēko?

Misters Venhems turpināja to pašu veiklo daiļrunību, ko tik bieži mēdza pielietot parlamentā. — Veselu stundu vai pat vēl ilgāk nosēdēju pie lorda Steina gultas lūgdamies, no visas sirds lūgdamies lordu Steinu atteikties no neprātīgā nodoma pieprasīt divkauju. Es viņam aizrādīju, ka apstākļi galu galā varēja likties aizdomīgi — tie tiešām bija aizdomīgi. Pilnīgi piekrītu — jebkurš cits vīrs jūsu vietā tāpat uz to būtu uzķēries ... es sacīju, ka vīrietis, ko sagrābusi greizsirdība, domā un rīkojas kā vājprātīgais, tādēļ uz tādu arī jāraugās kā uz vājprātīgu ... ka divkauja starp jums iegrūdīs negodā abas ieinteresētās puses ... ka cilvēkam ar viņa gaišības augsto stāvokli nav tiesību mūsu dienās, kad pašās zemākajās masās tiek sludinātas visnežēlīgākās revolucionārās idejas un visbīstamākās vienlīdzības mācības, ielaisties publiskā skandālā un ka, lai cik viņš arī izrādītos nevainīgs, pūlis tā kā tā viņam pierakstīs visu vainu. Beidzot es viņu pierunāju nenosūtīt izaicinājumu.

1— Es neticu nevienam vārdam visā šajā stāstā, — zobus griezdams, sacīja Rodons. — Esmu pārliecināts, ka tie ir nolādēti meli un jūs, mister Veidiem, esat tos sacerējis. Ja izaicinājums nenāks no viņa, tad,-pie visiem nelabajiem, tas nāks no manis.

Pēc šiem pulkveža niknuma uzplūdiem misters Venhems kļuva bāls kā līķis un bailīgi blenza uz durvīm.

Taču viņam uzradās aizstāvis kapteiņa Makmerdo personā. Sis džentlmenis lādēdamies pielēca kājās un nostrostēja Rodonu.

— Tu šo lietu nodevi manās rokās, tādēļ rīkosies tā, kā es atradīšu par vajadzīgu, un nevis pēc sava prāta, jods lai parauj! Tev nav nekādu tiesību apvainot misteru Venhemu šādiem vārdiem, bet jums, mister Venhem, sasodīts, ir tiesības prasīt atvainošanos. Un, ja gribi zināl manas domas par izaicinājumu lordam Steinam, — pameklē kādu cilu muļķi, — es to nekur nenesīšu. Ja milords* saņēmis pērienu, labprātīgi izvēlas sēdēt klusu, tad, pie velna, lai sēž arī. Bet, ja runājam par to gadījumu ar ... ar misis Kroliju, mana pārliecība ir tāda, ka tur itin nekas nav pierādīts; tava sieva ir bez vainas — pavisam bez vainas, kā to jau sacīja misters Venhems; katrā ziņā tu būtu nožēlojams muļķis, ja nepievāktu to vietiņu un neturētu mēli aiz zobiem.

— Kapteini Makmerdo, jūs runājat kā saprātīgs vīrs! — bezgala atvieglots iesaucās misters Venhems. — Esmu jau aizmirsis vārdus, ko pulkvedis Krolijs izsacīja uzbudinājuma mirklī.

— Domāju gan, ka jūs aizmirsīsiet, — ņirdzīgi noteica Rodons.

— Turi muti, vecais stulbeni! — labsirdīgi pavēlēja kapteinis. — Kas nu misters Venhems par cīnītāju, bez tam taisnība ir viņa pusē.

— Šis gadījums, pēc manas pārliecības, — iesaucās lorda Steina emisārs, — janogremdē visdziļākajā aizmirstībā! Lai neviens vārds par to neizkļūtu ārpus šīm durvīm. Runāju kā sava drauga, tā pulkveža Krolija interesēs, kaut arī viņš joprojām uzskata mani par savu ienaidnieku.

— Lords Steins, domājams, par to vis daudz nerunās, — teica kapteinis Makmerdo, — un es neredzu iemesla, kādēļ lai mēs pļāpātu. Gadījums nav diez kāds smukais, lai no kuras puses arī uz to raudzītos, un, jo mazāk par to runā, jo labāk. Galu galā jūs esat saņēmuši pērienu, nevis mēs, un, ja jūs jūtaties apmierināti, kas tad mums vēl ko spuroties!

Te nu misters Venhems pievāca savu cepuri, un kapteinis Makmerdo aizvēra durvis aiz sevis un lorda Steina aģenta, ļaudams Rodonam pēc sirds patikas izskaisties. Kad abi vīri palika divi vien, Makmerdo bargi pavērās pretinieka sūtnī, un viņa jautrā, apaļā seja izteica visu ko, tikai ne cieņu.

— Neuztraucieties par sīkumieūi, mister Venhem, — kapteinis sacīja.

— Jūs man glaimojat, kapteini Makmerdo, — misters Venhems smaidīdams atbildēja. — Zvēru pie sava goda un sirdsapziņas, ka misis Krolija mūs patiešām pēc operas uzaicināja vakariņās.

— Pats par sevi saprotams, un misis Venhemai uznāca kārtējās galvas sāpes. Bet tagad paklausieties — te man ir tūkstoš-mārciņu naudas zīme, kuru nodošu jums, ja būsiet tik laipns un izrakstīsiet kvīti; šo banknoti ielikšu aploksnē lordam Steinam. Mans draugs ar viņu kauties netaisās. Bet šo naudu mēs no viņa tomēr nepieņemsim.

— Tas viss ir tikai pārpratums — viss viens liels pārpratums, manu dārgo ser, — bezgala nevainīgi sacīja misters Venhems, un kapteinis Makmerdo, zemu paklanīdamies, novadīja viņu pa kluba kāpnēm tieši tai brīdī, kad pa tām nāca augšā sers Pits Krolijs. Abi šie džentlmeņi bija pavirši pazīstami, un kapteinis, kopā ar baronetu atgriezdamies istabā, kur bija palicis Rodons, uzticēja seram Pitam noslēpumu, ka strīdu starp lordu Sleinu un pulkvedi viņam izdevies godam nokārtot.

Skaidrs, ka šī vēsts visai iepriecināja seru Pilu, un viņš silti apsveica brāli ar miera ceļā izbeigtajām nesaskaņām, izteikdams mirklim piemērotas tikumiskas pamācības par ļaunumu, ko atnes duelēšanās, un par to, cik muļķīgi ir kārtot strīdus šādā veidā.

Pēc šā ievada sers Pits lika lietā visu savu daiļrunību, lai panāktu Rodona samierināšanos ar sievu. Viņš atkārtoja Bekijas apgalvojumus, aizrādīdams uz to ļoti iespējamo patiesīgumu, un apliecināja, ka pats cieši ticot tās nevainībai.

Taču Rodons ir dzirdēt neko negribēja.

— Visus šos desmit gadus viņa slēpusi no manis naudu, — viņš teica. — Vēl pagājušo nakti viņa zvērēja, ka no Steina neko nav saņēmusi. Un, kad es atradu šp naudu, viņa uzreiz saprata, ka viss pagalam. Ja arī viņa nav vainīga, Pit, viņas vaina ir tikpat liela, un es nemūžam vairs nevēlos viņu redzēt — nemūžam!

Pie šiem vārdiem galva Rodonam noslīga uz krūtīm, un viņš šķita pagalam bēdu sagrauzts.

— Nabaga vecais zēns! — galvu šūpodams, noteica Makmerdo.

Kādu brīdi Rodons Krolijs pretojās pat domai, ka varētu pieņemt vietu, ko apgādājis tik derdzīgs labvēlis; viņš pat grasījās izņemt zēnu no skolas, kurā tas lika nodots ar lorda Steina gādību. Tomēr brālis un Makmerdo ar gaužu lūgšanos piedabūja Rodonu neatteikties no šiem labumiem, taču pats iespaidīgākais laikam gan bija kapteiņa aizrādījums, ka lords Steins aiz niknuma vai no ādas izlīdīšot, iedomādamies vien, ka pašrocīgi nodrošinājis sava ienaidnieka labklājību.

Kad marķīzs Steins pirmo reizi pēc šā notikuma izkustējās no mājām, koloniju ministrs, zemu klanīdamies, apsveica viņu savā un visas valdības vārdā par tik lieliski izraudzītu kandidātu. Viegli iedomāties, ar kādām pateicības jūtām lords Steins pieņēma šos apsveikumus!

Strīds starp marķīzu un pulkvedi tika nodots, kā izteicās misters Venhems, visdziļākajai aizmirstībai, tas ir, šo noslēpumu noglabāja sekundanti un paši ieinteresētie. Taču saule vēl nebija paguvusi norietēt, kad par to lērgāja jau vismaz pie piecdesmit

Liekulības Tirgus vakariņu galdiem. Mazais Keklbijs viens pats apjoņoja septiņas viesības, izklāstīdams šo stāstu ar savām piezīmēm un papildinājumiem. Kā gavilēja misis Vašingtona Vaita! īlingas bīskapa laulātā draudzene gandrīz vai valodu zaudēja, bet bīskaps to pašu vakaru aizbrauca uz Gonthauzu un ierakstīja savu vārdu viesu grāmatā. Mazais Sautdauns bija sarūgtināts, un sarūgtināta, par to varat nešaubīties, bija arī viņa māsa lēdija Džeina — pār mēru sarūgtināta. Lēdija Sautdauna nekavējoties darīja notikušo zināmu vēstulē savai otrai meitai Labās Cerības ragā. Vismaz trīs dienas šo starpgadījumu iztirzāja visa pilsēta, un avīzēs tas nenonāca tikai aiz mistera Vega pūlēm, kurš rīkojās pēc mistera Venhema norādījumiem.

Tiesu izpildītāji un mākleri apķīlāja nabaga Reglsa mantību Kerzonstrītā, bet kur pa to laiku bija palikusi pieticīgā, maza namiņa daiļā īrniece? Kur? Kam tas interesēja? Vai pēc pāris dienām kāds vairs ko jautāja? Vai viņa /vainīga vai bez vainas? Mums visiem labi zināms, cik līdzjūtīga ir šī pasaule ufi kādu spriedumu pieņem Liekulības Tirgus gadījumā, ja radušās šaubas. Vieni runāja, ka Rebeka aizbraukusi uz Neapoli, dzīdamās pakaļ lordam Steinam, otri apgalvoja, ka viņa augstība sen jau pametis šo pilsētu un aizlaidies uz Palermo, tikko izdzirdis par Bekijas ierašanos; dažs labs izteicās, ka viņa apmetusies Bīrštatē un kļuvusi par Bulgārijas karalienes dame d’honneur; cili stāstīja, ka viņa dzīvojot Buloņā, bet kāds pat bija redzējis viņu mēbelētās istabās čeltenhemā.

Rodons noteica sievai gluži pieklājīgu ikgadēju renti, un skaidrs, ka Rebeka piederēja pie tām sievietēm, kas, tā sakot, liks ripot arī nelielai naudas summai. Atstādams Angliju, pulkvedis būtu varējis samaksāt visus savus parādus, ja vien spētu atrast tādu apdrošināšanas kantori, kas kaut ko dotu par viņa dzīvību, taču Koventrijas salas klimats bija tik slikts, ka uz nākamās algas rēķina nenieka neizdevās aizņemties. Tomēr brālim naudu Rodons sūtīja noteiktā laikā un mazajam dēlēnam ar katru pastu rakstīja pa vēstulei. Makmerdo viņš nemitīgi apgādāja ar cigāriem, bet lēdijai Džeinai bagātīgos daudzumos sūtīja gliemežvākus, sarkanos piparus, dārzeņus pikantā marinādē, guāvas želeju un dažnedažādus cilus koloniju produktus. Brālim viņš piegādāja arī «Svomptaunas Avīzi», kurā jaunais gubernators bezgalīgi tika cildināts; turpretim otra avīze «Svomptaunas Sargs», kuras izdevēja sieva nebija uzlūgta gubernatora namā, apgalvoja, [106] ka viņa ekselence esot gatavais tirāns un ka Nerons salīdzinājumā ar viņu šķietot gaužām progresīvs filantrops. Mazajam Rodonam ļoti patika saņemt šis avīzes un lasīt par viņa ekselenci.

Māte neizrādīja ne mazāko vēlēšanos likties ar bērnu. Brīvlaikā un pa svētdienām puisēns brauca pie krustmātes; drīz vien viņš zināja ikvienu putnu ligzdiņu Karaliskajā Krolijā un devās medībās ar sera Iladlstona suņiem, kurus bija apjūsmojis jau savu pirmo — nemūžam neaizmirstamo Hempšīrā pavadīto nedēļu laikā.

LV1 NODAĻA DŽORDŽUS tiek padarīts par džentlmeni

Džordžijs Osborns nu jau bija krietni iedzīvojies vectēva namā Raselskvērā, ieņēmis sava tēva istabu un, acīm redzot, līdz ar to ieguvis arī tiesības mantot visu šo greznību. Zēna glītā āriene, brašā stāja un džentlmeniskā uzvedība pilnīgi iekaroja vectēva sirdi. Misters Osborns lepojās ar puisēnu tāpat, kā reiz bija lepojies ar savu dēlu — vecāko Džordžu.

Bērns baudīja daudz lielāku greznību un priekšrocības, nekā savā laikā bija saņēmis viņa tēvs. Osborna veikali pēdējos gados ievērojami uzplauka. Neizmērojami pieauga viņa bagātība un svars Sitijā. Agrākos laikos viņu bija apmierinājusi iespēja sūtīt Džordžu labā privātā skolā, bet izgādātā virsnieka vieta armijā iesvēla viņa krūtīs lepnuma jūtas, taču par mazo Džordžu un tā nākotnes izredzēm vecais vīrs kala daudz dižākus plānus. Viņš iztaisīšot no mazā zeņķa īstu džentlmeni, — tā pastāvīgi izteicās misters Osborns. Gara acīm viņš skatīja zēnu kā koledžas audzēkni, parlamenta locekli ... varbūt pat baronetu. Vecais vīrs domāja, ka spētu mierīgi nomirt, redzēdams mazdēlu droši nostājamies uz šāda goda pilna ceļa. Mazdēla izglītošanai viņam vajadzīgs pats izcilākais koledžas pasniedzējs un nevis šāds tāds šarlatāns vai dienderis — nē, nē! Vēl pirms pāris gadiem Osborns sirdīgi ķengāja visādus mācītājus, zinātniekus un tamlīdzīgus gudriniekus, saukādams tos par krāpniekiem, blēžiem un šarlatāniem, kas šāvu dienišķo maizi spēj nopelnīt, tikai maļot latīņu un grieķu valodu, — par uzpūtīgu suņu dzimumu, kas no augšas noraugoties uz britu tirgoņiem un džentlmeņiem, kuri tādus varot uzpirkt kaut veseliem simtiem. Toties tagad viņš drūmi gaudās,  ka paša izglītība neesot nekāda teicamā, un nemitīgi urdīja Džordžiju, svinīgā daiļrunībā norādīdams, cik nepieciešama un neaizvietojama ir klasiskā izglītība.

Pie pusdienu galda vectēvs allaž iztaujāja mazdēlu, ko viņš todien lasījis, un ar visdzīvāko interesi sekoja zēna vārdiem par mācībām, izlikdamies saprotam visu, ko stāstīja mazais Džordžijs. Viņš simtiem reižu rupji kļūdījās un pastāvīgi pierādīja savu gara tumsību. Džordžijs tāpēc nebūt nesāka vectēvu vairāk cienīt. Asais prāts un daudz pārākā izglītība ātri vien palīdzēja zēnam saprast, ka vectēvs ir pēdējais stulbenis, un viņš uzmetās par pavēlnieku un sāka uz veco vīru raudzīties no augšas, jo viņa iepriekšējā audzināšana, lai arī cik pieticīga un aprobežota, bija izveidojusi no Džordžija daudz īstāku džentlmeni, nekā to spētu jebkuri vectēva plāni. Zēnu bija audzinājusi sirsnīga, vāja un maiga sieviete, kuras vienīgais lepnums dzīvē bija dēls un kuras sirds bija tik šķīsta un izturēšanās tik rāma un pazemīga, ka tas vien jau viņu padarīja par īstu dāmu. Allaž viņa izrādīja gatavību visiem laipni pakalpot un klusu uzupurēties; lai arī viņa nemēdza mētāties spožām asprātībām, toties nekad nerunāja un nedomāja neko ļaunu; atklāta un bez viltus, mīlestības pilna un šķīsta — kāpēc gan mūsu nabaga mazā Amēlija lai nebūtu īsta lēdija?

Jaunais Džordžs uzkundzējās šai maigajai un padevīgajai dabai, un pretstats starp šo vienkāršību un smalkjūtību un trulā vecā vīra rupjo uzpūtību ielika zēna rokās varu arī pār misteru Osbornu. Pat ja Džordžijs būtu karaļa dēls, arī tad nebūtu bijis iespējams viņā ieaudzināt augstākas domas par sevi.

Kamēr Amēlija mājās skuma pēc dēla, augām dienām un droši vien arī caurām naktīm drūmās bezmiega stundās domādama par viņu, jaunais džentlmenis baudīja neskaitāmas izpriecas un ērtības, visai viegli pārciezdams šķiršanos no mātes. Mazi puišeļi, kuri, dodamies uz skolu, lej gaužas asaras, raud tikai tāpēc, ka viņus gaida kaut kas ārkārtīgi nepatīkams. Un vienīgi nedaudzi raud aiz tīrām šķiršanās sāpēm. Un, ja atcerēsieties, ka arī jums bērnībā asaras pārstāja ritēt, kad ieraudzījāt piparkūku, un ka plūmju cepums pilnībā atalgoja sāpes, ko sagādāja šķiršanās no māmiņas un māsām, tad — ak mans draugs un brāli! — arī jums nav iemesla pārlieku lepoties ar savām cēlajām jūtām!

Tātad māsters Džordžs Osborns baudīja visas iespējamās ērtības un greznumu, ar ko bagāts un devīgs vectēvs spēj apgādāt mazdēlu. Kučierim tika uzdots izmeklēt visskaistāko poniju, kādu vien par naudu var nopirkt, un uz tā Džordžs mācījās jāt — sākumā īpašā skolā, bet vēlāk, kad jau apmierinoši prata noturēties zirga mugurā bez kāpšļiem un veikt jebkurus šķēršļus, viņam atļāva parādīties Ridžentsparkā un. pēc tam Haidparkā, kur viņš lepni jādelēja, kučiera Martina pavadīts. Vecais Osborns, kurš darījumiem Sitijā tagad piegāja vieglāku roku, pamezdams visu firmas jaunāko partneru ziņā, bieži kopā ar mis Osbornu devās izbraucienos pa tām pašām elegantās publikas iecienītajām vietām. Kad mazais Džordžijs pieauļoja viņiem klāt, nostiepis papēžus kā īsts švīts, vectēvs iebikstīja zēna krustmātei sānos un sacīja: «Vai redzat, mis Osborna?» Un viņš smējās, aiz patikas pietvīkdams gluži sarkans, un māja zēnam pa lodziņu, bet grūms klanījās, sveicinādams karieti, un sulainis nolieca galvu, sveikdams māsteru Džordžu. Toties otra krustmāmiņa — Frederika Buloka laulātā draudzene (kuras ekipāža ik dienas parādījās parkā, lepodamās ar zelta vēršiem ģerboņos uz durtiņām un iejūga un trim vienās kokardēs un spalvās tērptiem maziem, bāliem Bulocēniem, kas nemitīgi blenza pa logiem) — misis Buloka tātad apmētāja mazo iznireli spīva naida pilniem skatieniem, kad tas, roku sānos iespriedis, cepuri uz vienas auss jāja garām lepni kā lords.

Kaut arī māsters Džordžs tikko bija sasniedzis vienpadsmit gadu vecumu, viņš kā pieaudzis vīrs jau nēsāja bikšturus un glītus, mazus zābaciņus. Viņam bija zeltīti pieši, pātaga ar zelta rokturi, grezna spraude kaklautā un paši lepnākie glazē cimdi, kādus vien ražoja Lēma firma Kondvitstrītā. Māte bija iedevusi zēnam līdzi dažus kaklautus un pati pašuvusi vairākus glītus krekliņus, bet, kad viņas lolojums ieradās apciemot atraitni, tos bija nomainījusi nesalīdzināmi lepnāka veļa. Batista kreklu rotāja dārgakmeņu podziņas. Amēlijas pieticīgās dāvanas bija noliktas pie malas — mis Osborna- droši vien tās atdāvinājusi kučiera zēnam. Amālija pūlējās noticēt, ka šāda pārmaiņa viņai šķiet tīkama. Un patiešām — viņa varēja justies laimīga un apmierināta, ka dēls nu kļuvis tik ļoti skaists.

Virs Amēlijas gultas blakus otram portretam bija novietots mazs, melns par vienu šiliņu darināts dēla siluets profilā. Kādudien, kad zēns ieradās parastajā vizītē, auļodams pa šauro Brornp-tonas ieliņu un, kā vienmēr, pulcēdams pie logiem apkārtējos iedzīvotājus, kas apjūsmoja jaunā džentlmeņa greznību, viņš nepacietīgi, ar uzvaras pilnu skatienu izvilka no mēteļa kabatas mazu kārbiņu (mētelītis bija koši balts, ar kapuci un samta apkakli) — izvilka no kabatas sarkanu safjānādas kārbiņu un pasniedza to mātei.

— Es to nopirku pats par savu naudu, māmiņ, — viņš sacīja. — Domāju, ka tev patiks.

Amēlija atvēra kārbiņu un, sajūsmā iegavilēdamās, apskāva zēnu un apbēra to glāstiem. Dāvana bija miniatūrs Džordžija portrets, loti skaists (kaut ne tuvu tik glīts kā pats puisēns, — droši vien nodomāja māte). Vectēvs bija vēlējies, lai zēna portretu gleznotu mākslinieks, kura darbi kādā Sautcinptonrovas skatlogā bija piesaistījuši vecā džentlmeņa uzmanību, un Džordžs, kam nekad netrūka naudas, apjautājās gleznotājam, cik varētu maksāt portreta kopija, sacīdams, ka segšot izdevumus pats no savas naudas, jo gribot to uzdāvināt mātei. Iepriecinātais mākslinieks pagatavoja kopiju par gluži niecīgu cenu; vecais Osborns, to izdzirdis, apmierināts noņurdēja un iedeva zēnam divreiz vairāk sovrinu, nekā maksāja miniatūra.

Taču kas gan bija vectēva prieks, ja to salīdzina ar Amālijas sajūsmu? Zēna mīlestības pierādījums padarīja māti bezgala laimīgu, un viņa noticēja, ka visā pasaulē neatrast otra bērna, kas labsirdībā spētu līdzināties Džordžijam. Nedēļām ilgi viņa baudīja laimi, ko sniedza doma par dēla mīlestību. Miegs kļuva daudz ciešāks, kad portrets atradās zem spilvena, un cik daudz, cik daudz reižu viņa to skūpstīja, liedama asaras un dievu pielūgdama. Pats niecīgākais maigums, ko sniedza tie, kurus Amēlija mīlēja, pildīja šo biklo sirdi pateicības jūtām. Kopš šķiršanās no Džordžija viņa vēl nebija izjutusi ne tādu prieku, ne tādu mierinājumu.

Misters Džordžs jaunajā mājā uzmetās par īstu valdnieku. Pie pusdienu galda viņš tik pašapzinīgi uzaicināja dāmas iedzert vīnu un pats tik veikli iztukšoja šampanieša kausu, ka vectēvs nevarēja vien nopriecāties.

— Nu paskatiet tikai, — aiz sajūsmas piesarcis, mēdza sacīt misters Osborns, iebikstīdams blakus sēdētājam sānos, — vai esat kādreiz redzējuši šitādu zelli? Ak kungs, ak kungs! Nākamais, ko viņš pieprasīs, būs tualetes piederumi un bārdas nazis, ar ko skūties, — tik tiešām, ka es te sēžu.

Tomēr mistera Osborna draugus zēna aušības ne tuvu lā nesajūsmināja kā pašu veco džentlmeni. Tiesnesis misters Kofins neizjuta ne vismazāko prieku, kad Džordžijs iejaucās sarunā un izmaitāja viņa stāstus. Pulkvedis Fogijs ar lielu nepatiku noraudzījās iereibušajā zēnā. Tiesu izpildītāja Tofija kundze nebūt neizbaudīja pateicības jūtas, kad Džordžijs ar elkoni apgāza glāzi un izlēja portvīnu par viņas dzelteno atlasa kleitu, turklāt jautri smiedamies par notikušo nelaimi; vēl jo mazāk viņai palika tas, ka Džordžijs, izraisīdams nevaldāmu sajūsmu vecajā Osbornā, Raselskvērā «piesita» viņas trešo puisēnu (jaunu džentlmeni, tikai vienu gadu vecāku par Džordžiju, kurš pa brīvdienām bija pārbraucis mājās no doktora Tiklensa skolas Ilingā). Toties Džordža vectēvs par šo varoņdarbu piešķīra mazdēlam vairākus sovrinus un apņēmās ari turpmāk atlīdzināt par katru līdzīgā kārtā «piesistu» zēnu, kas pārsniegs viņu augumā un gados. Grūti pateikt, kādu labumu vecais vīrs saskatīja šajos kautiņos; viņš bija savā prātā izperinājis neskaidru priekšstatu, ka šāda plūkšanās norūdot zēnus un ka tirānija esot gaužām lietderīga mācība. Ko tur sacīt — angļu jaunatne šādā garā audzināta kopš neatminamiem laikiem, un mūsu vidū sastopami simtiem tūkstošu cilvēku, kas aizstāv un atbalsta netaisnību, nežēlību un cietsirdību bērnu savstarpējās attiecībās.

Apreibis no uzslavām un uzvaras pār jauno misteru Tofiju, Džordžs, gluži dabiski, vēlējās arī turpmāk plūkt tādus pašus uzvaras Iaurus; kādudien, jaunās, švītīgās drānās lepni pastaigājoties gar Sentpankrasa baznīcu, viņam nācās uzklausīt kāda maiznieku zēna dzēlīgās piezīmes par savu izskatu; tad nu jaunais patricietis satrakots norāva ākstīgo svārciņu, nododams to glabāšanā savam draugam un pavadonim (jaunajam misteram Todam Greitkoremstrītā, Raselskvērā, Osborna un Ko firmas jaunākā partnera dēlam). Džordžs mēģināja pievārēt mazo maiznicķeli. Taču laime šoreiz negribēja uzsmaidīt, un maiznieķelis tā sabuk-snīja Džņrdžiju, ka viņš pārradās mājās ar pamatīgi zilu aci un visu lepno krekla priekšu notašķītu ar sarkanvīnu no viņa paša mazā deguntiņa. Vectēvam Džordžijs pavēstīja, ka meties cīniņā ar īstu milzeni, un galīgi pārbiedēja nabaga māti Bromptonā, sniegdams tai garu, taču ne tuvu ne patiesīgu kaujas aprakstu.

Šis pats jaunais Tods no Koremstrītas Raselskvērā bija māstera Džordža tuvākais draugs un cienītājs. Abi viņi aizrautīgi atdarināja teātrī noskatītus varoņus, našķojās ar mandeļu cepumiem un aveņu kūkām, jaukā laikā slidinājās Rīdžentsparkā un pa Serpentainu, apmeklēja teātri, kur tos mistera Osborna uzdevumā bieži vadāja Rousons, māstera Džordža rīcībā nodotais miesassargs, kas kopā ar zēniem lielā omulībā mēdza iekārtoties partera pēdējās rindās.

Šā džentlmeņa pavadībā zēni izstaigāja visus lielākos galvaspilsētas teātrus, pēc vārdiem pazina ikvienu aktieri, sākot no Drūrīleinas līdz Sedlersvelsam, un vēlāk daudzas ievērojamiem varoņiem veltītas izrādes uz mazās kartona skatuvītes cēla priekšā Toda ģimenei un saviem draugiem. Sulainis Rousons, pēc dabas visai augstsirdīgs vīrs, bieži vien pēc izrādes, ja tikai kabatā turējās nauda, pacienāja jauno kungu ar austerēm un glāzi ruma dzēriena, «lai labāk nāktu miegs». Varam ne mirkli nešaubīties, ka misters Rousons savukārt guva labumu no jaunā kunga devīguma un pateicības par priekiem, ko tam sagādāja sulainis.

Slavens Vestendas drēbnieks — par šādiem tādiem Sitijas vai Holbornas, kā viņš pats izsacījās, nemākuļiem skroderīšiem misters Osborns ne dzirdēt negribēja, — tika ataicināts, lai izdaiļotu mazā Džordža personu (kaut gan veco vīru pašu pilnīgi apmierināja Sitijas skroderis), un saņēma norādījumus neskopoties ar izdevumiem. Tad nu arī misters Vūlsijs no Kondvitstrītas deva vaļu fantāzijai un piegādāja puisēnam pašas modernākās biksītes, pašas modernākās vestītes un svārciņus tādos daudzumos, ka ar tiem varētu apģērbt veselu šādu mazu dendiju skolu. Vakara viesībām Džordžijam bija paredzētas baltas vestes, sevišķi elegantas samta vestītes dinejām, un kur tad vēl nepārspējami skaistie, austrumnieku gaumē izrakstītie rīta svārciņi, — viss gluži kā pieaugušam vīrietim! Ik dienas viņš pārģērbās pusdienām kā «īsts Vestendas frants», — mēdza sacīt vectēvs; viens no sulaiņiem lika norīkots Džordžija personiskai apkalpošanai, un tas arī palīdzēja zēnam apģērbties, atsaucās viņa zvanam un pienesa vēstules — allaž uz sudraba paplātes.

Pēc brokastīm Džordžijs ēdamistabā apsēdās atzveltnī un lasīja «Morning Posti: — kā liels vīrs.

— IJn kā viņš prot lādēties un šķendēties! — vienā balsī sauca kalpotāji, sajūsmināti par zēna straujo attīstību. Tie, kuri vēl atcerējās kapteini — Džordžija tēvu, sacīja, ka māsters Džordžs esot tīri vai izspļauts tētis. Ar savu rosīgumu, valdonību, bāršanos un labsirdību zēns atkal ienesa namā dzīvību.

Džordža audzināšana tika uzticēta kādam zinātniekam turpat netālu — privātam pedagogam, kurš «sagatavo jaunus aristokrātus un džentlmeņus universitātēm, senātam un dažām zinātniskām profesijām, kura sistēmā neietilpst pazemojošie miesas sodi, ko vēl praktizē dažās veclaicīgās mācību iestādēs, un kura ģimenē audzēkņi var apgūt smalkās sabiedrības elegantās manieres un rast drošu un mājīgu patvērumu». Šādā veidā cienīgtēvs Lorenss Vils, Ilārtstrīlā Blūmsberijā, grāfa Beirakrsa mājas kapelāns, un viņa sieva misis Vīla centās pievilināt skolēnus.

Ar šādiem sludinājumiem un uzbāzīgu reklāmu mājas kapelānam un viņa dzīvesbiedrei izdevās samedīt vienu vai divus audzēkņus, kuri maksāja milzu naudu un skaitījās neparasti izdevīgi iekārtoti. Šo audzēkņu vidū bija kāds rietumindietis, ko neviens nekad neapmeklēja, — garš, neveikls, tumšbrūnu ādas krāsu, sprogains kā jērs un neredzēti švītīgs, kāds lempīgs divdesmit trīs gadus vecs zellis, kura izglītošana kopš laika gala tikusi pamesta novārtā un kuru misteram un misis Vīliem nu vajadzēja ievadīt augstākajā sabiedrībā, un vēl divi puišeļi, kuru tēvs pulkvedis Benglss kalpoja Austrumindijas sabiedrībai, — šie četri skolnieki baudīja visas misis Vīlās smalkā pansionāta ērtības tai laikā, kad Džordžijs tika ievests šajā iestādē.

Džordžijs, tāpat kā daudzi citi zēni, bija tikai dienas skolnieks; no rītiem viņš ieradās sava drauga mistera Rousona apsardzībā un pēcpusdienā, ja vien pieturējās labs laiks, sulaiņa pavadīts, jāšus uz ponija devās mājup. Skolā klīda runas, ka viņa vectēvs esot neticami bagāts. Cienīgtēvs misters Vīls nekad neaizmirsa to Džordžijam atgādināt, aizrādīdams, ka liktenis tam lēmis augstu stāvokli, tādēļ esot čakli un uzcītīgi jāmācās jaunībā, lai brieduma gados spētu uzņemties dižus pienākumus, jo paklausība bērnībā esot visdrošākā garantija tikt pie pavēlēšanas vīra vecumā; tādēļ viņš gauži lūdzot Džordžu nenēsāt uz skolu saldumus un nemaitāt veselību jaunajiem misteriem Bcnglsiem, kuriem esot visa kā diezgan pie smalkā un bagātīgā misis Vīlās galda.

Par mācībām jāteic, ka «curriculumkā misters Vīls to lepni dēvēja, bija patiešām visai ievērojama apjoma, un jaunie džentlmeņi Hārtstrītā varēja apgūt pa kripatiņai no visām plaši pazīstamām zinībām. Cienīgtēva mistera Vīla rīcībā atradās planetārijs, elektrizējamā mašīna, neliela virpa, teātris (veļas mazgātavā), kaut kāda ķīmiska ierīce un tas, ko viņš sauca par izmeklētu bibliotēku — visu izcilāko senatnes un mūsdienu autoru darbi visās iespējamās valodās. Viņš vadāja zēnus uz Britu muzeju un tur nu ņēmās spriedelēt par senatni un dabzinātniskiem eksponātiem tik augstā stilā, ka klausītāji bariem vien pulcējās apkārt, un visa Blūmsberija šo izcili izglītoto cilvēku cēla vai debesīs. Un, kad misters Vīls runāja (tas viņam vedās gandrīz bez mitas), viņš pūlējās izmeklēties vissmalkākos un visgarākos vārdus, kādi vien atrodami vārdnīcā, pamatoti spriezdams, ka glīto, prāvo un skanīgo epitetu pielietošana neizmaksā ne drusku dārgāk par īsajiem, skopajiem vārdeļiem.

Tādējādi viņš mēdza Džordžijam skolā sacīt: — Atgriezdamies mājās pēc izbaudītās privilēģijas piedalīties kādā zinātnisku pārrunu vakarā pie sava izcilā drauga doktora Baldersa — īsta arheologa, džentlmeņi, īsta arheologa, — es pamanīju, ka jūsu godā- [107] jamā vectēva gandrīz vai karaliskā nama logi bija apgaismoti kā uz kādiem augstiem svētkiem. Vai pareizi spriežu, pieņemdams, ka misters Osborns vakar vakarā ap savu krāšņo galdu pulcēja visizmeklētāko dižgaru sabiedrību?

Mazais Džordžijs, kuram piemita attīstīta humora izjūta un kurš visai drosmīgi un veikli allaž atdarināja misteru Vīlu tieši viņa paša klātbūtnē, tādās reizēs atbildēja, ka misters Vils savos pieņēmumos atrodoties uz gluži pareiza ceļa.

— Tādā gadījumā draugiem, kam tika tas gods izbaudīt mistera Osborna viesmīlību, nebija ne vismazākā iemesla, te nu varu likt savu galvu ķīlā, sūdzēties par galdā celto maltīti. Arī man pašam vairākkārt piekritusi laime viesoties šai namā. (Starp citu, māster Osborn, jūs šorīt mazliet aizkavējāties un šajā ziņā esat grēkojis ne vienu reizi vien.) Es pats, zināt, džentlmeņi, lai cik arī pieticīgs cilvēks būdams, esmu radis pietiekamu cieņu mistera Osborna acīs un ticis uzaicināts baudīt viņa cēlo viesmīlību. Un, kaut gan esmu dzīrojis kopā ar šīszemes varenajiem un dižciltīgajiem — jo uzskatu, ka to skaitā drīkstu ierindot savu izcilo draugu un labvēli augsti godājamo grāfu Džordžu Bcirakrsu, — tomēr uzdrošinos apgalvot, ka britu tirgoņa galds bija servēts visādā ziņā tikpat bagātīgi un viesi tika uzņemti tikpat sirsnīgi un cildeni. Mister Blak, ser, esiet tik laipns, atgriezīsimies pie Eitro-pija darba fragmenta lasīšanas, ko pārtrauca ināstera Osborna vēlīnā ierašanās.

Tātad šim dižajam vīram kādu laiku tika uzticēta Džordža izglītošana. Amēliju mulsināja mistera Vīla skanīgās frāzes, taču viņa uzskatīja to par īstu brīnumskolotāju. īpašu iemeslu dēļ nabaga atraitne sadraudzējās ar misis Vīlu. Viņai patika uzturēties šajā namā un vērot, kā Džordžijs ierodas uz mācībām. Viņai patika saņemt uzaicinājumus uz misis Vīlās conversazioni\ kuri tika rīkoti reizi mēnesī (tā vēstīja rožainās kartes ar lieliem burtiem iespiestu vārdu «Atēna») un kuros skolotājs pacienāja audzēkņus un to draugus ar plānu tēju un zinātniskām sarunām. Nabaga mazā Amēlija neizlaida nevienu no’ šiem sarīkojumiem, uzskatīdama tos par brīnum jaukiem, jo varēja sēdēt blakus savam Džordžijam. Vienalga kādos laika apstākļos — viņa kājām mēroja ceļu no Bromptonas un asarām acīs apskāva misis Vīlu, pateikdamās par brīnišķīgi pavadīto vakaru, kad viesi jau bija izklīduši, Džordžijs sava sulaiņa mistera Rousona pavadībā [108] aizbraucis un nabaga misis Osborna, tīdamas šalles un apmetņos, dzīrās uzsākt atpakaļceļu uz mājām.

Ja mēs paraudzītos uz gudrībām, ko Džordžijs uzsūca šā nenovērtējamā visu zinātņu meistara vadībā, tad, spriežot pēc iknedēļas atskaitēm, ko šis zeperis uzrādīja vectēvam, viņa panākumi izrādītos visai ievērojami. Pāris desmitu, ja pat ne vairāk, lietderīgu zinību nosaukumi bija nodrukāti veselā tabulā, un pie katra no tiem skolotājs atzīmēja audzēkņa sekmes. Grieķu valodā Džordžija panākumus izteica vārds «aristos»', latīņu valodā — noptimus»[109] [110], franču valodā — «īres bien»[111] un tā tālāk; bet gada beigās ikviens audzēknis par visām mācībām saņēma godalgas. Pat māsters Svorcs, sproggalvainais, jaunais džentlmenis — godājamās misis Makmullas pusbrālis, misters Blaks — izglītībā atpalikušais divdesmit trīs gadus vecais skolēns no lauksaimniecī bas apgabala, un iepriekš minētais sliņķis un slaists — jaunais misters Tods saņēma mazas grāmatiņas astoņpadsmit peniju vērtībā, ar iespiestu vārdu «Atēna» un lepnu ierakstu latīņu valodā, ko skolotājs veltīja saviem jaunajiem draugiem.

Visi šā paša jaunā mistera Toda ģimenes locekļi skaitījās tādi kā liekēži Osbornu namā. Vecais džentlmenis bija paaugstinājis Todu no ierēdņa par firmas jaunāko līdzdalībnieku.

Misters Osborns bija stāvējis kūmās jaunajam misteram Todam (kurš vēlākajā dzīvē uz savām vizītkartēm rakstījās «misters Osborns Tods» un izveidojās par neapstrīdamu augstākās sabiedrības cilvēku), bet mis Osborna savukārt bija nesusi pie altāra mis Mariju Todu un ik gadus kā savas labvēlības pierādījumu dāvāja krustmeitai pa lūgšanu grāmatai, dažādas brošūriņas, skumīgu garīgo dzejoļu krājumiņu un vēl citas tamlīdzīgas piemiņas lietiņas. Sad tad mis Osborna izvizināja Todus savā karietē, bet, ja kāds no tiem saslima, viņas sulainis kuplās plīša biksēs līdz ceļgaliem un plīša vestē nēsāja no Raselskvēra uz Koremstrītu dažnedažādas želejas un citus gardumus. Koremstrīta, pats par sevi saprotams, drebēja Raselskvēra priekšā un raudzījās uz to pazemīgi no apakšas. Misis Toda, kura prata veiklu roku izgriezt visādus papīra nieciņus jēra cepeša garnēšanai un no rāceņiem un burkāniem darināt burvīgus ziediņus, pīlītes utt., it bieži staigāja uz «Skvēru», kā bija pieņemts sacīt, un rosīgi piedalījās dinejas sagatavošanas priekšdarbos, ne mirkli neiedomādamās, ka pati varētu sēsties pie banketa galda. Ja pulksten vienpadsmitos kāds viesis vēl nebija ieradies, tā vietā pusdienās tika uzaicināts Tods. Misis Toda ar Mariju atnāca pašā vakarā, kautri pieklauvējušas, klusi ieslīdēja pa durvīm un ap to laiku, kad mis Osborna savā stingrajā apsardzībā ieveda dāmas viesistabā, jau atradās tur priekšā, gatavas raut vaļā duetus, līdz parādīsies džentlmeņi. Nabaga Marija Toda! Nabaga jaunā meitene! Kā viņa pūlējās un lēja sviedrus gar šiem duetiem un sonātēm Koremstrītā, līdz tie tika nesti priekšā publikai Raselskvērā.

Tādējādi šķītās paša likteņa vēlēts, lai Džordžijs valdītu pār ikvienu, ar ko nāca saskarē, un lai draugi, tuvinieki un kalpotāji locītu ceļus mazā zēna priekšā. Jāpiebilst, ka viņš visai naski pielāgojās šādam stāvoklim. Un to laikam darītu gandrīz ikviens cilvēks. Džordžijain patika tēlot pavēlnieku, un iespējams pat, ka viņš bija radīts šādai lomai.

Raselskvērā visi kā viens bijās mistera Osborna, bet misters Osborns savukārt baidījās no Džordžija. Zēna žilbinošās manieres un nepiespiestā čalošana par grāmatām un zinībām, viņa līdzība tēvam (kas nomira tālajā Briselē, neiemantojis piedošanu) iedvesa vecajam džentlmenim godbijību un ielika varu puišeļa rokās. Vecais vīrs reizēm sarāvās, pamanījis zēnā kādu no tēva mantotu vaibstu vai saklausījis neapzināti lietotu radniecīgu intonāciju balsī, un viņam šķita, ka no nebūtības atgriezies Džordža tēvs. Ar bezgalīgo labvēlību pret mazdēlu viņš centās mīkstināt dēlam nodarīto pārestību. Un nevarēja vien nobrīnīties par laipnību, ko misters Osborns veltīja zēnam. Viņš rūca un rēca uz mis Osbornu kā parasti, toties smaidīja, kad Džordžs ar nokavēšanos sēdās pie brokastu galda.

Mis Osbornu, Džordžija krustmāmiņu, novītušu vecmeitu, pagalam bija nomācis vairāk nekā četrdesmit gadu nestais garlaicības slogs un rupjā apiešanās. Tādam enerģiskam zeperim nebija nekāda māksla viņai uzkundzēties. Kad tikai Džordžam kaut kā iegribējās — vai nu ievārījuma podiņa no bufetes, vai ieplaisājušo un sakaltušo krāsu no viņas kārbiņas (vecās krāsu kārbiņas, kas glabājās kopš tiem laikiem, kad mis Osborna, vēl jauna un ziedoša meitene, mācījās pie mistera Smī), viņš neatlaidās, līdz tika pie kārotās mantas, bet pēc tam nelikās gar krustmāti vairs ne zinis.

Par draugiem un cienītājiem Džordžijs bija ieguvis uzpūtīgo skolmeistaru, kas visādi centās pieglaimoties, un par sevi nedaudz vecāko lišķīgo puiku, kuru varēja kaustīt pēc sirds patikas. Laipnā misis Toda sajūsmināta ļāva viņam rotaļāties ar savu jaunāko meitu Rožu Džemaimu — piemīlīgu, astoņus gadus vecu skuķēnu. Abi bērneļi tik jauki saderot kopā, viņa mēdza sacīt (protams, ne jau nu «Skvēra» iemītniekiem). «Dievs zina kas vēl var nolikt! Viņi taču tik jauks pārītis!» domāja mīlas pārpilnā māte.

Bēdu sagrauztais vectēvs no mātes puses tāpat bija nonācis mazā tirāna kalpībā. Viņš nespēja neizjust cieņu pret zēnu, kas tērpās tik smalkās drānās un devās izjādēs, grūma pavadīts. Džordžijs savukārt pastāvīgi to vien dzirdēja kā rupjas lamas un ļaunu izsmieklu, ar ko Džonu Sedliju apveltīja viņa cietsirdīgais vecais ienaidnieks misters Osborns. Osborns saukāja kādreizējo draugu par veco ubagu, veco ogļraci, veco bankro-tieri, lietodams vēl neskaitāmus citus zemiska nicinājuma pilnus vārdus. Kā gan mazais Džordžs lai spētu cienīt tik zemu kritušu cilvēku? Dažus mēnešus pēc zēna pārcelšanās pie tēvatēva nomira misis Sedlija. Vecmāmiņu un mazdēlu nekad nebija saistījusi diez kāda mīlestība. Džordžijs pat nepūlējās izlikties nobēdājies. Viņš ieradās apciemot māti jaunā, skaistā sēru tērpā un gauži sirdījās, ka neizdevās noskatīties izrādi, ko viņš lik sen bija kārojis redzēt.

Vecās dāmas slimība bija paņēmusi visas Amālijas rūpes un varbūt pat kļuvusi par tās vienīgo glābiņu. Ko vīrieši zina par sievietes mokpilno dzīvi? Mēs sajuktu prātā jau tad, ja mums nāktos izjust kaut simto daļu no tām ciešanām, ko lēnprātīgi nes lik daudzas sievietes. Nebeidzama verdzība, kas nesaņem ne vismazāko atlīdzību; nemitīgs maigums un laipnība, kas pretī gūst tikpat nemitīgu cietsirdību; mīlestība, rūpes, pacietība, uzmanība, ko neapbalvo pat ar labu vārdu, — cik daudz gan tādu sieviešu, kas visu to panes klusībā, bet sabiedrībā rāda priecīgu seju, it kā viņas vispār nespētu just. Nabaga maigās verdzenes — kā gan jūs esat spiestas liekuļot!

No krēsla Amālijas māte tika iecelta gultā, no kurienes vaii’s nepiecēlās un kuru misis Osborna atstāja tikai tais ncdaudzajās reizēs, kad steidzās tikties ar Džordžiju. Vecā dāma kurnēja pat par šiem retajiem apciemojumiem — viņa, kas savās labklājības dienās bijusi maiga, vēlīga un labsirdīga māte, bet ko nabadzība un likstas pievārējušas. Taču ne mātes slimība, ne naidīgums neietekmēja Amāliju. Tie drīzāk gan deva spēku panest citas bēdas, kas viņu nomāca un kur viņas domām neļāva kavēties vājinieces nemitīgās vajadzības. Amālija pazemīgi pacieta mātes skarbumu, sakārtoja ērtāk pagalvi, allaž bija gatava atsaukties nemierīgajai, īgnajai balsij, mierināja cietēju cerību pilniem vārdiem, kas nāca tieši no viņas pazemīgās, biklās sirds, un pati aizspieda acis, kuras reiz tik maigi bija viņā lūkojušās.

Pēc tam Amēlija visu savu laiku un rūpes veltīja, lai mierinātu cerības zaudējušo veco tēvu, ko bija satriecis smagais likteņa sitiens un kas palika gluži viens visā pasaulē. Sieva, gods, bagātība — viss, ko viņš tik ļoti mīlēja, nu bija atņemts. Palikusi vienīgi Amēlija, lai stāvētu klāt un savām maigajām rociņām atbalstītu nevarīgo, bēdu sagrauzto veco vīru. Taču te nu labāk apraut mūsu stāstu — tas iznāktu pārlieku drūms un garlaicīgs. Redzu jau, kā Liekulības Tirgus d’avance^112 žāvājas.

Kādudien, kad jaunie džentlmeņi bija sapulcējušies cienīgtēva mistera Vīla kabinetā un augsti godājamā grāfa Beirakrsa mājas kapelāns pilnā sparā skandēja savas pārgudrās frāzes, pie durvīm, ko greznoja Atēnas statuja, piestāja lepna ekipāža un no tās izrāpās divi džentlmeņi. Abi jaunie misteri Benglsi metās pie loga vārgā cerībā, ka no Bombejas ieradies viņu tēvs. Lielais, divdesmit trīs gadus vecais lempis, kas patlaban klusītiņām lēja asaras pār Eitropija fragmentu, pieplacināja nosmulēto degunu pie loga rūts un blenza karietē, kamēr laquais de place^113 nolēca no bukas un palīdzēja atbraucējiem izkāpt.

— Viens resns, otrs tievs, — paziņoja misters Baks, bet pie durvīm jau atskanēja klaudzieni.

Visi sarosījās, sākot ar "pašu mājas kapelānu, kurš cerēja ieraudzīt varbūtējo nākamo audzēkņu tēvus, un beidzot ar Džordžiju, kas priecājās par katru ieganstu mest grāmatu pie malas.

Zēns noplukušā, apsūbējušām vara pogām rotātā livrejā, ko tam tikai ar lielām pūlēm izdevās uzstīvēt mugurā ik reizes, kad vajadzēja atvērt durvis, ienāca kabinetā un paziņoja:

— Divi džentlmeņi vēlas sastapt māsteru Osbornu.

Skolotājam no rīta ar šo jauno džentlmeni bija iznākusi neliela saskriešanās, ko izraisīja nesaskaņas jautājumā par sprāgstošo konfekšu lietošanu mācību laikā, taču cienījamais vīrs paturēja sejā ierasto rāmi pieklājīgo izteiksmi un sacīja:

— Māster Osborn, dodu jums pilnīgu brīvību tikties ar draugiem, kas ieradušies karietē, un lūdzu nodot viņiem goddevīgu sveicienu kā no manis, tā misis Vīlās.

Džordžijs izgāja pieņemamā istabā un, ieraudzījis tur divus svešiniekus, ar parasto augstprātību nomērīja tos no galvas līdz kājām. Viens bija resns, ar ūsām, otrs — vājš un garš, zilos vizītsvārkos, tumši iedegušu seju un sirmiem matiem.

— Ak dievs, cik viņš līdzīgs! — satrūcies iesaucās garais džentlmenis. — Vai tu vari uzminēt, kas mēs tādi esam?

Zēns pietvīka līdz ausīm, kā parasti satraukuma brīžos, un acis tam bailīgi iezibējās.

— To otru es nepazīstu, — viņš teica, — bet jums, manuprāt, vajadzētu būt majoram Dobinam.

Tas patiešām izrādījās mūsu vecais draugs. Balsij priekā ietrīsoties, viņš apsveicinājās ar zēnu un, saņēmis to aiz abām rokām, cieši pievilka sev klāt.

— Māte tev droši vien stāstījusi par mani, vai ne? — viņš jautāja.

— Ka tad, — atbildēja Džordžijs, — simtiem un tūkstošiem reižu.

LVII NODAĻA CERĪBU ATBLĀZMA

Viens no daudzajiem iemesliem lepnuma jūtām, kurās vecais Osborns rada iepriecinājumu, bija apziņa, ka Sedlijs, viņa mūžsenais sāncensis, ienaidnieks un labdaris, savas dzīves pēdējās dienās nonācis tādā postā un pazemojumā, ka spiests pieņemt naudu no tā cilvēka rokām, kas viņu visļaunāk aizskāris un apvainojis. Lielais veiksminieks lādēja veco ubagu, laiku pa laikam tomēr atmezdams tam niecīgu, pabalstu. Dodams Džordžijam naudu tā mātes vajadzībām, viņš ar rupjiem un riebīgiem mājieniem lika zēnam saprast, ka tā vectēvs no mātes puses ir nožēlojams bankrotieris un diedelnieks un ka Džonam Sedlijam nāktos izrādīt pateicību cilvēkam, kuram viņš tāpat jau parādā pamatīgas summas, bet kurš tomēr viņam sniedz tik nesavtīgu palīdzību. Džordžs šos lielmanīgi ziedotos pabalstus piegādāja mātei un bēdu sagrauztajam vecajam atraitnim, kura kopšana un mierināšana nu kļuva par Amālijas dzīves galveno uzdevumu. Puišelis no savas puses vārgajam un satriektajam vecajam vīram veltīja augstprātīgu labvēlību.

Iespējams, ka Amālija pierādīja pilnīgu «pienācīga lepnuma» trūkumu, pieņemdama naudu no sava tēva ienaidnieka rokām. Taču šai nabaga sievietei nekad nebija piemitis pienācīgs lepnums. Pastāvīga nabadzība un pazemojums, nespēja apmierināt dienišķās vajadzības, asi vārdi par atbildi uz laipniem pakalpojumiem — to vien liktenis bija lēmis šai pēc dabas pieticīgajai un neaizsargātajai sievietei jau kopš pašas agrīnās jaunības, kad viņa devās nelaimīgajā laulībā ar Džordžu Osbornu. Jūs, kas noraugāties savos tuvākajos, kuri diendienā nes šo kauna nastu, pazemīgi paciezdami likteņa triecienus, nekurnēdami, neviena nežēloti, bet drīzāk nicināti par savu nabadzību, — vai jūs jel kad nokāpjat no saviem pārticības augstumiem, lai mazgātu kājas šiem nabaga nogurušajiem ceļiniekiem? Jau pati doma par tiem jums šķiet pretīga un pazemojoša. «Šķirām jābūt — tāpat kā jābūt bagātajiem un nabagajiem,» saka Naudasmaiss, čāpstinādamies gar sarkanvīnu (labi vēl, ja viņš nometīs drupatas Lā-caram, kas sēž zem viņa loga). Pilnīgi pareizi, — taču padomājiet, cik noslēpumaina un reizēm neaprēķināma izrādās šī dzīves loterija, kas vienam sniedz purpuru un vissmalkāko linu audeklu, bet otram pamet skrandas un suņus par mierinātājiem.

Tā man jāatzīst, ka Amēlija, daudz nekurnēdama, pat gluži otrādi — ar tādām kā pateicības jūtām pieņēma druskas, ko laiku pa laikam no sava galda atmeta vīratēvs, un ar tām baroja pašas nelaimīgo tēvu. Tieši tā viņa izprata meitas pienākumu, jo tāda bija šīs jaunās sievietes daba (manas dāmas, Amālijai vēl tikai trīsdesmit gadu, un pat šai vecumā mēs iedrošināmies viņu saukt par jaunu sievieti), — tātad, atkārtoju, jaunās sievietes daba bija tāda, ka viņai vajadzēja sevi ziedot un nolikt pie mīļotās būtnes kājām visu, ko vien spēja upurēt. Cik daudz garu nakšu, negaidīdama pateicības, viņa bija pūlējusies Džordžija labā, līdz pirksti vairs neklausīja; kādus likteņa triecienus, nievas, kādu trūkumu un nabadzību viņa bija cietusi tēva un mātes labad! Un ar visu šo nebeidzamo atteikšanos un nenovērtētajiem upuriem viņa nebūt necienīja sevi vairāk, kā viņu cienīja pasaule, bet, acīm redzot, no visas sirds uzskatīja sevi par mazdūšīgu, nicināmu radījumu, kam dzīve dāvājusi daudz vairāk laimes, nekā pienāktos. Ak jūs nabaga sievietes! Ak jūs nabaga klusās mocekles un upuri, kuru dzīve nav nekas cits kā tīrā spīdzināšana, kuras ik nakti tiek stieptas uz moku sola un ik dienu spiestas nolikt galvu uz bendes bluķa kādā viesistabā; ikvienam vīrietim, kas noraudzījies jūsu ciešanās vai ielūkojies tanīs drūmajās vietās, kur jūs tiekat pakļautas spīdzināšanai, vajadzētu pažēlot jūs . .. un . . . un pateikties dievam, ka viņš tam piešķīris bārdu. Atceros, reiz pirms daudziem gadiem Bi-setrā, netālu no Parīzes, vājprātīgo namā redzēju kādu nabaga

nelaimīgo, ko bija sagrauzusi gūstniecība un paša gara vājums; viens no maniem ceļa biedriem pasniedza tam papīra vīstoklītī ietītu šņaucienu tabakas puspensa vērtībā. Nabaga nožēlojamais plānprātiņš nespēja panest šādu laipnību. Aiz sajūsmas un pateicības viņš sāka liet gaužas asaras, — bet, ja jums vai man kāds piešķirtu tūkstoš mārciņu gada ienākuma vai izglābtu mūsu dzīvību, mēs nespētu just ne tuvu tādu aizkustinājumu. Tāpat arī, pienācīgi tiranizējot sievieti un pēc tam apbalvojot viņu ar laipnību puspensa vērtībā, varēsiet ieraudzīt viņas acis asaras, ii kā jūs būtu pats labdarības eņģelis.

Pāris šādu žēlastības dāvanu arī bija viss, ko laimes dieve piešķīra nabaga mazajai Amālijai. Viņas dzīve, sākusies gluži veiksmīgi, bija noslīdējusi tik zemu — līdz nabadzības cietumam un nebeidzamam pazemojošas verdzības jūgam. Mazais Džordžs reizēm apciemoja māti, ienesdams tās gūsta dzīvē kaut niecīgu uzmundrinājuma dzirkstīti, ltaselskvērs bija viņas cietuma robeža, — reizēm viņa varēja aizstaigāt līdz turienei, lai nakti atkal pārlaistu savā kamerā, lai pildītu bezcerīgos pienākumus, stāvētu pie nepateicīgu slimnieku gultas un ciestu īdzīgu, cerībās vīlušos vecu cilvēku mokošo tirāniju. Cik gan nav tūkstošu tādu nelaimīgo, īpaši sieviešu, kam lemts vilkt šo nebeidzamo verdzības jūgu, — slimnieku kopējas, kuru pūles nesaņem atlīdzību, — žēlsirdīgās māsas, ja jums šāds vārds vairāk patīk, taču bez jebkādas romantikas un domām par pašuzupurēšanos, — viņas pūlas, gavē, caurām naktīm neaizver ne acu — panes to visu, neviena nepažēlotas, nesaprastas un neatzītas izgaisdamas nebūtībā.

Neizdibināmajam, bargajam un nemaldīgajam valdniekam, kas izlemj cilvēces likteņus, tīk pazemot un satriekt pīšļos maigos, krietnos un gudros un celt godā patmīļus, stulbeņus un ļaundarus. Ak mans brāli, esi pazemīgs savā labklājībā! Esi laipns pret tiem, kam dzīvē nav laimējies, kaut arī tie daudz vairāk pelnījuši laimi! Padomā, kas tev devis tiesības nonievāt citus, tu, kas esi tikumīgs tikai tāpēc, ka nepazīsti kārdināšanas, tu, kura panākumi varbūt balstās tikai uz nejaušu gadījumu, tu, kura augsto stāvokli, iespējams, nejauši mantojis kāds laimīgs priekštecis un kura pārticība jo gauži līdzinās ļaunam jokam.

Amēlijas māte tika guldīta zemes klēpī Bromptonā — tādā pašā tumšā, lietainā dienā kā tā, kad Amēlija šeit ieradās pirmo reizi, lai salaulātos ar Džordžu. Mazais Džordžijs lepnās, jaunās sēru drānās sēdēja Amālijai blakus. Viņa it labi atcerējās veco baznīcas slēdzēju, tāpat arī garīdznieku. Mācītājam lasot sprediķi, Amālijas domas kavējās pagājušajos laikos. Ja viņas rokā nedusētu Džordžija plaukstiņa, viņa laikam gan labprāt mainītos vietām ar . . . Bet tad, kā parasti, Amēlija nokaunējās par savām patmīlīgajām domām un klusībā lūdzās dievu piešķirt viņai izturību, lai līdz galam spētu pildīt pienākumu.

Tā Amēlija nolēma veltīt visus savus spēkus, lai padarītu tēvu laimīgu. Viņa pūlējās vaiga sviedros, šuva un lāpīja, dziedāja, spēlēja triktraku, lasīja priekšā avīzes, cepa un vārīja, cītīgi vadāja veco Sedliju pastaigās pa Kensingtonas parku un Bromptonas ieliņām, ar smaidu uz lūpām, aiz mīlestības liekuļotā interesē nepagurusi klausījās tēva nebeidzamos stāstus vai arī aizsapņojusies klusu sēdēja viņam blakus, ļaudamās pati savām domām un atmiņām, kamēr vārgais, īdzīgais večuks sildījās saulītē un vienā laidā gvelza par savām neveiksmēm un bēdām. Cik gan skumjas un bezcerīgas bija nabaga atraitnes domas! Bērni, skraidelēdami pa nokalnēm un plašajiem parka ceļiem, atgādināja Džordžiju, ko viņai bija atņēmuši; arī pirmais Džordžs Amēlijai tapa atņemts; viņas patmīlīgā, grēcīgā mīla abos gadījumos tika bargi sodīta. Amēlija centās sevi pārliecināt, ka saņēmusi pelnītu mācību. Viņa taču bija nožēlojama, samaitāta grēciniece. Un gluži viena visā pasaulē.

Zinu, ka apraksts par šādu ieslodzījumu vientulībā ir neciešami garlaicīgs, ja to neatdzīvina kāds jautrs vai smieklīgs starpgadījums — vai nu, piemēram, piemīlīgs cietuma uzraugs, vai jocīgs cietokšņa komandants, vai arī pelīte, kas draiskulīgi lodā pa Latuda bārdu, vai pazemes eja, ko zem pils ar nagiem un zobu bakstāmo izrakņājis Trenks*; taču manā rīcībā nav nekādu tamlīdzīgu nolikumu, ar ko atsvaidzināt stāstu par Amālijas gūstniecību. Ja gribēsiet, paši sapratīsiet, ka šai laikā viņa jutās gaužām skumja, bet, līdzko uzrunāta, allaž bija gatava pasmaidīt, dzīvoja visai nabadzīgi, trūcīgi, lai neteiktu — kā ubadze, dziedāja dziesmiņas, gatavoja pudiņus, spēlēja kārtis, lāpīja zeķes —' darīja visu vecā tēva labā. Nepavisam nav svarīgi, vai viņa bija vai nebija varone, varam vienīgi vēlēties, lai arī mēs, kad pienāks vecums, likstas un bankrots, sava mūža galā atrastu laipnu, līdzjūtīgu plecu, uz ko atbalstīties, un liegu roku, kas remdētu mūsu ģikts salauzto miesu ciešanas.

Pēc sievas nāves vecais Sedlijs sirsnīgi pieķērās meitai, un arī Amēlija rada mierinājumu, aprūpēdama veco vīru.

Taču nav mūsu nodoms uz ilgu laiku atstāt šos divus cilvēkus tādos necilos un pazemojošos apstākļos. Viņus abus gaidīja laimīgākas dienas, ja par laimi var uzskatīt tīri pasaulīgu labklājību. Iespējams, ka atjautīgais lasītājs jau uzminējis, kas bija resnais džentlmenis, kurš kopā ar mūsu veco draugu majoru Dobinu apciemoja skolā Džordžiju. Tas izrādījās vēl kāds mūsu sens paziņa, kas pārradās Anglijā tieši tādā mirklī, kad viņa klātbūtnei vajadzēja izvērsties par vienīgo atbalstu tuviniekiem.

Majoram Dobinam gluži viegli vedās izdabūt no sava labsirdīgā komandiera atjauju doties uz Madrasu un no turienes varbūt pat uz Eiropu neatliekamās personiskās darīšanās; viņš atradās ceļā dienu un nakti, ne mirkli neapstādamies, iekams nebija sasniegts gala mērķis, un traukdamies tādā ātrumā, ka Madrasā ieradās, pagalam drudža nomocīts. Kalpi, kas pavadīja Dobinu, viņu jau pilnīgā nemaņā nogādāja pie drauga, kur viņš bija nolēmis apmesties līdz izbraukšanai uz Eiropu; un ilgas garas dienas tā vien šķita, ka majora ceļojums beigsies tepat Sentdžordža baznīcas kapsētā, kur pie viņa kapa karaspēks izšaus atvadu zalvi, tepat, kur tālu no dzimtās zemes atdusas vielu radis dažs labs varonīgs karotājs.

Tiem, kas kopa nabaga nelaimīgo, ne reizi vien nācās noklausīties, kā viņš murgos piesauca Amēliju.

Nākdams pie samaņas, Dobins šausmās domāja, ka nekad vairs neredzēs Amēliju. Majoram šķita, ka pienākusi pēdējā stunda, tādēļ viņš svinīgi gatavojās šķiršanās brīdim, savezdams kārtībā savas šīszemes lietas un atstādams nelielo mantību tiem, kam visvairāk vēlējās darīt labu. Draugs, pie kura viņš bija apmeties, apliecināja viņa testamentu. Dobins izteica vēlēšanos, lai viņu apglabā ar ķēdīti, kas bija darināta no tumšbrūniem matiem un ko viņš pastāvīgi nēsāja ap kaklu; šo ķēdīti, ja gribam teikt patiesību, majoram bija iedevusi Amēlijas istabene Briselē, kad jaunajai atraitnei pēc Džordža Osborna nāves Sen-žana augstienē uzbruka smagā slimība un tai tika nogriezti mati.

Dobins mazliet atspirga, sāka atgūt spēkus, bet tad atkal no jauna likās uz gultas, jo pat viņa spēcīgā miesas būve nespēja panest nemitīgo asins nolaišanu un bagātīgās caurejas līdzekļu devas. No majora pāri bija palicis viens vienīgs skelets, kad viņu nogādāja uz Austrumindijas kompānijas kuģa «Ramčan-ders», kas kapteiņa Brega vadībā pa ceļam no Kalkutas iegriezās Madrasā; Dobins bija tā novārdzis, ka draugs, kas viņu kopa slimības laikā, jau pareģoja, ka krietnais majors tālo ceļojumu nemūžam nepārcietīšot un kādā jaukā rītā, ievīstīts karogā un buraudeklā, pārlidošot pār kuģa malu, aizraudams līdzi jūras dzelmē ari dārgo relikviju, ko nēsāja pie sirds. Taču, vai nu jūras gaisa spirdzināts, vai jaunu cerību spārnots, kopš tās dienas, kad kuģis izpleta buras un uzņēma kursu uz mājām, mūsu draugs sāka atlabt un, vēl pirms tika sasniegts Labās Cerības rags, jutās pavisam vesels (kaut ari noliesējis kā medību suns).

— Kerkam nelaimējas, — majora pakāpe šoreiz vēl tam nekritīs, — viņš teica smaidīdams, — veltīgi nabags pūlēsies ieraudzīt savu vārdu avīzē, kad pulks atgriezīsies mājās.

Te nu jāpiebilst, — kamēr majors gulēja slims Madrasā, uz kurieni tik nepacietīgi bija traucies, varonīgais X pulks pēc ilgiem svešumā pavadītiem gadiem, — atgriezies no Rietum-indijas dzimtenē, tas tika pārsviests uz Vaterlo kaujas lauku un pēc tam no Flandrijas tiešā ceļā atpakaļ uz Indiju, — tikko bija saņēmis pavēli doties mājās, un majors varētu braukt reizē ar saviem biedriem, ja vien būtu gribējis sagaidīt tos ierodamies Madrasā.

Iespējams, ka šajā brīdī, zaudējis pēdējos spēkus, viņš nejuta ne vismazāko vēlēšanos atkal nonākt Glorvinas varā.

— Laikam jau mis O'Dauda būtu mani piebeigusi, — viņš smiedamies sacīja kādam ceļa biedram, — ja brauktu ar šo pašu kuģi; nogremdējusi mani, viņa mestos virsū jums, manu mīļo Džoz, par to varat nešaubīties, un aizrautu jūs uz Sautemp-tonu kā savu lielo laimestu.

Un patiesi — šis ceļa biedrs nebija neviens cits kā mūsu tuklais draugs, kas arī brauca ar «Ramčanderu». Bengālijā viņš bija. pavadījis desmit gadus, — mūžīgās dinejas, brokastis, plān-alus un sarkanvīns, pārpūlēšanās darbā, stiprie dzērieni sevis uzmundrināšanai — tas viss nevarēja neietekmēt Vaterlo Sed-Jiju. Tika atzīts, ka viņam nepieciešams brauciens uz Eiropu, tādēļ, nokalpojis Indijā visu paredzēto laiku tādā amatā, kas deva iespēju noguldīt pamatīgas naudas summas, viņš varēja izvēlēties — vai nu braukt mājās un dzīvot ar krietnu pensiju, vai arī atgriezties Indijā un ieņemt dienestā tādu posteni, kas viņam pienāktos gan pēc godam nokalpotajiem gadiem, gan pēc izcilajiem talantiem.

Kopš tiem laikiem, kad Džozu redzējām pēdējo reizi, viņš bija miesās nedaudz izkrities, toties pieņēmies iespaidīgumā un apguvis cēlas manieres. Kā jau pilntiesīgs Vaterlo kaujas dalībnieks, viņš ataudzēja ūsas un dižojās pa klāju lepnā samta cepurē ar zeltītu lentu, bagātīgi izrotājis savu personu dažnedažādām spraudām un dārglietām. Brokastis Džozs ieturēja savā kabīnē un pirms iznākšanas uz klāja apģērbās tik rūpīgi, it kā grasītos parādīties Bondstrītā vai Kalkutas hipodromā. Viņš veda sev līdzi iedzimto kalpu, kas veica sulaiņa pienākumus, pienesa kungam pīpi un valkāja pie turbāna piespraustu sudrabā kaltu Sedliju emblēmu. Nabaga kalps dabūja krietni vien pasvīst, Džoza Sedlija tiranizēts. Par savu izskatu Džozs rūpējas nemitīgi — vairāk nekā jebkura sieviete — un ģērbšanās procedūrai veltīja vismaz tikpat daudz stundu kā daža laba novītusi daiļava. Jaunākie pasažieri — jaunais Čeferss no simt piecdesmitā pulka un nabaga mazais Rikits, kas atgriezās mājās, pārcietis trešo drudža lēkmi, — pie pusdienu galda jo bieži apstrādāja Sedliju, izvilinādami nebeidzamos stāstus par tā varoņdarbiem cīņā pret tīģeriem un Napoleonu. Džozs izskatījās tieši lielisks, kad, ieradies imperatora atdusas vietā Long-vudā*, viņš izmantoja majora Dobina prombūtni un šiem džentlmeņiem, kā arī jaunajiem kuģa virsniekiem jo smalki aprakstīja Vaterlo kaujas norisi, nepiebilzdams vienīgi to, ka Napoleons nemūžam nebūtu nonācis Svētās Helēnas salā, ja par to neparūpējies viņš — Džozs Sedlijs.

Kad Svētās Helēnas sala palika aiz muguras, Džozs kļuva īpaši augstsirdīgs, bagātīgi cienādams visus ar gardumiem no kuģa pārtikas noliktavas, celdams galdā sarkanvīnu, gaļas konservus. kā arī prāvas mučelcs ar sodas ūdeni, ko bija apgādājis pats savām vajadzībām. Uz kuģa nebija nevienas dāmas. Savas augstākā dienesta stāvokļa priekšrocības majors nodeva Džoza rokās, tā ka tas nu ieņēma goda vietu pie galda un baudīja pienācīgo cieņu kā no kapteiņa Brega, tā ari rio pārējiem «Ram-čandera» virsniekiem. Bet, kad jūrā divas dienas plosījās vētra, viņš veikli vien nozuda no klāja, lika aizsist ar dēļiem visus kabīnes iluminatorus un, guļamtīklā nolicies, lasīja «Finčlejas draudzes veļas mazgātāju», ko uz kuģa bija pametusi augsti godājamā lēdija Emīlija Hornblovera — cienīgtēva Sailesa Hornblovera sieva, kad tie devās uz Labās Cerības ragu, kur šis cienījamais džentlmenis darbojās par misionāru; taču dienišķai vajadzībai Džozs bija apgādājies ar dažādiem romāniem un lugām, ko devīgi izdāļāja lasīšanai, ar laipnību un labvēlību nodrošinādams sev visu ceļa biedru simpātijas.

Ilgus garus vakarus, kamēr kuģis šķēla bangojošos, tumšos jūras ūdeņus, mēness un zvaigznes mirguļoja pie debesīm un zvans jundīja sardzes maiņu, misters Sedlijs ar majoru nosēdēja uz klāja, runādami par mājām, — majors smēķēja cigāru, bet

Džozs pūta dūmu mutuļus no garās ūdenspīpes, ko tam sagatavoja tumšādainais kalps.

Tieši brīnums, cik neatlaidīgi un veikli majors Dobins prata novirzīt runas līdz Amālijai un viņas puisēnam. Džozs ne mazumu nopukojās par tēva likstām un pastāvīgajiem nekautrīgajiem lūgumiem, bet majors viņu centās nomierināt, attaisnodams veco Sedliju ar tā ļauno likteni un sirmo vecumu. Iespējams, ka Džozam nebūšot diez kāds prieks dzīvot kopā ar vecākiem, kuru ierašas, protams, varot nesaskanēt ar jauna cilvēka uzskatiem, īpaši, ja tas pieradis pie gluži citādas sabiedrības (izdzirdis šādu komplimentu, Džozs paklanījās); te nu majors izteica domu, ka Džozam Sedlijam daudz izdevīgāk būtu ierīkot pašam savu māju Londonā un nevis, kā agrāk, dzīvot vecpuiša miteklī, — tieši viņa māsa Amālija būtu īstais cilvēks, kam lemts valdīt pār šādu māju, jo — cik gan tā labi audzināta, piemīlīga, turklāt tik izmeklēti smalkām manierēm! Un majors stāstīja, kādus panākumus misis Osborna agrākos laikus guvusi gan Briselē, gan Londonā, kur par viņu jūsmojuši visaugstāko aprindu ļaudis; pēc tam viņš it kā nejauši aizrādīja, cik cēli Džozs rīkotos, nododams Džordžiju labā skolā un padarīdams viņu par krietnu cilvēku, jo skaidrs, ka māte un tās vecāki bērnu samaitāšot. īsi sakot, viltīgais majors izspieda Džozam solījumu uzņemties rūpes par Amāliju un likteņa varā pamesto puisēnu. Viņš vēl nezināja, kādi notikumi piemeklējuši mazo Sedliju ģimeni un ka nāve atņēmusi Amālijai māti un bagātība aizvilinājusi Džordžu. Taču, lai nu kā, šis mīlas pārņemtais džentlmenis pusmūža gados nemitīgi — ik dienu, ik brīdi kavējās domās pie misis Osbornas un no visas sirds vēlējās darīt tai labu. Viņš glaimoja, lišķēja, pierunāja, cildināja — apstrādāja Džozu Sedliju tik neatlaidīgi un sirsnīgi, ka pašam droši vien par to būtu jāpabrīnās; taču daudzi vīrieši, kam ir neprecētas māsas un pat meitas, atcerēsies, cik neparasti laipni un mīļi pret vīriešu kārtas tuviniekiem kļūst džentlmeņi, kad cenšas iegūt viņu radinieču labvēlību; ļoti iespējams, ka arī mūsu šķelmim Dobinam bija piemetusies tieši šāda liekulības kaite.

Patiesību sakot, majors Dobins uz «Ramčandera» uzkāpa pavisam slims un trīs dienās, kamēr kuģis stāvēja Madrasas reidā, nepavisam nesāka atkopties; kaut cik možāku viņu nepadarīja arī vecā paziņas mistera Sedlija parādīšanās, līdz kādu dienu, majoram gluži gurdenam guļot uz klāja, starp viņiem abiem norisinājās kāda saruna. Dobins izteica domu, ka viņa gals

r

laikam gan vairs neesot tālu; testamentā viņš kādu mazumiņu esot novēlējis savam krustdēlam un cerot, ka misis Osborna reizēm pieminēšot viņu ar labu vārdu un iemantošot laimi visai drīz gaidāmajā jaunajā laulībā.

— Laulībā? Nekas tamlīdzīgs! — Džozs atbildēja. Viņš gan saņēmis no māsas ziņas, bet ne par kādu laulību viņa neesot ieminējusies, toties, starp citu, lai cik tas arī dīvaini izklausītos, viņa rakstot, it kā majors Dobins grasoties doties laulībā, un izsakot cerību, ka viņš kļūšot laimīgs.

Kad īsti Sedlijs esot saņēmis šīs ziņas no Eiropas? Džozs sameklēja vēstulēs. Tās bija izsūtītas divus mēnešus vēlāk nekā majoram rakstītās, un kuģa ārsts varēja apsveikt sevi ar pareizo ārstēšanu, ko bija nozīmējis jaunajam pacientam, kuru Madra-sas dakteris tam uzticēja tikpat kā pavisam bez cerībām, jo kopš tās dienas, kopš tās pašas dienas, kad kuģa ārsts mainīja zāles, majors Dobins sāka atlabt. Un tā nu iznāca, ka tik cienījams virsnieks kā kapteinis Kerks pie majora pakāpes netika.

Kad viņi pabrauca garām Svētās Helēnas salai, majors Dobins kļuva tik līksms un mundrs, ka ceļa biedriem atlika tikai pabrīnīties. Viņš draiskojās ar mičmaņiem, krustoja šķēpus ar stūrmaņiem, kā jauns zēns skraidīja pa vantīm un kādu vakaru pat ņēmās dziedāt jocīgas dziesmiņas, uzjautrinādams visus klātesošos, kas pēc vakariņām bija sapulcējušies pie groka glāzes, — vispār šķita tik jautrs un dzīvespriecīgs, ka pat kapteinis Bregs, kas sākumā savā pasažierī nekā ievērības cienīga nesaredzēja, uzskatīdams to par gļēvu neveiksminieku, jutās spiests atzīt, ka majors gan esot atturīgs, toties augsti mācīts cilvēks un teicams virsnieks.

— Manieres jau nu viņam diez kādas izcilās nav, jupis lai parauj, — Bregs atklāja savus novērojumus pirmajam palīgam, — viņš vis neiederētos gubernatora namā, vai zināt, Roper, kur viņa augstība un lēdija Viljama tik laipni uzņēma mani, visiem redzot, spieda man roku un pie pusdienu galda paša virspavēlnieka klātbūtnē uzaicināja iedzert alu; nē, manieres viņam nu gan nav, toties kaut kas viņā noteikti ir .. . — Tādējādi kapteinis Bregs pierādīja, ka viņš ir ne tikai spējīgs kuģa komandieris, bet arī visai veikls cilvēku pazinējs.

Bet, kad «Ramčanderam» atlika vairs tikai desmit dienu ko braukt līdz Anglijas krastiem, iestājās bezvējš un Dobins kļuva tik nepacietīgs un pat neciešams, ka ceļa biedri nevarēja vien nobrīnīties, kur palicis vēl nesen apbrīnotais majora dzīves-

prieks un jautrais garastāvoklis. Labo omu Dobins atguva tikai tad, kad atkal uzpūta viegls vējiņš, bet, uz kuģa uzkāpjot locim, viņa satraukums sasniedza augstāko pakāpi. Žēlīgais dievs, kā Dobinam iepukstējās sirds, kad pie apvāršņa parādījās abas tik mīļās Sautemptonas smailes!

LVIII NODAĻA MŪSU DRAUGS MAJORS

Mūsu majors uz «Ramčandera» bija iemantojis tādu popularitāti, ka tad, kad viņi abi ar misteru Sedliju iekāpa sengaidītajā piekrastes laivā, kurai vajadzēja aizvest viņus no kuģa, visa komanda — kā matroži, tā virsnieki ar pašu dižo kapteini Bregu priekšgalā — uzsauca trīskārtēju «urā» majoram Dobinam, kas par atbildi pietvīka līdz ausu galiem un tikai mēmi palocīja galvu. Toties Džozs, kuram, acīm redzot, šķita, ka gaviļu saucieni domāti viņam, norāva zeltītajām lentām rotāto cepuri un majestātiski māja ar to kuģa komandai. Laiva pa to laiku nogādāja viņus krastā, un mūsu draugi ar lielu cieņu tika izsēdināti piestātnē, no kurienes tiešā ceļā devās uz viesnīcu «Royal George»*.

Lai arī lieliskais cepetis un sudraba kanna, kas runāja gaišu valodu par īstu mājās darinātu angļu alu un porteri, kuri nemainīgi priecē ceļinieka acis, viņam atgriežoties no tālām zemēm un sperot kāju pār «Džordža» ēdamzāles slieksni, šķita tik neatvairāmi un vilinoši, ka ikviens kārtīgs cilvēks, kas ieietu šādā mājīgas omulības pilnā angļu viesnīcā, labprāt apmestos šeit vismaz uz pāris dienām, tomēr Dobins nekavējoties ievadīja sarunas par pasta ratiem un, vēl lāgā nepieskāries Sautemptonas zemei, jau vēlējās posties ceļā uz Londonu. Turpretim Džozs ir dzirdēt negribēja par ceļojuma turpināšanu tai pašā vakarā. Kāpēc gan naktī kratīties pasta ratos, ja viņu te gaida liels, plats, mīksti līgans dūnu pēlis un nevis vairs briesmīgā, šaurā koja, ar kuru tuklais Bengālijas džentlmenis bija spiests samierināties visā ceļojuma laikā? Neesot ko domāt par prombraukšanu, iekams nav izkravātas viņa mantas, jo viņš taču nevarot doties ceļā bez saviem provianta krājumiem. Majoram nekas cits neatlika kā nogaidīt šo nakti, un viņš nosūtīja vēstuli tuviniekiem, paziņodams par ierašanos dzimtenē, un izspieda arī no Džoza solījumu aizrakstīt saviem draugiem. Džozs apsolījās gan, taču vārdu neturēja. Kapteinis, kuģa ārsts un daži pasažieri ieradās viesnīcā uz pusdienām pie mūsu džentlmeņiem. Džozs

nežēloja ne pūles, ne naudu, pasūtīdams bagātīgu maltīti, un apsolīja majoram nākamajā dienā doties uz Londonu. Viesnīcnieks apgalvoja, ka viņam esot tīrā bauda noraudzīties, kā misters Sedlijs tukšo portera kausu. Ja laiks atļautu un mani nemāktu bažas novirzīties no galvenās tēmas, es uzrakstītu veselu nodaļu par pirmo portera kausu, kas tiek izdzerts uz Anglijas zemes. Ak, cik tas gan gards! Ir vērts pavadīt veselu gadu svešumā, lai izbaudītu šo pirmo malku!

Nākamajā rītā majors Dobins, kā parasti, parādījās gludi sku-vies un rūpīgi apģērbies. Rīts bija tik agrs, ka viss nams vēl saldi dusēja, kājās bija tikai zābaku spodrinātājs, kam brīnumainā kārtā miegs laikam vispār nav vajadzīgs; čīkstošiem zābakiem slādams pa tumšajiem gaiteņiem, majors no visām pusēm saklausīja viesnīcas iemītnieku krākšanu. Zābaku spodrinātājs, kas nepazina miega, klusām zagās no vienām durvīm pie otrām, savākdams ārpusē pamestos bliherus, velingtonus, oksfordiešus un citas zābaku sugas un pasugas. Tad uzmodās Džoza eksotiskais sulainis un ņēmās savest kārtībā saimnieka pamatīgo ģērbšanās aparātu un sagatavot ūdenspīpi; pēc tam piecēlās istabenes un, gaitenī saskrējušās ar tumšādaino kalpu, laida vaļā spiedzienus, noturēdamas to par pašu nelabo. Gan kalps, gan Dobins klupa pār ūdens spaiņiem, jo istabenes tieši tobrīd ellīgi berza «Roijcū George» klājus. Kad parādījās pirmais sapinkājies sulainis un atšāva viesnīcas durvju bultu, majoram šķita, ka pienācis laiks atvadīties, un viņš lika sagādāt pasta ratus, lai viņi nekavējoties varētu doties ceļā.

Pēc tam Dobins uzņēma gailu uz mistera Sedlija istabu un atvilka aizkarus lielajai, platajai laulības gultai, kurā saldi krāca misters Džozs.

— Celieties augšā, Sedlij! — majors sacīja. — Ir laiks braukt projām; pēc pusstundas pasta rati gaidīs pie durvīm.

No vatētās segas apakšas Džozs rūkdams apjautājās, cik esot pulkstenis; beidzot izspiedis no pietvīkušā majora (kurš nekad nemelsa niekus, lai cik tie arī viņam būtu izdevīgi) atzīšanos par agro rīta stundu, Džozs izvirda tādu lamu vārdu straumi, kurus mēs šeit negrasāmies atkārtot, bet no kuriem Dobins saprata, ka misters Sedlijs jau nu neiešot pazudināt savu dvēseli, celdamies tādā agrumā, lai majors lasoties pie visiem velniem, Džozs nemūžam vairs ar to kopā nebraukšot, un ka esot pagalam nepieklājīgi un džentlmeņa necienīgi šādā veidā izraut cilvēku no dusas. Apmulsušajam majoram atlika vienīgi atkāpties, ļaujot Džozam līdz galam izgulēt pārtraukto miegu.

Pasta rati jau bija piebraukti, un majors ilgāk gaidīt vairs negribēja.

Ja Dobins būtu angļu muižnieks, kas devies izpriecas braucienā, vai avīzes kurjers, kurš ved steidzamas depešas (valdības ziņojumi parasti tiek pārsūtīti daudz mierīgākā garā), arī tad viņš nespētu traukties ātrāk. Kučieri brīnījās par bagātīgajām dzeramnaudām, ar kurām majors mētājās. Cik līksms un zaļš šķita šis zemes stūrītis, pasta ratiem drāžoties garām jūdžu stabiem, cauri glītām, mazām pilsētiņām, kur viesnīcnieki iznāca durvju priekšā sveikt Dobinu Smaidiem un galvas mājieniem, garām jaukiem ceļmalas krodziņiem, kuru izkārtnes šūpojās gobu zaros un kur ņirbošajā koku ēnā zirgi un braucēji veldzēja slāpes, garām vecām pilīm un parkiem, maziem zemnieku ciematiņiem, kas pulkiem vien drūzmējās ap senlaicīgām, sirmām baznīcām, — cauri apburošajai, draudzīgi laipnajai Anglijas ainavai. Vai ir vēl visā pasaulē kaut kas līdzīgs šai ainavai? Tā mīļi uzsmaida ceļiniekam, kas atgriežas mājās, it kā sveicienā sniegdama pretim roku. Lai nu kā, majors Dobins nojoņoja ceļa gabalu no Sauternptonas līdz Londonai, nemanīdams gandrīz neko citu kā vien jūdžu stabus ceļmalā. Viņš taču kvēli alka tikties ar saviem vecākiem Kembervellā.

Majors pat negribēja nosliekt laiku ceļa gabalam no Pikadi-lijas līdz savai vecajai mītnei pie Slotera, taču galu galā aizbrauca uz turieni. Gari gadi bija pagājuši kopš tiem laikiem, kad viņš šeit iegriezās pēdējo reizi, kad viņi abi ar Džordžu, vēl jauni būdami, te rīkoja nebeidzamas dzīres un uzdzīves. Nu jau viņš sasniedzis krietnus vecpuiša gadus. Mati viņam nosirmojuši, un nosirmojušas arī daudzas jaunības jūsmas un kaislības. Taču šeit pie durvīm stāvēja tas pats vecais sulainis tai pašā nospe-ķotajā, melnajā svārkā, ar to pašu dubultzodu un uzburbušo seju, ar to pašu milzīgo zīmogu saišķi pie vestes, tāpat kā agrāk šķindinādams naudu kabatās un sagaidīdams majoru tieši tāpat, it kā tas no šejienes būtu aizbraucis tikai pirms nedēļas.

— Nolieciet majora mantas divdesmit trešajā numurā, tā ir viņa istaba, — Džons sacīja, neizrādīdams ne vismazāko izbrīnu. — Ceptu vistu pusdienās, vai ne tā? Neesat vēl apprecējies? Runāja, ka jūs taisoties apsievoties, — pie mums bija apmeties jūsu pulka ārsts — skots. Ak nē, nevis viņš, bet kapteinis Ilam-bijs no tz-īsdesmit trešā pulka, kas kopā ar jūsējo bijis Indijā. Varbūt sagatavot siltu ūdeni? Ko tad jūs tā — ar pasta ratiem,— vai diližanss nav pietiekami labs?

Tā izrunājies, uzticamais sulainis, kurš pazina un atcerējās ikvienu virsnieku, kas kaut reizi bija šeit apmeties, un kuram desmit gadi šķita tas pats, kas viena diena, veda Dobinu uz viņa veco istabu, kur stāvēja tā pati vienkāršā gultiņa ar tiem pašiem aizkariem, tas pats apdilušais paklājs, tikai vēl vairāk nosmulēts, un ar to pašu drānu pārvilktās melnās mēbeles, — viss tieši tāpat kā majora jaunības dienās.

Dobins atcerējās, kā savu laulību priekšvakarā Džordžs bija soļiem mērojis šo pašu istabu, kodīdams nagus un apgalvodams, ka vecajam galu galā būšot jāpiekāpjas, bet, ja arī ne, — viņš jau par to neiešot bēdāties. Majoram jau šķita, ka durvis noklaudz un . . .

— Jaunāks gan jūs neesat kļuvis, — Džons noteica, rāmi aplūkodams seno dienu paziņu.

Dobins iesmējās.

— Desmit gadi un drudzis nemēdz padarīt cilvēku jaunāku, Džon, — viņš sacīja. — Toties jūs vienmēr paliekat jauns ... nē, vienmēr esat bijis vecs.

— Kas notika ar kapteiņa Osborna atraitni? — Džons apjautājās. — Bija gan varens zellis! Ak kungs, kā viņš svaidījās ar naudu! Pēc tās dienas, kad no šejienes aizbrauca laulāties, pie mums viņš vairs nav iegriezies. Palika man parādā trīs mārciņas. Re, šite man grāmatiņā pierakstīts. 1815. gada 10. aprīlī, kapteinis Osborns, trīs mārciņas. Diezin vai viņa tēvs būtu ar mieru man tās samaksāt? — Un pie šiem vārdiem vecais Slotera Džons izvilka no kabatas to pašu safjānādā iesieto piezīmju grāmatiņu, kurā uz notaukotas, izbalējušas lapiņas bija atzīmēts kapteiņa parāds blakus citiem līdzīgiem ķeburainiem piemiņas ierakstiem, kas saistījās ar kādreizējiem šā nama pastāvīgajiem apmeklētājiem.

Aizvedis viesi uz tā istabu, Džons nesatricināmā mierā atgriezās savā postenī, bet majors Dobins sarkdams, pats par savu aušību vīpsnādams, izvilka no mugursomas pašu lepnāko no visiem uzvalkiem un, lūkodamies uz tualetes galdiņa novietotā apsūbējušā spogulītī, smējās par savu iedegušo seju un sirmajiem matiem.

. «Cik jauki, ka Džons nav mani aizmirsis!» viņš domāja. «Jācer, ka arī viņa mani pazīs.» Un, iznācis no viesnīcas, Dobins atkal reiz devās Bromptonas virzienā.

Ikviens niecīgākais viņu pēdējās tikšanās sīkums atausa šā uzticīgā cilvēka atmiņā, kad viņš tuvojās Amēlijas mājai. Arka un Ahilla statuja bija uzceltas pēc tam, kad Dobins pēdējo reizi spēra kāju Pikadilijā; acis un prāts tikai neskaidri uztvēra simtiem pārmaiņu, kas bija notikušas pa viņa prombūtnes laiku. Viņš sāka drebēt, nogriezdamies pa šauro šķērsieliņu uz Brom-ptonu — to pašu labi pazīstamo ieliņu, kas aizveda līdz tai ielai, kur dzīvoja viņa. Vai viņa tiešām domā precēties vai arī ne? Bet ja nu viņš sastop viņu kopā ar zēnu . . . žēlīgais dievs, ko tad lai dara? Dobins ieraudzīja nākam pretī kādu sievieti ar gadus piecus vecu puisēnu pie rokas ... vai tikai tā nav viņa? No šādas iespējas vien Dobinam pārskrēja drebuļi. Beidzot pienācis pie mājas, kur dzīvoja misis Osborna, viņš apstājās pie vārtiem, satvēra rokturi un tā arī palika stāvam. Viņš pat sajuta savas sirds pukstus. «Lai visvarenais dievs svētī viņu — vienalga, kas arī noticis!» Dobins domāja. «Blēņas! Tikpat labi viņa varbūt no šejienes jau aizbraukusi,» viņš klusībā nodomāja un iegāja pa vārtiņiem.

Logs viesistabā, kurā Amēlija mēdza uzturēties, stāvēja vaļā, bet telpā neviena nebija. Tomēr majoram šķita pazīstamas klavieres, virs kurām kā senās dienās atradās glezna, un viņu atkal pārņēma satraukums. Misiņa plāksnīte ar mistera Klepa vārdu joprojām vidējās pie durvīm blakus āmuriņam, ko Dobins piedauzīja, pavēstīdams savu ierašanos.

Apaļīga, gadus sešpadsmit veca meiča spožām acīm un sārtiem vaigiem iznāca atvērt durvis un cieši ielūkojās majorā, kas stāvēja, atspiedies pret lieveni.

Viņš bija bāls kā rēgs un tik tikko spēja izdabūt pār lūpām vārdus:

— Vai šeit dzīvo misis Osborna?

Acu nenovērsdama, meitene labu brīdi raudzījās majoram sejā un tad arī nobālēdama iesaucās:

— Pasargi dievs, tas taču majors Dobins!

Nezinādama, ko darīt, viņa pastiepa tam pretī abas rokas.

— Vai jūs tiešām mani neatceraties? — meitene vaicāja. — Es taču jūs kādreiz saucu par Saldumu majoru.

Par atbildi uz šiem vārdiem majors — tik vieglprātīgi viņš laikam gan uzvedās pirmo reizi mūžā — apskāva un noskūpstīja meiteni. Viņa iesmējās, pēc tam histēriski ieraudājās un, pilnā sparā brēkdama: «Māmiņ! Tēti!» — izrāva abus cienījamos cilvēkus no tīri uzpostās virtuves, pa kuras logu tie jau bija paguvuši novērot majoru, nesaprazdami, kā viņu meita mazajā priekšnamiņā nonākusi kalsnēja, gara, zilos svārkos un baltās audekla biksēs tērpa cilvēka apkampienos.

— Esmu sens jūsu draugs, — viņš sacīja sarkdams un bālēdams. — Vai tad jūs mani neatceraties, misis Klepa, un tos

gardos cepumus, ar kuriem mūs cienājāt pie tējas? Un arī jūs, Klep, mani neatminat? Esmu Džordža krusttēvs un tikko atgriezos no Indijas.

Šiem vārdiem sekoja sirsnīgi rokas spiedieni, — aiz sajūsmas un jūtu pārpilnības misis Klepa nezināja, ko darīt; šai pašā priekšnamiņā viņa neskaitāmas reizes bija veltīgi lūgusies debesis neatteikt palīdzību.

Nama saimnieks un saimniece ieveda cienījamo majoru Sed-Iija istabā (tā viņam bija iespiedusies atmiņā līdz pēdējam sīkumam — vecās Stolharda firmas klavieres ar misiņa rotājumiem — šis kādreiz tik glītais instruments, aizbīdņi un pat miniatūrais alabastra kapa piemineklis, kuram vidū tikšķēja mistera Sedlija zelta pulkstenis), un te nu, iesēdinājuši Dobinu tukšajā īrnieka atzveltnī, tēvs, māte un meita, nebeidzamiem gaviļu saucieniem pārtraukdami stāstījumu, pavēstīja majoram visu, kas mums jau zināms, bet ko par Amēlijas dzīvi pēdējā laikā nezināja majors, — proti, to, ka misis Sedlija mirusi, ka Džordžs pārcēlies uz dzīvi pie sava vectēva Osborna, cik ļoti atraitne ņēmusi pie sirds šķiršanos no dēla, un vēl dažnedažādus notikumus no viņas dzīves. Divas trīs reizes Dobins jau grasījās skart Amēlijas precību jautājumu, taču atkal un atkal pietrūka drosmes. Viņš kautrējās atsegt savu sirdi šiem cilvēkiem. Beidzot majoram tika darīts zināms, ka misis Osborna izgājusi ar tētiņu pastaigāties pa Kensingtonas parku, uz kurieni pēcpusdienās, ja vien turoties jauks laiks, allaž vedot veco džentlmeni (misters Scdlijs esot kļuvis pavisam vārgs un īdzīgs, sarūgtinādams meitas dzīvi, kaut arī tā rūpējoties par viņu kā viens īsts eņģelis).

— Esmu patlaban visai nevaļīgs, — sacīja majors, — jo vēl šovakar man kārtojamas svarīgas darīšanas. Tomēr ļoti gribētos satikt misis Osbornu. Vai mis Pollija nevarētu nākt līdzi un parādīt ceļu?

Mis Polliju šis priekšlikums gan sajūsmināja, gan pārsteidza. Ceļu viņa zinot. Viņa aizvedīšot majoru Dobinu. Viņa pati bieži ejot līdzi misteram Sedlijam, kad misis Osborna dodoties uz . . . dodoties uz Raselskvēra pusi, viņa pat zinot soliņu, kur misters Scdlijs allaž sēžot. Kā bulta meitene aizšāvās uz savu istabu .un tūlīt atgriezās ar pašu jaukāko cepurīti galvā, aplikusies māmiņas dzelteno šalli un piespraudusi lielo kalnu kristāla brošu, darīdama visu, lai tikai izskatītos majora cienīga.

Lepnais virsnieks zilajos svārkos un briežādas cimdos pasniedza jaunajai dāmai roku, un viņi devās ceļā visai jautrā noskaņojumā. Dobins priecājās, juzdams tuvumā draugu, jo

mazliet baidījās no gaidāmās tikšanās. Viņš uzdeva ceļa biedrei neskaitāmus jautājumus par Amāliju; viņa krietnā sirds sāpēs sažņaudzās, dzirdot, ka misis Osbornai nācies šķirties no dēla. Kā viņa to pārcietusi? Vai viņa bieži tiekoties ar zēnu? Vai misters Sedlijs tagad esot apgādāts ar visu dzīvei nepieciešamo? Pollija uz visiem Saldumu majora jautājumiem atbildēja pēc labākās sirdsapziņas.

Ceļā viņi piedzīvoja tādu notikumu, kas, lai arī pats par sevi cik nenozīmīgs, tomēr izraisīja majorā Dobinā visdziļāko sajūsmu. Pa ielu pretim nāca kāds bāls, jauns cilvēks ar šķidru vaigubārdiņu un stīvinātu, baltu kaklautu, iespiests starp divām dāmām, tas ir, vezdams tās zem rokas. Viena bija slaika valdonīga izskata sieviete vidējos gados, pēc sejas krāsas un vaibstiem līdzīga anglikāņu mācītājam, pie kura sāniem soļoja, bet otra — sīka, maza radībiņa tumšu seju, uzcirtusies skaistā, jaunā cepurītē ar baltām lentām un lepnā apmetnī ar varenu zelta pulksteni pašā savas personības centrā. Džentlmenis, jau tā starp abām dāmām cieši iežmiegts, vēl stiepa saulessargu, šalli un grozu, tā ka rokas viņam bija pilnīgi aizņemtas un viņš, protams, nespēja pieskarties savai platmalei, lai apliecinātu, ka ir pamanījis reveransu, ar ko viņu apveltīja mis Mērija Klepa.

Viņš tikai palocīja galvu, atbildēdams uz sveicienu, ko abas dāmas atņēma žēlīgā labvēlībā, vienlaikus bargi nopētīdamas mis Pollijas pavadoni zilajos svārkos, ar bambusa spieķi rokā.

— Kas tas tāds? — apjautājās majors, palaidis garām jocīgo trijotni. Mērija uzmeta viņam šķelmīgu skatienu.

— Tas ir mūsu draudzes mācītāja palīgs cienīgtēvs misters Binnijs (majors Dobins sarāvās) ar savu māsu mis Binniju. Ak dievs, kā viņa mūs dīrāja svētdienas skolā! Bet otra dāma — nu tā šķiclace ar skaisto pulksteni — ir misis Binnija, kādreizējā mis Greitisa, — viņas tētiņš bija pārtikas preču tirgotājs, un Kensingtonas grants bedrēs tam piederēja krodziņš «Zelta tējkanna». Viņi apprecējās pirms mēneša un tikko pārbraukuši no Margetas. Misis Binnij^i pūrā nāca līdzi veseli pieci tūkstoši mārciņu, un tomēr viņa jau saplēsusies ar mis Binniju, kaut arī tā pati viņus apprecināja.

Lai gan majors jau iepriekš bija sarāvies, tagad viņš gluži salēcās un tik sparīgi cirta bambusa spieķi pret zemi, ka mis Klepa iekliedzās: «Vai!» — un sāka smieties. Kādu brīdi viņš, muti ieplētis, klusēdams noraudzījās pakaļ jaunlaulātajiem, bet mis Mērija turpināja savu stāstu; taču Dobins nedzirdēja neko citu kā vien to, ka cienījamais džentlmenis apprecējies, un galva viņam sāka reibt aiz laimes. Pēc šā starpgadījuma majora soļi divtik aši virzījās uz galamērķi; un tomēr viņi tur nonāca pārlieku ātri (jo Dobins drebēja kā apses lapa, iedomādamies šo tikšanos, ko viņš nemitīgi bija gaidījis veselus desmit gadus), — garām Bromptonas ieliņām, cauri šaurajiem, vecajiem, vārtiņiem Kensingtonas dārza mūrī.

— Redziet, kur viņi ir! — rādīja mis Pollija un atkal juta Dobinu saraujamies. Viņai jau pašā sākumā viss kļuva skaidrs. Sis stāsts meitenei šķita tik labi pazīstams, it kā viņa to bulu izlasījusi savos mīļākajos romānos — «Grūtdiene Fannija» vai «Skotu virsaiši».

— Jūs varētu aizskriet un brīdināt viņu, — majors sacīja. Un Pollija aizšāvās tā, ka dzeltenā šalle vējā noplandīja vien.

Vecais Sedlijs sēdēja uz soliņa, izklājis mutautiņu pār ceļgaliem, un, kā parasti, vienā laidā purpināja kaut ko par senajiem laikiem, — stāsts, kuru Amēlija ar pacietīgu smaidu bija klausījusies neskaitāmas reizes. Pēdējā laikā viņa bija iemanījusies domāt pati par savām likstām un spēja smaidīt vai citādi izlikties klausāmies tēva pļāpāšanā, patiesībā nedzirdēdama gandrīz neviena vārda.

Ieraudzījusi Mēriju jožam taisnā ceļā šurp, Amēlija pietrūkās kājās. Pirmā doma viņai bija, ka Džordžijam atgadījies kaut kas ļauns, taču vēstneses nepacietības un laimes pilnā seja izkliedēja bažas tramīgajā mātes sirdī.

— Jaunas ziņas! Jaunas ziņas! — sauca majora Dobina sūtne. — Viņš atbraucis! Viņš atbraucis!

— Kas atbraucis? — Emmija jautāja, vēl joprojām domādama par dēlu.

— Paraugieties! — atbildēja mis Klepa, atskatīdamās un kaut ko rādīdama, bet Amēlija ieraudzīja Dobina kalsno augumu un garo ēnu, kas lēnām tuvojās pa zāli. Arī Amēlija sarāvās, pietvīka un, pats par sevi saprotams, sāka raudāt. It visos dzīves svinīgajos brīžos šī pieticīgā, mazā būtne bija radusi laist darbā savas grandes eaux^114.

Dobins raudzījās Amēlijā — ak, kādām mīlas pilnām acīm! — kad viņa izstieptām rokām skriešus metās tam pretī. Amēlija nebija pārmainījusies. Viņa gan bija kļuvusi mazliet bālāka, mazliet pilnīgāka augumā. Taču acis palikušas tādas pašas — laipnas, uzticīgas. Mīkstajos, brūnajos matos ievijušies daži sud-

raba pavedieni. Viņa sniedza majoram abas rokas un, caur asarām smaidīdama, ielūkojās tik labi pazīstamajā atklātajā sejā. Abām rokām Dobins satvēra mazās plaukstiņas un palika tā stāvam. Labu bridi viņš nespēja bilst ne vārda. Kādēļ gan Dobins neapskāva Amēliju un nezvērēja, ka nemūžam to neatstās? Viņa droši vien būtu padevusies, jo nespētu tam nepaklausīt.

— Man ... man jums jāteic, ka atbraucis ir vēl kāds, — viņš sacīja pēc īsa klusuma brīža.

— Misis Dobina? — ievaicājās Amēlija, soli atkāpdamās. Kādēļ viņš neatbild?

— Nē, — viņš teica, palaizdams tās rokas vaļā. — Kas jums sastāstījis tādas blēņas? Gribēju sacīt, ka ar to pašu kuģi atbrauca arī jūsu brālis Džozefs, lai padarītu jūs visus laimīgus.

— Tēt, tēt! — iesaucās Emmija. — Tie tik ir jaunumi! Mans brālis atkal Anglijā. Viņš atgriezies, lai parūpētos par jums. Un šeit ir majors Dobins.

Misters Sedlijs pietrūkās kājās, drebēdams pie visām miesām un pūlēdamies sakopot domas. Tad viņš paspēra soli uz priekšu un pēc agrāko laiku modes zemu paklanījās majoram, godādams to par misteru Dobinu un izteikdams cerību, ka tā cienījamais tēvs sers Viljams esot pie labas veselības. Viņš izsacīja vēlēšanos apciemot seru Viljamu, kurš pavisam nesen viņu pa-godājis ar vizīti. īstenībā sers Viljams veco džentlmeni pēdējo reizi bija apmeklējis pirms astoņiem gadiem, un nule tas grasījās doties atbildes vizītē.

— Viņš ir pagalam satriekts, — Emmija pačukstēja Dobinam, kad tas piegāja pie večuka, lai sirsnīgi paspiestu roku.

Kaut arī cik svarīgas darīšanas tovakar majoru gaidīja Londonā, viņš tomēr izlēma tās atlikt, līdzko misters Sedlijs izteica uzaicinājumu iegriezties pie viņiem uz tasi tējas. Amēlija paņēma zem rokas dzeltenajā šallē ievīstīto jauno draudzeni un pirmā devās uz mājas pusi, tā ka misters Sedlijs palika Dobina rīcībā. Vecais vīrs spēra pavisam gausus solīšus, bez mitas vērpdams mūžseno stāstu par sevi un savu nabaga Besiju, par kādreizējo pārticību un nelaimīgo izputēšanu. Viņa domas, kā visiem vārgiem sirmgalvjiem, kavējās tikai pie senajiem laikiem. Par tagadni, izņemot pēdējo smago triecienu, viņš tikpat kā nekā nezināja. Majors labprāt ļāva vecajam vīram runāt. Viņa acis kā piekaltas kavējās pie sīkā stāva, kas gāja pa priekšu, — pie nūjās, mazās būtnes, kura bija aizņēmusi visas viņa domas, visas viņa lūgšanas, allaž stāvēdama klāt sapņos gan dusā, gan nomodā.

Amēlija visu vakaru jutās ļoti laimīga, smaidīja vien un rosījās, veikdama mazo viesību saimnieces pienākumus, kā Dobinam šķita, ar nepārspējamu grāciju un eleganci. Majora acis nemitīgi tai sekoja, viņiem tā sēžot puskrēslā. Cik bieži viņš bija alcis šā mirkļa, domādams par Emmiju svešumā kā svelmainos vējos, tā bezgalīgos pārgājienos, gara acīm skatīdams to lēnprātīgu un laimīgu pacietīgi izdabājam visām vecāku iegribām, ar savu rāmo padevību kļūstot par īstu nabadzības rotu, — tieši tādu, kādu viņš to nupat ieraudzīja. Nebūt negribu teikt, ka Dobina gaume būtu no pašām izcilākajām vai ka īsteni diža gara pienākumos ietilptu samierināšanās ar tādu sīku, ikdienišķu laimīti, kas izrādījās pietiekama mūsu pazemīgajam vecajam draugam, taču viņa vēlmes, vai nu labas, vai sliktas, nekur augstāk netiecās; un, ja Amēlija piedāvāja, viņš bija gatavs izdzert tikpat daudz tasīšu tējas kā savā laikā doktors Džonsons.

Pamanījusi šo Dobina tieksmi, Amēlija smiedamās to vēl uzmudināja un neizsakāmā šķelmībā pildīja tasīti pēc tasītes. Taisnību sakot, viņa nezināja, ka majors nav ēdis pusdienas un ka pie Slotera to gaida klāts galds ar visiem piederumiem par zīmi, ka šī vieta aizņemta, — tas pats galdiņš, pie kura majors ar Džordžu neskaitāmas reizes bija dzīrojuši jau tos laikus, kad Amēlija, vēl gluži bērns, nule kā atgriezās no mis Pinkertonas skolas.

Pirmais, ko misis Osborna parādīja majoram, bija Džordžija miniatūra, pēc kuras viņa, tikko pārnākusi, uzskrēja augšā savā istabā. Saprotams, ka portrets nav izdevies ne uz pusi tik daiļš kā pats zēns, bet vai tad tā nebija augstsirdība, ka viņš pats iedomājās to uzdāvināt mātei? Kamēr tētiņš turējās nomodā, Amēlija par Džordžiju daudz nerunāja. Vecajam vīram nebija nekāds prieks dzirdēt pieminam misteru Osbornu un Rasel-skvēru, jo viņš, acīm redzot, neapjēdza, ka jau vairākus mēnešus pārtiek galvenokārt no bagātā sāncenša devības, un, saklausījis Osborna vārdu, ik reizes zaudēja savaldību.

Dobins izstāstīja misteram Sedlijam visu, varbūt pat vairāk nekā visu, kas bija noticis uz «Ramčandera» klāja, pārspīlēdams Džoza labdarīgos nodomus un apņemšanos darīt gaišākas tēva vecumdienas. īstenībā majors pa visu brauciena laiku nemitīgi bija pūlējies atmodināt ceļa biedrā pienākuma jūtas un izspieda viņam solījumu parūpēties arī par māsu un tās bērnu. Dobins izkliedēja Džoza dusmas par vekseļiem, ko vecais džentlmenis bija izdevis uz tā vārdu, un smiedamies pastāstīja, kā pats dabūjis ciest no večuka, kad tas aplaimojis viņu ar pamatīgu vīna sūtījumu. Galu galā Džozs, ko nepavisam nevarēja saukt par sliktu cilvēku, ja vien ar to prata apieties un attiecīgi pieglaimoties, uz saviem tuviniekiem Eiropā sāka raudzīties gluži labvēlīgi.

Beidzot, kauns gan to sacīt, majors savos pārspīlējumos aizgāja tik tālu, ka centās iegalvot misteram Sedlijam — vienīgi ilgas pēc tēva esot Džozu atvedušas atkal Eiropā.

Ierastajā stundā misters Sedlijs sāka atzveltnī snauduļot, un tad nu Amēlijai radās iespēja ķerties pie īstās sarunas, ko viņa ar patiesu sajūsmu arī darīja; runas vijās tikai ap Džordžiju. Misis Osborna pat nepieminēja savas ciešanas, ko pārdzīvoja, atdodot zēnu, jo šī cienījamā sieviete, lai arī šķiršanās no dēla viņu bezmaz bija iedzinusi kapā, joprojām uzskatīja, ka rīkojas nepateicīgi, sūrodamās par zaudējumu, — toties viņa izklāstīja visu par Džordžiju — par tā krietnajiem tikumiem, izcilo apdāvinātību un spožajām nākotnes izredzēm. Viņa aprakstīja zēna neiedomājamo daiļumu, minēja neskaitāmus piemērus par dēla augstsirdību un cildeno dvēseli vēl tos laikus, kad tas dzīvojis pie viņas; stāstīja par kādu karaliskā nama hercogieni, kas Ken-singtonas parkā apstādinājusi Džordžiju, lai izteiktu tam savu sajūsmu; cik puisēns bagātīgi tagad apgādāts, kāds viņam grūms un ponijs, cik viņš attapīgs un gudrs un kāds nepārspējami izglītots un apbrīnojams vīrs esot cienīgtēvs Lorenss Vīls, Džordžija skolotājs.

— Viņš zina visul —- Amēlija apgalvoja. — Viņš rīko tik brīnišķīgus vakarus. Jūs, pats būdams tāds augsti skolots, gudrs un labi audzināts cilvēks, turklāt tik daudz lasījis, — nepuriniet galvu un nepūlieties to noliegt . .. viņš allaž tikai tā par jums izteicās . . . arī jūs būsiet sajūsmināts par mistera Vīla vakariem. Ik mēnesi pēdējā otrdienā. Viņš domā, ka ne advokatūrā, ne senātā neesot tāda vieta, uz ko Džordžijs nevarētu pretendēt. Paraugieties! — Un viņa piegāja pie klavierēm un paņēma no atvilktnes kādu Džordžija sacerētu domrakstu. Sis ģeniāla gara ražojums, kas vēl joprojām glabājās pie Džordža mātes, skanēja šādi:

«Par patmīlību. — No visiem netikumiem, kas pazemo cilvēka cieņu, pati pretīgākā un nicināmākā ir patmīlība. Pārliecīga sevis paša mīlēšana noved pie visbriesmīgākajiem noziegumiem un ir par iemeslu pašām ļaunākajām likstām gan valsts, gan ģimenes dzīvē. Kā patmīlīgs cilvēks iedzen savu ģimeni nabadzībā un bieži vien to galīgi izputina, tā ar! patmīlīgs valdnieks, pazudina savu tautu un nereti iegrūž to kara postā.

Piemēri. Ahilla patmīlība, kā to atzīmējis dzejnieks Homērs, pakļāva grieķu tautu tūkstošiem ciešanu varā (Homērs, «Iliāda», A, 2). Nelaiķa Napoleona Bonaparta patmīlība izraisīja neskaitāmus karus Eiropā un noveda viņu pašu pie bēdīga gala nožēlojamā saliņā — Svētās Helēnas salā Atlantijas okeānā.

No šiem piemēriem redzam, ka mums nav jābalstās vienīgi uz pašu interesēm un godkārību, bet līdzās savējām jāņem vērā arī citu cilvēku intereses.

Atēnas skolā 1827. gada 24. aprīlī

Džordžs S. Osborns.»

— Iedomājieties tikai, kāds rokraksts, un šajā vecumā jau citē grieķu autorus! — teica sajūsminātā māte. — Ak Viljam, — viņa piebilda, sniegdama majoram roku, — kādu dārgumu debesis man sūtījušas, piešķirdamas šo zēnu! Viņš ir vienīgais mierinājums manā dzīvē, turklāt tik līdzīgs tam . . . tam, kura vairs nav mūsu vidū.

«Vai tiešām man būtu jādusmojas par viņas uzticību vīram?» domāja Viljams. «Vai tiešām jājūt greizsirdība pret mirušo draugu un sarūgtinājums par to, ka tāda sirds kā Amēlijai spēj mīlēt tikai reizi mūžā? Ak Džordž, Džordž, kā tu gan neprati novērtēt dārgumu, kas tev piederēja!»

Šādas domas strauji iešāvās Viljamam prātā, kamēr viņš turēja Amēlijas rociņu, bet tā ar mutautiņu bija aizklājusi acis.

— Mīļais draugs, — viņa teica, spiezdama Dobinam roku. — Cik labs un laipns pret mani jūs vienmēr esat bijis! Redziet, tētiņš jau mostas. Vai rīt aizbrauksiet paciemoties pie Džordžija?

— Nē, rīt gan ne, — atbildēja nabaga vecais Dobins. — Rīt man kas cits padomā.

Viņš negribēja atzīties, ka nav vēl apmeklējis vecākus un savu mīļoto māsu Annu, bet par šādu nolaidību, vai zināt, ikvienam kārtīgam cilvēkam nāktos majoru nosodīt. Drīz majors atvadījās, atstādams savu adresi Džozam, kad tas ieradīsies. Un tā nu pirmā diena bija pavadīta, un Dobins bija redzējis viņu.

Kad majors atgriezās pie Slotera, vista, protams, sen jau bija atdzisusi, un tādu pašu viņš to notiesāja vakariņās.

Zinādams, cik agri viņa mājās visi dodas uz dusu, un saprazdams, ka nebūtu ērti tik vēlā vakara stundā traucēt tuvinieku mierij, majors Dobins devās uz Heimarketas teātri, kur, cerams, pavadīja laiku visai patīkami.

LIX NODAĻA vecas klavieres

Majora apciemojums padarīja veco Džonu Sedliju gaužām satrauktu un nemierīgu. Tajā vakarā meitai neizdevās viņu nosēdināt pie parastajām nodarbībām un laika kavēkļiem. Viņš nemitīgi rakņājās pa savām kārbām un lādītēm, trīcošiem pirkstiem raisīja vaļā papīru sainīšus, šķirodams un kārtodams dokumentus, lai godam sagaidītu Džozu. Papīri glabājās vislieliskākajā kārtībā — ar sarkanu aukliņu pārsietas un vākos iešūtas kvītis, vēstules no advokātiem un aģentiem, dokumenti sakarā ar vīna projektu (lai cik spožas bija sākotnējās izredzes, tas cieta neveiksmi kaut kādas neaprēķināmas nejaušības dēļ), ogļu projektu (kapitāla trūkums bija vienīgais šķērslis, kas neļāva tam kļūt par pašu veiksmīgāko pasākumu, kāds jebkad piedzīvots), kokzāģētavas patente kopā ar projektu par zāģskaidu izmantošanu utt., utt. Līdz vēlai nakts stundai misters Sedlijs darbojās gar šiem dokumentiem, kārtodams tos, ar trīsuļojošu svecīti drebošajā rokā nedrošiem soļiem šļūkdams no vienas istabas otrā. «Te vīna papīri, te zāģu skaidas, te ogļu dokumenti; šīs te ir manas vēstules uz Kalkutu un Madrasu un atbildes no majora Dobina, Pirts ordeņa kavaliera, un mistera Džozefa Sedlija.»

— Viņš atradīs man visu vislabākajā kārtībā, Emmij! — sacīja vecais džentlmenis.

Emmija pasmaidīja.

— Diez vai Džozam būs kāda interese ieskatīties šajos papīros, tētiņ, — viņa teica.

— Tu, mana mīļā, no naudas darīšanām nenieka nesaproti,— atbildēja tēvs, nopietni pakratīdams galvu.

Un jāteic, ka šai ziņā Emmija tiešām bija gauži neizglītota, toties ir daudzi, kas diemžēl pārlieku labi orientējas finansu darījumos.

Sakārtojis visus šos bezvērtīgos papīreļus uz maza galdiņa, vecais Sedlijs pārklāja tos ar tīru mutautiņu (viena no majora Dobina dāvanām) un jo stingri piekodināja istabenei un saimniecei nepieskarties šiem dokumentiem, kuri es&l sagatavoti misteram Džozefam Sedlijam, kad tas rīt ieradīšoties. «Misteram Džozefam Sedlijam no cienījamās Austrumindijas sabiedrības Bengālijas dienesta.»

Nākamajā rītā Amēlija sastapa tēvu piecēlušos neparasti agri — vēl satrauktāku, nemierīgāku un vārgāku nekā parasti.

— Es nevarēju gulēt, Emmij manā mīļā, — viņš sacīja. — Visu nakti domāju par savu nabaga Besiju. Kaut viņa būtu vēl dzīva, lai atkal pavizinātos Džoza karietē! Kādreiz misis Sedlijai piederēja pašai sava ekipāža, un tas tik labi viņai piestāvēja.

Acīs viņam saviesās asaras un sāka plūst pār grumbām izvagoto vaigu. Amēlija tās noslaucīja, smaidoša noskūpstīja tēvu, sasēja kaklautu lepnā mezglā, iesprauda greznu adatu paša labākā krekla kruzuļos, un tā nu vecais vīrs savā svētdienas sēru uzvalkā jau sešos no rīta sēdās gaidīt dēla ierašanos.

Ilaistrītā, Sautemptonā, izvietojušās vairākas lieliskas drēbnieku darbnīcas, kuru lepnajos spoguļstikla skatlogos dižojas dažnedažādas krāšņas vestes — gan zīda un samta, gan zelta un purpura — blakus jaunāko modeļu attēliem, uz kuriem apbrīnojami džentlmeņi ar monokļiem acīs un maziem, neparasti Iiel-acainiem, sprogainiem puišeļiem pie rokas koķetē ar daiļām dāmām, kas jātnieču tērpos auļo.garām Ahilla statujai pie Epslij-hauzas. Lai gan Džozs jau bija paspējis nodrošināties ar vairākām tik lieliskām vestēm, kādas vien Kalkuta spēj piedāvāt, tomēr viņš neatrada par iespējamu ierasties galvaspilsētā, iekams nebija apgādājis vēl pāris šo apģērba gabalu, tādēļ izvēlējās vienu vesti no sarkana atlasa ar izšūtiem zelta taurenīšiem un otru — sarkanmelni rūtota samta ar baltām svītrām un atlocītu apkakli; pievienojis šīin divām vestēm krāšņu zila atlasa kaklasaiti un zelta spraudi, uz kuras attēlota augsta barjera ar rožainā emaljā darinātu jātnieku lēcienā, Džozs uzskatīja, ka tagad nu var ierasties Londonā ar pienācīgu cieņu. Džoza kādreizējo kautrību un nedrošību, kas tam lika sarkt kā meitenei, bija nomainījusi visai atklāta un drosmīga savas vērtības apziņa.

— Nebaidos teikt bez aplinkiem, — Vaterlo Sedlijs mēdza sacīt saviem draugiem, — man patīk labi ģērbties.

Un, lai arī Džozs jutās visai neērti, kad ballēs pie gubernatora dāmas viņu aplūkoja, un lai arī viņš sarka un bailīgi novērsās no sieviešu skatieniem, tas notika galvenokārt aiz šausmām, ka tikai kāda neatzītos mīlestībā, jo viņš nepagalam negribēja precēties. Taču ļaudis runāja, ka visā Kalkutā neatrast otra tāda švīta kā Vaterlo Sedlijs; viņam piederēja visskaistākā kariete, viņš rīkoja visbagātīgākās vecpuišu dzīres ar vislepnākajiem sudraba traukiem visā pilsētā.

Lai pašūtu vestes tik cienījamu apmēru vīram, bija vajadzīga vismaz vesela diena, un kur tad vēl laiks, ko Džozs patērēja, lai sameklētu cilvēku sevis un iedzimtā apkalpošanai un izrīkotu aģentu, kas kārtoja viņa bagāžu — somas, grāmatas, kuras viņš nekad nelasīja, kastes ar mango augļiem, vircēm, pipariem un visvisādām eksotiskām garšvielām, šalles, ko dāvināt dāmām, kuras viņš vēl nepazina, un visu pārējo viņa Persicos apparatus'.

Beidzot trešajā dienā, tērpies jaunajā vestē, viņš lēnā garā uzsāka ceļu uz Londonu; tumšādainais kalps, zobus klabinādams un lakatā tīstīdamies, sēdēja uz bukas blakus jaunajam sulainim eiropietim; Džozs tikai kūpināja pīpi un izskatījās tik lielisks, ka zeņķi gar ceļa malām saņēma viņu urā saucieniem un dažs labs nodomāja, ka ieraudzījis pašu ģenerālgubernatoru. Skaidrs, ka misters Džozefs nenoraidīja krodziņu saimnieku pieglaimīgos uzaicinājumus izrāpties ho karietes un atspirdzināties jaukajās provinces pilsētiņās. Ieturējis Sautemptonā sātīgas brokastis ar zivīm, rīsiem un cieti vārītām olām, līdz Vinčeslerai viņš tiktāl bija izkratījies, ka jau sāka domāt par glāzi heresa. Oltonā viņš izkāpa pēc sulaiņa lūguma un iztukšoja ne vienu vien kausu gardā alus, ar ko šī pilsētiņa iemantojusi pamatotu slavu. Far-ncmā viņš vēlējās apskatīt bīskapa pili un iebaudīt vieglas pusdienas ar sautētiem zušiem, teļa šniceli, kāršu pupām un pudeli sarkanvīna. Pie Bogšotas tīreļa viņš jutās nosalis un arī iedzimtais klabināja zobus arvien skaļāk, tā ka sahibam Džozam vajadzēja ieņemt pāris malku degvīna. Galu galā, iebraukdams Londonā, Džozs bija tik pilns ar vīnu, alu, gaļu, dārzeņiem, liķieri un tabaku kā stjuarta kajīte uz pasta tvaikoņa. Jau bija vēls vakars, kad kariete pierībiifāja pie mazā Bromptonas namiņa durvīm, uz kurieni mūsu sirsnīgais draugs devās vispirms, nemaz neiegriežoties pie Slotera, kur misters Dobins tam bija aizrunājis istabu.

Pie mazās ieliņas logiem parādījās visu tās iedzīvotāju sejas; mazā kalponīte skriešus vien iemetās pa dārza vārtiņiem, bet abas Klepu dāmas noraudzījās pa glītās virluvītes logu; Emmija, aiz priekiem nezinādama, ko darīt, mīņājās priekšnamā starp cepurēm un mēteļiem, bet vecais Sedlijs, drebēdams pie visām miesām, sagaidīja dēlu viesistabā. Džozs izvēlās no ratiem, norāpās pa čīkstošajiem, nedrošajiem kāpšļiem, bet viņu atbalstīja jaunais Sautemptonas sulainis un trīcošais iedzimtais, kura tumšā seja no aukstuma bija gluži nozilējusi, pieņemdama tītara guzas krāsu. Viņš sacēla veselu sensāciju priekšnamā, kur misis un mis Klepas, acīm redzot, iznākušas, lai noklausītos pie viesistabas durvīm, atrada Lolu Džūebu drebināmies uz sola zem drēbju kaudzes, — nabaga iedzimtais īdēja dīvaini žēlabainā [115]

balsī, bolīdams iedzeltenos acu ābolus un rādīdams baltos zobus.

.To, kā redzat, mēs it veikli aizvērām durvis, ļaudami Džozam nenovērotam tikties ar veco tēvu un nabaga mazo māsiņu. Vecais vīrs bija gaužām aizkustināts, tāpat arī viņa meita, un pat Džozs nepalika gluži nejūtīgs. Pa garajiem desmit prombūtnes gadiem arī vispatmīlīgākais cilvēks galu galā sāks just ilgas pēc mājām un atcerēties bērnības dienas. Laiks un attālums paceļ tās jaunā spožumā. Jo ilgāk tiek apcerēti zaudētie prieki, jo tie šķiet saldāki un pievilcīgāki. Džozs no sirds priecājās, sastapdams tēvu un spiezdams tam roku, kaut gan agrāk viņu attiecībās bija valdījis pieklājīgs vēsums, — priecājās, tikdamies ar mazo māsiņu, kuru atmiņā glabāja daiļu un smaidošu, un skuma par pēdām, ko vecajā, likteņa sagrauztajā vīrā atstājis laiks, bēdas un smagās likstas. Emmija iznāca brālim pretī melnā tērpā un pačukstēja par mātes nāvi, piekodinādama tikai ar tēvu par to nerunāt. Taču šāda piesardzība izrādījās gluži nevietā, jo vecais Sedlijs pats nekavējoties uzsāka valodas par bēdīgo nolikumu, tērgādams bez mitas un gaužas asaras slacīdams. Tas viss krietni vien satrieca brašo indieti, un nabaga zēns pat sāka domāt par sevi mazāk, nekā bija radis.

Sīs sarunas iznākums, acīm redzot, bija visai iepriecinošs, jo, kad Džozs atkal ierāpās pasta karietē un devās uz viesnīcu, Emmija maigi apskāva tēvu un, uzvaroši smaidīdama, apjautājās vecajam vīram, vai viņa vienmēr neesot apgalvojusi, ka brālim zelta sirds.

Patiesi, Džozefs Sedlijs, tuvinieku nožēlojamā stāvokļa satriekts un pirmās sirsnīgās tikšanās aizkustināts, jūtām pāri plūstot, apsolījās, ka tiem nekad vairs nenākšoties ciest trūkumu, ka vismaz kādu laiku viņš palikšot mājās un pa tam lāgam gan viņa nams, gan viss pārējais, kas viņam piederot, tikšot pilnīgi nodots to rīcībā, un ka Amēlija būšot jauka saimniece pie viņa galda ... kamēr pati iekārtošot savu ģimenes pavardu.

Amēlija skumji pakratīja galvu, kā parasti ļaudama vaļu asarām. Viņa saprata, kas brālim padomā. Ar jauno sirdsdraudzeni mis Mēriju viņas jo smalki bija iztirzājušas šo jautājumu jau tajā pašā vakarā, kad majors ieradās viesos, jo dedzīgā Pollija ne mirkli ilgāk nespēja nociesties un plāja vaļā savu atklājumu, sīki aprakstīdama satraukumu un prieka trīsas, ar kurām majors Dobins sevi atmaskojis, kad ieraudzījis misteru Binniju ar sievu un uzzinājis, ka no šā sāncenša vairs nav ko baidīties.

— Vai tad jūs neredzējāt, kā viņš nodrebēja no galvas līdz kājām, kad jūs apjautājāties, vai viņš nav apprecējies, un par atbildi noprasīja, kas jums sastāstījis tādus melus? Ak kundze,— teica Pollija, — viņš taču acis no jums nenolaida un ari nosirmojis droši vien, neatlaidīgi par jums domādams.

Taču Amēlija, paraudzīdamās uz gultu, virs kuras karājās vira un dēla portreti, lūdza savu jauno draudzeni nekad, nekad vairs šo jautājumu necilāt; majors Dobins esot bijis viņas vira tuvākais draugs un viņas pašas un Džordžija uzticamākais sargs; viņa mīlot Dobinu kā miesīgu brāli, bet sieviete, kas reiz apprecējusies ar tādu eņģeli, — te viņa norādīja uz sienu, — nemūžam nespēšot domāt par citu laulību. Nabaga Pollija nopūtās; viņa pulējās iedomāties, ko darītu, ja jaunais misters Tomkins, tepat no daktera mājas, kurš viņu baznīcā allaž tik zīmīgi uzlūko un no kura kvēlajiem skatieniem vien jau viņas biklā sirsniņa mulsumā gatava padoties, — ko viņa darītu, ja misters Tomkins pēkšņi nomirtu? Viņa zināja, ka jaunais cilvēks ir diloņslims, jo vaigus tam rotāja košs sārtums un viduklis šķita neticami šmaugs.

Nevarētu sacīt, ka Emmija, nopratusi majora kaislību, jutās neapmierināta vai arī centās viņu kaut kā atraidīt. Tik krietna un uzticama džentlmeņa mīlestība nespētu nevienu sievieti sadusmot. Arī Dezdemona neskaitās uz Kasio, kaut gan nav ne vismazāko šaubu, ka viņa manīja leitnanta simpātijas (es, piemēram, esmu gluži pārliecināts, ka šajā skumjajā notikumā atgadījās daudz kas tāds, par ko godājamam mauru virsniekam nebija ne jausmas); pat Miranda neliedza Kalibanam* savu laipnību un droši vien atkal tā paša iemesla dēļ. Skaidrs, ka viņa ne vismazākā mērā to nepamudināja — šo nabaga neaptēsto neglīteni, — nekādā ziņā ne. Tāpat arī Emmija necentās iedūšināt savu pielūdzēju majoru. Viņa sniedza tam draudzīgu cieņu, kā to pelnījis šāds lielisks un uzticams cilvēks, izturējās sirsnīgi un atklāti, iekams Dobins negrasījās izteikt bildinājumu, uzskatīdama, ka arī pēc tam atliks laika diezgan aprunāties nopietni un darīt galu veltīgām cerībām.

Tieši šā iemesla dēļ pēc sarunas ar mis Polliju Amēlija gulēja tik saldi un otrā rītā jutās jautrāka nekā parasti, kaut arī Džozs vēl aizvien kavējās. «Cik labi, ka viņš netaisās precēties ar mis O’Daudu,» viņa domāja. «Pulkveža O’Dauda māsa nemūžam nevar būt piemērota sieva tik lieliskam cilvēkam kā majors Dobins.» Bet kura gan no viņas nedaudzajām paziņām spētu būt majoram pietiekami laba sieva? Tikai ne mis Binnija — tā ir pārlieku veca un ar nelāgu raksturu. Mis Osborna? — Arī par vecu. Mazā Pollija toties pārāk jauna. Un misis Osborna iemiga, neatradusi majoram piemērotu sievu.

Kad nākamajā dienā ieradās pastnieks, neziņa tika izkliedēta, jo Amālija saņēma no Džoza vēstuli, kurā viņš darīja zināmu, ka pēc ceļojuma jūtoties mazliet noguris un nespējot to pašu dienu doties ceļā, bet izbraukšot no Sautemptonas agri nākamajā rītā un jau vakarā būšot pie tēva un mātes. Lasīdama tēvam priekšā vēstuli, Amālija pie pēdējā vārda sastomījās, — brālim, acīm redzot, nebija ne jausmas, kāda nelaime piemeklējusi viņu ģimeni. Kā gan lai viņš to būtu uzzinājis? Kaut arī majors gluži pamatoti nosprieda, ka divdesmit četras stundas viņa ceļa biedram izrādīsies pār mēru īss laika sprīdis, lai izkustētos no vietas, un tas atradīs iemeslu atlikt braucienu, viņš tomēr nelika aizrakstījis Džozam par Sedliju ģimenes likstām, jo bija aizrāvies sarunā ar Amāliju un tādēļ nokavēja pasta stundu.

Arī majors Dobins lo pašu rītu Slotera viesnīcā saņēma vēstuli no sava Sautemptonas drauga, kurā Džozs lūdza mīļo Dobu piedot viņa nesavaldīgās dusmas par agro modināšanu (viņam bezdievīgi sāpējusi galva, un viņš bijis tikko iegrimis pirmajā snaudā) un aizrunāt pie Slotera pašas ērtākās istabas misteram Sedlijam un tā kalpiem. Ceļojuma laikā majors bija kļuvis Džozam nepieciešams. Misters Sedlijs pieķērās Dobinam tik cieši, ka neatkāpās vairs ne soli. Pārējie pasažieri jau bija aizbraukuši uz Londonu. Jaunais Rikitss un mazais čeferss to pašu dienu devās ceļā ar pasta karieti, — Rikitss uzrāpās uz bukas un pats pievāca grožus; doktors aizbrauca pie ģimenes uz Portsiju, Rregs — pie saviem kompanjoniem uz Londonu, bet kapteiņa pirmais palīgs bija nodarbināts ar «Ramčandera» izkraušanu. Misters Džozs Sautemptonā jutās gaužām vientuļš, tādēļ uzaicināja «Džordža» saimnieku iedzert glāzi vīna; tieši tajā pašā stundā majors Dobins sēdēja pie pusdienu galda sava tēva sera Viljama namā, un viņa māsa bija paguvusi izdibināt (majors nepagalam neprata melst niekus), ka brālis jau apciemojis misis Osbornu.

Džozs Sentmartinsleinā iekārtojās tik ērti, sūca savu ūdens-pīpi tik omulīgi un, neviena netraucēts, lepni uzcirties, braukāja uz teātri, kad vien iegribējās, ka, ļoti iespējams, būtu apmeties pie Slotera uz visiem laikiem, ja blakus neatrastos viņa draugs majors. Šis džentlmenis nelikās mierā, iekams nebija izspiedis bengālietim solījumu sagādāt pieklājīgu māju Amālijai un tēvam. Stiprās rokās Džozs kļuva mīksts kā vasks, toties Dobins darbojās visai rosīgi, ja vajadzēja aizstāvēt citu intereses, tādēļ misters Scdlijs it viegli krita par upuri šā labsirdīgā diplomāta nekaitīgajām viltībām un apņēmās rīkoties, pirkt, īrēt vai pamest visu, ko vien draugs uzskatīja par vajadzīgu. Lols Džūebs, par kura melno ādu Sentmartinsleinas zeperi ņirgājās bez žēlastības, tiklīdz viņš iedrošinājās parādīties uz ielas, tika nogādāts atpakaļ Kalkutā ar Austrumindijas sabiedrības kuģi «Lēdija Keklberija» (dažas šā kuģa akcijas piederēja seram Viljamam Dobinam); pirms aizbraukšanas viņš paguva apmācīt kalpu eiropieti, kā pienācīgi sagatavot piparotos austrumu gardumus un pasniegt ūdenspīpi. Neizsakāmi sajūsmināts Džozs pārraudzīja greznās karietes būvi — viņi abi ar majoru to pasūtīja tepat Longakrā, pēc tam tika noīrēti divi skaisti zirgi, ar kuriem Džozs lepni braukāja pa parku vai apmeklēja savus Indijas draugus. Šais izbraucienos gandrīz vienmēr viņam blakus sēdēja Amēlija, un tādās reizēs arī Dobins bija redzams uz aizmugures sēdekļa. Reizēm karieti izmantoja vecais Sedlijs ar meitu, bet mis Klepa, kas bieži pavadīja draudzeni, nevarēja vien nopriecāties, ja viņu ar visu slaveno dzelteno šalli karietē pamanīja minētais jaunais džentlmenis, kura seja parasti rēgojās pie loga, kad viņi brauca garām ārsta mājai.

Drīz pēc Džoza pirmās parādīšanās Bromptonā šai pieticīgajā namiņā, kurā Sedliji bija pārlaiduši pēdējos desmit savas dzīves gadus, norisinājās patiesi skumja aina. Kādā jaukā dienā šeit ieradās Džoza ekipāža (ko viņš lietoja pagaidām, kamēr tika būvēta jaunā kariete) un aizveda veco Sedliju un tā meitu — aizveda uz neatgriešanos. Asaras, ko izlēja mājas saimniece un saimnieces meita, bija vispatiesākās no visām bēdu asarām, kas tikušas lietas mūsu stāsta laikā. Garajos pazīšanās un kopdzīves gados viņas nebija dzirdējušas no Amēlijas nevienu skarbāku vārdu. Misis Osborna bija īsts maiguma un laipnības iemiesojums, allaž pateicīga, allaž lēnprātīga — pat tad, kad misis Klepa zaudēja savaldību un pieprasīja samaksāt īres naudu. Kad nu šī laipnā būtne dzīrās pamest viņu māju uz mūžīgiem laikiem, saimniece šaustīja sevi rūgtiem pašpārmetumiem par reizēm pasprukušiem asākiem izteicieniem ... kā viņa raudāja, izlīmēdama uz logiem baltas papīra strēmeles, kas vēstīja, ka tik ilgi apdzīvotās istabas atkal izīrējamas! Nekad viņiem vairs nedabūt tādus īrniekus — tas nu skaidrs kā diena. Dzīve pierādīja, cik patiesīgs šis skumjais pareģojums, un misis Klepa atriebās par cilvēces izviršanu, aplikdama jaunos iemītniekus ar negantām nodevām par tēju un jēra cepeti. Vairums īrnieku kurnēja un lādējās, daudzi nemaksāja ne penija, bet neviens ilgi pie viņas nemetās. Saimniecei patiešām bija pamatots iemesls apraudāt vecos labos draugus, kas bija no viņas aizgājuši.

Mis Merija izcieta tik dziļas bēdas sakarā ar Amālijas aizbraukšanu, ka es tās pat neņemos aprakstīt. Kopš pašas bērna kājas diendienā dzīvojusi kopā ar šo laipno, krietno dāmu un pieķērusies tai tik kvēli, ka, ieraudzīdama vareno karieti, kam vajadzēja aizvest misis Osbornu nākotnes greznībā, viņa draudzenes rokās zaudēja samaņu, un arī pati aizbraucēja nebūt nejutās mazāk aizkustināta kā šī labsirdīgā meitene. Amēlija mīlēja Mēriju kā pašas meitu. Veselus vienpadsmit gadus meitene bija bijusi tai uzticama draudzene un sabiedrotā. Šķiršanās viņu bezgala sāpināja. Taču lika norunāts, ka Mērija bieži viesosies lepnajā, jaunajā mājā, uz kuru devās misis Osborna un kur viņa, pēc Mērijas pārliecības, nemūžam nejutīsies tik laimīga kā viņu pieticīgajā būdiņā — 'lā iemīļoto romānu valodā mis Klepa nosauca savas mājas.

Cerēsim, ka Mērijas pārliecība izrādīsies maldīga. Nabaga Emmija šai pieticīgajā būdiņā bija piedzīvojusi pārlieku maz laimes dienu. Drūms liktenis viņu šeit vajāja. Nekad viņai vairs neradās vēlēšanās atgriezties šajā mājā vai sastapt saimnieci, kas. tiranizēja viņu ik reizes, kad bija sliktā garastāvoklī vai nesaņēma kārtējo īres maksu, bet labākajos brīžos apveltīja ar ne mazāk derdzīgu aizskarošu familiaritāti. Saimnieces verdzis-kums un liekulīgā pazemība tagad, kad bijušajiem īrniekiem pavērās pārticīga dzīve, Emmijai šķita gaužām pretīga. Misis Klepa neskopojās apbrīnas saucieniem, aplūkodama jauno māju, cildināja ikvienu mēbeli un greznuma lietiņu, iztaustīja misis Osbor-nas tērpus, aplēsdama to cenu, nemitīgi apgalvodama, ka tik brīnišķīgai dāmai nekas nevarot būt pārlieku labs. Taču šajā zemiskajā lišķē, kas tagad visādi centās pielabināties, Emmija saskatīja to pašu rupjo tirāni, kas tik bieži viņu bija pazemojusi, ko viņai vajadzēja lūgties, kad īres termiņi bija pagājuši, kas viņu lamāja par izšķērdētāju, ja viņa reizēm atnesa kādu gardāku kumosu slimajai mātei vai tēvam, kas bija redzējusi viņas apkaunojošo stāvokli un vēl mīdījusi viņu kājām.

Neviens nekad nebija dzirdējis ne vārda par šīm bēdām, ko mūsu nabaga mazajai sievietei bija lēmis liktenis. Viņa tās rūpīgi slēpa no tēva, kura neapdomīgā rīcība bija izraisījusi dažu labu no viņas likstām. Visa atbildība par tēva kļūdām tika uzvelta meitas pleciem, un Amēlija bija tik neizsakāmi lēnprātīga un pazemīga, it kā pati daba viņu radījusi citiem par upuri.

Cerēsim, ka Emmijai nekad vairs nebūs jācieš šādas ļaunas pārestības. Un, tā kā ikvienāš bēdās varot atrast savu mierinājumu, gribas piebilst, ka nabaga Mērija, pēc draudzenes aizbraukšanas kritusi galīgā izmisumā, tika nodota jau minētā jaunā cilvēka ārstēšanā un, viņa aprūpēta, visai drīz atspirga. Atstādama Bromplonu, Emmija atdāvināja Mērijai visu savas istabas iekārtu, paņemdama līdzi tikai abus portretus (kas bija novietoti virs viņas gultas) un klavieres — tās pašas vecās klavieres, kuras jau bija sasniegušas pavisam nožēlojamu, gaudulīgu vecumu, bet kuras viņa mīlēja pašai vien zināmu iemeslu dēļ. Pirmo reizi Amēlija tās spēlēja vēl pavisam maza meitenīte, — vecāki viņai tās uzdāvāja. Otrreiz viņa tās saņēma kā velti (lasītājs droši vien to atcerēsies), kad tēva nams tika izpostīts un instrumentu izvilka no šā nama drupām.

Majors Dobins, pārraudzīdams Džoza jaunā nama iekārtošanu un rūpēdamies, lai tikai tas iznāktu glīts un mājīgs, bezgala nopriecājās, kad no Bromptonas ieradās rati ar saiņiem un kārbām, kuru vidū rēgojās arī vecās klavieres. Amēlija vēlējās, lai tās tiktu novietotas viņas dzīvojamā istabā — mazā, jaukā otrā slāva istabiņā blakus tēva apartamentiem, kur vakaros mēdza sēdēt vecais džentlmenis.

Kad parādījās nesēji ar šo veco instrumentu un Amēlija viņus norīkoja nogādāt to minētajā telpā, Dobins jutās gaužām pacilāts.

— Priecājos, ka esat to saglabājusi, — viņš jūsmīgi sacīja. — Biju nobažījies, ka jums tas pavisam vienaldzīgs.

— Sīs klavieres man dārgākas par visu pasaulē, — teica Amēlija.

— Vai tiešām, Amēlija? — iesaucās majors. Tā kā Dobins pats bija nopircis klavieres, kaut ne reizes par to neieminējās, viņam ne prātā neienāca doma, ka Emmija par pircēju uzskata kādu citu cilvēku, — viņš cieši ticēja, ka tai zināms, kurš ir dāvinātājs.

— Vai tiešām, Amēlija? — viņš atkārtoja, un jautājums, pats svarīgākais no visiem jautājumiem, jau nodrebēja uz viņa lūpām, kad Emmija atbildēja:

— Kā gan citādi? Vai tad viņš man tās nedāvināja?

— Es to nezināju, — noteica nabaga vecais Dobs, un viņa seja sāpīgi saviebās.

Emmija nenieka nebija sapratusi un arī tagad nemanīja, cik skumīgs kļuva lāgavīra Dobina vaigs, toties vēlāk viņa atjēdzās. Un tad nu viņai atausa doma, kas neizsakāmi sāpināja un aizvainoja, — klavieres dāvinājis Viljams un nevis Džordžs, kā viņa bija iztēlojusies. Tātad tā nebija Džordža dāvana — vienīgā, ko viņa it kā saņēmusi no mīļotā un ko visu mūžu glabājusi kā savu acuraugu, — pati mīļākā piemiņa un lielākais dārgums. Viņa bija stāstījusi klavierēm par Džordžu, atskaņojusi vīra iemīļotos skaņdarbus, ilgus garus vakarus sēdējusi pie tām, likdama lietā visu savu māku, lai izvilinātu pašas skumīgākās melodijas, un klusumā liedama pār tām gaužas asaras. Un galu galā klavierēm nebija nekāds sakars ar Džordžu. Nu tās zaudējušas jebkuru vērtību. Bet, kad vecais Sedlijs, kā parasti, lūdza meitu kaut ko nospēlēt, viņa atteica, ka klavieres briesmīgi noskaņojušās, viņai sāpot galva un tādēļ viņa nevarot spēlēt.

Taču drīz vien Amēlija sajuta sirdsapziņas ēdas par savu šaursirdību un nepateicību un nolēma atlīdzināt lāga Viljamam par necieņu, ko lūpas gan nebija izteikušas, bet ko viņa izjuta pret klavierēm. Pēc dažām dienām, sēžot viesistabā, kur Džozs pēc pusdienām bija saldi iesnaudies, Amēlija drebošā balsī sacīja majoram Dobinam:

— Man jums par kaut ko jāatvainojas.

— Par ko tad? — viņš jautāja.

— Par . . . par šīm pašām nelaimīgajām klavierēm. Es jums nepateicu paldies toreiz, kad jūs man tās uzdāvinājāt, — pirms daudziem daudziem gadiem, iekams vēl nebiju apprecējusies. Domāju, ka dāvinātājs ir kāds cits cilvēks. Paldies, Viljam. — Viņa sniedza Dobinam roku, bet sirds nabaga mazajai sievietei asiņoja, un acis — tās, protams, atkal ķērās pie ierastā darba.

Taču Viljams vairs nespēja nociesties.

— Amēlija, Amēlija! — viņš iesaucās. — Es pirku tās tikai jums. Mīlēju jūs arī toreiz, tāpat kā mīlu tagad. Ļaujiet man visu izteikt, šķiet, iemīlēju jūs pašā pirmajā mirklī, tikko ieraudzīju — toreiz, kad Džordžs mani ieveda jūsu mājās, lai parādītu Amēliju, ar kuru bija saderināts. Jūs bijāt vēl gluži maza meitenīte — baltā tērpā, kuplām matu sprogām; jūs nācāt pa kāpnēm, jautri trallinādama — vai atceraties? — un mēs visi aizbraucām uz Voksholu. Kopš tās dienas manas domas kavējušās pie vienas vienīgas sievietes visā pasaulē — un tā esat jūs. Laikam gan pēdējo divpadsmit gadu laikā neatradīsies neviena stunda, kad es nebūtu domājis par jums. Gribēju to pasacīt jau pirms došanās uz Indiju, bet jūs bijāt tik vienaldzīga, ka neiedrošinājos atvērt muti. Jums bija vienalga, vai es palieku vai braucu projām.

— Biju gaužām nepateicīga, — Amēlija nočukstēja.

— Nē, nevis nepateicīga, bet tikai vienaldzīga, — izmisis turpināja Dobins. — Nav manī nekā tāda, kas spētu izraisīt sievietē citādas jūtas. Zinu, ko jūs patlaban pārdzīvojat. Līdz sirds dzīlēm jūs aizvainojis atklājums par klavierēm, par lo, ka tās nākušas no manis, nevis no Džordža. Man šī patiesība bija piemirsušies, citādi nemūžam nebūtu par io ierunājies. Nevis jums, bet man jāatvainojas, ka biju tāds muļķis un kaut brīdi noticēju, ka gadiem ilga uzticība un pieķeršanās varētu 'iemantot jūsu žēlastību.

— Tagad jūs kļūstat ļauns! — sadūšojusies iesaucās Amēlija. — Džordžs ir mans vīrs — kā zemes virsū, tā debesīs. Kā gan es spētu iemīlēt kādu citu? Piederu viņam šobrīd tāpat, kā piederēju tad, kad jūs, mīļo Viljam, ieraudzījāt mani pirmo reizi. Viņš man stāstīja, cik jūs esat krietns un augstsirdīgs cilvēks, viņš man mācīja mīlēt jūs kā brāli. Vai tad jūs neesat man nozīmējis visu — man un manam puisēnam?. Vai neesat bijis pats dārgākais, patiesākais un labākais draugs un aizstāvis? Ja jūs būtu pārbraucis kaut dažus mēnešus agrāk, varbūt jūs būtu varējis aiztaupīt man šo ... šo briesmīgo šķiršanos. Ak, tā mani gandrīz nogalināja, Viljam .. . bet jūs neatbraucāt, kaut arī es to tik ļoti vēlējos, pat lūdzu dievu, lai jūs drīzāk pārrastos, bet viņi atņēma arī manu puisēnu. Vai tad viņš nav brīnišķīgs bērns, Viljam? Palieciet arī turpmāk viņa draugs, tāpat kā manējais ... — Te nu balss Amālijai pārtrūka, un viņa paslēpa seju Dobinam uz pleca.

Majors apskāva Amēliju, piespieda kā bērnu sev klāt un skūpstīja viņas matus.

— Nekas nemainīsies, mīļā Amēlija, — viņš teica. — Man nav vajadzīgs itin nekas cits kā vienīgi jūsu mīlestība. Laikam gan ar lo man jāsamierinās. Tikai atļaujiet palikt jūsu tuvumā un redzēt jūs jo biežāk.

— Jā, biežāk, — čukstēja Amēlija.

Un tā nu Viljamam tika dota iespēja skatīties un ilgoties, tāpat kā nabaga skolnieciņam, kuram nav ne penija pie dvēseles, ļauts ar smagām nopūtām nolūkoties saldumu pārdevējas kūku kārbā.

LX NODAĻA ATGRIEŽAS PIE AUGSTĀKĀS SABIEDRĪBAS

Laime atkal sākusi uzsmaidīt Amālijai. Ar lielu prieku paceļam viņu no zemajām sfērām, kur viņa tik tikko vilka dzīvību, un ievedam smalkākajās aprindās — gan ne tik lieliskās un izsmalcinātās kā tā sabiedrība, kurā apgrozījās otra mūsu draudzene — misis Bekija, taču ar pietiekamu noslieci uz aristokrā-tismu un eleganci. Visi Džoza draugi nāca no trim provincēm*, un viņa jaunā māja atradās lepnajā Indijas angļu rajonā, kura centrs ir Moirapleisa*. Mintoskvērs, Greitklaivstrīta, Vorenstrīta, Hastingzstrīta, Okterlonijpleisa, Plesiskvērs, Esejlerase* (laimīgi izvēlētais vārds «parks» šiem namiem ar ģipša apmetumu un asfalta terasēm 1827. gadā vēl nebija piešķirts), — kurš gan nezina šos respektablos atvaļināto Indijas aristokrātu mājokļus — rajonu, ko misters Venhems apzīmē ar vārdiem «melnā bedre»*! Džozs neieņēma pietiekami augstu stāvokli, lai uzdrošinātos ierīkot mājvietu Moirapleisā, kur tiesības dzīvot tikai pensionētiem padomes locekļiem un Indijas firmu līdzīpašniekiem (kuri, norakstījuši simttūkstoš mārciņu uz sievas vārda, nobankrotē un apmetas uz samērā pieticīgu dzīvīti kādā klusā lauku nostūrī ar četriem tūkstošiem ienākumu gadā). Misters Sedlijs noīrēja ērtu otrā vai trešā labuma namu Džilzpaistrītā, iegādājās paklājus, dārgus spoguļus un piemērotas skaistas Se-donsa mēbeles no mistera Skeipa, kas pavisam nesen bija iestājies par partneri lielajā Kalkutas tirdzniecības namā «Fogls, Feiks un Kreksmens», kurā nabaga Skeips ieguldīja septiņdesmit tūkstošus mārciņu — visus sava ilgā, godīgā mūža ietaupījumus, ieņemdams Feika vietu, kad tas devās atpūtā uz savu ķēnišķīgi lepno muižu Saseksā (Fogli sen jau bija no firmas izstājušies, un sers Horess Fogls kuru katru brīdi gaidīja iecelšanu pēru kārtā un līdz ar to barona Bendanas titulu), — tātad misters Skeips iestājās par partneri lielajā tirdzniecības namā «Fogls un Feiks» tikai divus gadus pirms tam, kad firma bankrotēja par veselu miljonu, iedzīdama turpat pusi sabiedrības locekļu postā un nabadzībā.

Godīgais Skeips, izputināts un sešdesmit piecu gadu vecumā līdz nāvei satriekts, devās uz Kalkutu nokārtot firmas likvidāciju. Volteru SkeipU izņēma no Itonas un nodeva kāda tirgotāja namā. Florensa Skeipa, Fanija Skeipa un viņu māte paklusām aizbrauca uz Buloņu, un par viņām vairs nekas netika dzirdēts.

īsi sakot, Džozs iegāja viņu namā un nopirka viņu paklājus un trauku skapjus, apjūsmodams savu attēlu spoguļos, kuri vēl nesen bija atspulgojuši Skcipu dāmu mīlīgās, daiļās sejiņas. Tirgotāji, kam Skeipi visu bija godam samaksājuši, atstāja savas vizītkartes, izteikdami kvēlu vēlēšanos piegādāt preces jaunajai saimniecībai. Staltie sulaiņi baltās vestēs, kuri bija apkalpojuši Skeipu viesus pie pusdienu galda, pārējā laikā darbodamies par banku šveicariem, sakņu un piena tirgotājiem, atstāja savas adreses un visvisādi pielišķējās virssulainim. Skursteņslauķis misters Čamijs, kas bija tīrījis skursteņus pēdējām trim nama iedzīvotāju ģimenēm, arī pūlējās pieglaimoties virssulainim un pat tā padotajam, kura pienākumos ietilpa uzvilkt mundieri ar neskaitāmām pogām, lampasiem greznotas bikses un apsargāt misis Amēliju, kad vien tai ienāca prātā doties pastaigā.

Saimniecība tika iekārtota visai pieticīgi. Virssulainis veica arī Džoza personīgā sulaiņa pienākumus un nekad nebija vairāk piedzēries, kā pieklājas nelielas ģimenes sulainim, kas prot pienācīgi novērtēt sava kunga vīnu. Emmijai pieņēma sera Viljama Dobina piepilsētas muižā uzaudzinātu istabeni — krietnu meiteni, kuras laipnība un pazemība atbruņoja misis Osbornu, ko sākumā šausmināja jau doma vien par savu pašas kalponi, jo viņa nepavisam nezināja, kā izmantot istabenes pakalpojumus, un bija radusi uzrunāt kalpotājus cieņas pilnā pieklājībā. Taču šī meitene izrādījās gaužām noderīga visai ģimenei, jo veikli aptecēja veco misteru Sedliju, kurš tikpat kā nekad neizspēra soli no saviem apartamentiem un ne reizi nepiedalījās vispārējās izpriecās.

Neskaitāmi viesi nāca apciemot misis Osbornu. Lēdija Dobina ar meitām, sajūsminātas par to, ka liktenis izvērties Amēlijai labvēlīgs, ieradās ar vizīti. Mis Osborna atbrauca no Raselskvēra lepnajā karietē, kuras buku sedza spilgts, Līdu ģerboņiem rotāts pārvalks. Džozs bija izslavēts par neiedomājamu bagātnieku. Vecajam Osbornam nebija nekas pretī, ka Džordžijs saņemtu mantojumā arī krusttēva īpašumus.

— Velns parāvis, mēs no tā puikas iztaisīsim cilvēku! —• viņš sacīja. — Un man vēl pirms nāves izdosies ieraudzīt viņu sēžam parlamentā. Jūs varat braukt apraudzīt zēna māti, mis Osborna, kaut arī pats viņu negribu acīs redzēt.

Un mis Osborna atbrauca. Varat ticēt, ka Emmija ļoti priecājās, tiekoties ar vīramāšu, tā piekļūdama mazliet tuvāk Džor-džijam. Jaunajam cilvēkam pašam tika atļauts apmeklēt māti

daudz biežāk nekā agrāk. Pāris reižu nedēļā viņš pusdienoja Džilzpaistrltā, terorizēdams kalpotājus un radiniekus tieši tāpat, kā to bija radis darīt Raselskvērā.

Toties pret majoru Dobinu viņš allaž juta dziļu cieņu un tā klātbūtnē uzvedās daudz pazemīgāk. Džordžs bija saprātīgs zēns, tādēļ pareizi nosprieda, ka no majora jābaidās. Viņš apbrīnoja sava drauga vienkāršību, nemainīgi labo omu, plašās zināšanas, ar kurām tas nekad nedižojās, un nelokāmo taisnības un patiesības mīlestību. Zēns. vēl nekad nebija sastapis šādu cilvēku un gluži dabiski izjuta patiku pret īstu džentlmeni. Viņš sirsnīgi pieķērās krusttēvam, un pats lielākais prieks viņam bija doties pastaigā ar Dobinu un klausīties tā stāstos. Viljams stāstīja Džordžijam par tā tēvu, par Indiju un Vaterlo — par visu ko, tikai par sevi nebilda ne vārda. Kad Džordžs reizēm kļuva pārlieku nekaunīgs un augstprātīgs, majors to uzvilka uz zoba, bet misis Osbornai šādi joki šķita visai nežēlīgi. Kādudien, kad majors paņēma zēnu līdzi uz teātri un tas atteicās sēdēt parterā, uzskatīdams šādu vietu par sevis necienīgu, Dobins ieveda to ložā, atstāja vienu un pats nokāpa parterā. Nepagāja necik ilgs laiks, kad viņš sajuta kaut ko pieskaramies pie rokas, un maza, lepnā glazē cimdā tērpta plaukstiņa saspieda viņa elkoni. Džordžs saprata, cik muļķīga ir viņa uzpūtība, un pats labprāt nokāpa no saviem augstumiem. Labvēlīgs, maigs smaids apstaroja vecā Dobina seju un iemirdzējās acīs, kad viņš pamanīja, ka mazais palaidnis nožēlo savu vainu. Majors mīlēja zēnu, kā mīlēja visu, kas piederēja Amēlijai. Kā viņa sajūsminājās, iz-dzirdusi, cik krietni šai gadījumā rīkojies Džordžijs! Viņas acis uzlūkoja Dobinu laipnāk nekā jebkad. Majoram pat šķita, ka viņa nosarkusi, tik mīļi to uzlūkodama.

Sarunā ar māti Džordžijs nevarēja vien noslavēt majoru.

— Man viņš patīk, māmiņ, jo zina bezgala daudz, turklāt ne drusku nav līdzīgs vecajam Vīlām, kas to vien zina kā plātīties un lietot neticami garus vārdus, — vai tad tā nav? Puikas viņu skolā sauc par garastaino. Es viņu tā nokrustīju — lieliski, vai ne? Toties Dobs lasa latīniski tikpat labi kā angliski, franciski un vēl diezin kādās valodās, un, kad mēs ejam pastaigāties, viņš stāsta tikai par manu tēti, bet nekad nerunā par sevi, kaut arī pie vectētiņa dzirdēju pidkvedi Bakleru izsakāmies, ka viņš bijis viens no varonīgākajiem virsniekiem visā armijā un allaž izcēlies citu vidū. Vectētiņš šķita ļoti pārsteigts un sacīja: «Sitas zellis? Ko jūs neteiksiet! Un es domāju, ka viņš nespēj pat mušu no degungala nodzīt!» Bet es zinu, ka viņš spēj gan, vai ne, māmiņ?

Emmija iesmējās, — viņa nodomāja, ka to nu majors laikam gan spētu izdarīt.

Lai cik sirsnīgi viens otram bija pieķērušies Džordžs un majors, jāatzīstas, ka starp zēnu un tā mātesbrāli diez kāda lielā mīlestība vis nevaldīja. Džordžs iemanījās piepūst vaigus un, sabāzis rokas vestes kabatās, sacīt: «Ak tu debesu tētīt, vai tas var būt!» — tik līdzīgi vecajam Džozam, ka nebija iespējams novaldīt smieklus. Pusdienu laikā kalpi vai plīsa aiz sajūsmas, kad zeņķis, pieprasīdams kaut ko tādu, kas nebija uz galda, piepūtās un palaida slaveno teicienu. Pat Dobins šādās reizēs nespēja palikt vienaldzīgs. Vienīgi Dobina pārmetumi un pārbiedētās Amālijas lūgumi spēja savaldīt mazo nebēdni, lai tas nevaikslītos tēvocim tieši deguna priekšā. Bet cienījamais misters Džozs, neskaidru aizdomu vajāts, ka puika uzskata viņu par tīro ēzeli, ko var izsmiet pēc sirds patikas, jaunā mistera Džordža klātbūtnē jutās vēl daudz nedrošāks un, protams, kļuva divtik svinīgs un uzpūtīgs. Padzirdējis, ka jaunais džentlmenis ieradīsies Džilzpaistrītā pie mātes uz pusdienām, misters Džozs allaž atcerējās, ka viņam kaut kas kārtojams klubā. Laikam gan neviens īpaši nenoskuma par viņa prombūtni. Šādās reizēs arī vecais misters Sedlijs tika izvilināts no savas augšstāva slēptuves, lai piedalītos mazajās ģimenes svinībās, kurās gandrīz nekad neiztrūka majors Dobins. Viņš bija kļuvis par ami cle la maison^116 — vecā Sedlija draugu, Emmijas draugu, Džordžija draugu, Džoza padomdevēju un sabiedroto.

— Kāda starpība — vai viņš ir šeit vai Madrasā, — tikpat mēs viņu nekad neredzam! — izteicās mis Anna Dobina Kembervilā.

Ak mis Anna! Vai tiešām jums ne reizi nav iešāvies prātā, ka ne jau ar jums majors vēlas apprecēties!

Džozefs Sedlijs dzīvoja cēlu dīkdieņa dzīvi, kā jau tik svarīgai personai pieklājas. Pats pirmais mērķis viņam, protams, bija kļūt par Austrumu kluba locekli, — šeit nu viņš vadīja rīta stundas savu Indijas paziņu sabiedrībā, šeit ieturēja pusdienas vai arī no šejienes veda sev līdzi viesus uz pusdienām.

Amēlijai vajadzēja uzņemt un pacienāt šos džentlmeņus un viņu dāmas. No viesiem viņa uzzināja, cik drīz Smits iekļūs padomē, cik simtus tūkstošu pārvedis mājās Džonss, kā Toinsona

firma Londonā atteikusies apmaksāt vekseļus, ko tai izrakstījis Bombejas tirdzniecības nams «Tomsons, Kibobdžijs un kompānija», un ka Kalkutas firmai arī laikam nākšoties laisties dibenā, cik ļoti neapdomīgi, lai neteiktu vairāk, esot uzvedusies misis Brauna (Ahmednagaras neregulārā karaspēka virsnieka Brauna sieva), kad tā ar jauno Svonkiju no karaliskās gvardes līdz vēlai nakts stundai kvernējusi uz kuģa klāja un reiz pat kādā izjādē Labās Cerības ragā atļāvusies kopā ar šo džentlmeni apmaldīties, kā misis Ilardimena paņēmusi līdzi uz Indiju savas trīs- \ padsmit māsas, provinces palīgmācītāja cienīgtēva Fēliksa Rebitsa meitas, un vienpadsmit no tām izprecinājusi, turklāt sep-tiņas visai augstām amatpersonām, kā Hornbijs ārdoties nik- 'j numā, jo sieva ietiepīgi palikusi Eiropā, bet Troters esot iecelts J par kolektoru Amerapūrā. Tikai šādas un līdzīgas runas tika risi- i nātas lepnajās dinejās. Visur pļāpāja par vienu un to pašu, visur 1 bija vienāds galda sudrabs, visur cēla galdā tos pašus jēra gurna gabalus, sautētos tītarus un pirmos ēdienus. Pēc saldēdiena sākās politiskas pārrunas, un tad dāmas devās augšstāvā pārspriest gan savas kaites, gan nedienas ar bērniem.

Tikai citi vārdi — saturs viens un tas pats. Vai tad advokātu sievas nepļāpā par tiesu darījumiem? Vai karavīru dāmas ne-tenko par sava pulka dzīvi? Vai garīdznieku laulātās draudzenes neapcer svētdienas skolu jautājumus un nespriež par to, kurš veic kura pienākumus? Un vai tāpat visdižākās no dāmām sarunās neskar tikai to nelielo kliķi, pie kuras pašas skaitās piederīgas? Kādēļ gan mūsu Indijas draugiem neapspriest viņiem vien zināmus notikumus? Ko lai dara, ja garlaicīgi kļūst nespeciālistam, kuram atliek sēdēt kā mēmam un tikai noklausīties.

Drīz vien Emmija iegādājās viesu grāmatu un pastāvīgi izbrauca karietē, apmeklēdama lēdiju Bledaieri, Pirts ordeņa kavaliera, Bengālijas armijas ģenerālmajora sera Rodžera Bled-aiera sievu, lēdiju Hafu, Pirts ordeņa kavaliera, Bombejas armijas ģenerālmajora sera Dž. Hafa sievu, misis Paisu, direktora Paisa sievu, utt. Cilvēks ātri pierod pie pārmaiņām dzīvē. Kariete ik dienas piestāja Džilzpaistrītas durvju priekšā; pogainais zēns veikli uzrāpās bukā un lēca atkal zemē, iznēsādams Emmi-‘ jas un Džoza vizītkartes; noteiktās stundās kariete ar Emmiju ieradās klubā pie Džoza, lai izvestu to ieelpot svaigu gaisu, vai arī, iesēdinājusi veco Sedliju ratos, Amēlija brauca vizināties pa Rīdžentsparku. Personīgā istabene, kariete, viesu grāmata un pogainais zēns — tas viss Amēlijai kļuva tikpat pierasts kā nesenā nabadzības un garlaicības māktā dzīve Bromptonā. Ar grez-nlbu viņa aprada tikpat ātri kā ar nabadzību. Ja liktenis vēlētu Amēlijai kļūt par hercogieni, ari šo pienākumu viņa godam veiktu. Džoza paziņas sievietes sprieda, ka misis Osborna esot gluži tīkama, jauna dāma — neko īpašu viņā atrast nevarot, taču par piemīlīgu būtni jāatzīst un tā tālāk.

Vīriešiem, kā parasti, patika Amēlijas nemākslotā laipnība un vienkāršā, nevainojamā izturēšanās. Galantie, jaunie Indijas švīti, kas pavadīja atvaļinājumu dzimtenē, nemitīgi traukdamies savos vieglajos ratos, ik brīvu vakaru sēdēdami teātros un mitinādamies lepnākajās Vestendas viesnīcās, — šie nepārspējamie dendiji, ūsaini, ķēdēm apkārušies, visi kā viens apjūsmoja misis Osbornu, ar lielu prieku lieca galvu viņas karietes priekšā un uzskatīja par pagodinājumu ierasties pie viņas rīta vizītē. Pat Svonkiju no karaļa gvardes pulka, šo .bīstamo, jauno cilvēku, vislepnāko no visiem frantiem Indijas armijā, kas patlaban atradās atvaļinājumā, majors Dobins reiz pieķēra tête-à-tête ar Amēliju, kurai tas patlaban visai asprātīgi un daiļrunīgi aprakstīja meža cūku medības; vēl ilgi pēc tam jaunais gvards stāstīja par kādu sasodītu virsnieku, kas pastāvīgi slaistoties ap Sedlija namu, — garu, kārnu, neglītu, pavecu tipu — tik sausu un neinteresantu, ka tas jebkuram cilvēkam spējot laupīt runas dāvanas.

Ja majoram piemistu kaut mazliet vairāk patmīlības, viņš kļūtu greizsirdīgs uz tik bīstamu, jaunu frantu kā šis apburošais Bengālijas kapteinis. Taču Dobins pēc dabas bija pārlieku vienkāršs un labsirdīgs, lai kaut mirkli šaubītos par Amēliju. Viņš priecājās, ka jauni cilvēki veltī tai uzmanību un ka arī citi to apjūsmo. Vai tad Emmija jau kopš pašas jaunības netika pastāvīgi. nonicināta un pārāk zemu novērtēta! Aplaimots Dobins vēroja, kā laipnība izceļ jaunā gaismā viņas labākās īpašības un kā viņa atplaukst līdz ar dzīves apstākļu uzlabošanos. Ikviens, kas cik necik prata novērtēt Amēliju, jutās spiests pievienoties majora saprātīgajam spriedumam, ja vispār iespējams runāt par mīlestības apstulbināta cilvēka saprātīgas spriešanas spēju.

Pēc tam kad Džozs tika ievests galmā, uz kurieni viņš, protams, devās kā uzticams karaļa pavalstnieks (vispirms pilnā galma tērpā parādīdamies klubā,, kur Dobins atnāca viņam pakaļ vecā, gaužām noplukušā uniformā), viņš, kurš tāpat allaž bija nelokāms monarhists un Džordža Ceturtā piekritējs, kļuva tik kvēls toriju aizstāvis un tāds valdības balsts, ka par varēm gribēja arī Amēliju vest līdzi uz pieņemšanu. Džozs bija ieņēmies galvā, ka liktenis viņam lēmis rūpēties par vispārējās lab-

klājības uzturēšanu un ka valdnieka laime nekādā ziņā nebūs pilnīga, iekams Džozs Sedlijs ar visu savu ģimeni nesapulcēsies ap karali Sentdžeimsas pilī.

Emmija smējās.

— Vai man vajadzēs aplikt dzimtas dimantus, Džoz? — viņa apvaicājās.

«Kaut jūs atjautu man nopirkt jums dārgakmeņus!» nodomāja majors. «Tikai kur atrast tādus, kas būtu jūsu cienīgi!»

LXI NODAĻA, KURA TIEK NOPŪSTAS DIVAS SVECĪTES

Pienāca diena, kad pieklājīgos priekus un svinīgi nopietno jautrību, kam nodevās mistera Džoza Sedlija ģimene, pārtrauca kāds notikums, no kura neizbēgt nevienam namam. Dodoties augšā pa kāpnēm no viesistabas uz guļamtelpām, jūs droši vien pretējā sienā būsiet ievērojuši nelielu arku, kas ne tikai dod gaismu kāpnēm, kuras ved no otrā stāva trešajā (kur parasti izvietotas bērnistabas un saimes telpas), bet kalpo arī citiem labdarīgiem nolūkiem, par ko varat saņemt sīkākus paskaidrojumus no apbedīšanas biroja ļaudīm. Uz šīs arkas viņi atbalsta zārkus vai pat izbīda tos te cauri, lai ne visniecīgākais satricinājums netraucētu atdzisušās miesas, kas aizmigušas mūža miegā.

Aplūkosim šo Londonas namu otrā stāva arku, kura apgaismo kāpņu telpu no apakšas un augšas un regulē mājas iemītnieku kustību pa šo galveno maģistrāli, — pa šo ceļu, pirms svīdusi gaismiņa, virēja klusītiņām lavās uz virtuvi berzt podus un pannas; pa šo ceļu, pametis zābakus priekšnamā, zagšus kāpj augšā nākamais nama pavēlnieks, pēc rītausmas atgriezdamies no klubā līksmi pavadītas nakts; pa šīm kāpnēm, zīda lentītēm un stīvinātam muslīnam čaukstot, nospurdz jaunkundze, mirdzoša un daiļa, sagatavojusies ballei un gaidāmajām uzvarām; te pa margām nošļūc jaunais misters Tomijs, nicinādams briesmas un tik parastu satiksmes līdzekli kā pakāpienus; pa šīm kāpnēm. prātīgi sperdams soli pēc soļa, laulātais draugs uz savām stiprajām rokām mīlas pilns nes laimē smaidošo māti tai dienā, kad ārsts atļāvis apburošajai pacientei pirmo reizi nokāpt apakšstāvā, un viņam uz pēdām seko slimnieku kopēja; pa tām ar sprakstošu tauku sveci rokā žāvādamies augšup uz savu gultu rāpjas Džons, lai vēl pirms saullēkta savāktu zābakus, kas viņu gaida gaiteņos; pa šīm kāpnēm augšup un lejup tiek nēsāti mazuļi, aiz rokas vesti sirmgalvji, pa tām svinīgā solī dodas viesi uz balli, mācītājs uz kristībām, ārsts pie vājinieka un apbedīšanas biroja vīri — uz augšstāvu, — kāds dzīvības, nāves un mūsu niecības atgādinājums ir šī arka un šīs kāpnes, ja visu tā prātīgi apsver, sēžot uz kāpņu laukumiņa un pametot acis uz augšu un leju! Arī pie mums, mans draugs, kas esi tērpies āksta drānās, kādā jaukā dienā ārsts uzkāps pēdējo reizi. Slimnieku kopēja, pavērusi aizkarus, palūkosies uz jums — jūs to vairs nemanīsiet, — tad atraus logus līdz galam vaļā, lai istabā ieplūstu svaigs gaiss. Un tad nama parādes logiem tiks nolaisti aizvirtņi, un visi iedzīvotāji pārvāksies sētas puses istabās; pēc tam viņi atsauks advokātu un citus melnās drānās tērptus vīrus utt. Jūsu komēdija, tāpat kā manējā, būs izspēlēta, un mūs aizvāks projām — ak, cik tālu! — no visām šīm taurēm, skaļās kņadas un mūžīgās izlikšanās. Ja mēs esam dižciltīgi ļaudis, virs mūsu bijušās dzīves vietas durvīm tiks piestiprināts sēru ģerbonis ar apzeltītu ķerubu un svinīgiem vārdiem, kas vēstī, ka «debesīs valda mūžīgs miers». Jūsu dēls iekārtos namu ar jaunām mēbelēm vai varbūt to izīrēs un pats pārcelsies uz citu — elegantāku kvartālu; jūsu vārds nākamajā gadā parādīsies «dieva mierā aizgājušo» kluba biedru sarakstā. Lai cik gauži jūs arī tiksiet apraudāts, jūsu atraitne vēlēsies, lai sēru drānas tai būtu jo daiļi pašūtas, virēja vai nu sūtīs kādu, vai kāps augšā pati apvaicāties par pusdienām, pakaļpalicēji drīz vien bez sāpēm noraudzīsies jūsu ģīmetnē virs kamīna un vēl pēc neilga laika to aizvāks no šīs goda vietas, lai atbrīvotu ceļu nama jaunā pavēlnieka portretam.

Kuri no aizgājējiem tiek apraudāti viskvēlāk un sāpīgāk? Laikam gan tie, kas vismazāk mīlējuši pakaļpalicējus. Bērna nāve izraisa tik briesmīgas bēdas un tādas izmisīgas asaras, kādas jūsu gals, mans brāli lasītāj, nemūžam nespēs radīt. Maza bērniņa nāve, kaut arī tas pat nav paguvis jūs īsti iepazīt un jau nedēļas laikā spētu jūs pilnīgi aizmirst, satrieks jūs nesalīdzināmi dziļāk nekā vistuvākā drauga vai pirmdzimtā dēla zaudējums, jo šis dēls jau ir pieaudzis cilvēks, tāds pats kā jūs, un tam pašam jau savi bērni. Mēs varam izturēties skarbi un bargi pret Jūdasu un Sīmani, toties mūsu mīlestība un žēlsirdība straumēm vien plūdīs pār mazo Benjamiņu*. Bet, ja jūs esat vecs, kas visai iespējams dažiem lasītājiem jau šobrīd vai tuvākajā nākotnē, — vecs un bagāts vai arī vecs un nabags, — kādā jaukā dienā klusībā nodomāsiet: «Visi šie cilvēki ir ļoti labi pret mani, taču, kad es nomiršu, viņu bēdas nebūs pārlieku dziļas. Esmu krietni bagāts, un viņi tīko vienīgi pēc manas mantības,» — vai arī: «Esmu pārlieku nabags,'un viņiem apnicis mani uzturēt.»

Tikko pēc misis Sedlijas nāves bija beidzies sēru laiks un Džozs vēl lāgā nebija paguvis nomest melnās drānas un ietērpties krāšņajās vestēs, ko tik ļoti cienīja, kad mistera Sedlija piederīgajiem kļuva skaidrs, ka tuvojas otrs tikpat bēdīgs notikums un ka vecais vīrs drīz vien dosies meklēt savu sievu tanī tumsas valstībā, uz kūrieni tā bija aizsteigusies viņam priekšā.

— Tēva veselības stāvoklis, — Džozs Sedlijs svinīgi pavēstīja klubā, — neļauj man šajā sezonā rīkot plašas viesības; taču, ja jums, Čatnij, veco zēn, nav nekas pretim klusi un mierīgi tā ap pusseptiņiem iegriezties pie manis uz omulīgām pusdienām kopā ar pāris mūsu veciem draugiem, allaž uzņemšu jūs ar vislielāko prieku.

Tā Džozs ar saviem paziņām klusībā vieni paši pusdienoja un dzēra sarkanvīnu, bet pa to laiku augšstāva istabā.tēva dzīvības pulkstenim iztecēja pēdējie smilšu graudiņi. Vjrssulainis nedzirdamiem soļiem pasniedza galdā vīnu; pēc pusdienām viesi sarīkojās uz robera partiju, kurā dažkārt piedalījās majors Dobins, un arī misis Osborna reizēm nokāpa lejā, kad sirdzējs bija nolikts pie miera un iegrimis vieglā, nemierpilnā snaudā, ko tik labi pazīst veci ļaudis.

Slimības laikā večuks gaužām pieķērās meitai. Ēdienu un zāles ne no viena cita rokām viņš pretī neņēma. Amālijas dzīvē jau gandrīz cita nekā nebija kā tikai rūpes par tēvu. Viņas gulta bija novietota pie pašām vecā Sedlija istabas durvīm, un viņa trūkās no miega, ja vien no īdzīgā vājinieka cisām atskanēja kaut sīkākais troksnītis vai nopūta. Taču taisnības labad jāteic, ka večuks palaikam stundām ilgi nogulēja nomodā kluss un nekustīgs, lai tikai neuzmodinātu savu laipno un nenogurdināmo kopēju.

Viņš iemīlēja meitu tik cieši, kā laikam gan nebija mīlējis kopš pašām tās bērnu dienam. Un, liegi veikdama mīlošas meitas pienākumus, šī lēnprātīgā būtne atmirdzēja īpašā spožumā. «Viņa ieslīd istabā klusītiņām kā saules stariņš,» nodomāja misters Dobins, vērodams Amēliju rosāmies pa tēva istabu; gaišs maigums apstaroja viņas seju, un viņa kustējās graciozi un bez trokšņa. Kurš gan nav saskatījis sieviešu sejās šo liego, gluži eņģelisko mīlestības un līdzcietības atblāzmu, kad tās lolo savus bērnus vai rosās pa vājinieka istabu!

Tādējādi naids, kas vairākus gadus bija slepus auklēts, pamazām norima un tā vietā, neprasot liekus vārdus, iestājās savstarpēja saprašanās. Savas dzīves pēdējās stundās, meitas mīlestības un krietnuma aizkustināts, veeais vīrs aizmirsa visus aizvainojumus un pārestības, ko abi ar sievu bija pārsprieduši garās bezmiega naktis, — kā Amēlija sava zēna dēt atteicās no visa pasaulē, cik maz rūpju veltīja nelaimīgajiem, gadu nastas saliektajiem vecākiem, domādama vienīgi par savu bērnu; cik aplam muļķīgi, lai neteiktu — bezdievīgi, viņa plosījās, kad viņai atņēma mazo Džordžu. Vecais Sedlijs, noslēgdams savas dzīves pēdējo bilanci, aizmirsa visus šos apvainojumus un atzina upurus, ko nezūdīdamās bija nesusi mazā mocekle. Reiz naktī, klusītiņām ielavījusies vājinieka istabā, Amēlija atrada tēvu nomodā, un slimības salauztais vecais vīrs vērsās pie meitas ar grēksūdzi.

— Ak Emmij, nespēju vien sev domās pārmest, cik ļoti ļauni un netaisni esam pret tevi bijuši, — viņš sacīja un pastiepa meitai pretim auksto, nespēcīgo roku.

Amēlija, skaitīdama lūgšanu, noslīga ceļos pie tēva gultas, un arī viņš pats lūdza dievu, turēdams meitas rociņu savējā. Ak mans draugs, kad būs situsi mūsu stunda, kaut arī mums kāds līdzētu lik gauži lūgties!

Iespējams, ka, vadīdams bezmiega nakti, vecais Sedlijs gara acīm skatīja visu savu dzīvi — agrās jaunības dienas ar cerību pilniem pūliņiem, vīra gadu panākumus un labklājību, liktenīgo sagrāvi mūža novakarē un pašreizējo bezpalīdzīgo stāvokli, — turklāt bez jebkādām izredzēm atriebties liktenim, kas viņu tā bija pievārējis, — ne vārda, ne naudas, ko novēlēt pakaļ-palicējiem, — veltīgi nodzīvots mūžs, viena vienīga neveiksme un vilšanās, un te pēkšņi gals jau klāt! Interesanti zināt, ak mans brāli lasītāj, kas gan ir tīkamāk — nomirt pārticībā un slavas apvītam vai nabadzībā un pilnīgā bezcerībā? Spēt visu un tomēr tikt piespiestam padoties vai arī klusītiņām izgaist no šīs dzīves, kad spēle jau neglābjami zaudēta? Laikam gan dīvainai vajag būt sajūtai, kad pienāk šāda nenovēršama diena un mums atliek tikai sacīt: «Rītdien ne panākumiem, ne neveiksmēm vairs nebūs nekādas nozīmes; saule pacelsies pie debesīm, un neskaitāmi ļaužu pulki, kā parasti, dosies gan darba gaitās, gan izpriecās, taču es jau būšu ārpus šīs kņadas.»

Beidzot pienāca rīts ar saules lēktu, kad visa pasaule pamodās no miega un ķērās pie saviem darbiem un izpriecām, un vienīgi vecajam Džonam Sedlijam vairs nebija ne jācīnās ar likteni, ne jālolo cerības un jākaļ plāni, — viņam atlika tikai pārcelties klusā, nevienam nezināmā mājvietā pie sievas sāniem vecajā Bromptonas kapsētā.

Majors Dobins, Džozs un Džordžijs sēru drānu apvilktā karietē pavadīja viņa mirstīgās atliekas uz kapiem. Džozs ieradās no «Zvaigznes un Bikšu Lences ordeņa» Ričmondā, uz kurieni bija devies tūliņ pēc bēdīgā notikuma. Viņš nejūtot ne vismazāko vēlēšanos palikt mājās kopā ar... nu, šādos apstākļos, vai saprotat? Toties Emmija palika, kā parasti, uzticīga savam pienākumam. Skumjas viņu pārlieku nenomāca, un viņa šķita drīzāk svinīga nekā izmisusi. Amēlija lūdza dievu, lai arī viņas gals pienāktu tikpat mierīgi un bez sāpēm, un dziļā paļāvībā un godbijībā atcerējās tēva vārdus, ko tas bija teicis slimības gultā un kas liecināja par vecā vīra ticību, samierināšanos ar likteni un cerību uz nākamo dzīvi.

Jā, manuprāt, šāda nāve laikam gan galu galā ir pati labākā. Iedomājieties, ka esat īpaši bagāts un pārticis cilvēkš un savā pēdējā stundiņā sakāt šādus vārdus: «Esmu ļoti bagāts; esmu pietiekami plaši pazīstams; savu dzīvi esmu pavadījis pašā labākajā sabiedrībā un, paldies dievam, nāku no visai cienījamas ģimenes. Godam esmu kalpojis gan savam karalim, gan dzimtenei. Vairākus gadus esmu nosēdējis parlamentā, kur, uzdrošinos sacīt, manas runas tika uzklausītas vērīgi un ar vislielāko labvēlību. Nevienam neesmu palicis ne šiliņa parādā; gluži otrādi — savam vecajam koledžas biedram Džekam Lacaram reiz aizdevu piecdesmit mārciņas, un mana testamenta izpildītāji nesteidzinās viņu atdot šo summu. Katrai meitai esmu atstājis desmittūkstoš mārciņu — gaužām labu līgavas pūru; sudraba traukus, mēbeles un namu Bei'kerstrītā līdz ar visai pieklājīgu mantojuma daļu esmu novēlējis savai sievai līdz pat viņas mūža galam, bet zemes īpašumus, vērtspapīros ieguldīto naudu un Beikerstrītas pagrabu ar pašiem izmeklētākajiem vīniem — dēlam. Sulainim norakstīju divdesmit mārciņu gadā, un lai tikai pēc manas nāves kāds uzdrošinās saskatīt manā raksturā kaut ko peļamu!» Vai arī iedomāsimies, ka jūsu gulbis, gluži pretēji, nodzied pavisam citādu atvadu dziesmu, un jūs savā pēdējā stundā sakāt: «Esmu cerībās un dzīvē vīlies nabaga večuks, kas visu mūžu cietis vienas vienīgas neveiksmes. Nebija man piešķirta ne gudra galva, ne laime bagātībā, un varu atzīties, ka simtiem reižu kļūdījos un maldījos, tāpat kā daudzkārt aizmirsu savus pienākumus. Nespēju samaksāt parādus. Uz nāves cisām guļu pagalam bezpalīdzīgs un pazemīgs, izlūgdamies piedošanu par savu vājumu un ar nožēlas pilnu sirdi mezdamies pie kājām dievišķīgajai žēlsirdībai.» Kā jums šķiet, kura no šīm divām runām būtu piemērotāka bēru dienā pie jūsu kapa? Vecais Sed-lijs izvēlējās pēdējo; padevīgā mierā turēdamies meitai pie rokas, viņš atstāja šo pasauli, un nīcīgā dzīve ar visiem sarūgtinājumiem un pāridarījumiem izgaisa kaut kur tālumā.

— Redzi nu, — vecais Osborns sacīja Džordžijam, — kāda nozīme nopelniem, čaklumam, saprātīgai rīcībai un tā tālāk! Paskaties kaut uz mani un manu tekošo rēķinu bankā! Un pēc tam paraugies uz savu nabaga vectēvu Sedliju ar visām tā neveiksmēm! Un tomēr pirms divdesmit gadiem viņš bija daudz turīgāks vīrs nekā es — turīgāks nekā es, varu teikt bez pārspīlējuma, par veseliem desmittūkstošiem mārciņu.

Bez šiem diviem un mistera Klepa ģimenes, kas ieradās no Bromptonas līdzjūtības vizītē,'neviena dzīva dvēsele nelikās ne zinis gar veco Džonu Sedliju un pat aizmirsa, ka šāds cilvēks kādreiz eksistējis.

Kad vecais Osborns pirmo reizi no sava drauga pulkveža Bak-lera izdzirdēja (kā mazais Džordžijs mums jau to darījis zināmu), kāds izcils virsnieks esot majors Dobins, viņš neticības pilns izsmējīgi savaikstījās un atklāti izteica pārsteigumu, ka šādam zellim vispār spējot būt smadzenes un pieklājīga cilvēka slava. Taču arī no citiem paziņām viņam nācās uzklausīt cildinošas atsauksmes par majoru. Sers Viljams Dobins bija augstās domās par savu dēlu un nemitējās stāstīt par majora plašajām zināšanām, drosmi un par to, cik augstu to vērtē labākā sabiedrība. Beigu beigās majora Dobina vārds parādījās pāris visdižciltīgākajās aprindās rīkotu vakaru viesu sarakstos, un šis fakts apbrīnojami iedarbojās uz veco Raselskvēra aristokrātu.

Tā kā majors bija Džordžija aizbildnis, kura tiesības un pienākumi tika nodoti zēna vectēva rokās, abu džentlmeņu sastapšanās kļuva nenovēršama nepieciešamība, un vienā šādā tikšanās reizē vecais Osborns, lielisks komersants, iemetis acis majora rēķinos par aizbilstamo un tā māti, pamanīja kaut ko tik satriecošu, kas gan sāpināja, gan iepriecēja, — proti, daļa naudas līdzekļu, ar kuriem nabaga atraitne ar bērnu bija vilkusi dzīvību, nāca rio Viljama Dobina paša kabatas.

Piespiests pie sienas, Dobins, melot neprazdams, pagalam sastomījās, taču beidzot atzinās.

— Laulības, — viņš sacīja (pie šiem vārdiem sarunu biedra seja sadrūma), — krietnā mērā bija manu roku darbs. Es toreiz

domāju, ka mans nabaga draugs aizgājis jau tik tālu, ka dotā solījuma laušana aptraipītu viņā paša godu un iedzītu nāvē misis Osbornu; un, kad viņa palika gluži viena bez jebkādiem līdzekļiem, man neatlika nekas cits kā atbalstīt atraitni ar naudu, cik nu tas bija manos spēkos.

— Major Dobin, — teica misters Osborns, stīvi blenzdams Dobinā un arī pietvīkdams sarkans kā vēzis, — jūs esat gaužām man nodarījis pāri, taču atļaujiet jums sacīt, ser, — jūs tomēr izrādāties godavīrs. Še mana roka, ser, lai arī nemūžam nebūtu domājis, ka mana miesa un asinis dzīvojusi uz jūsu rēķina . ..

Un abi vīri cieši sarokojās, bet labdarīgā liekulībā atmaskotais majors Dobins nezināja, kur dēties aiz samulsuma.

Viņš mēģināja iežēlināt veco vīru un samierināt to kaut ar dēla piemiņu.

— Džordžs bija tik cildens zēns, — viņš sacīja, — ka mēs visi viņu mīlējām un bijām gatavi darīt viņa labā, ko vien spējām. Es, tos laikus vēl pavisam jauns cilvēks, jutos bez mēra glaimots, ka viņš pieķērās tieši man, un nesalīdzināmi labprātāk uzturējos viņa nekā paša virspavēlnieka sabiedrībā. Nav man gadījies sastapt vairs nevienu cilvēku, kas drosmē, bezbailībā un citās kareivim nepieciešamās īpašībās spētu līdzināties Džor-džam.

Un Dobins izstāstīja vecajam tēvam visu, ko vien varēja atcerēties par tā dēla vīrišķību un varoņdarbiem.

— Un Džordžijs ir tik līdzīgs viņam! — majors vēl piebilda.

— Viņš ir tik līdzīgs lielajam Džordžam, ka man reizēm šausmās jānodreb, — sacīja vectēvs.

Pāris reižu majors ieradās vakariņās pie mistera Osborna (tas notika mistera Sedlija slimības laikā), un, pēc maltītes abiem sēžot divatā, runas viņiem vērpās tikai gar aizgājušo varoni. Tēvs pa savam paradumam plātījās ar dēlu, glaimodams pats sev ar Džordža drosmes pierādījumu un varoņdarbu uzskaiti, taču skaidrs bija viens — prāts viņam neapšaubāmi nomierinājies un jūtas pret nabaga zēnu atmaigušas, bet krietnā majora kristīgā sirds līksmoja vien, noraugoties, kā vecajā vīrā atgriežas miers un labvēlība. Jau otrajā vakarā vecais Osborns sāka godāt Dobinu par Viljamu, gluži tāpat kā tos laikus, kad Dobins un Džordžs vēl bija mazi zēni; bet labsirdīgais majors priecājās, nojauzdams drīzu samierināšanos.

Nākamajā dienā pie brokastu galda, kad mis Osborna ar saviem gadiem un raksturam piedienīgu skarbumu iedrošinājās iz-

sacīt dažas nevainīgas piezīmes par majora izskatu un uzvedību, mājas saimnieks viņai uzkliedza:

— Jūs jau nu, mis Osborna, it labprāt būtu pievākusi viņu sev. Bet sitās vīnogas ir skābas. Ha, ha! Majors Viljams ir viens pamatīgs zellis.

— Tas patiešām tā ir, vectētiņ, — piekrītoši atsaucās Džor-džijs; piegājis vecajam džentlmenim cieši klāt, viņš satvēra rociņām tā vareno, sirmo vaigubārdu, mīļi uzsmaidīja un noskūpstīja vecotēvu. Vakarā viņš šo sarunu atstāstīja mātei, un tā pilnībā pievienojās puisēna domām.

— Saprotams, ka viņš ir krietns zēns, — viņa sacīja. — Arī tavs mīļais tētis to vienmēr apgalvoja. Viņš nudien ir viens no labākajiem un godīgākajiem cilvēkiem.

Visai drīz pēc šīs sarunas ieradās Dobins, un Amēlijai gribot negribot nācās nosarkt, bet mazais palaidnis vēl vairāk samulsināja māti, atstāstīdams Dobinam sarunas otru daļu.

— Ziniet, Dobin, — viņš teica, — kāda neparasti jauka meitene grasās iziet pie jums par sievu. Skanošā viņai atliku likām, piedevām vēl liekās matu sprogas, bet kalpotājus viņa sunī no rīta līdz vakaram.

:— Kas tad tā tāda? — Dobins apvaicājās.

— Krustmāte Osborna! — atbildēja zēns. — To sacīja vectētiņš. Vai zināt, Dobin, tas nu gan būtu varens numurs, ja jūs kļūtu par manu tēvoci.

Sai mirklī vecā Sedlija drebelīgā balss no blakus istabas aicināja Amēliju, un smiekli pārtrūka.

Tas nu bija skaidrs kā diena, ka vecā Osborna uzskati mainījušies. Reižu reizēm viņš izjautāja Džordžu par tā mātesbrāli un smējās, kad zēns veikli atdarināja Džozu sakām: «Lai dievs mani pasargā!» — un skaļi strebjam zupu. Viņš pat uzskatīja par vajadzīgu apsaukt Džordžiju:

— Nav labi, ser, ka jūs, tāds mazs zēns, āzējat savus radiniekus. Mis Osborna, kad jūs šodien dosieties pastaigā, piebrauciet pie mistera Sedlija un atstājiet tam manu vizītkarti, dzirdat? Ar viņu man galu galā nekādu strīdu nav bijis.

Drīz pienāca atbildes vizītkarte, un Džozs un majors saņēma ielūgumu ierasties pusdienās — pašās lepnākajās un laikam gan bezjēdzīgākajās pusdienās, ko jebkad bija rīkojis misters Os-borns; tika izstādīts viss ģimenes sudrabs — līdz pēdējam sīkumam — un uzaicināta visspožākā sabiedrība. Misters Sedlijs veda pie galda mis Osbornu, un viņa tam izrādīja vislielāko laipnību, toties gandrīz ne vārda nerunāja ar majoru, kurš pagalam samulsis sēdēja tā patālāk no namamātes, blakus misteram Os-bornam. Džozs milzum svinīgi paziņoja, ka tik gardu bruņurupuča zupu savu mūžu neesot ēdis, un apjautājās misteram Osbornam, kur viņš ņemot tādu madeiru.

— Tā nāk no Sedlija mājas, — virssulainis pačukstēja saimniekam.

— Šo vīnu es pirku visai sen un samaksāju par to krietnu naudiņu, — skaļi savam viesim sacīja misters Osborns, bet pēc tam klusu nobubināja pie auss kaimiņam pa labi, ka madeiru esot iegādājies «ūtrupē pie vecā neveiksminieka».

Pāris reižu misters Osborns apvaicājās majoram par .. . par Džordža Osborna sievu, — temats, ko pie labas gribas majors spēja apcerēt gaužām daiļrunīgi. Viņš pastāstīja misteram Osbornam par nabaga sievietes ciešanām, par tās dedzīgo mīlestību pret vīru, kura piemiņu tā glabā svētu vēl šobaltdien, par to maigo padevību, ar kādu misis Osborna aprūpējusi vecākus un nešaubīdamās atdevusi projām zēnu, tiklīdz uzskatījusi to par savu pienākumu.

— Jūs nevarat iedomāties, ser, cik ļoti viņa cieta, — balsij drebot, sacīja lāgavīrs Dobins, — bet es ceru un cieši ticu, ka jūs ar viņu salabsiet. Kaut arī misis Osborna reiz atņēma jūsu dēlu, toties tagad ir atdevusi jums savējo; un, lai cik kvēli jūs mīlējāt savu Džordžu, ticiet man — viņa savējo mīl desmitkārt stiprāk.

— Dieva vārds, jūs esat krietns zēns, ser, — tas bija viss, ko spēja pateikt misters Osborns. Ne reizi viņam prātā nebija iešāvusies doma, ka, šķiroties no dēla, atraitne varētu izjust sāpes vai arī ka viņa bagātība spētu tai sagādāt ciešanas. Samierināšanās šķita tuva un nenovēršama, un Amēlijas sirds iepukstējās straujāk, kad viņa iedomājās vien par šausmīgo tikšanos ar Džordža tēvu.

Taču liktenis nebija lēmis, lai šī sastapšanās notiktu. Aizkavēja vecā Sedlija ieilgusī slimība un nāve, bet pēc tam kādu laiku par tikšanos nebija ko domāt. Iespējams, ka šis bēdīgais notikums un vēl dažādi citi apstākļi atstāja nelabvēlīgu ietekmi uz misteru Osbornu. Pēdējā laikā viņš stipri sakritās, strauji novecoja un gremdējās smagās pārdomās. Viņš izsauca advokātus un laikam gan izdarīja kādus grozījumus testamentā. Ārsts, apraudzījis veco vīru, atzina, ka veselība tam iedragāta, nervi satraukti, un ierunājās jau par nelielu asins nolaišanu un braucienu uz jūrmalu, taču misters Osborns no minētajiem ārstēšanas paņēmieniem atteicās.

Kādudien sulainis, nevarēdams sagaidīt saimnieku ierodamies brokastis, uzkāpa augšā un atrada veco vīru bez samaņas guļam ģērbistabā uz grīdas blakus tualetes galdiņam. Notikušo darīja zināmu mis Osbornai, tika izsaukti ārsti, Džordžijam neļāva iet uz skolu; ieradās asins nolaidēji un ragu licēji. Osborns apziņu gan daļēji atguva, taču runas spējas bija zaudējis uz mūžiem, lai gan pāris reižu izmisīgi nopūlējās izdabūt kādu vārdu pār lūpām. Pēc četrām dienām viņš nomira. Ārsti nonāca lejā pa kāpnēm, augšā devās apbedīšanas biroja vīri; visiem logiem Raselskvēra pusē tika nolaisti aizvirtņi. Buloks atdrāzās no Sitijas.

— Cik naudas viņš atstāja puikam? Pusi taču laikam ne? Jādomā, ka būs sadalījis vienlīdzīgās daļās visiem trim.

Mirklis bija satraucošs.

Ko gan nabaga vecais vīrs pāris reižu veltīgi izmēģinājās pasacīt? Cerēsim, ka viņš vēlējās tikties ar Amēliju un pirms šķiršanās no šīs saules izlīgt ar uzticīgas mīlas pilno dēla sievu; droši vien tāds bija vecā Osborna nolūks, jo testaments gaiši rādīja, ka tik ilgi auklētais naids pametis viņa sirdi.

Osborna rītasvārku kabatā tika atrasta vēstule ar lielu, sarkanu zīmogu, ko Džordžs bija rakstījis tēvam no Vaterlo. Vecais vīrs tāpat bija pārskatījis citus papīrus, kam vien bija kāds sakāfs ar dēlu, jo atslēga no šķirstiņa, kur viņš tos glabāja, arī izrādījās viņa kabatā, — zīmogi bija norauti, aploksnes vaļā, — acīm redzot, tas ticis darīts nakti pirms lēkmes, kad virssulainis ienesa saimniekam kabinetā tēju un ieraudzīja to lasām lielo, sarkano dzimtas bībeli.

Kad atvēra testamentu, atklājās, ka puse īpašuma atstāta Džordžam, atlikums līdzīgās daļās abām māsām, bet misteram Bulokam novēlēts kopīgo interešu labad kārtot tālākos tirdzniecības nama darījumus vai arī izstāties no firmas, ja viņam tas liktos piemērotāk. Piecsimt mārciņu gadā no Džordža mantojuma daļas bija norakstītas zēna mātei — «mana mīļotā dēla Džordža Osborna sievai», kurai tika atkal atdota aizbildniecība pār bērnu.

«Majoram Viljamam Dobinam, mana mīļotā dēla draugam,» lasīja testamenta izpildītājs, «tā kā viņš aiz tīrās labsirdības un devīguma pats ar saviem personiskajiem līdzekļiem uzturēja manu mazdēlu un mana dēla atraitni, kad tie izrādījās pamesti bezizejas stāvoklī (tieši tā bija sacīts testamentā), es līdz ar šo sirsnīgi pateicos par tiem veltīto mīlestību un uzmanību un lūdzu viņu pieņemt no manis tādu summu, kas būtu pietiekama, lai nopirktu apakšpulkveža pakāpi vai izlietotu jebkurā citā veidā pēc paša ieskatiem.»

Kad Amēlija uzzināja, ka vīratēvs viņai beidzot piedevis, viņas sirds atkusa un izplūda pateicībā par atstāto mantojumu. Bet, izdzirdusi, ka Džordžijs atkal atdots viņai atpakaļ, un uzzinājusi, kā tas noticis un kas to visu nokārtojis, un ka Viljams devīgu roku viņu atbalstījis nabadzībā, ka tikai Viljamam viņa parādā pateicību par vīru un dēlu ... ak, tad nu viņa noslīga ceļos un izlūdzās dieva svētību šai uzticīgajai un krietnajai dvēselei; viņa nolieca galvu šīs brīnišķās, nesavtīgās mīlas priekšā, it kā pazemīgi skūpstītu tās kājas.

Taču pateicība bija viss, ar ko Amēlija spēja atmaksāt par šo bezgalīgo pieķeršanos un nepārspējamo devību .. . vienīgi pateicība! Ja arī viņai reizēm atausa doma par kādu citu atlīdzības iespēju, tūlīt no kapa piecēlās Džordža tēls, sacīdams: «Tu esi mana, tu piederi tikai man — kā šeit, tā mūžībā!»

Viljams pazina Amēlijas jūtas; vai tad viņš nebija ziedojis visu savu mūžu, lai tās atminētu?

Ir visai pamācoši atzīmēt, kā pieauga Amēlijas vērtība viņas paziņu acīs, kad atklātībā nāca zināms mistera Osborna testamenta saturs. Džoza nama kalpotāji, kuri līdz tam palaikam mēdza apšaubīt viņas pieticīgos rīkojumus, sacīdami, ka «apjautāšoties saimniekam», vai tos izpildīt vai ne, tagad vairs ne domāt nedomāja par nepaklausību. Virēja pārstāja ņirgāties par misis O.sbornas nonēsātajiem, vecajiem tērpiem (kurus patiesi pameta ēnā šīs dāmas smalkās drānas, kad tā svētdienas vakarā uzcirtās, lai dotos uz baznīcu), un arī pārējie vairs nekurnēja, kad atskanēja kundzes zvans, bet nekavējoties atsaucās aicinājumam. Kučieris, kurš bija paradis rūkt, ka viņa zirgi tiekot nodzīti un kariete pārvērsta par slimnieku patversmi sitam vecajam vecim un misis Osbornai, nule ar vislielāko gatavību vizināja kundzi un, bailēs drebēdams, ka tikai viņu neaizstāj mistera Osborna kučieris, apvaicājās: «Vai tad šiten tie Raselskvēra kučieri pazīst pilsētu, un vai tādi var sēdēt uz bukas, ja karietē brauc īstena lēdija?» Džoza draugi, gan vīrieši, gan sievietes, izrādīja pēkšņu interesi par Emmiju, un vizītkartes ar līdzjūtības apliecinājumiem kaudzēm vien krājās uz galda priekšnamā. Arī Džozs pats, līdz šim uzskatīdams māsu par labsirdīgu un nekaitīgu ubadzi, kurai pienākums liek sniegt uzturu un patvērumu, piepeši sāka veltīt māsai un tās bagātajam puisēnam, savam krustdēlam, visdziļāko cieņu, rūpēdamies, lai tikai «nabaga mīļajai meitenei» pēc visām pārciestajām nedienām un bēdām nc-

pietrūktu dzīves pārmaiņu un izpriecu, un pat parādījās pie brokastu galda un bezgala laipni apjautājās, kā māsa nolēmusi pavadīt dienu.

Kā Džordžija aizbildne Amēlija ar otra aizgādņa — majora piekrišanu lūdza mis Osbornu palikt uz dzīvi Raselskvēra namā,, cik vien ilgi tai labpatiktos tur mitināties, taču šī dāma, sirsnīgi pateikdamās, paziņoja, ka nemūžam neesot pieļāvusi domu palikt viena šai drūmajā ēkā, un, dziļās sērās tērpusies, ar pāris saviem vecajiem kalpotājiem pārcēlās uz čeltenhemu. Pārējie mājas ļaudis, saņēmuši bagātīgu atlīdzību, tika atlaisti, bet vecais virssulainis, ko misis Osborna uzaicināja palikt viņas dienestā, atteicās no piedāvājuma, atzīdams par labāku ieguldīt savus ietaupījumus krodziņā, kur, cerēsim, tie viņam nesa krietnus augļus. Kad mis Osborna atsacījās dzīvot Raselskvērā, misis Osborna, aprunājusies ar tuviniekiem, aiī nevēlējās pārcelties uz šo drūmo, veco mītni. Nams tika noslēgts; lepnās mēbeles, smagās lustras un tumšos, apsūbējušos spoguļus iesaiņoja un nolika pie malas, dārgo rožkoka viesistabas iekārtu ievīstīja salmos, paklājus saritināja un pārsēja ar auklām, nelielo izmeklēto bibliotēku ar grezni iesietajām grāmatām sastūķēja divās vīna kastēs, visu šo vareno mantību iekrāva vairākos milzīgos ratos un aizveda uz Pantehnikonu*, kur tai bija jāpaliek līdz Džordža pilngadībai. Bet lielās, smagās, melnās kastes ar sudraba un zelta traukiem tika nogādātas pie mesjē Stampija un Raudija, lai šo ievērojamo baņķieru pagrabos nogaidītu tā paša laika pienākšanu.

Kādudien Emmija, tērpusies dziļās sērās, ar Džordžu pie rokas devās apciemot pamesto namu, kurā viņa nebija spērusi kāju kopš meitenes dienām. Mājas priekša, kur nesen tika piekrauti milzīgie rati, bija piemētāta salmiem. Viņi abi izstaigāja lielās, tukšās telpas, uz kuru sienām tumši rēgojās laukumi, kur vēl pirms pāris dienām bija karājušās gleznas un spoguļi. Pēc tam Amēlija ar dēlu pa varenajām, klusajām akmens kāpnēm devās uz augšstāvu un ielūkojās telpā, kur, kā Džordžijs pačukstēja mātei, bija nomiris vectētiņš, un tad uzkāpa vēl augstāk — Džordža paša istabā. Lai arī zēns turējās cieši blakus mātei, viņas domas jau kavējās pie kāda cita cilvēka. Amēlija zināja, ka šī bija ne tikai dēla istaba, — te kādreiz bija dzīvojis puisēna tēvs.

Viņa piegāja pie viena no atvērtajiem logiem (pie viena no tiem logiem, uz kuriem sāpošu sirdi bija nolūkojusies, kad viņai atņēma bērnu) un pāri Raselskvēra kokiem skatījās uz veco namu, kur pati bija ieraudzījusi dienas gaismu un laimīgajos jaunības gados pavadījusi tik daudz priecīgu dienu. Amēlijas gara acu priekšā atainojās līksmie svētki, laipnās sejas, bezrūpīgais, priekpilnais, uz mūžiem pagājībā aizgājušais laiks, kuram sekoja gari moku un ciešanu gadi, kas bija viņu salauzuši. Amālija domās kavējās pie šā grūtā laika un pie cilvēka, kas allaž bija palicis viņas uzticamais aizstāvis, viņas labais gars, viņas vienīgais labdaris, viņas maigais un cēlsirdīgais draugs.

— Paskaties, māmiņ! — iesaucās Džordžijs. — Šeit uz stikla ar dimantu ieskrāpēti burti «Dž.O.»; neesmu agrāk tos pamanījis, — tas patiesi nav mans darbs.

— Šī bija tava tēva istaba vēl ilgi pirms tavas dzimšanas, Džordž, — atbildēja Amālija un, pēkšņi pietvīkusi, noskūpstīja zēnu.

Viņa sēdēja gaužām klusa atpakaļceļā uz Ričmondu, kur viņi bija apmetušies pagaidu mītnē, kur rosīgie advokāti smaidīdami ieradās apciemot misis Osbornu (savas vizītes, bez šaubām; vēlāk ierakstīdami rēķinā) un kur, protams, bija ierādīta istaba arī majoram Dobinam, kas šeit izrādījās visai biežs viesis sakarā ar neskaitāmām darīšanām sava mazā aizbildināmā labā.

Džordžs šobrīd uz nenoteiktu laiku tika izņemts no mistera Vīla skolas, un šim džentlmenim tika uzdots sacerēt uzrakstu uz skaistas marmora plāksnes, ko vēlāk novietoja atradeņu patversmes baznīcā zem kapteiņa Džordža Osborna pieminekļa.

Misis Buloka, Džordžija tēvamāsa, kaut arī mazais izdzimtenis to bija aplaupījis par veselu pusi tās summas, ko viņa cerēja saņemt no tēva, tomēr pierādīja savu miermīlīgo raksturu un arī salaba ar zēna māti. Rohemptona atrodas netālu no Rič-rnondas, un kādā jaukā dienā kariete ar zeltītajiem vēršiem ārpusē un nīkulīgajiem bērneļiem iekšpusē pieripoja pie'' Amālijas nama Ričmondā; visa Buloku ģimene iebruka dārzā, kur Amālija lasīja grāmatu, Džozs sēdēja lapenē, rāmu garu mērcēdams meža zemenes vīnā, un majors, tērpies vecā Indijas svārkā, gulēja garšļaukus zemē, jo Džordžijam bija ienācis prātā mest tam pāri kūleņus. Zēns patlaban metās pāri galvai un uzdrāzās tieši virsū mazajiem Bulocēniem, kas varenās, melnu krepu rotātās cepurēs un milzīgām sēru lentām pār krūtīm soļoja blakus savai dziļi sērojošai māmiņai.

«Pēc gadiem viņš tieši kā radīts Rozai,» nodomāja mīlošā māte un pameta skatienu uz savu jauko lolojumu — mazu, septiņus gadus vecu neveselīga izskata jaunkundzīti.

— Rozā, ej noskūpsti savu mīļo brālēnu, — sacīja Frederika laulātā draudzene. — Vai tad tu mani nepazīsti, Džordž? — Esmu tava krustmāmiņa.

— Pazīstu jūs itin labi, — atbildēja Džordžs, — bet, esiet tik laipna, man netīk skūpstīties. — Un viņš atteicās no māsīcas padevīgajiem glāstiem.

— Aizved mani pie savas mīļās māmiņas, joks tu tāds! — teica Frederika laulātā draudzene, un abas dāmas sastapās vairāk nekā pēc piecpadsmit gadu ilgas neredzēšanās. Kamēr Emmiju māca rūpes un nabadzība, misis Bulokai ne reizi nebija prālā iešāvusies doma apciemot kādreizējo draudzeni, toties tagad, kad Amālija atkal ieņēma pienācīgi augslu stāvokli sabiedrībā, vīramāsa ieradās viesos, it kā tas būtu pats par sevi saprotams.

Tāpat rīkojās arī daudzi cili. Mūsu vecā paziņa mis Svorca ar savu dzīvesbiedru kā pērkona spēriens no skaidrām debesīm atdrāzās no Flemptonkortas ar veselu baru koši dzeltenās livrejās tērptu sulaiņu un kā senos laikos brāzmainā mīlestībā krita Amālijai ap kaklu. Laikam gan mis Svorca nekad nebūlu pārstājusi mīlēt draudzeni, ja vien būtu varējusi ar to tikties. Taču — que voulez-vous^117 — kam gan šai milzu pilsētā pietiek laika skraidīt apkārt un meklēt rokā draugus? Ja vien kādam gadās izkrist no ierindas, tam atliek tikai pazust, un mēs soļojam tālāk bez šā nelaimīgā. Kura prombūtne gan tiek šajā Liekulības Tirgū izjusta?

īsi sakot, iekams pēc mistera Osborna nāves vēl nebija beidzies sēru laiks, Emmija jau izrādījās pašas augstākās sabiedrības centrā, kuras locekļi cieši ticēja, ka ikvienam, kas nokļuvis viņu vidū, jājūtas gaužām laimīgam. Diez vai šajās aprindās izdotos atrast kaut vienu vienīgu dāmu, kuras rados neskaitītos vismaz kāds pērs, kaut arī pašas vīrs būtu visparastākais aptieķnieks Sitijā. Dažas no šīm dāmām bija ļoti augslu izglītotas un orientējās visos jautājumos, lasīja misis Somer-vilas* sacerējumus un diezgan bieži apmeklēja Karalisko institūtu, citas bija nelokāmas evaņģēliskās baznīcas piekritējas un cieši turējās pie Ekzeterholas*. Taisnībai par godu jāteic, ka Emmija nepagalam nezināja, ko iesākt starp šīm divām ugunīm, un briesmīgi nomocījās tās pāris reizes, kad bija spiesta pieņemt Frederika Buloka laulātās draudzenes viesmīlību. Sī dāma neatlaidīgi centās uzmesties Amēlijai par aizbildni un, acīm redzot, bija cieši nolēmusi ķerties pie atraitnes audzināšanas. Viņa Amālijai apgādāja modistes, iejaucās mājas saimniecībā un pūlējās slīpēt tās manieres. Viņa nemitīgi braukāja šurp no Rohemptonas un kavēja draudzenei laiku ar tukšām sabiedrības krējuma valodām un pliekanām galma tenkām. Džozam it labi patika noklausīties šīs runas, toties majors, īgni rūkdams, ik reizi centās pazust no mājas, līdzko parādījās šī sieviete ar savu nožēlojamo slieksmi pēc visa aristokrātiskā. Kādās no visizmeklētākajām Freda Buloka viesībām Dobins pēc pusdienām aizmiga turpat paša plikgalvainā baņķiera acu priekšā (Freds joprojām tīkoja, lai visa Osbornu nauda no Stampija un Rau-dija tiktu pārvesta uz viņa banku), bet Amālija, neprazdama latīņu valodu, ne arī zinādama, kas sacerējis pēdējo sensacionālo rakstu Edinburgas avīzē, tāpat nejuzdama ne vismazāko interesi par to, ka misters Pīls sakarā ar tiesību likumu katoļticīgajiem pēkšņi apmetis kažoku uz otru pusi, sēdēja milzīgajā viesistabā gluži kā mēma starp dāmām un lūkojās ārā pa logu uz samtaino mauriņu, glītajiem, grantētajiem celiņiem un saulē mirguļojošajām siltumnīcām.

— Viņa šķiet itin labsirdīga, bet nenozīmīga persona, — sacīja misis Raudija. — Un šis majors — tas nu gan izskatās bez jēgas viņā épris'.

— Viņa nepavisam neprot uzvesties, — piebilda misis Ho-lioka. — Mana dārgā, jums nemūžam neizdosies viņu kaut cik apslīpēt.

— Viņa ir vai nu šausmīgi neaptēsta, vai arī pagalam vienaldzīga pret visu, — aizkapa balsī ierunājās misis Glaurija un skumīgi pašūpoja turbānā tērpto galvu. — Es apjautājos, kad, pēc viņas domām, tiks gāzts pāvests, — vai tūkstoš astoņsimt trīsdesmit sestajā gadā, kā uzskata misters Džoulss, vai tūkstoš astoņsimt trīsdesmit devītajā, kā apgalvo misters Vopšots, bet viņa tikai noteica: «Nabaga pāvests! Kaut nu tā nenotiktu! Ko viņš tādu nodarījis?»

— Viņa ir mana brāļa atraitne, dārgie draugi, — sacīja Fre-derika Buloka dzīvesbiedre, — un tas vien jau, man šķiet, liek mums veltīt viņai pienācīgu uzmanību un darīt visu, lai viņa iekļūtu augstākajā sabiedrībā. Jūs paši sapratīsiet, ka nevar taču būt nekādu savtīgu interešu pret tiem, kuru neveiksmes tik labi zināmas.

— Nabaga mīļā misis Buloka, — Raudija teica Iloliokai, kad [118] viņas abas kopā brauca mājās, — mīžīgi viņa dzen savas intrigas un kaut ko perina. Sī sieviete to vien kāro, lai misis Osbor nas nauda no mūsu bankas tiktu pārskaitīta pie viņiem . . . bet, kā viņa pielabinās šim puišelim un allaž cenšas to piesēdināt blakus savai tuvredzīgajai Rozijai, tas nu patiešām ir tīrais izsmiekls !

— Kaut tā Glaurija vienreiz aizrītos ar savu «Apgrēcīgo cilvēku» un «Armagedonas kauju»! — iesaucās otra dāma; un kariete pārripoja pāri Patnijas tiltam.

Taču šī cietsirdīgā sabiedrība Emmijai šķita pārlieku izmeklēta, tādēļ visi aiz prieka lēca vai gaisā, kad tika nolemts doties ārzemju ceļojumā.

LXII NODAĻA AM RHEIN^118

Pāris nedēļu pēc tikko aprakstītajiem necilajiem notikumiem kādā jaukā rītā, kad kārtējā parlamenta sesija bija beigusi darbu, vasara izplaukusi pilnā krāšņumā un labākā Londonas sabiedrība sagatavojusies atstāL galvaspilsētu, lai dotos ikgadējā izpriecas vai veselības uzlabošanas braucienā, tvaikonis «Batā-vietis», līdz malām pielādēts ar angļu bēgļiem, atgāja no Tau-eras krastmalas. Augšējā klāja pakaļgalā tika uzceltas audekla nojumes, visi soli un kāpnes tā vien ņudzēja no sārtvaidžu bērnu bariem, rosīgām auklēm, apburošās, rožainās aubītēs un košās vasaras drānās tērptām dāmām, linaudekla svārkos iespīlētiem džentlmeņiem, kas lepojās ar savām ceļojumu cepurēm un īpaši šim braucienam uzaudzētām ūsām, kā arī drukniem, veciem veterāniem stīvinātos kaklautos un spodri iztīrītās platmalēs — tiem, kas kopš kara beigām ik gadus iebrūk Eiropā un ievazā savu nacionālo goddem^119 [120] visās kontinenta pilsētās. Un līdzi tika vests vesels lērums cepuru kārbu, Brama šķirstiņu* un ceļa somu. Uz kuģa klāja bija sastopami bezrūpīgi Kembridžas studenti, kas pasniedzēja pavadībā devās uz Nonnenvertu un Kēnigsvinteru papildināties zinībās, īru džentlmeņi ar nepārspējamām vaigubārdām un žilbinošiem dārgakmeņiem, — tie nemitēdamies tērgāja par zirgiem un izšķērdīgi apveltīja

pieklājības žestiem jaunās dāmas, no kurām Kembridžas zēni ar savu bālo pasniedzēju savukārt izvairījās tīri jaunavīgā kautrībā; pasažieru vidū bija arī veci Pelmelas dīkdieņi, kas par ceļa mērķi izraudzījuši Emsu un Visbādeni ar ūdens dziedniecību, lai tiklu vaļā no pēdējās sezonas pusdienu sekām, kā arī nelielu ruletes spēli un trente-et-quarante^121 mundra garastāvokļa uzturēšanai; te bija arī vecais Metuzalems, kas apprecēja jaunu sievu, un gvardes kapteinis Papiljons, kurš turēja tās saulessargu un neskaitāmos ceļvežus; netrūka te arī jaunā Meija, kas devās izprie: cas braucienā ar savu līgavu (agrāko misis Vinteri, kas skolā bija mācījusies kopā ar mistera Meija vecmāmiņu); tāpat te bija sers Džons ar milēdiju, veselu duci bērnu un auklēm atbilstošā vairumā, kā arī diženā augstmaņa Beirakrsa ģimene, kura turējās savrup stūres rata tuvumā, stīvi blenzdama pārējos pasažieros, bet ne ar vienu sarunās neielaizdamās. Viņu ģerboņiem rotātās un saiņu saiņiem apkrautās karietes stāvēja uz priekšējā klāja, dučiem tādu pašu satiksmes līdzekļu ielenktas. Nebija viegli izspraukties cauri šim ekipāžu jūklim, un kuģa priekšgala kabīņu nabaga iemītniekiem gandrīz pilnīgi tika atņemta iespēja kustēties. So pasažieru vidū bija vairāki pārlieku krāšņi tērpušies Haundsdīčas* džentlmeņi, kuri paši veda sev līdzi pārtikas krājumus un it viegli būtu spējuši nopirkt vai pusi jautrās publikas no lielā salona, daži ūsaini lāga zēni ar portfeļiem rokās, kuri, vēl ne pusstundu uz klāja neuzturējušies, jau ķērās pie skiču burtnīcām, pāris franču tautības femme de chambre^122, kurām piemetās jūras slimība, pirms vēl kuģis bija pabraucis garām Griničai, un divi trīs grūmi, kas slaistījās gar zirgu steliņģiem vai arī, pret kuģa dzenratu malu atspiedušies, pārrunāja, kādi zirgi noderētu Ledžeram un kādas tiem izredzes uzvarēt vai zaudēt Gudvudas kausa izcīņā.

Visi pavadoņi, apskraidījuši kuģi un izvietojuši savus saimniekus vai nu kajītēs, vai uz klāja, sapulcējās bariņā un ņēmās pļāpāt un smēķēt, bet ebreju džentlmeņi, pievienojušies tiem, sāka aplūkot karietes. Tur bija sera Džona milzu ekipāža, kurā varēja sasēsties trīspadsmit cilvēki, milorda Metuzalema kariete, milorda Beirakrsa divēji vieglie rati un furgons, par kuriem neviens ir negrasījās maksāt. Tieši brīnums, kā milords sagrabināja skaidru naudu, ar ko segt ceļa izdevumus. Ebreju džentlmeņiem nebija noslēpums, kā Beirakrss pie tās ticis. Tie zināja arī, cik naudas šobrīd viņa gaišības kabatā, cik procentu milords samaksājis un kurš viņam šo naudu devis. Vēl tur bija arī kāda loti spodra, glīta ceļojumu kariete, kura bija piesaistījusi visu apkārtējo džentlmeņu uzmanību.

— A qui cette voiture-là— viens no pavadoņiem — ar varenu safjāna naudas maku un auskariem — teica otram — ar auskariem un varenu safjāna naudas maku.

— C’est à Kirsch, je bense — je l’ai vu toute à l’heure — qui brenait des sandviches dans la voiture,[123] [124] [125] — atbildēja jautātais skaidrā franču valodā ar nepārprotamu vācisku pieskaņu.

Pēkšņi Kiršs iznira no kuģa kravas telpām, kur, skaļi aurodams un savu runu visu iespējamo valodu lamu vārdiem piebārstīdams, bija izrīkojis pasažieru bagāžas iekraušanas darbus, un pienāca pie saviem amata brāļiem — tulkiem, lai sniegtu vajadzīgos paskaidrojumus. Viņš tiem pavēstīja, ka ekipāža piederot pārdabiski bagātam nabobam no Kalkulas un Jamaikas, kurš viņu nolīdzis par ceļojuma pavadoni. Tieši šajā mirklī kāds jauns džentlmenis, kurš, tikko" kā aiztriekts no dzenratu apvalka, bija uzrausies uz lorda Metuzalema karietes jumta, bet no turienes taisnā ceļā, lēkdams pāri citām ekipāžām, nonācis pats līdz savējai, norāpās zemē un, pavadoņu piekrišanas saucienu pavadīts, pa logu ielīda karietē.

— Nous allons avoir une belle traversée? monsieur Džordž, — atņirdzis zobus, sacīja pavadonis un nocēla ar zeltā lentu apjozto cepuri.

— Pie velna ar jūsu franču valodu! — iesaucās jaunais džentlmenis. — Kur ir cepumi, ko?

Kiršs atbildēja angliski vai, pareizāk sakot, savām spējām piemērotā angļu valodas atdarinājumā, jo, lai gan zināja vai visas iedomājamās valodas, misters Kiršs nevienu neprata, kā pieklājas, un jebkurā runāja vienlīdz veikli un vienlīdz nepareizi.

Valdonīgais, jaunais džentlmenis, kurš kāri notiesāja cepumus (un patiesi bija laiks iestiprināties, jo brokastis tika ēstas Ričmondā pirms veselām trim stundām), nebija neviens cits kā mūsu jaunais draugs Džordžs Osborns. Tēvocis Džozs un zēna māmiņa sēdēja uz augšējā klāja kopā ar kādu džentlmeni, kura sabiedrībā tie uzkavējās gaužām bieži, un visi četri devās vasaras ceļojumā.

Džozs tobrīd bija apmeties zem audekla nojumes gandrīz iepretim grāfa Beirakrsa ģimenei, un bezmaz visa viņa uzmanība tika veltīta ikvienam šo cilvēku solim. Abi dižciltīgie laulātie draugi izskatījās stipri jaunāki nekā notikumiem bagātajā tūkstoš astoņsimt piecpadsmitajā gadā, kad Džozs atcerējās tos redzējis Briselē (Indijā viņš, protams, allaž plātījās, ka ir ļoti tuvos draugos ar šo ģimeni). Lēdijas Beirakrsas mati, tos laikus pavisam tumši, tagad laistījās zeltainā kastaņu brūnumā, turpretim lorda Beirakrsa agrāk spilgti rūsganā vaigubārda nule bija kļuvusi samtaini melna un tikai gaismā atspulgoja gan sarkanu, gan zaļganu nokrāsu. Taču, lai kā būtu pārvērtušies šie augstdzimušie, Džoza uzmanību tie piesaistīja bez pārpalikuma. Lorda klātbūtne apbūra bengālieti, un viņš nespēja lūkoties ne uz ko citu.

— Šie ļaudis, acīm redzot, jūs krietni vien ieinteresējuši, — smiedamies sacīja Dobins un paraudzījās Džozā. Arī Amēlija iesmējās. Viņa bija tērpusies sēru drānās, galvā salmu cepurīte ar melnām lentām, taču apkārtējā kņada un svētdienīgā ceļojuma noskaņa viesa sirdī līksmi un satraukumu, tādēļ šobrīd viņa izskatījās īpaši laimīga.

— Kāda debešķīga diena! — Emmija iesaucās un, parādīdama izcilu oriģinalitāti, piebilda: — Cerams, ka mūsu brauciens noritēs mierīgi.

Džozs atmeta ar roku, no uzacu apakšas nicīgi pablenzdams uz pretim sēdošo dižciltīgo pāri.

— Ja tev būtu gadījies izbraukāt tos ceļus, ko esam pieredzējuši mēs, — viņš sacīja, — tad tu gan par laika apstākļiem nenieka nebēdātu.

Un tomēr, lai kādus pasaules tālumus Džozs savā dzīvē arī būtu mērojis, visu nakti viņš karietē nežēlīgi nomocījās ar jūras slimību, un pavadonis dziedināja savu saimnieku gan ar degvīnu, gan citiem laipniem pakalpojumiem.

Paredzētajā laikā šī jautrā sabiedrība piestāja Roterdamas ostā, no kurienes cils tvaikonis nogādāja tos Ķelnē. Šeit kariete ar visu ģimeni tika izcelta krastā, un Džozs gaužām apmierināts Ķelnes avīzēs izlasīja paziņojumu par savu ierašanos: «Herr Grāf Lord von Sedley nebst Begleitung aus London.»' Džozs vadāja līdzi galma tērpu; viņš bija pierunājis arī Dobinu neatstāt mājās formas tērpa atribūtus; godājamais džentlmenis paziņoja savu nodomu stādīties priekšā svešzemju galmiem, lai aplieci- [126] nātu cieņu to valstu valdniekiem, kuras viņš pagodināja ar savu vizīti.

Lai kur ari jautrā sabiedrība apstājās, misters Džozs pirmajā izdevīgajā gadījumā atstāja savu un majora vizītkarti «mūsu vēstniecības padomniekam». Tikai ar lielām grūtībām viņu pierunāja nelikt galvā trīsslūreni un neiespīlēties triko tērpā, lai dotos pie angļu konsula brīvpilsētā Jūdenštalē, kad šī viesmīlīgā amatpersona uzaicināja mūsu ceļotājus pusdienās. Džozs ceļojuma dienasgrāmatā cītīgi pierakstīja trūkumus un priekšrocības, ar ko nācās sastapties viesnīcās, kā arī atzīmēja visus nobaudītos ēdienus un dzērienus.

Emmija jutās laimīga un apmierināta. Dobins nēsāja viņai nopakaļ tabureti un skiču burtnīcu un apveltīja mazās, labsirdīgās mākslinieces zīmējumus ar tādu apbrīnu, kādu tie vēl nekad nebija pieredzējuši. Misis Osborna sēdēja uz kuģu klājiem un zīmēja klintis un pilis vai arī jāšus uz ēzeļa abu adjutantu — Džordžija un Dobina pavadībā devās aplūkot senus laupītāju cietokšņus. Viņa smējās par majora ērmīgo izskatu, kad viņš, kājas gar zemi vilkdams, sēdēja ēzeļa mugurā, un arī majors pats smējās līdzi. Dobins veica arī tulka pienākumus, jo bija labi iemācījies vācu valodu, lasīdams militāra satura grāmatas; abi ar sajūsmināto Džordžu viņi tikpat kā no jauna izcīnīja Rei-nas un Falcas kaujas. Pāris nedēļu laikā, uz karietes bukas nemitīgi pļāpādams ar Herr Ķiršu, Džordžijs bija krietni vien ielauzījies augšvācu valodā un tik veikli spēja aprunāties ar sulaiņiem viesnīcās un pasta vedējiem, ka māte un aizbildnis jutās gluži sajūsmināti.

Misters Džozs visai reti piedalījās savu ceļa biedru pēcpusdienas pastaigās. Pēc maltītes viņš dūšīgi nosnaudās vai arī tāpat vien noslaistījās pa burvīgo viesnīcas dārzu lapenēm. Ak, šie brīnumainie Reinas dārzi! Jaukie, klusie, saules apmirdzētie dabas skati... karaliski dižie kalni, kuru virsotnes spoguļojas varenās upes ūdeņos ... kas jūs kaut reizi redzējis, mūžīgā piemiņā paturēs šīs rāma miera un daiļuma pilnās ainavas. Varu nolikt pie malas spalvu, lai tikai domās pakavētos pie šīs brīnumainās Reinzemes, — un arī tad jutīšos laimīgs. Šādā vasaras vakarā govis maurodamas, zvaniņus šķindinādamas, nāk lejā no kalniem un bariem vien dodas uz veco pilsētu ar senajiem aizsarggrāvjiem, vārtiem un torņu smailēm, ar milzu kastaņām, kas met slaidas, zilgas ēnas pāri zālienām; debesis un upes ūdeņi kvēlo zeltā un purpurā, bet rieta sārtumā jau mēness rāda savu bālo vaigu. Saule nogrimst aiz pilīm kalnu virsotnēs, pēkšņi uznāk nakts, upe kļūst arvien tumšāka un tumšāka, tās ūdeņos trīsuļo seno cietokšņa vaļņu lodziņu gaismas mestā atblāzma, un viņā krastā rāmi mirgo kalnu grēdu ieskautā ciemata ugunis.

Džozs patiešām it bieži mēdza nosnausties, pārklājis seju ar raibo indiešu zīda kaklautu, pēc tam, ērti ierīkojies, pārlasīja visas jaunākās no Anglijas nākušās ziņas un vārdu pa vārdam izpētīja apbrīnojamo Galinjani avīzi (lai par šās pirātiskās lapeles dibinātāju un īpašnieku galvu nāk visu to Anglijas pavalstnieku svētība, kuri jebkad devušies ārzemju ceļojumā), taču, vai Džozs bija nomodā vai gulēja miegā, draugi viņa trūkumu tikpat kā neizjuta. Jā, viņi jutās ļoti laimīgi. Vakaros viņi bieži ieradās operā — šais omulīgajās, vienkāršajās, piemīlīgajās, vecajās vācu pilsētu operās, kur vietējā aristokrātija, asaras liedama un zeķes adīdama, sēž vienā pusē, bet buržuāzija — iepretim otrā pusē; kur viņa augstlabdzimtība hercogs ar visu savu augstlab-dzimušo ģimeni — tādi tukli, krietni noēdušies, labsirdīgi — ierodas un apsēžas pašā vidū lielajā ložā; kur parteru piepilda eleganti virsnieki šmaugiem vidukļiem, salmu krāsas ūsām un dienas algu — veseliem diviem pensiem. Šeit tad nu arī Emmija izbaudīja patiesu sajūsmu, te viņa pirmoreiz iepazina Mocarta un Čimarozas* mūzikas brīnumaino pasauli. Par majora muzikālo gaumi jau iepriekš tika runāts un viņa flautas spēle pienācīgi uzslavēta. Taču vislielāko prieku šais operās viņš laikam gan smēlās, nolūkodamies mūzikas aizrautajā Emmijā. Jauna, mīlas un dailes pilna pasaule pavērās mazajai sievietei, kad tā tika iepazīstināta ar šīm dievišķajām kompozīcijām; bezgala jūtīga un dedzīga bija Amēlijas sirds, — vai gan, klausoties Mocartu, tā varēja palikt vienaldzīga? Maigākās vietas «Dona Žuāna» partitūrā izraisīja viņā tik dziļu sajūsmu, ka, pievērsdamās vakara lūgsnām, viņa allaž uzdeva pati sev jautājumu, — vai tikai nav grēks izjust tik neizsakāmu baudu, kādu viņas maigajā dvēselē lēja «Vedrai Carino» un «Batti Baiti» skaņas? Bet majors, pie kura viņa griezās pēc padoma šai jautājumā, kā viņas garīgais aizbildnis (arī pats viņš bija dievbijīgs un godājams cilvēks) apgalvoja, ka personīgi viņā ikviens daiļums kā mākslā, tā,dabā izraisot ne tikai laimes, bet arī pateicības jūtas un ka prieks, ko cilvēkam sniedzot brīnišķīga mūzika, tiklab kā nolūkošanās zvaigžņotās debesīs vai skaistā dabas ainavā un gleznā, esot dieva dāvana, par ko mums tāpat no sirds jāpatei-eoties debesīm kā par jebkuru citu pasaulīgu labumu. Un, atbildēdams uz vārgajiem misis Amēlijas mēģinājumiem protestēt

(kas bija ņemti no zināmiem teoloģiskiem apcerējumiem, kā, piemēram, «Finčlejas draudzes veļas mazgātāja» un citiem tās pašas skolas gara darbiem, ar kuriem misis Osborna tika apgādāta tolaik, kad dzīvoja Bromptonā), majors izstāstīja viņai austrumnieku pasaku par pūci, kura domājusi, ka saules gaisma esot acīm nepanesama un ka lakstīgala tiekot pārlieku augstu novērtēta.

— Vieniem piemīt spējas dziedāt, citiem — klausīties, — viņš smiedamies sacīja, — bet jums ar jūsu saldo balstiņu gan vajadzētu piederēt pie dziedātājputnu saimes.

Man tīk ielūkoties šajā Amālijas mūža posmā un apzināties, ka viņa jutās jautra un laimīga. Jo līdzšinējā dzīve viņai bija sniegusi diezgan maz prieka un vēl jo mazāk iespēju attīstīt gaumi un asināt prātu. Līdz pat pēdējam brīdim viņu tiranizēja cilvēki ar visai zemu garīgo līmeni. Bet tāds ir daudzu sieviešu liktenis. Un, tā kā ikviena daiļā dzimuma pārstāve ir visu pārējo savu māsu sāncense, tad biklums viņu līdzjūtīgajos spriedumos tiek izdaudzināts par aprobežotību, lēnprātība par stulbumu, bet klusēšana — kas īstenībā nav nekas cits kā bikla atteikšanās no valdošo šķiru liekulīgās uzpūtības, vārdos neizteikts protests, — tā nu lai negaida ne vismazāko žēlastību no sievišķīgās inkvizīcijas rokām! Tāpat, mans dārgais un labi audzinātais lasītāj, ja jūs vai es šovakar pēkšņi nonāktu, sacīsim, sakņu tirgotāju sabiedrībā, diez vai mūsu sarunas izceltos ar sevišķu spožumu; ja turpretim sakņu tirgotājs ne no šā, ne no tā atrastos pie jūsu izsmalcinātā, elegantā tējas galda, kur katrs uzskata par savu pienākumu runāt asprātības'un ikviena cienījama augstākās sabiedrības dāma, bezgala apburoši čiepstēdama, izpurina savas draudzenes līdz pēdējai vīlītei, ļoti iespējams, ka šis svešinieks arī neizrādītos visai runīgs un nekādā ziņā jau nu ne intereses cienīgs vai spējīgs par citiem interesēties.

Turklāt nedrīkst aizmirst, ka nabaga Amēlija līdz pat šim brīdim ne reizi savā mūžā nebija sastapusi īstu džentlmeni. Iespējams, ka džentlmeņi īstenībā ir daudz retāk sastopami, nekā dažs labs domā. Kurš no mums spēs uzrādīt savu paziņu pulkā daudzus tādus cilvēkus, kuru mērķi būtu cildeni, principi nelokāmi un ne tikai nelokāmi, bet arī atbilstu augstākai patiesībai, kurus vienkāršus padarītu zemiskuma trūkums, kuri godīgi spētu raudzīties pasaulei acīs, juzdami vienlīdz vīrišķīgas simpātijas kā pret dižgariem, tā pret mazajiem ļautiņiem? Ikviens no mums pazīst simtiem cilvēku, kuru drānas pašūtas nevainojami, vairākus desmitus ar izcili noslīpētām manierēm un tikai vienu vai divus laimīgos, kuri, tā sakot, apgrozās izmeklētajās aprindās un pratuši iespiesties pašā elegantās sabiedrības centrā, — taču cik starp viņiem ir īstu džentlmeņu? Tad nu paņemsim nelielu papīra strēmelīti un mēģināsim sastādīt katrs savu sarakstu!

Savu draugu majoru es atzīmēju sarakstā bez vismazākajām šaubām. Viņam bija ļoti garas kājas, dzeltena seja, runāja viņš, mazliet šļupstēdams, un sākumā tas likās pat visai“ smieklīgi. Taču savās domās Dobins bija taisnīgs, dzīvoja godīgi un tīri, galva viņam strādāja diezgan labi un sirds bija silta un pazemīga. Rokas un kājas viņam patiesi bija gaužām lielas un bieži kalpoja abiem Džordžiem Osborniem par kariķēšanas un izsmiekla objektu, — un varbūt tieši viņu dzēlības un smiekli neļāva nabaga mazajai Emmijai pienācīgi novērtēt majoru. Taču vai gan mēs visi neesam bijuši maldīgās domās par saviem varoņiem un simtiem reižu mainījuši uzskatus par tiem? Emmija šajā laimīgajā laikā piedzīvoja, ka viņas domas par majora vērtību pārmainījās ļoti krasi.

Iespējams, ka tas patiešām bija pats laimīgākais laiks abu šo cilvēku mūžā, ja vien viņi to būtu sapratuši ... taču kurš gan to spēj saprast? Kurš no mums var norādīt kādu notikumu savā dzīvē un sacīt, ka tas nu ir kulminācijas punkts — cilvēciska prieka augstākā pakāpe?! Lai kā nu tas arī būtu bijis, abi viņi jutās visai apmierināti un izbaudīja līksmo vasaras ceļojumu ne mazāk kā jebkurš cits pāris, kas togad izbrauca no Anglijas. Džordžijs allaž atradās viņiem blakus, taču pēc izrādes tieši majors aplika Emmijai šalli ap pleciem; pastaigu un izbraukumu laikā zēns vienmēr vai nu skrēja pa priekšu, vai kāpaļāja pa kāda torņa kāpnēm, vai rāpās kokā, kamēr abi prātīgie pieaugušie palika apakšā — majors nesatricināmā mierā rāmi kūpināja cigāru, bet Emmija skicēja dabas ainavu vai drupas. Tieši šā ceļojuma laikā es, autors, kas sarakstījis šo stāstu, kurā neviens vārds nav izdomāts, sev par lielu prieku pirmo reizi ieraudzīju šo pāri un iepazinos ar viņiem.

Pirmo reizi pulkvedi Dobinu ar tā pavadoņiem es ieraudzīju nelielā, omulīgā hercogistes pilsētiņā Pumpernikelijā* (tajā pašā, kur sers Pits Krolijs kādreiz plūca atašeja slavas laurus; taču tās dienas pieder senai pagātnei, pirms vēl vēstis par Auster-licas kauju lika visiem angļu diplomātiem, kas kalpoja Vācijā, veikt pilnu apgriezienu pa labi). Viņi ar karieti un pavadoni tikko bija ieradušies hotelī «Erbprinz»', pašā labākajā pilsētas viesnīcā, un patlaban visi pusdienoja pie table d’hôte^127 [128]. Ikviens no klātesošajiem tūliņ pievērsa uzmanību gan Džoza majestātiskajam cēlumam, gan veiklajai manierei, kā viņš sīkiem malciņiem garšoja vai, pareizāk sakot, sūca pusdienām pasūtīto Johannisbergas vīnu. Arī mazā zēna ēstgriba, kā mēs novērojām, bija visai varena, un Schinken, Braten, Kartoffeln^129, dzērveņu ievārījumu, salātus, pudiņu, vistas cepeti un konfektes viņš tiesāja ar tādu varonību, kas dara godu visai viņa nācijai. Apmēram pēc piecpadsmit ēdieniem viņš pabeidza maltīti ar desertu, daļu labāko kumosu paņemdams vēl līdzi, jo daži jauni džentlmeņi, zēna aukstasinības, brašo, brīvo un nepiespiesto manieru uzjautrināti, pamudināja Džordžiju pagrābt sauju mandeļu cepumu, ko viņš ar gardu muti nograuza pa ceļam uz teātri, uz kurieni devās visi šīs mazās, jautrās un viesmīlīgās vācu pilsētiņas iedzīvotāji. Melni tērptā dāma, puisēna māte, pie pusdienu galda smējās, sarka un, lai gan ārkārtīgi iepriecināta, tomēr tramīgi vēroja dēla varoņdarbus un espieglerie^130 [131] [132] izpausmes. Pulkvedis — drīz vien viņš ieguva šo pakāpi, — cik es atceros, ar drūmu humoru ņēmās izzobot zēnu, norādīdams uz ēdieniem, kurus tas vēl nebija paguvis nogaršot, un lūgdams neapslāpēt ēstgribu, bet ņemt no visa kā pa otram lāgam.

Tovakar karaliskajā Pumpernikelijas lielhercoga galma teātri nolikti, kā viņi paši saka, Gastrolleun madame Šrēdere-Dev-riēna*, tos laikus daiļuma un slavas plaukumā, izpildīja varoņ-lomu brīnišķīgajā operā «Fidelio». No partera pirmajām rindām mēs ieraudzījām savus četrus kopējā galda draugus sēžam ložā, ko Svendlers no viesnīcas «Erbprinz» pataupīja saviem lepnākajiem viesiem; un gribot negribot es ievēroju, kādu iespaidu lieliskā aktrise un mūzika atstāja uz misis Osbornu, jo tā mēs dzirdējām tuklo, ūsaino džentlmeni uzrunājam šo dāmu. Brīnumainā gūstekņu kora laikā, kad dziedones apburošā balss kā lidodama pacēlās gaisā un izplūda aizraujošā harmonijā, angļu lēdijas sejā atspoguļojās tāda apbrīna un sajūsma, ka pat mazais blasé attaché^6 Fips’ binoklī aplūkodams misis Osbornu, vārdus gari stiepdams, noteica:

— Goda vārds, nudēn patīkami nolūkotās tādā sēvētē, kas spēj šitentā uzbudinātās!

Bet cietuma ainā, kad Fidelio, mezdamās pie sava laulātā drauga, iesaucas: «Nichts, nichts, mein Florestan— Amēlija pavisam zaudēja varu pār sevi un paslēpa seju mutautiņā. Šajā brīdī visas klātesošās dāmas iešņukstējās, taču laikam gan tādēļ, ka man bija lemts uzrakstīt tieši šīs dāmas memuārus, visa mana uzmanība bija pievērsta vienīgi viņai.

Nākamajā dienā teātrī tika izrādīta cita Bēthovena opera — *Die Schlacht bei Vittoria»[133] [134]. Pašā izrādes sākumā tiek stādīts priekšā Malbruks, it kā norādot, cik mundri franču armija virzās uz priekšu. Tad seko bungas, trompetes, artilērijas dārdi, mirstošo vaidi, līdz beidzot varenā triumfa saucienā izlaužas «God save tbc King»[135].

Zālē atradās savs desmits angļu tautības skatītāju, taču, atskanot šai tik dārgajai un labi pazīstamajai mūzikai, ikviens no viņiem — mēs, jaunekļi partcra pirmajās rindās, sers Džons un lēdija Bulministere (kura bija noīrējusi māju Pumpernike-lijā, lai šeit izglītotu savus deviņus bērnus), resnais, ūsainais džentlmenis, garais majors baltajās buraudekla biksēs, dāma ar mazo puisēnu, ko majors tik maigi aprūpēja, jā, pat pavadonis Kiršs galerijā — visi pielēca kājās un nostājās taisni kā mieti, tādējādi apliecinādami savu piederību pie dārgās, vecās britu nācijas. Bet Teipvorms, charge d’affairēs^136, izstiepās savā ložā, klanījās un tik pārdabiski smaidīja, it kā viņš reprezentētu visu impēriju. Teipvorms bija vecā maršala Tiptofa krustdēls un mantinieks, tā paša maršala, kurš šajā stāstā parādījās neilgi pirms Vaterlo kaujas kā ģenerālis Tiptofs, kas tos laikus komandēja X pulku, kurā dienēja majors Dobins, — maršals, ordeņiem un goda zīmēm apkārts, nomira tajā pašā gadā, tārtiņu olu galerta pārēdies; toreiz viņa majestāte pulku visžēlīgi uzticēja Pirts ordeņa kavalierim pulkvedim seram Maiklam O’Daudam, kurš izvadīja to neskaitāmās slavas apmirdzētās kaujās.

Teipvorms, acīm redzot, bija sastapis pulkvedi Dobinu pulka kādreizējā komandiera maršala namā, jo viņš to šajā vakarā teātrī pazina; un tā nu viņa majestātes pilnvarotais pārstāvis parādīja vislielāko labvēlību, kāda vien iespējama, — iznācis

no savas personīgās ložas, viņš publiski spieda roku jaunatrastajam draugam.

— Paskatieties uz šo velnišķīgo blēdi Teipvormu, — Fips čukstēja, vērodams šefu no partera krēsla. — Kur vien parādīsies kāda glītāka sieviete, viņš tūliņ pielocīsies klāt. Bet interesanti zināt, kādiem citiem nolūkiem vēl paredzēti diplomāti!

— Vai man ir gods uzrunāt misis Dobinu? — bezgala glaimīgi smaidīdams, apvaicājās pilnvarotais lietvedis.

Džordžijs sāka skaļi smieties un izsaucās:

— Ak tu velns, tas tik ir viens labs joks!

Emmija un majors nosarka, — pat mēs to no parlera pirmajām rindām redzējām.

— Šī dāma ir Džordža Osborna dzīvesbiedre, — teica majors,

— un te ir viņas brālis misters Sedlijs, ievērojams Bengālijas civilā dienesta ierēdnis; atļaujiet viņu stādīt jūsu augstībai priekšā.

Milords ar savu nepārspējami valdzinošo smaidu gandrīz vai nobeidza Džozu.

— Vai jūs domājat palikt Pumpernikelijā? — viņš apvaicājās.

— Garlaicīga vieta, taču mums tieši pietrūkst dažu simpātisku cilvēku, un mēs papūlēsimies, lai jūsu uzturēšanās šeit izvērstos, cik vien iespējams, patīkama. Mister . . . 1im, hm! . . . misis .. . oho . . . Atļaušos sev to godu apciemot jūs rīt viesnīcā.

Un viņš devās prom ar partisku smaidu uz lūpām un tādu skatienu, kam, pēc viņa domām, bija jāpieveic misis Osborna pilnīgi un galīgi.

Kad izrāde bija beigusies, jaunie ļaudis vēl kādu brīdi uzkavējās foajē, un tā mēs redzējām, kā visa šī smalkā sabiedrība atstāja teātri. Hercogiene-atraitne aizlaida savā vecajā, sagrabējušajā karietē, divu uzticamu novītušu goda dāmu pavadīta, ar sīku, izstīdzējušu, sapīkušu galma kungu brūnā, pūkainā parūkā, zaļā formas tērpā, visu vienos ordeņos, no kuriem visspilgtāk acīs dūrās Pumpernikelijas svētā Miķeļa ordeņa zvaigzne ar milzīgo, dzelteno lentu. Bungas dārdēja, gvarde salutēja, un vecie rati aizripoja.

i Tad parādījās viņa augstlabdzimtība hercogs ar savu augstlab-

dzimušo ģimeni, ar dižākajiem valsts un galma ierēdņiem. Viņš cēli paklanījās visiem klātesošajiem, un, gvardiem salutējot, vis-cauri sarkanā tērpto sulaiņu lāpām liesmojot, augstlabdzimtību karietes aizjoņoja uz veco hercoga pili, kas, torņiem un tornīšiem izrotāta, rēgojās pilskalna virsotnē. Pumpernikelijā visi pazina cits citu. Līdzko tika pamanīts kāds svešinieks, pats ārlietu ministrs vai cits kāds augstāks vai zemāks valsts ierēdnis devās taisnā ceļā uz viesnīcu «Erbprinz» un izzināja atbraucēja vārdu.

Arī mēs pavērojām, kā dižvīri atstāja teātri. Ievīstīts apmetnī, ko allaž pasniegšanai gatavu līdzi nēsāja augumā milzīgais chasseur', tikko aizsoļoja Teipvorms, ne par matu neatšķirdamies no paša dona Žuāna. Premjerministra kundze nupat kā bija iespraukusies savās nestuvēs un viņas meita, apburošā Ida, aplikusies kapuci un uzāvusi koka galošas, kad pa durvīm iznāca četri mums zināmie angļi: zēns garlaikots žāvājās, majors cītīgi pulējās apvīstīt šalli misis Osbornai ap galvu, bet misters Sedlijs lepni soļoja, saliekamo cilindru uz vienas auss pasitis, aizbāzis roku aiz milzīgās, baltās vestes. Mēs nocēlām cepures savu kopējā galda biedru priekšā, un par atbildi dāma mūs apveltīja ar jauku smaidiņu un tādu reveransu, kas ikvienā spētu izraisīt pateicības jūtas.

Viesnīcas kariete, rosīgā mistera Ķirša uzraudzīta, gaidīja, lai aizgādātu viesus mājās; taču resnis paziņoja, ka iešot kājām un pa ceļam izsmēķēšot cigāru; un tā nu pārējie trīs, ar Smaidiem un rokas mājieniem no mums atvadījušies, aizbrauca bez mistera Sedlija, bet Kiršs ar cigāru etviju sekoja pa pēdām saimniekam.

Mēs aizgājām visi kopā, aprunādamies ar tuklo džentlmeni par pilsētiņas agréments^2. Angļiem te patiešām netrūka izpriecu. Šeit tika rīkotas medības ar dzinējiem, viesmīlīgajā galmā balles un viesības sekoja citas citām; sabiedrība visā visumā bija laba, teātris brīnišķīgs un dzīve pavisam lēta.

— Un mūsu sūtnis liekas pats apburošākais un laipnākais cilvēks, — apgalvoja mūsu jaunais paziņa. — Ar šādu pārstāvi un ... un tik labu ārstu šī pilsētiņa nudien rādās gluži pieņemama. Ar labu nakti, džentlmeņi.

Un, kāpnēm čīkstot, Džozs devās uz savu guļamtclpu, bet Kiršs ar lāpu rokā viņu pavadīja. Mēs lolojām slepenu cerību, ka glītā sieviete tiks pierunāta kādu laiku palikt šajā pilsētā.

LXIII NODAĻA, KURĀ MĒS SASTOPAM KĀDU SENU PAZIŅU

Lorda Teipvorma laipnā izturēšanās bezgala labvēlīgi ietekmēja misteru Scdliju, un jau nākamajā rītā viņš pie brokastu galda paziņoja, ka Pumpernikelija esot pati jaukākā vietiņa,

1 izsūtāmais (franc.)

2 izpriecām (franc.)

kādu viņam izdevies apmeklēt šā ceļojuma laikā. Džoza nolūkus un viltības atmaskot nebija visai grūti, un Dobins, šis veiklais liekulis, nosmīnēja bārdā, pēc slavenā ierēdņa pārgudrā izskata un vaļīgā toņa, kādā viņš spriedelēja par Teipvorma pili un par citiem tā dzimtas locekļiem, nospriedis, ka Džozs piecēlies tā paagrāk no rīla, lai ieskatītos pēru grāmatā, ko viņš vadāja līdzi. Jā, viņš esot ticies ar augsti cienījamo grāfu Begvigu, viņa gaišības tēvu; Džozam vēl tagad skaidri prātā šī tikšanās, tas bija ... tas bija pieņemšanā pie . . . vai tad Dobs to neatceras? Un, kad dižais diplomāts, izpildīdams solījumu, apciemoja mūsu draugus, Džozs saņēma viņu ar tādiem goda un cieņas apliecinājumiem, kādus šis neievērojamais sūtnis gandrīz nekad vēl nebija piedzīvojis. Viņa ekselencei piebraucot, Džozs deva mājienu Kiršam, un šis džentlmenis, jau iepriekš apmācīts, devās pārraudzīt cienastus — auksto gaļu, želeju un citas delikateses, ko ienesa uz paplātēm, un misters Džozs neatlaidīgi lūdza dižciltīgo viesi pa druskai no visa kā iebaudīt.

Teipvormam, kamēr vien pastāvēja kaut mazākā iespēja apbrīnot misis Osbornas spožās actiņas (viņas svaigā sejas krāsa ārkārtīgi labi panesa dienas gaismu), nebija nekas pretī pieņemt jebkuru uzaicinājumu palikt mistera Sedlija apartamentos; viņš uzdeva Džozam pāris izmanīgu jautājumu par Indiju un turienes dejotājām, apjautājās Amēlijai par skaisto zēnu, kas tai bijis līdzi, izteica pārsteigtajai mazajai sievietei atzinīgus vārdus par milzu sensāciju, ko izraisījusi viņas parādīšanās operā, un izmēģinājās savaldzināt Dobinu, ierunādamies par pagājušo karu un varoņdarbiem, ko pastrādājušas Pumpernikelijas armijas daļas prinča-troņmantnieka — pašreizējā Pumpernikelijas hercoga vadībā.

Teipvorms bija mantojis krietnu tiesu savas dzimtas galan-tuma, tādēļ cieši ticēja, ka gandrīz ikviena sieviete, kurai viņš uzmet laipnu skatienu, jau tūliņ viņā iemīlējusies. Arī no Em-mijas sūtnis šķīrās pilnīgi pārliecināts, ka satriecis to ar savu aso prātu un citām pievilcīgām īpašībām, un devās mājās, lai uzrakstītu tai mazu, jauku mīlestības vēstulīti. Misis Osborna tomēr nelikās savaldzināta; viņu tikai bija apmulsinājusi Teipvorma stulbā smīnēšana, ākstīšanās, sasmaržotais batista mutautiņš un lakādas zābaki ar augstiem papēžiem. No tā komplimentiem viņa saprata labi ja pusi; pazīdama samērā maz cilvēku, viņa līdz šim vēl nebija sastapusi profesionālu donžuānu, tādēļ milordā noraudzījās nevis kā patīkamā, bet drīzāk gan neparastā parādībā un, ja arī nespēja just apbrīnu, tad

vismaz izbrīnu gan. Toties Džozs bija pagalam sajūsmināts.

— Cik laipns gan ir milords! — viņš jūsmoja. — Un cik jauki viņš rīkojās, apsolīdams atsūtīt savu ārstu! Kirš, nekavējoties aizvediet mūsu vizītkartes grāfam de Šliselbakam. Mēs ar majoru būsim ļoti laimīgi, ja varēsim visdrīzākajā laikā apliecināt savu cieņu galmam. Atnesiet manu uniformu, Kirš, — mūsu abu formas tērpus! Tā ir tāda pieklājības forma, ko ikvienam angļu džentlmenim vajadzētu parādīt tām zemēm, kuras viņš apmeklē, — apliecināt godu kā šo zemju valdniekiem, tā arī savas valdības pārstāvjiem.

Kad ieradās Teipvorma ieteiktais dziednieks — doktors fon Glaubers, viņa augstlabdzimtības hercoga personīgais ārsts, viņš ātri vien pārliecināja Džozu, ka Pumpernikelijas minerālavoti un viņa īpatnējās ārstniecības metodes nekļūdīgi atdošot ben-gālietim jaunību un slaido līniju.

— Ēkš izgaiš gad, — viņš sacīja, — teitan atbrauc generāl Balkelī, anglēš generāl, difreiz tik resn kā jūs, ser. Es viņ pēc trīs mēneš aizsūtīj uz māj pavisai šlank, bet pēc dif mēneš viņ jau tancēj ar barones Glauber.

Džoza lēmums bija negrozāms: minerālavoti, ārsts, galms un pilnvarotais lietvedis pārliecināja misteru Sedliju, un viņš ierosināja pavadīt rudeni šajā apburošajā vietā. Un, precīzi turēdamies pie dotā vārda, pilnvarotais lietvedis nākamajā dienā Džozu un majoru stādīja priekšā Viktoram Aurēlijām Septiņpadsmitajam, bet audiencē viņus pavadīja galma ceremonijmeistars grāfs de šliselbaks.

Tūliņ pat viņi tika ielūgti uz pusdienām galmā, bet, kad nāca zināms mūsu draugu nodoms uzkavēties šeit ilgāku laiku, pašas lepnākās pilsētas dāmas nevilcinādamās ieradās vizītē pie misis Osbornas; un, tā kā neviena no viņām, lai arī cik nabadzīga būdama, pēc sabiedriskā stāvokļa nebija zemāka par baronesi, Džoza sajūsma kļuva neizsakāma. Viņš nekavējoties aizrakstīja vēstuli Čatnijam savā klubā, pavēstīdams, ka Vācijā viņa darbība tiekot augstu novērtēta, ka viņš grasoties parādīt savam draugam grāfam de Šliselbakam, kā pēc indiešu paražas uz iesma tiekot cepti sivēni, un ka viņa augstdzimušic draugi hercogs un hercogiene esot īsti laipnības un pieklājības paraugi.

Arī Emmija tika stādīta priekšā augstdzimušajai ģimenei, un, tā kā zināmās dienās nav atļauts ierasties galmā sēru drānās, viņa ietērpās rožainā krepa kleitā, pie ņiebura piespraudusi dimanta rotu, brāļa dāvanu, un izskatījās šajā tērpā tik daiļa, ka

hercogs un galminieki (nemaz jau nerunājot par majoru, kurš laikam gan vēl nekad nebija redzējis Amēliju vakara tērpā un apgalvoja, ka viņai nevarot dot pat ne divdesmit piecus gadus) — visi apjūsmoja viņu bez mēra un robežas.

Tajā pašā tērpā Emmija kādā galma ballē ari gāja polonēzē ar majoru Dobinu, bet misteram Džozam piekrita gods izvest šajā ne visai grūtajā dejā grāfieni de Šlisclbaku, vecu dāmu ar kupri mugurā, toties ar veselām sešpadsmit dižciltības devīzēm ģerbonī un radurakstiem vai pusē no visām Vācijas karaliskajām dinastijām.

Pumpernikelija atrodas pašā rosmes pilnas ielejas vidū, un cauri šai ielejai, saulē vizēdami, plūst auglīgās Pumpas upes ūdeņi, kaut kur savienodamies ar Reinu, — man diemžēl nav pa rokai karte, tādēļ nevaru precīzi pateikt, tieši kurā vietā. Dažuviet upe ir pietiekami dziļa, lai pa to varētu kuģot pārceļamās laivas vai prāmji, citās vietās — lai grieztu dzirnu ratu. Pašā Pumpernikelijā pirms trim valdnieku augumiem viņa augst-labdzimtība dižais un slavenais Viktors Aurēlijs Četrpadsmitais izbūvēja lielisku tiltu, uz kura, nimfu, kā arī uzvaras, miera un pārpilnības emblēmu ieskauta, paceļas viņa statuja: valdnieks atspiedis kāju pret pakļauta turka skaustu — vēsture stāsta, ka, Sobjeskim* atbrīvojot Vīni, viņš meties kaujā ar janičāru un izdūris tam cauri šķēpu, — taču, pie zemes notriektā muhamedāņa nāves moku neaizkustināts, valdnieks maigi smaida un ar zizli norāda uz Aurēlija laukumu, kur viņš sāka celt jaunu pili, kam vajadzēja kļūt par sava laika brīnumu, ja vien vērienīgajam hercogam būtu pieticis kapitāla celtnes pabeigšanai. Taču Monplaisir] (krietnā vācu tauta to dēvē par Monblaisir) būve tika pārtraukta skaidras naudas trūkuma dēļ, un pils ar visiem parkiem un dārziem patlaban atrodas diezgan nožēlojamā stāvoklī, ne vairāk kā desmit reizes pārsniegdama apmērus, kas būtu vajadzīgi galma un valdošā hercoga izmitināšanai. Pils parks tika iecerēts tā, lai pārspētu Versaļas dārzus, un starp terasēm un birztalām vēl šobaltdien darbojas vairākas milzīgas alegoriskas strūklakas, kas svētku dienās šņākdamas izšļāc varenus strūklu mutuļus, biedēdamas cilvēkus ar pārdabisko ūdens spēku. Šeit ierīkota arī Trofonija* ala, kur svina tritoni ar kāda viltīga izgudrojuma palīdzību ne tikai spļauj ūdeni, bet izvilina no savām svina gliemenēm šaušalīgus vaidus ... netrūkst te arī peldošu nimfu un Niagāras ūdenskrituma, ko pār mēru apbrīno

apkārtējie iedzīvotāji, ierazdamies uz gadskārtējo gada tirgu, kad tiek atklāta parlamenta sesija, vai arī uz lielajiem svētkiem, ar ko šī laimīgā, mazā tautiņa vēl joprojām atzīmē sava karaliskā valdnieka dzimšanas un kāzu dienu.

Tādās reizēs no visām pilsētām hercogistē, kas stiepjas gandrīz desmit jūdžu garumā, — no Bolkumas, kura, spītēdama Prūsijai, izvietojusies pie valsts rietumu robežas; no Grogvicas, kur hercogam ierīkots medību namiņš un kur viņa īpašumus no kaimiņu valdnieka Pocentāles firsta zemēm atdala Pumpas upe; no visiem mazajiem ciematiņiem, kas, tāpat kā trīs lielās pilsētas, izkaisīti pa visu laimīgo hercogisti, — no zemnieku sētām un dzirnavām gar Pumpas krastiem bariem vien plūst ļaudis — sievas sarkanos brunčos, ar samta aubītēm galvā, vīri trīsstūre-nēs, pīpēm zobos, un visi viņi dodas uz valdnieka rezidenci, lai piedalītos gada tirgus izpriecās un lielajās svinībās. Sais dienās teātri rāda par velti, šais dienās tiek palaistas vaļā Monblezīras strūklakas (dieva laime, ka tanīs nolūkojas veselas kompānijas, jo baisi kļūtu, vienatnē vērojot šo skatu), — šais dienās te ierodas kumēdiņu rādītāji un ceļojošas cirka trupas (visiem labi zināms, kā viņa augstlabdzimtību savaldzināja kāda cirka jātniece, saukta la petite vivandière', par kuru ļaudis melsa, ka tā spiegojot franču labā), un sajūsminātajai tautai tiek atļauts telpu pēc telpas izsolot cauri visai varenajai hercoga pilij, apbrīnot slidenās grīdas, greznos aizkarus un spļaujaintraukus pie neskaitāmo istabu durvīm. Monblezīrā ir kāds paviljons, ko ierīkojis Aurēlijs Viktors Piecpadsmitais — dižs valdnieks, kaut gan pārlieku aizrāvies ar izpriecām, — šī telpa, kā esmu dzirdējis, esot īsts izvirtušas elegances brīnums. Paviljonu rotā sienas gleznojumi, kas stāsta par Bakhu un Ariadni*, bet galdu iekšā un ārā nogādā, griežot vinču, tā ka ēdieni savā laikā tikuši pasniegti bez jebkādas kalpotāju iejaukšanās. Taču šīs telpas lika slēgt Barbara, Aurēlija Piecpadsmitā atraitne, barga un dievbijīga princese no Bolkumu dinastijas, hercogistes paval-done sava dēla slavas vainagotās nepilngadības laikā, pēc laulātā drauga nāves, kurš izbeidza dzīvi pašā līksmības plaukumā.

Pumpernikelijas teātris tālu un plaši pazīstams visā šajā Vācijas daļā. Kādu laiku tas gan bija pasācis nīkuļot, kad pašreizējais hercogs savās jaunības dienās par varēm tam mēģināja uzspiest paša sacerētu operu izrādes. Stāsta pat, ka reiz, mēģinājuma laikā sēdēdams orķestrī, hercogs tā pārskaities, ka sa-

dauzījis fagotu uz kapelmeistara galvas, jo tas diriģējis pārāk gausi. Sājā pašā laikā hercogiene Sofija rakstījusi ģimenes komēdijas, kurām laikam gan vajadzēja būt gaužām garlaicīgām. Taču tagad hercogs nodarbojas ar mūziku pats sev par prieku un hercogiene tikai dāvina savas lugas izciliem ārzemniekiem, kas viesojas viņas viesmīlīgajā, mazajā galmā.

Sis galms ierīkots ar īstu komfortu un greznību. Kad šeit tiek rīkotas balles, uz katriem četriem viesiem, pat ja to skaits pie vakariņu galda sniegtos pāri četriem simtiem, paredzēts viens no galvas līdz kājām sarkanā, mežģiņotā livrejā tērpts sulainis un ēdieni it visiem tiek pasniegti sudraba traukos. Nemitīgi cilas citām te seko dzīres un viesības; hercogam ir pašam savi kambarkungi un staļļmeistari, bet hercogienei — savas galma un goda dāmas, gluži tāpat kā citiem daudz varenākiem varenajiem.

Konstitūcijā ir vai bija noteikts mērens despotisms, kuru regulēja parlaments, kas varēja vai nu tikt, vai netikt ievēlēts. Kamēr es uzturējos Pumpernikelijā, man ne reizi negadījās dzirdēt, ka tas būtu sapulcējies uz sēdēm. Premjerministrs dzīvoja trešajā stāvā, bet ārlietu ministrs aizņēma ērtu dzīvokli virs Cvībaka konditorejas. Armija sastāvēja no lieliska orķestra, kas savus pienākumus veica arī uz skatuves, kur bija gaužām patīkami redzēt šos brašos zēnus nosmiņķētiem vaigiem maršējam turku tērpos, ar koka zobeniem rokā vai arī atdarinām romiešu karavīrus ar ofikleīdām un bazūnēm, — patīkami, kad es jums saku, bija atkal noraudzīties viņos vakarā, pēc tam kad visu rītu cilvēks klausījies viņu koncertu Aurēlija laukumā, kur orķestris spēlēja blakus kafejnīcai, kurā mēs ieturējām brokastis. Bez orķestra armijā ietilpa arī varens štābs ar virsniekiem kuplā skaitā un, jādomā, pāris ierindniekiem. Blakus regulārajai apsardzei trīs vai četri huzāru drānās tērpti kareivji stāvēja sardzē pilī, taču man nelaimējās tos redzēt zirgos; un, taisnību sakot, kāda vajadzība pēc kavalērijas absolūta miera laikā? Un uz kurieni gan, pie velna, huzāriem vajadzētu jāt?

Ikviens — ikviens, kas no tiesas piederēja pie dižciltīgajiem, jo kurš gan varētu gaidīt, lai mēs ņemtu vērā arī buržujus, — ikviens tātad devās vizītē pie sava kaimiņa. Viņas ekselence modernie de Bursta rīkoja pieņemšanu reizi nedēļā, viņas ekselencei madame de Šnurbartai arī bija savi viesu vakari, teātris darbojās divas reizes nedēļā, galms visžēlīgi atvēra durvis reizi nedēļā, lā ka dzīve te patiesībā noritēja vienos priekos īsti neliekuļotā pumpernikeliskā garā.

Neviens nespēs noliegt, ka šai zemē atgadījās arī naida

izpausmes. Politika Pumpernikelijā sita augstu vilni, un partijas nikni cīnījās savā starpā. Pastāvēja Strumfa frakcija un Lēder-lunga partija, no kurām vienu atbalstīja mūsu sūtnis, bet otru — Francijas pilnvarotais lietvedis mesjē de Makabo. Un patiesi — pielika tikai mūsu sūtnim nostāties madame Strumfas pusē, jo tā neapšaubāmi prata dziedāt labāk un varēja pieskaitīt savai balsij trīs notis vairāk nekā sāncense madame Lēderlunga, — pietika, atkārtoju, mūsu sūtnim izteikt kaut vai kādus uzskatus, lai franču diplomāts jau nekavējoties nostātos opozīcijā.

Ikviens pilsētas iedzīvotājs pieslējās vienai no šīm frakcijām. Lēderlunga nudien bija jauka, maza radībiņa, un viņas balstiņa (lai cik sīka arī būdama) šķita gaužām tīkama, bet Strumfa, bez šaubām, nevarēja lepoties ne ar jaunības svaigumu, ne izcilu daiļumu, toties nenoliedzami bija miesās pārlieku izplūdusi; kad viņa, piemēram, «Somnambulā»* pēdējā ainā iznāca uz skatuves, tērpusies naktskreklā, ar lukturi rokā, mēģinādama izlīst pa logu un pāriet pāri dzirnavu laipai, viss, ko viņa spēja izdarīt, bija iesprūst logā, bet laipa krakšķēdama ieliecās zem viņas svara ... toties kā Strumfa izlēja dvēseli operas finālā? Un ar kādām vētrainām jūtām viņa metās Elvino skavās, gandrīz vai nosmacēdama nabadziņu! Turpretim mazā Lēderlunga . . . taču diezgan tenkots! — Lai nu kā, abas šīs sievietes pārstāvēja franču un angļu partiju Pumpernikelijā, un sabiedrība te sadalījās pēc piederības pie šīm divām varenajām nācijām.

Mūsu pusē nostājās iekšlietu ministrs, staļļmeistars, hercoga personīgais sekretārs un troņmantnieka privātskolotājs, bet franču partijai pieslējās ārlietu ministrs, armijas virspavēlnieka dzīvesbiedre — virspavēlnieks bija kalpojis Napoleonam, — hof-maršals ar laulāto draudzeni, kura visai labprāt izrakstīja no Parīzes jaunākās modes tērpus, saņemdama tos, tāpat kā cepures, ar mesjē de Makabo kurjeru. Par Makabo sekretāru kalpoja mazais Grinjaks, jauns zēns, nešpetns kā pats nelabais, un tas 11u visiem albumos zīmēja karikatūras par Teipvormu.

Viņu galvenā mītne un kopējais azaida galds atradās otrā pilsētas viesnīcā «Pariser Iiofun, kaut arī sabiedrībā šie džentlmeņi bija spiesti izturēties pieklājīgi viens pret otru, viņi tomēr savstarpēji graizījās epigrammām, kas asumā varēja sacensties ar bārdas nažiem — tā es reiz Devonšīrā redzēju, kā divi cīkstoņi šauta viens otram stilbus, ne ar muskulīli sejā neizrādīdami savas ciešanas. Ne Teipvorms, ne Makabo ne reizi neaizsūtīja savām valdībām dzimtenē ziņojumu, neapveltīdami sāncensi visniknākajiem uzbrukumiem. Mūsu puse, piemēram, rakstīja: «Lielbritānijas intereses šajā zemē, tāpat kā visā Vācijā, apdraud pašreizējā Francijas sūtņa tālāka palikšana savā amatā; šim cilvēkam ir tik nekrietns raksturs, ka viņš neapstāsies nekādu melu priekšā, ne ari vilcināsies izdarīt jebkuru noziegumu, lai tikai sasniegtu savu mērķi. Viņš saindē visus I’um-pernikelijas galma prātus, vērsdamies pret Anglijas sūtni; nostāda Lielbritānijas rīcību vispretīgākajā un šausmīgākajā gaismā, taču viņu nelaimīgā kārtā atbalsta kāds ministrs, kura gara tumsonība un izglītības trūkums ir tikpat plaši pazīstami, cik viņa ietekme liktenīga.» Franči savukārt izteicās šādi: «Mesjē de Teipvorms turpina savu muļķīgi šaursirdīgo uzpūtības sistēmu, ar zemiskām viltībām vērsdamies pret varenāko nāciju pasaulē. Vakardien viņš dzirdēts vieglprātīgi izsakāmies par viņas karalisko augstību madame Berijas hercogieni*; jau iepriekš viņš vārdos apvainoja varonīgo Angulemas hercogu* un iedrošinājās aplinkus norādīt, ka viņa karaliskā augstība Orle-ānas hercogs slepus perinot sazvērestību pret diženo liliju troni. Zeltu viņš izšķērdīgi svaida visur tur, kur neizdodas iebiedēt ar stulbiem draudiem. Kā ar vienu, tā otru no šiem līdzekļiem viņš sadabūjis savā pusē vairākas šejienes galma kreatūras, —- īsi sakot, Pumpernikelija nebūs mierīga, Vācija rāma, Francija respektējama un Eiropa — apmierināta, kamēr šī indīgā odze netiks nospiesta pie zemes, utt.» Kad viena vai otra naidīgā puse nosūtīja īpaši savircolu depešu, jaunās ziņas pašas neglābjami spraucās ārā no aploksnes.

Ziema bija tikko sākusies, kad kļuva zināms, ka arī Emmija iekārtojusi savus viesu vakarus, uzņemdama ciemiņus gaužām pieklājīgi un pieticīgi. Viņa pieņēma skolotāju francūzi, kas cildināja skolnieces nevainojamo izrunu un izcilās spējas valodas apgūšanā; īstenībā Amēlija jau sen agrāk bija mācījusies franču valodu un pēc tam tikai atkārtojusi gramatiku, lai varētu palīdzēt Džordžam; madame Strumfa nāca pie misis Osbornas mācīt dziedāšanu, kas lai padevās tik lieliski, ka majors, kurš dzīvoja iepretim, tieši zem premjerministra, allaž turēja vaļā logus, lai varētu noklausīties Amēlijas dziedāšanu stundās. Vairākas vācu dāmas, kas pēc dabas ir visai sentimentālas un neizceļas ar sevišķu gaumi, iemīlējās Ernmijā un tūliņ sāka to uzrunāt ar «tu». Sie visi, protams, ir nenozīmīgi sīkumi, taču tie pieder laimīgiem laikiem. Majors pats uzmetās par Džordža audzinātāju, kopā ar zēnu lasīja Cēzaru un mācījās matemātiku;

tika pieņemts ari vācu valodas skolotājs, bet pa vakariem viņi devās izjādēs blakus Eīnmijas ekipāžai, — pati viņa bija pārlieku bailīga un ik reizes šausmās iekliedzās, līdzko zirgs kļuva kaut drusku tramīgs. Un tā viņa braukāja ar vienu no savām mīļajām vācu draudzenēm un snaudošo Džozu karietes aizmugures sēdeklī.

Misters Sedlijs bija dūšīgi vien sācis mest acis uz grāfieni Fan-njju de Butcrbrodi, gaužām maigu, labsirdīgu un pieticīgu jaunu būtni, augstdzimušu grāfieni, taču labi ja ar desmit mārciņām gada ienākumu; Fannija savukārt apgalvoja, ka lielākā laime, ko vien debesis spētu piešķirt, tai šķietot kļūt par Amēlijas māsu, un Džozs jau būtu varējis pievienot grāfienes ģerboni un kroni savam heraldiskajam vairogam, kas greznoja viņa karieti un dakšiņas, bet tad . . . tad pēkšņi nāca citi notikumi un sākās lepnas svinības par godu Pumpernikelijas troņmantnieka laulībām ar Ilamburgas-Slipenšlopenas apburošo princesi Amāliju.

Šie svētki tika rīkoti ar tādu greznību, kāda šai mazajā Vācijas valstiņā nebija pieredzēta kopš izšķērdīgā Viktora četrpadsmitā laikiem. Uz svinībām tika ielūgti visi apkārtējie prinči, princeses un augstmaņi. Gultas vietu cenas Pumpernikelijā pacēlās par veselu puskronu, un armija gluži vai spēku zaudēja, gādādama par goda sardzēm augstībām, gaišībām un ekselencēm, kas ieradās no visām debess pusēm. Princese tika pielaulāta vīram aizmuguriski sava tēva rezidencē ar grāfa de Šlisel-baka starpniecību. Tabakas dozes tika izdāvinātas milzīgos vairumos (kā mums tas nāca zināms no galma juveliera, kurš tās pārdeva un pēc tam atkal uzpirka), Pumpernikelijas svētā Miķeļa ordeņus veseliem klēpjiem izdāļāja galma dižvīriem, bet mūsu augstmaņiem groziem vien tika piegādāti Šlipenšlopenas svētās Katrīnas moku rata ordeņi un goda zīmes. Franču sūtnis saņēma abus ordeņus.

— Tas nu apkāries lentām kā godalgots vezumnieka zirgs, -r-sacīja Teipvorms, kuram dienesta noteikumi neļāva pieņemt nekādas goda zīmes. — Lai viņam arī tiek tie ordeņi, svarīgi, kurš paliek uzvarētājs!

Tā nu arī bija, ka šis notikums izvērtās par britu diplomātijas triumfu, jo franču partija veltīgi bija visiem spēkiem nopūlējusies izdabūt cauri kāzas ar princesi no Poctauzendu-Donner-veteru dinastijas, bet mēs, pats par sevi saprotams, to nepieļāvām.

Uz kāzu svinībām tika ielūgti visi. Ziedu vijas un goda vārti rotāja ceļu, lai sveiktu jaunlaulāto. Svētā Miķeļa strūklaka iz-

šļāca neticami skābu vīnu, bet fontāns Artilērijas laukumā putodams plūdināja alu. Palaistas vaļā lika arī pašas lielās strūklakas, parkos un dārzos laimīgajiem zemniekiem bija novietoti stabi, kuros viņi varēja rāpties pēc sirds patikas, lai noceltu pulksteņus, sudraba dakšiņas, desiņas utt., kas sārtā lentītē karājās mieta galā. Džordžijs, uzrāpies līdz pašai augšai, par lielu prieku skatītāju pūlim nocēla desu un tad ūdenskrituma žiglumā nošļūca pa stabu zemē. Taču tas tika darīts vienīgi slavas dēļ. Zēns desiņu pasniedza zemniekam, kuram gandrīz vai bija izdevies sagrābt balvu un kurš stāvēja pie mieta, sūkstīdamies par savu neveiksmi.

Franču sūtniecības kancelejas iluminācijā ietilpa seši lampioni vairāk nekā mūsējā; toties mūsu transparents, kurā bija attēlots jaunā pāra kāzu gājiens un projām bēgošais Nesaticības gars, līdz smieklīgumam līdzīgs Francijas sūtnim, franču spožo izrādi sasita lupatu lēveros un, par to es ne mirkli nešaubos, palīdzēja Teipvormam tikt pie paaugstinājuma un Pirts ordeņa, ko viņš saņēma drīz pēc šā notikuma.

Ārzemnieki bariem vien sabrauca uz dzīrēm, un viņu vidū, protams, netrūka arī angļu. Balles tika rīkotas ne tikai galmā, balles tautai notika rātsnamā un redutē; rātsnamā ar kādas lielas Emsas vai Aix-la-Chapelle^1 vācu sabiedrības gādību, protams, vienīgi svētku nedēļā, bija ierīkotas telpas trente-et-quarante un ruletes spēlei. Virsniekiem un pilsētas pastāvīgajiem iedzīvotajiem bija aizliegls piedalīties šajās spēlēs, toties spēlēt varēja iebraucēji, laucinieki un dāmas, kā arī ikviens, kam sagribējās zaudēt vai laimēt naudu.

Mazais nebēdnis Džordžijs Osborns, kura kabatas allaž bija piebāztas ar dolāriem un kura ģimenes locekļi bija aizgājuši uz lielajām dzīrēm galmā, arī ieradās rātsnama ballē sava tēvoča pavadoņa mistera Ķirša sabiedrībā, un, tā kā Bādenbādenā, kur Dobins zēnu vadāja pie rokas, viņam bija izdevies tikai iemest skatienu spēļu zālē, jo pašam spēlēt, protams, netika atļauts, te nu viņš tūliņ metās uz šo izpriecu vietu un kārām acīm klimta gar galdiem, kur rīkojās krupjē un profesionālie spēlmaņi. Spēlēja sievietes, dažām sejas sedza maskas, — šāda izlaidība trakulīgajā karnevāla laikā bija atļauta.

Gaišmataina sieviete dziļi dekoltētā tērpā, kas nevarēja lepoties ar diez kādu svaigumu, un melnā maskā, caur kuras sprau-dziņām dīvaini dzalkstīja tās acis, sēdēja pie viena no ruletes

galdiem, un priekšā tai bija nolikta kartīte, kniepadata un pāris florinu. Kad krupjē izsauca krāsu un skaitli, dāma rūpīgi un prasmīgi ar adatu izdūra caurumiņu kartītē un iedrošinājās likt naudu uz kādu krāsu tikai tad, kad sarkanais vai melnais parādījās vairākas reizes pēc kārtas. Viņas izturēšanās šķita pavisam dīvaina.

Taču, lai kā arī dāma pūlējās spēlēt uzmanīgi, pēdējie divi florini viens pēc otra pazuda zem krupjē lāpstiņas, kamēr tas nepielūdzamā balsī paziņoja laimējušo krāsu un skaitli. Dāma nopūtās, paraustīja plecus, kuri jau tāpat bija pārlieku atsegti, izdūra adatu cauri kartītei, kas gulēja uz galda, un kādu brīdi sēdēja, bungodama pa to ar pirkstiem. Tad viņa paraudzījās visapkārt un pamanīja Džordžija bērnišķīgo sejiņu, — zēns ziņkārīgi blenza šajā ainā. Mazais palaidnis! Ko viņš šeit meklēja! Ieraudzījusi zēnu un caur masku cieši viņu uzlūkojusi savām spīguļojošajām acīm, dāma apvaicājās:

— Monsieur nest pas joueur?[137]

— Non, marfame,[138] — atbildēja zēns, taču pēc izrunas viņa droši vien saprata, no kuras zemes tas nāk, jo tālāk runāja angliski:

— Jūs vēl nekad neesat spēlējis, — izdariet man nelielu pakalpojumu!

— Kādu tad? — apjautājās Džordžijs, vēlreiz nosarkdams. Misters Kiršs patlaban noņēmās ar rouge et noir^139, tādēļ nemaz nepamanīja savu jauno kungu.

— Izspēlējiet, lūdzu, šo te maņā vietā, lieciet uz jebkuru skaitli, vienalga uz kuru. — Un dāma izvilka no azotes maciņu, izņēma zelta naudu — vienīgo monētu, kas tur bija patvērusies, un iespieda to Džordžijam saujā. Zēns iesmējās un izpildīja dāmas lūgumu.

Skaitlis, saprotams, laimēja. Stāsta, ka esot tāds spēks, kas darbojoties iesācēju labā.

— Paldies, — sacīja dāma, pievilkdama naudu sev klāt, — paldies. Kā jūs sauc?

— Mani sauc Osborns, — atbildēja Džordžijs, jau taustīdams kabatā pēc dolāriem, bet vēl nepaguva izmēģināt roku, kad, tikko no galma balles ieradušies, parādījās majors pilnā uniformā un Džozs marķīza tērpā. Vairāki viesi, izpratuši, cik muļķīgas ir izpriecas pilī, jau agrāk bija aizgājuši no turienes, dodami priekšroku līksmībai rātsnamā, taču'majors un Džozs laikam gan paprickšu bija iegriezušies mājās un uzzinājuši, ka zēna tur nav, jo Dobins tūliņ devās pie Džordžija un, paņēmis pie pleciem, nekavējoties aizvilka zēnu projām no kārdinājuma vietas. Pēc tam, pametis skatienu atpakaļ, majors ieraudzīja Ķiršu aizrāvušos spēlē un, piegājis klāt, noprasīja, kā tas iedrošinājies vest māsteru Džordžu uz šādu vietu.

— Laissez-moi tranquille’/ — atbildēja misters Kiršs, stipri uzbudinājies no spēles un izdzertā vīna. — Il faut s’amuser, parbleu. Je ne suis pas au service de monsieur.2

Sapratis, kādā stāvoklī Kiršs nonācis, majors nolēma neuzsākt ar to strīdu, bet apmierinājās, aizvilkdams prom Džordžu un apjautādamies Džozam, vai arī viņš nākšot līdzi. Mislers Sedlijs stāvēja cieši blakus maskā tērptajai dāmai,^kura nule spēlēja itin veiksmīgi, un, milzu ieinteresēts, sekoja spēlei.

— Vai jums tomēr nevajadzētu nākt kopā ar mums, Džoz, — sacīja majors, -— ar Džordžu un mani?

— Es vēl palikšu un iešu reizē ar to nelieti Ķiršu, — atbildēja Džozs; un atkal tā paša iemesla dēļ, uzskatīdams, ka zēna klātbūtnē labāk klusēt, Dobins nesāka pārliecināt Džozu, bet atstāja viņu mierā un kopā ar Džordžiju devās mājup.

— Vai tu spēlēji? — majors jautāja pa ceļam uz māju.

Zēns atbildēja:

— Nē.

— Dod man savu džentlmeņa godavārdu, ka tu nekad nespēlēsi.

— Kāpēc? — brīnījās zēns. — Tas taču ir tik interesanti.

Bet majors visai daiļrunīgi un pārliecinoši izskaidroja zēnam,

kādēļ nedrīkst spēlēt, un būtu varējis padarīt savas pamācības vēl iespaidīgākas, minēdams kā piemēru Džordžija tēvu, taču viņš negribēja izteikt neko tādu, kas spētu mest kaut mazāko ēnu pār Džordža Osborna piemiņu. Nogādājis zēnu mājās, majors devās pie miera un drīz vien ieraudzīja Džordžija mazajā guļamistabiņā blakus Amālijas telpām nodziestam ugunis. Pēc pusstundas izdzisa gaisma arī Amēlijas istabā. Nudien nespēju saprast, kādēļ majors to tik precīzi ievēroja.

Džozs, kā jau sacījis, palika pie spēļu galda; viņš nebija

1 Lieciet man mieru. (Franc.)

2 Man ari vajag izklaidēties, velns lai parauj! Turklāt es neatrodos mesjē kalpibā. (Franc.)

nekāds aizrautīgais spēlētājs, taču labprāt vēlējās šad tad izjust azarta izraisīto satraukumu, turklāt galma vestes izrakstītajās kabatās viņam šķindēja ne viens vien napoleons. Viņš pastiepa vienu monētu pār priekšā sēdošās mazās azartistes glezno pleciņu, un viņi abi laimēja. Dāma mazliet pavirzījās un, noņēmusi tērpa malu no blakus krēsla, atbrīvoja Džozam vietu sev pie sāniem.

— Nāciet šurp un atnesiet man laimi! — viņa aicināja, vēl joprojām runādama ar ārzemniecisku pieskaņu, pavisam citādi, nekā tīrā un nevainojamā angļu valodā lika izteikts «paldies», ar ko viņa apsveica veiksmīgo Džordžija coup^1 savā labā. Tuklais džentlmenis, pametis skatienu pa labi un pa kreisi, vai viņu nenovēro kāds no augstākās sabiedrības vīriem, piemetās uz krēsla un nomurmināja pie sevis:

— O, nu patiesi, kā tad, ak tu kungs! Ir gan man laime! Nemaz nešaubos, ka atnesīšu jums veiksmi, — un apjukumā pateica vēl dažnedažādus neveikļus komplimentus.

.— Vai jūs bieži spēlējat? — apvaicājās nepazīstamā maska.

— Reizēm lieku galdā vienu vai divus napoleonus, — plātīgi atbildēja Džozs, uzmezdams uz galda zelta gabalu.

— Jā, ik dienas pa napoļeonam, tikpat kā snaudiens pēc pusdienām, — valšķīgi piebilda maska. Taču, pamanījusi Džoza iz-bīli, viņa turpināja ar savu piemīlīgo francisko izrunu. — Jūs nespēlējat, lai kaut ko laimētu. Tāpat kā es. Spēlēju, lai aizmirstos, bet tas nav iespējams. Nespēju aizmirst vecos laikus, mesjē. Jūsu mazais krustdēliņš ir pilnīgi atsities savā tēvā, un jūs . .. jūs nemaz neesat pārvērties .. . nē, tomēr esat gan. Visi cilvēki pārvēršas, visi aizmirst, nevienam nav sirds krūtīs.

— Dievs tēvs, kas jūs esat? — satraukts iesaucās Džozs.

— Vai nevarat atminēt, Džozef Sedlij? — mazā sieviete ierunājās skumjā balstiņā un, norāvusi masku, palūkojās Džozā.

— Jūs esat mani aizmirsis.

— Žēlīgās debesis! Misis Krolija! — Džozam gandrīz elpa aizrāvās.

— Rebeka, — sacīja dāma, uzlikdama rociņu uz Sedlija plaukstas, taču, pat raudzīdamās Džozam acīs, nemitējās sekot spēlei.

— Esmu apmetusies «Zilonī», — viņa turpināja. — Jautājiet pēc madame de Raudon. Šodien es redzēju savu mīļo Amēliju, — cik daiļa viņa izskatījās un cik laimīga! Tāpat kā jūs. Visi ir

laimīgi, tikai es ne, mani vajā nelaime, Džozef Sedlij. — Un viņa pārvietoja naudu no sarkanā uz melno — it kā ar nejaušu rokas kustību, slaucīdama acis mutautiņā, ko rotāja nodriskāta mežģīne.

Laimēja sarkanais, un Rebeka pazaudēja visu uz spēlēs likto naudu.

— Ejam projām! — viņa sacīja. — Paiesimies mazu gabaliņu .. . mēs taču esam seni draugi, vai ne, dārgo mister Sedlij?

Un misters Kiršs, ap šo laiku paguvis nospēlēt visu naudu, sekoja savam kungam mēnesnīcas pielietajā naktī, kur iluminācijas ugunis jau pamazām dzisa, un transparents pār mūsu sūtniecības ēku bija tik tikko saskatāms.

LXIV NODAĻA STĀSTA PAR KĀDU KLAIDONI

Misis Rebekas Krolijas biogrāfijas vienai nodaļai mums jāpārslīd pāri ar to vieglumu un smalkjūtību, ko no mums prasa sabiedrība — tā tikumīgā sabiedrība, kurai varbūt gan nav nekādu iebildumu pret netikumu vispār, bet kura sajūt nepārvaramu riebumu, kad netikums tiek saukts īstajā vārdā. Šajā Liekulības Tirgū mēs darām un pārlieku labi zinām daudz ko tādu, par ko nemūžam nerunājam, tāpat kā arimanieši pielūdz nelabo, nekad to nepieminēdami; kā īsti smalka angliete vai amerikāniete nepieļaus, lai viņas šķīsto dzirdi skartu tāds rupjš vārds kā «bikses», tā ari neviens pieklājīgs cilvēks neņemsies lasīt patiesu nelikumības aprakstu. Ūn tomēr, cienītā kundze, kā ar vienu, tā otru mums ik dienas iznāk sastapties vaigu vaigā, un nemaz tas mūsos neizraisa tādu sašutumu. Ja jums nāktos nosarkt ik reizes, ar tiem saduroties, cik koša gan būtu jūsu sejas krāsa! Tikai tad, kad šie jēdzieni tiek apzīmēti ar nepiedienīgiem vārdiem, jūsu kautrība spiesta just satraukumu vai aizvainojumu, tādēļ arī šā stāsta autora vēlēšanās bijusi caurcaurēm godbijīgi pieturēties pie pašreizējā modes virziena un vienīgi šad tad ar liegu mājienu norādīt uz ļaunumu — viegli, nepiespiesti, patīkami, lai netiktu aizskartas neviena cilvēka labākās jūtas. Lai tikai kāds iedrošinās sacīt, ka mūsu Bekija, kurai, protams, piemīt dažs labs netikums, nav likusi iepazīstināta ar publiku pilnīgi pieklājīgā un neaizskarošā veidā. Autors pazemīgā lepnībā jautā saviem lasītājiem, vai, aprakstot šo sirēnu dziedam

un smaidām, glaimojam un lišķējam, viņš kaut reizi aizmirsis pieklājības likumus, ļaudams šā izdzimuma pretīgajai astei pavīdēt ūdens virspusē? Nē! Tie, kas vēlas, var ielūkoties pietiekami caurspīdīgajos viļņos, lai redzētu, kā šī aste tur lokās un virpuļo, derdzīga un velnišķīgi lunkana, te noplandīdama starp kauliem, te apvīdamās ap slīkoņiem; taču sakiet — vai virs ūdens līmeņa viss nav noticis smalki, patīkami un pieklājīgi un vai pat visklīrīgākajam Liekulības Tirgus morāles sludinātājam var rasties iemesls nosodīt mūs? Taču, kad sirēna nozūd, ienirdama jūras dzelmē, tur, kur guļ slīkoņi, saprotams, ka ūdens virspusē saduļķojas, un tādēļ, lai cik vērīgi arī lūkotos, tikpat neko neizdotos saskatīt. Sēdēdamas uz klints, strinkšķinādamas arfas, sukādamas matus, dziedādamas un vilinādamas nākt paturēt spogulīti, sirēnas patiesi šķiet gaužām pievilcīgas, bet, kad viņas ienirst savā stihijā, no šīm jūras nārām, par to varat nešaubīties, nekas labs nav sagaidāms, un mēs darītu pareizi, nepūlēdamies novērot, kā šīs bezdievīgās jūras cilvēkēdājas līksmi mielojas ar saviem nelaimīgajiem iesālītajiem upuriem. L’n tātad, kad Bekija nav mums acu priekšā, esiet droši, viņa aizņemta ar ne sevišķi teicamiem darbiem, un, ticiet man, jo mazāk tiks runāts par šiem viņas darbiem, jo labāk.

Ja mēs grasītos dot pilnīgu pārskatu par Bekijas gaitām pirmajos pāris gados pēc Kerzonslrītas katastrofas, lasītājiem varētu rasties iemesls apgalvot, ka šī grāmata ir piedauzīga. Ļoti godkārīgu, nežēlīgu, izpriecas kāru cilvēku rīcība visai bieži kļūst nepieklājīga (tāpat kā dažs labs jūsu solis, mans draugs ar svinīgo sejas izteiksmi un nevainojamo reputāciju; taču tas tā, starp citu); bet ko lai sagaida no sievietes, kurai nav ne ticības ... ne mīlestības ... ne goda?! Man pat ir pamats domāt, ka misis Bekijas dzīvē bijis tāds laika sprīdis, kad viņu pārņēmušas ja ne gluži sirdsapziņas ēdas, tad vismaz kaut kas līdzīgs izmisumam un viņa nepavisam nav likusies zinis ne par sevi, ne arī rūpējusies par savu labo slavu.

Šāda abattement^1 un pagrimums nesākās tūliņ vienā rāvienā, bet gan radās pakāpeniski pēc lielajām likstām un vairākkārtējiem izmisīgiem pūliņiem nezaudēt pamatu zem kājām, — tieši tāpat cilvēks, pārkritis pār bortu, turas pie pēdējā sprungulīša, kamēr vien tam palicis kaut mazākais cerību stariņš, bet, sapratis, ka visas pūles veltīgas, palaiž to vaļā un noiet dibenā.

Rebeka uzkavējās Londonā, kamēr viņas vīrs veica sagatavo-

šanās darbus, pirms devās uz savu valdības sēdekli, un, kā stāsta, ne vienu reizi vien izmēģinājās sastapt vīrabrāli seru Pitu Kro-liju, lai pārdabūtu to savā pusē, kas lai gandrīz jau bija izdevies. Reiz, kad sers Pits un misters Venhems devās uz sēdi Apakšnamā, Venhems pamanīja misis Kroliju melnā plīvurā slaistāmies pie likumdevējas varas pils. Skatienam sastopoties ar Venhema acīm, Bekija aši vien aizlavījās projām, un tā viņai vairs neizdevās realizēt savus nodomus ar baronetu.

Iespējams, ka te iejaucās ari lēdija Džeina. Reiz man gadījās dzirdēt, ka viņa savu vīru esot pagalam pārsteigusi ar neredzēto drosmi šajā strīdā un ar ciešo apņemšanos misis Bekiju neatzīt par ģimenes locekli. Viņa pati uz savu roku uzaicināja Rodonu līdz aizbraukšanai uz Koventrijas salu apmesties Gontstiītā, labi zinādama, ka šāda sarga klātbūtnē misis Bekija ir nemēģinās ielauzties viņu namā; tāpat viņa rūpīgi izpētīja uzrakstus uz visām seram Pitam adresētajām vēstulēm, lai noskaidrotu, vai tikai vīrs nesarakstās ar svaini. Un tomēr Rebeka būtu varējusi rakstīt, ja vien gribējusi, taču viņa nepūlējās ne sastapt Pitu, ne arī sūtīt vēstuli viņam uz māju un pēc viena vai diviem šādiem mēģinājumiem piekāpās svaiņa prasībai turpmāk korespondenci sakarā ar ģimenes nesaskaņām kārtot tikai ar advokāta starpniecību.

Skaidrs ir viens — Pila prāts pēdējā laikā bija pret Bekiju noskaņots naidīgi. Drīz pēc nepatīkamā notikuma ar lordu Stcinu Venhems ieradās pie baroneta un izklāstīja tam misis Bekijas biogrāfiju tik smalki, ka Karaliskās Krolijas pārstāvis parlamentā kļuva vai mēms aiz pārsteiguma. Venhems zināja par misis Kroliju itin visu: kas bijis tās tēvs, kurā gadā tās māte dejojusi operā, kāda bijusi tās pagātne, un kā tā uzvedusies laulības dzīvē, bet, tā kā es ne mirkli nešaubos, ka lielākā daļa šajā stāstījumā bija nepatiesa, neobjektīvas ļaunprātības diktēta, nedomāju to šeit atkārtot. Taču Bekijas reputācija šā godājamā provinces džentlmeņa un radinieka acīs, kurš vēl nesen bija apveltījis svaini ar visdziļāko cieņu, palika gaužām, gaužām bēdīga.

Koventrijas salas gubernatora ienākumi nav no lielajiem. Daļu viņa ekselence atlika pie malas dažādu nenokārtotu parādu un saistību dzēšanai; tāpat ar viņa paša augsto sabiedrisko stāvokli saistītie izdevumi prasīja ne mazumu līdzekļu, un galu galā izrādījās, ka sievai gubernators nevar atlicināt vairāk kā trīssimt mārciņu gadā, ko viņš arī apņēmās kārtīgi izmaksāt ar noteikumu, ka misis Rebeka viņu nekad netraucēs. Pretējā

gadījumā gaidāms skandāls, šķiršanās, Doklorskomonzs*. Taču kā misters Vcnhems, tā lords Steins, Rodons un pārējie — visi bija ieinteresēti panākt, lai Bekija pazustu no Anglijas un šī nepatīkamā lieta tiktu drīzāk apklusināta.

Bekija laikam gan bija pārlieku aizņemta, kārtojot visus šos darījumus ar vīra advokātiem, jo viņai aizmirsās uzsākt kaut ko sava dēla mazā Rodona labā un viņa pat ne reizi neizteica vēlēšanos zēnu apciemot. Jaunais džentlmenis tika nodots pil-njgā krustmātes un tēvoča gādībā, — lēdija Džeina, starp citu, allaž bija ieņēmusi ievērojamu vietu bērna sirsniņā. Mazā Rodona māte, atstājusi Angliju, atsūtīja viņam no Buloņas jauku vēstulīti, kurā lūdza zēnu mācīties lasīt un pavēstīja, ka patlaban grasoties doties braucienā pa kontinentu un labprāt atrakstīšot viņam vēl kādu reizi. Taču vēstule pienāca pēc vesela gada un arī tikai pēc tam, kad sera Pita vienīgais dēls, gaužām slimīgs bērns, nomira ar garo klepu un masalām, — un tad nu Rodona māmiņa atrakstīja bezgalīgas mīlestības pilnu vēstuli savam mīļotajam dēliņam, kuru šī nelaime bija padarījusi par Karaliskās Krolijas mantinieku un tādējādi piesaistījusi vēl tuvāk krietnajai lēdijai Džeinai, kuras maigā sirds tāpat jau gandrīz bija pieņēmusi Rodonu par savu dēlu. Rodons Krolijs, tagad slaids, glīts jauneklis, piesarka, saņēmis šo vēstuli.

— Ak krustmāt Džeina, jūs esat mana māmiņa, — viņš iesaucās, — un nevis . . . nevis tā tur.

Un tomēr viņš nosūtīja laipnu un cieņas pilnu vēstuli misis Rebekai, kura tobrīd mitinājās kaut kādās mēbelētās istabās Florencē. Taču mēs aizsteidzamies notikumiem priekšā.

Mūsu mīļās Bekijas pirmais lidojums nebija visai tāls. Viņa nolaidās Francijas piekrastē — Buloņā, tik daudzu nevainīgu angļu bēgļu patvēruma vietā, un dzīvoja šeit pāris viesnīcas istabiņās kā pieticīga atraitne ar savu femme de chambre. Viņa pusdienoja pie labie d’hote, kur visi uzskatīja misis Kroliju par ļoti patīkamu dāmu un kur viņa galda biedriem kavēja laiku ar stāstiem par savu vīrabrāli seru Pitu un citiem ievērojamiem Londonas paziņām, izpļāpādama visas augstāko aprindu tenkas, kas tik spēcīgi iedarbojas uz ne sevišķi labi audzinātiem cilvēkiem. Dažam labam Bekija šķita visai svarīga persona; savās istabās viņa rīkoja nelielas tējas pēcpusdienas un piedalījās nevainīgajās vietējo iedzīvotāju izpriecās — gāja jūrā peldēties, devās izklaidēšanās braucienos vaļējos ratos, pastaigās pa piekrastes smiltīm, apmeklēja teātra izrādes. Misis Berdžoisa, iespiedēja sieva, kura ar visu ģimeni pa vasaru bija apmetusies mēbelētajās istabās un pie kuras Berdžoiss braukāja sestdienās un svētdienās, sauca Bekiju par apburošu būtni, iekams šis nelietis Berdžoiss nesāka tai veltīt pārlieku lielu uzmanību. Taču visā šajā lietā nebija nekā nosodāma — ja nu vienīgi tas, ka Bekija allaž izturējās laipni, jautri un labsirdīgi — sevišķi jau ar vīriešiem.

Sezonas beigās ļaudis, kā parasti, bariem vien plūda uz ārzemēm, un Bekijai allaž bija izdevība pēc savu Londonas augstāko aprindu paziņu izturēšanās uzzināt, ko par viņas rīcību domā «sabiedrība». Kādudien, viena pati pastaigādamās pa Bu-loņas dambi un noraudzīdamās Albionā, kura klintis spīguļoja tālumā pāri zilajai jūras dzelmei, Bekija sadūrās aci pret aci ar lēdiju Pārlietu un tās meitām. Lēdija Partleta ar saulessarga vēzienu nokomandēja meitas nostāties sev apkārt un atkāpās no dambja, apmētādama nikniem skatieniem nabaga mazo Bekiju, kas tur palika viena stāvam.

Nākamajā dienā pienāca pasta kuģis. Pūta spirgts vējš, un Bekijai allaž sagādāja prieku noraudzīšanās ērmotajās, nelaimīgajās sejās, kādas pasažieri parasti rādīja, nokāpjot no kuģa. Šoreiz uz klāja nejauši gadījās lēdija Slingstona. Viņas augstība savā kajītē bija mocījusies ar jūras slimību un tagad nu šķita tik ļoti izvārgusi, ka tikko spēja norāpties pa laipu no kuģa uz dambi. Taču, ieraudzījusi Bekiju šķelmīgi smaidām no rožainās aubītes apakšas, viņa juta spēkus atkal atgriežamies, un, uzmetusi Rebekai tik nicinošu skatienu, kas jebkuru citu sievieti būtu satriecis pīšļos, lēdija, neviena neatbalstīta, iesoļoja muitnīcā. Bekija tikai smējās, taču, man šķiet, visai labi viņa nejutās. Viņa saprata, ka ir viena, gluži viena pati; un tālumā vizošās Anglijas klintis palika viņai nepieejams cietoksnis.

Arī vīriešu izturēšanās bija kaut kā savādi pārmainījusies. Grinstons zobus vien ņirdza un netīkami familiāri smējās Bekijai tieši acīs. Nieka Bobs Saklings, kurš vēl pirms trim mēnešiem stāvēja melns un maziņš viņas priekšā un bija gatavs skriet lietū vai veselu jūdzi, lai sadabūtu viņai karieti no garās ekipāžu rindas pie Gonthauzas, kādudien uz dambja tērzēja ar gvardu Ficufu (lorda Hiho dēlu), kad Bekija tur bija izgājusi pastaigā. Mazais Robijs pamāja viņai pār plecu, ir nedomādams nocelt cepuri, un turpināja sarunu ar Hiho mantinieku. Toms Reiks pat mēģināja ienākt Rebekas viesistabā ar cigāru zobos, bet viņa aizcirta durvis tam deguna priekšā un droši vien pasteigtos tās aizslēgt, ja vien Toms nebūtu ievēris pirkstus durvju starpā. Bekija tikai tagad tā īsti saprata, cik viņa ir vientuļa.

«Ja viņš būtu šeit,» viņa pati sev sacīja, «šie nelieši nemūžam neiedrošinātos mani apvainot.» Rebeka dzijās skumjās domāja par «viņu» un varbūt pat ilgojās pēc viņa lādzīgās, pastulbās, bet pastāvīgās laipnības un uzticības, pēc viņa bezierunu paklausības, labsirdības, drosmes un varonības. Iespējams pat, ka Be-kija apraudājās, jo viņa šķita pārlieku mundra un, nākdama lejā pie pusdienu galda, bija mazliet par daudz uz vaigiem uzlikusi sarkano smiņķi.

Tagad viņa arvien smiņķējās, un ... un istabene pirka viņai konjaku — bez tā, kas lika ieskaitīts viesnīcas rēķinā.

Un tomēr vīriešu aizvainojošā izturēšanās laikam gan Bekijai nelikās tik nepanesama kā (lažu sieviešu laipnā līdzjūtība. Misis Krekenbcrija un misis Vašingtona Vaita pa ceļam uz Sveici iegriezās Buloņā. (Sīs dāmas brauca pulkveža Hornera, jaunā Bomorija un, protams, vecā Krckenberija un misis Vaitas meitiņas apsardzībā.) Viņas no Bckijas neizvairījās. Viņas ķiķināja, kladzināja, tērgāja, izteica līdzjūtību, mierināja un metās aizstāvēt Bekiju, līdz nabadzīte aiz dusmām gandrīz vai prātu zaudēja. «Sitās te lai man uzmestos par aizstāvēm!» domāja Bekija, kad abas draudzenes, viņu skūpstīdamas un muļķīgi smaidīdamas, devās projām. No kāpņu telpas viņa vēl dzirdēja atskanam Bomorija skaļos smieklus un skaidri saprata, ar ko izskaidrojama šī jautrība.

Pēc šīs vizītes Bekija, kura kārtīgi bija katru nedēļu maksājusi viesnīcas rēķinus, Bekija, kura centās izpatikt it visiem mājas ļaudīm, kura uzsmaidīja saimniecei, godāja sulaiņus par mesjē un atlīdzināja istabeņu pūles ar laipnībām un atvainošanās vārdiem, tādējādi ar uzviju kompensēdama jūtamu sīkstulību naudas lietās (no šīs īpašības Bekija nekad netika vaļā), Bekija, kā jau teicu, saņēma no saimnieka zīmīti ar norādījumu atstāt viņa viesnīcu, jo kāds tam bija sastāstījis, ka šī persona nekādā ziņā neesot vēlama viešņa hotelī un ka neviena angļu dāma nemūžam nevēlēšoties sēsties ar viņu pie viena galda. Tā nu Bekijai cits nekas neatlika kā pārvākties atsevišķā dzīvoklī, kur garlaicība un vientulība pagalam nomāca viņas garu.

Un tomēr, spītēdama visām šīm neveiksmēm, Bekija turējās braši un, dodama pretsparu ļaunajām tenkām, pat mēģināja atjaunot savu reputāciju. Viņa gaužām cītīgi gāja baznīcā un dziedāja tur skaļāk par visiem. Viņa uzmetās par aizgādni bojā gājušo zvejnieku atraitnēm, darināja rokdarbus un zīmējumus kvošibu misijai, viņa ziedoja naudu labdarības pasākumiem, bet nekad pati nedejoja valsi. īsi sakot, viss, ko Bekija darīja, bija augstākā mērā pieklājīgi, un tieši tādēļ mēs uzkavējamies pie šā viņas dzīves posma ar daudz lielāku prieku nekā pie nākamajiem. kuri vairs nebūt nav tik patīkami. Bekija redzēja, ka cilvēki no viņas izvairās, un tomēr neapnikdama uzsmaidīja tiem; pēc viņas sejas izteiksmes neviens nebūtu spējis pateikt, kādas viņa īstenībā cieš pazemojuma sāpes.

Bekijas dzīves stāsts tā arī .palika noslēpumā tīts. Domas par viņu bija visdažādākās. Vieni, kas no visas sirds iedziļinājās šajā lietā, sacīja, ka viņa esot īsta noziedzniece, citi apgalvoja, ka Bekija esot nevainīga kā jēriņš, un visu vainu uzvēla viņas nelietīgajam vīram. Dažu labu pretinieku misis Bekija pārdabūja savā pusē, liedama asaru straumes par savu puisēnu un izrādīdama bezgalīgas sāpes, kad tika pieminēts dēla vārds vai kad viņa ieraudzīja kādu Rodonam līdzīgu bērnu. Tieši šādā veidā viņa iekaroja lādzīgās misis Oldernijas — šīs britu Bulo-ņas karalienes sirdi, kura biežāk nekā citi angļi rīkoja dinejas un balles. Reiz, kad mazais Oldernijs pārradās mājās no doktora Svišteila akadēmijas, lai pavadītu brīvdienas pie mātes, Bekija apraudājās. Viņi abi ar Rodonu esot vienā vecumā un tik ļoti līdzīgi, Bekija sacīja, balsij sāpēs aizlūstot, kaut gan īstenībā zēnus šķīra piecu gadu starpība un līdzinājās tie viens otram apmēram tāpat, cik mans cienījamais lasītājs līdzinās savam padevīgajam kalpam. Venhems, dodamies uz ārzemēm, lai Kisingenā sastaptos ar lordu Steinu, apgaismoja misis Olderni-jai šo jautājumu, apgalvodams, ka viņš varētu aprakstīt mazo Rodonu daudz labāk nekā zēna māmiņa, kura to neieredzot un nekad neapciemojot, ka puisēnam esot trīspadsmit gadu, bet mazais Oldernijs tikko sasniedzis deviņu gadu vecumu un ka Ro-dons esot gaišmatains, bet misis Oldernijas mīlulītim mati gluži tumši, — īsi sakot, lika minētajai dāmai nožēlot pašas labsirdību.

Līdzko Bekijai ar neaprakstāmām pūlēm un grūtībām izdevās radīt sev nelielu sabiedrību, kāds tūliņ ieradās un rupji izjauca viņas pūliņu augļus, tā ka vajadzēja visu sākt atkal no jauna; cik tas bija grūti.. . grūti, skumji un bezcerīgi!

Kādu brīdi Bekiju pievāca misis Ņūbraita, ko bija savaldzinājusi tās jaukā dziedāšana baznīcā un nevainojamie uzskati daudzos svarīgos jautājumos, kurus misis Bekija bija krietni vien izstudējusi viņās senajās dienās Karaliskajā Krolijā. Proti, viņa ne tikai ņēma grāmatas, bet arī tās lasīja. Viņa šūdināja flaneļa svārciņus kvošibu indiāņiem ... darināja kokvilnas naktscepures Kokosriekstu salu iedzimtajiem.. . izkrāsoja pārvietojamus aizslietņus, lai ar tiem pievērstu īstenajai ticībai pāvestu un ebrejus . . . sēdēja mistera Raulsa vadībā — trešdienās, bet mistera Ilagltona — ceturtdienās, svētdienās apmeklēja divus dievkalpojumus baznīcā, un kur tad vēl pa vakariem mistera Bolera sprediķi .. . un atkal viss veltīgi! Misis Ņūbraitai nejauši iznāca sarakstīties ar grāfieni Sautdaunu par gultas sildītāju iegādi Fidži salu iedzīvotāju vajadzībām (abas cienījamās personas ietilpa šā apbrīnojamā labdarības pasākuma dāmu komitejā), un viņa starp citu ieminējās par savu «brīnišķīgo draudzeni» — Rodona Krolija dzīvesbiedri; atbildes vēstulē grāfiene tā ņēmās aprakstīt Bekiju — ar visvisādiem izsmeļošiem mājieniem, faktiem, meliem, draudiem par dieva dusmību, ka draudzība starp misis Ņūbraitu un misis Kroliju pagaisa kā ar roku atņemta un visa nopietni ņemamā sabiedrība Tūrā, kur notika šis nelaimīgais starpgadījums, acumirklī pārtrauca sakarus ar pazudušo avi. Tie, kas iepazinušies ar angļu kolonizētajām vietām ārzemēs, zina, ka mēs visur valkājam sev līdzi savas tautas lepnumu, zāļu tabletes, aizspriedumus, pikantas mērces, kai-jenas piparus un citus elku dievus, radīdami paši savu nelielu Britāniju visur, kur vien apmetamies.

Smagu sirdi Bekija klimta no vienas kolonijas uz otru. No Buloņas uz Djepi, no Djepes uz Kannām, no Kannām uz Turu, visiem spēkiem pūlēdamās kļūt atkal cienījama sieviete, bet — ak vai! — agri vai vēlu viņu vienmēr atmaskoja kāds īstens kovārnis un izknāba ārā no sprosta.

Kādā no šīm vietām Bekiju pievāca misis Huka Iglsa — sieviete ar nevainojamu reputāciju un namu Portmenskvērā. Viņa bija apmetusies viesnīcā Djepē, uz kurieni atbēga arī Bekija, un abas dāmas vispirms iepazinās, kopā peldēdamās jūrā, bet pēc tam pie kopējā galda viesnīcā. Misis Iglsa bija kaut ko' saklausījusi — bet kurš gan to nebija dzirdējis! — par skandalozo gadījumu ar lordu Steinu, taču pēc sarunas ar Bekiju viņa paziņoja, ka misis Krolija esot tīrais eņģelis, tās vīrs — gatavais riebeklis, lords Steins, kā tas visiem zināms, — bezgodīgs nelietis, bet visa pret misis Kroliju saceltā jezga — zemiska un nekrietna sazvērestība, ko sarīkojis šis blēdis Venhems.

— Ja jums, mister Igls, būtu kaut maza drusciņa vīra dūšas, jūs, nākamo reizi sastapis šo neģēli klubā, pamatīgi sadotu tam pa ausi, — viņa sacīja savam vīram. Bet Iglss bija tikai rāms, vecs džentlmenis, misis Iglsas vīrs, kas interesējās par ģeoloģiju, pārlieku īss augumā, lai varētu aizsniegt kāda ausis.

Tā nu Iglsa uzmetās par misis Krolijas aizgādni, aizveda to

līdzi uz Parīzi viesoties savās mājās, sagāja naidā ar sūtņa sievu, kura neparko negribēja pieņemt misis īglsas protégée, un darīja visu, kas vien ietilpst vājas sievietes spēkos, lai noturētu Bekiju uz taisnajām tikumības taciņām, un atdotu tai labo slāvu.

Sākumā Bekija izturējās visai cienījami un pieklājīgi, taču drīz vien tai šī vienmuļīgā tikumība apnika. Katru dienu viens un tas pats — tā pati garlaicība un miers, tie paši izbraukumi uz to pašu muļķīgo Bois de Boulogne^140, tā pati sabiedrība vakaros, tie paši Blēra svētdienas sprediķi ... tā pati opera atkal un atkal no jauna. Bekija vai beidzās nost aiz garlaicības, kad pēkšņi — kāda laime! — no Kembridžas pārradās jaunais misters Iglss, bet māte, redzēdama, kādu iespaidu uz dēlu atstāj viņas mīļā draudzenīte, nekavēdamās padzina Bekiju.

Tad Rebeka mēģināja vadīt saimniecību kopā ar kādu draudzeni, bet šī kopējā ménage^141 izbeidzās ar strīdiem un iestigšanu parādos. Pēc tam Bekija nolēma apmesties uz dzīvi mēbelētās istabās un kādu laiku mitinājās madame de Sentamūras slavenajā pansijā Rīrojala ielā Parīzē, kur sāka izmēģināt sava pievilcīguma un šarma iedarbību uz noplukušiem dendijiem un apbružātām daiļavām, kas apmeklēja viņas saimnieces salonus. Bekija mīlēja sabiedrību un nespēja vairs ne mirkli dzīvot bez šīs sabiedrības, tāpat kā opija pīpētājs nevar iztikt bez sava apskurbināšanās līdzekļa, un šis pansijas laiks izvērtās viņai visai patīkams.

— Sievietes šeit ir tikpat interesantas kā Meifērā, — viņa izsacījās kādam nejauši sastaptam Londonas draugam, — vienīgi apģērbi tām nav gluži tik jauni. Vīrieši valkā tīrītus cimdus un, protams|*ir baismīgi blēži, taču ne par mata tiesu ne ļaunāki kā Džeks1>,?&dsuntāds vai Toms Tādsuntāds. Mēbelēto istabu saimniece ir mazliet vulgāra, bet es šaubos, vai viņa ir tik vulgāra kā lēdija ... — un te nu Bekija minēja kādas varenas modes dāmas vārdu, tā ka es drīzāk gan nokostu sev mēli nekā to atkārtotu. Un patiesi, ieraugot vakaros madame de Sentamūras spilgti apgaismotās istabas, vīriešus ar plaques un cordons^142 pie kāršu galdiņiem un dāmas no tāda palielāka atstatuma, ikvienam kādu mirkli varētu likties, ka viņš ienācis labā sabiedrībā un ka madame pati ir īsta grāfiene. Daudziem tieši tā arī šķita, un Bekija kādu laiku skaitījās viena no visžilbinošākajām dāmām grāfienes salonos.

Taču laikam gan sensenie 1815. gada kreditori atrada Bckiju arī šeit un piespieda viņu atstāt Parīzi, jo nabaga mazajai sievietei pēkšņi iznāca bēgt no šīs pilsētas, un viņa taisnā ceļā devās uz Briseli.

Cik labi viņa atcerējās šo vietu! Viņa pavīpsnāja, uzmetusi skatienu antresolam, kur kādreiz bija mitinājusies, un iedomājās Beirakrsu ģimeni, kā tie brēca pēc zirgiem, lai varētu laisties lapās, un kā to kariete stāvēja pie viesnīcas vārtiem. Bekija aizbrauca uz Vaterlo un Lekenu, kur Džordža Osborna piemineklis saviļņoja viņā sāpīgas atmiņas.

— Nabaga Kupidons! — Bekija noteica. — Cik šausmīgi viņš bija manī iemīlējies, un kāds muļķis viņš bija! Diez vai mazā Emmija vēl ir starp dzīvajiem? Tā nu gan bija lāga dvēsele. Un Amēlijas tuklais brālis? Šā resnuļa smieklīgā bilde vēl joprojām glabājas starp maniem papīriem. Jā, tie bija laipni un vienkārši cilvēki.

Briselē Bekija ieradās ar madame de Sentamūras rekomendāciju tās draudzenei grāfienei madame de Borodino, Napoleona ģenerāļa slavenā grāfa de Borodino atraitnei, kas pēc sava varoņa nāves bija palikusi bez jebkādiem lidzekļiem, ja neskaita table d'hôte un kāršu galdu. Otrās šķiras dendiji un roués', cienījamas atraitnes, kuras mūžīgi iejauktas kaut kādās tiesas prāvās, un pavisam vienkārši angļu ļautiņi, kas cieši tic, ka šajos namos sastapuši īstu «kontinenta sabiedrību», atstāja savu naudiņu uz madame de Borodino kāršu un azaida galdiem. Galantie jaunekļi pic table d'hôte izmaksāja šampanieti, devās izjādēs kopā ar dāmām, īrēja zirgus izbraukumiem brīvā dabā, kopīgi sameta naudu ložām teātrī vai operā, slēdza derības pār daiļajiem dāmu pleciņiem pie kāršu galda un rakstīja uz māju vecākiem Devonšīrā, ka ārzemēs tiem laimējies ietikt labākajā sabiedrībā.

Šeit, tāpat kā Parīzē, Bekija kļuva par pansiju karalieni un valdīja šajās izmeklētajās iestādēs. Viņa nekad neatteicās ne no šampanieša, ne ziediem, ne izbraukumiem, ne ložām teātrī, taču visvairāk viņa cienīja kāršu spēli vakaros — un spēlēja patiešām pārdroši. Sākumā viņa lika galdā pavisam niecīgas monētas, tad piecu franku gabalus, pēc tam napoleonus, līdz beidzot tika laistas darbā banknotes, un tad jau viņa vairs nespēja sa-

maksāt mēneša rēķinus pansijā, pēc tam sāka aizņemties naudu no jaunajiem džentlmeņiem, tad pēkšņi atkal tika pie naudas un ņēmās terorizēt madame de Borodino, kurai visu laiku bija lišķējusi im pieglaimojusies, sāka spēlēt par desmit sū vienā rāvienā un nospēlējās līdz šausmīgai nabadzībai, bet tad pienāca kārtējā ceturkšņa pensijas izmaksa, viņa norēķinājās ar madame de Borodino un vēlreiz ķērās pie kārtīm, likdama pret mesjē de Rosinjolu vai kavalieri de Rafu.

Kad Bekija atstāja Briseli, lai cik skumji tas arī būtu, viņa palika parādā madame de Borodino veselu trīs mēnešu maksu, un par šo faktu, tāpat kā par to, kā Bekija spēlēja kārtis, dzēra, krita ceļos cienīgtēva mistera Klafa — anglikāņu mācītāja priekšā, lai aizņemtos no tā naudu, kā viņa koķetēja un flirtēja ar milordu Nūdlu, cienīgtēva mistera Mafa audzēkni, ko viņa bieži vedusi līdzi savā istabā un krietni apspēlējusi pie kāršu galda, — par šo faktu, atkārtoju, un neskaitāmām citām Beki-jas blēdībām grāfiene de Borodino informē ikvienu angli, kas apmetas viņas pansijā, apgalvodama, ka madame Rodona neesot nekas cils kā īsta vipère^1.

Tā mūsu mazā klaidone klīda apkārt, pūlēdamās ierīkot savu apmetni visdažādākajās Eiropas pilsētās, nepazīdama mieru tāpat kā Uliss vai Bemfīlds Mūrs Kerjū. Aizvien uzkrītošāk parādījās viņas tieksme pēc izlaidīgas dzīves. Drīz viņa bija kļuvusi par īstu bohēmieti un brāļojās ar tādiem cilvēkiem, no kuriem jums droši vien mali saceltos stāvus.

Nav nevienas kaut cik nozīmīgākas Eiropas pilsētas, kur nebūtu savas nelielas angļu padibeņu kolonijas — cilvēki, kuru vārdus pie šerifa regulāri izsauc tiesu izpildītājs misters Ilemps, — jauni džentlmeņi, ļoti bieži no labām ģimenēm, kaš tos gan parasti izstūmušas no sava vidus, biljarda zāļu un restorānu pastāvīgi apmeklētāji, zirgu skriešanas sacīkšu un azarta spēļu pielūdzēji. Viņi piepilda parādnieku cietumus, viņi dzer un ālējas, viņi plēšas un ķildojas, viņi laižas lapās, nesamaksājuši rēķinus, viņi duelējas ar franču un vācu virsniekiem, viņi apkrāpj misteru Spūniju kāršu spēlē, viņi kaut kur sadabū naudu un lieliskās puskarietēs dodas uz Bādeni, viņi bezbailīgi riskē, divkāršodami spēļu likmes, un slaistās ap spēļu galdiem ar tukšām kabatām, — šie noplukušie dendiji, lielīgie plikadīdas, — līdz tiem ar viltotu vekseli izdodas apkrāpt kādu ebreju baņķieri vai atrast jaunu misteru Spūniju, ko aplaupīt.

Gaužām dīvaini ir nolūkoties tanī greznības un posta mijā, kurai pakļauta šo cilvēku eksistence. Šādā dzīvē gan laikam nekad netrūkst spēcīgu pārdzīvojumu. Un Bekija — vai vērts par to runāt? — pievērsās šādai dzīvei, turklāt pievērsās ar atzīstamu labpatiku. Viņa braukāja no pilsētas uz pilsētu kopā ar šiem bohēmiešiem. Pie visiem Vācijas spēļu galdiem pazina misis Kroliju ar laimīgo roku. Florencē viņa dzīvoja kopā ar madame de Kruškasē. Stāsta, ka no Minhenes Bekija tikusi padzīta, bet mans draugs misters Frederiks Pidžens apgalvo, ka savās pašas mājās Lozannā viņa pie vakariņu galda piedzirdīta un pēc tam zaudējusi astoņus simtus mārciņu majoram Loderam un godājamam misteram Djūsīsam. Kā redzat, mums tomēr nākas sniegt nelielu pārskatu par Bekijas biogrāfiju, taču, jo mazāk tiks runāts par šo viņas dzīves posmu, jo labāk jums pašiem.

Stāsta pat, ka lielākā posta brīžos misis Krolija esot šur tur sniegusi koncertus un pieņēmusi skolniekus mūzikas stundās. Kāda madame de Iiaudon patiesi dziedājusi matinée musicale^1 Vildbādē, un viņu pavadījis Ilerr Špofs, Valahijas valdnieka pirmais pianists, un mans mazais draugs misters Ivzs, kurš pazina vai visu pasauli un bija apceļojis malu malas, allaž apgalvoja, ka viņa viesošanās laikā Strasburgā 1830. gadā kāda madame Rebecque uzstājusies operā «La Dame Blanche»*, izraisīdama šaušalīgu skandālu teātrī. Skatītāji nosvilpuši viņu no skatuves daļēji sliktās dziedāšanas dēļ, bet galvenokārt tāpēc, ka dažas personas parlera pirmajās rindās (kur parasti sēdējuši garnizona virsnieki) pārsteidzīgi apveltījušas mākslinieci simpātijas apliecinājumiem, un īvzs ne mirkli nešaubījās, ka nelaimīgā debitante nav bijusi neviena cila kā Rodona Krolija dzīvesbiedre.

Tiesa kas tiesa, Bekija bija kļuvusi par īstu pasaules klaidoni. Saņēmusi naudu, viņa tūliņ metās azartā; nospēlējusies līdz pēdējam penijam, viņa ķērās pie dažādiem trikiem, lai kaut kā izvilktu dzīvību; kurš gan spēs pateikt, no kādiem līdzekļiem viņa dzīvoja? Runā, ka Bekija reiz redzēta Pēterburgā, taču policija īsi un aši viņu no šīs galvaspilsētas padzinusi, tā ka laikam gan nebūs ne pilītes patiesības baumās, it kā viņa pēc tam darbojusies par krievu spiedzi Teplicā un Vīnē. Man pat stāstīja, ka Parīzē viņa esot uzgājusi kādu savu radinieci — ne vairāk un ne mazāk kā vecmāmiņu no mātes puses, — kura izrādījusies nepavisam ne Monmoransī, bet baismīga vecene — biļešu

kontroliere kādā bulvāru teātri. ŠI sastapšanās, par ko, pēc dažiem norādījumiem, uzzinājušas arī citas personas, droši vien izvērtās abpusēji gaužām aizkustinoša. Taču šā stāsta autors neko tuvāku par šo notikumu nevar pastāstīt.

Reiz Romā gadījās, ka misis de Rodonas pusgada pensija tikko bija pārskaitīta galvenajā pilsētas bankā, un, tā kā ikviens, kam šajā bankā glabājās vairāk nekā piecsimt skudiju, tika ielūgts ballēs, ko šis komersantu karalis rīkoja ziemas sezonā, arī Bekijai piekrita gods saņemt ielūgumu, un viņa ieradās vienā no firsta un firstienes Poloniju lieliskajiem svinību vakariem. Firstiene bija cēlusies no Pompīliju ģimenes*, kas savukārt tiešā līnijā sākās no Olimpa dinastijas otrā Romas un Egērijas ķeizara, bet paša firsta vectētiņš Alesandro Polonija tirgojies ar sūkļiem, esencēm, tabaku un kabatas lakatiņiem, kalpojis džentlmeņiem par izsūtāmo un paklusām nodarbojies ar augļošanu. Visa augstākā Romas sabiedrība drūzmējās firsta salonos — prinči, hercogi, sūtņi, mākslinieki, vijolnieki, monsin-jori, jauni memmesdēliņi ar saviem mājskolotājiem — cilvēki ar visdažādāko sabiedrisko un mantas stāvokli. Viņa balles laistījās vienās ugunis un greznībā — spīdēja zeltīti rāmji (ar visām bildēm), vizēja apšaubāmi antīkās mākslas priekšmeti; milzīgs, apzeltīts kronis ar firsta ģerboni — zelta sēni tumši sarkanā laukumā (ar šādas krāsas mutautiņiem bija tirgojušies firsta senči) un Pompīliju dzimtas sudraba strūklaku mirdzēja visur — uz griestiem, durvīm un mājas sienām, kā arī uz krāšņajiem samta baldahīniem, kas gaidīt gaidīja ierodamies pāvestus un imperatorus.

Un tā nu Bekija, atbraukusi šurp ar diližansu no Florences un apmetusies kādā pavisam necilā viesnīciņā, saņēma ielūgumu uz firsta Polonija viesībām; istabene ģērba kundzi neparasti rūpīgi, un Rebeka parādījās lepnajā ballē, atbalstīdamās uz majora Lodera rokas, jo ar šo džentlmeni viņa patlaban kopā ceļoja (majors Loders bija tas pats vīrs, kas nākamajā gadā Neapolē nošāva firstu Ravioli un ko sers Bakskins piekāva ar spieķi par to, ka cepurē tas nēsāja līdzi vēl četrus kāršu karaļus — bez tiem, ar kuriem spēlēja), — tātad šis pārītis reizē iegāja zālē, un Bekija ieraudzīja krietni daudz pazīstamu seju, kuras viņa atcerējās no laimīgajiem laikiem, kad gan vairs nevarēja lepoties ar nevainību, toties nebija vēl tikusi atmaskota. Majors Loders izrādījās pazīstams ar daudziem ārzemniekiem — spriganiem, bārdainiem vīriem nosmulētām ordeņu lentītēm pogcaurumos un tikpat kā bez veļas, toties paša tautieši tam acīm

redzami meta likumu apkārt. Arī Bekija pazina vienu otru dāmu — franču atraitnes, apšaubāmas itāliešu grāfienes, pret kurām vīri bija izturējušies bezsirdīgi... fui! — Ko par šiem atkritumiem un pēdējām padibenēm lai sakām mēs, kas esam apgrozījušies pašā lepnākajā Liekulības Tirgus sabiedrībā! Ja arī spēlējam, tad darīsim to vismaz tīrām kārtīm, nevis ar šādu aptraipītu kavu. Taču ikviens, kas reiz apgrozījies šajā bezgalīgajā ceļotāju armijā, savām acīm redzējis marodierus, kas, tāpat kā Ņinas un PistOls*, pielavījušies galvenajiem spēkiem, pieskaita sevi karaļa pulkiem, plātās ar dienesta pakāpēm, bet patiesībā laupa cik spēdami un galu galā reizēm liek pakārti kaut kur ceļmalā.

Tātad Bekija atbalstījās uz majora Lodcra rokas, abi viņi iz-soļoja cauri visām telpām, krietni vien sadzērās šampanieti pie bufetes, kur viesi, galvenokārt gan majora neregulārais korpuss, izcīnīja niknu kauju par atspirdzinājumiem, un tad, pietiekami no visa nobaudījuši, spraucās tālāk līdz pašas firstienes rožainajam samta salonam viņā apartamentu galā (tur stāvēja Venēras statuja un milzīgi Venēcijas spoguļi sudraba rāmjos), kur firsta ģimene pie apaļā vakariņu galda uzņēma visievērojamākos viesus. Sis bija tieši tāds pats neliels izredzēto bankets, kādā Bekija atcerējās piedalījusies lorda Steina namā ... un te marķīzs pēkšņi sēdēja pie Polonijas galda un Bekija viņu ieraudzīja.

Dimanta cirstā rēta Steina baltajā, kailajā, spīdīgajā pierē dega uguns sārtumā, rudā vaigubārda bija pieņēmusi purpura nokrāsu, tā ka bālais vaigs šķita vēl jo bālāks. Ap kaklu marķīzam karājās ķēde, tai blakus goda zīmes un Bikšu Lences ordenis zilā lentītē. Viņš bija visdižākais augstmanis starp viesiem, lai gan to vidū atradās kādas valsts valdnieks — hercogs un pat viena karaliska augstība — abi ar princesēm, — bet blakus viņa gaišībai marķīzam bija apsēdusies daiļā grāfiene de Belladonna, kādreizējā de Glandjē, kuras vīrs (grāfs Paolo della Belladonna), plaši pazīstams ar apbrīnojamo cntomoloģisko kolekciju, jau labu laiku izpildīja kādu misiju pie Marokas imperatora.

Kad Bekija pamanīja šo tik labi pazīstamo slaveno seju, cik vulgārs viņai pēkšņi šķita majors Loders un kāda pretīga tabakas smaka dvakoja no kapteiņa Rūķa! Acumirklī Rebckā atdzima augstākās sabiedrības dāma, un viņa pūlējās izskatīties un izturēties tā, it kā atkal atrastos Meifērā. «Sī sieviete izskatās stulba un saīgusi,» Bekija nodomāja. «Esmu pārliecināta, ka viņa nespēj to izklaidēt. Nē, viņa tam šķiet apnikusi... ar mani

marķīzs nekad negarlaikojās.» Simtiem šādu aizkustinošu cerību, baiļu un atmiņu sabangoja Bekijas mazo sirsniņu, kad viņa spoži mirdzošām acīm (smiņķis, ar ko viņa noklāja seju līdz pat plakstiņiem, darīja tās sevišķi spožas) noraudzījās dižajā augstmanī.

Aplicis zvaigznes un Bikšu Lences ordeni, lords Stcins izturējās ar sevišķi cildenu cieņu un skatījās uz cilvēkiem un runāja ar tiem kā varens valdnieks, kā tas īstenībā arī bija. Bckija jūsmīgiem skatieniem noraudzījās, kā marķīzs smaidīja — lepni, nemāksloti, cēli un cienīgi. Ak bon dieu', cik viņš bija patīkams kavalieris, cik bezgala asprātīgs, allaž atrada vielu sarunām, un kur lad vēl nepārspējamās manieres! Un tādu cilvēku viņa apmainījusi pret majoru Loderu, kas smird pēc cigāriem un degvīna, pret kapteini Rūku ar tā zirgu puiša jokiem un bokseru žargonu un vēl citiem līdzīgiem tipiem. «Diez vai viņš-mani pazīs,» Bekija domāja. Lords Steins patlaban smiedamies sarunājās ar kādu izcili slavenu dāmu, bet tad, pacēlis acis, ieraudzīja B ekiju.

Abu skatieniem sastopoties, Bekija satraucās ne pa jokam, bet tad viņa savilka sejiņu visjaukākajā smaidā un palocījās marķīzam mazā, biklā, lūdzošā reveransā. Kādu mirkli viņa augstība nolūkojās Bekijā kā spokā, apmēram tā, kā varēja raudzīties Makbcts, kad pie vakariņu galda pēkšņi parādījās Benkvo gars; pavērtu muti. lords Steins skatījās mazajā sievietē, līdz briesmīgais majors Loders to aizvilka sev līdzi.

— Nāciet nu uz ēdamistabu, misis Rebeka! — sacīja šis džentlmenis. — Kad es redzu, kā šitie smalkie kundziņi lādē iekšā, arī man sāk vēders kustēt. Iesim nomēģināsim saimnieka šampanieti.

Bekija nodomāja, ka majors tāpat jau ieņēmis krietni pārmēru.

Nākamajā dienā viņa devās pastaigā pa Pinčijas kalniem — šo Romas dīkdieņu Ilaidparku, — iespējams, cerēdama vēlreiz ieraudzīt lordu Steinu. Taču viņa tur sastapa pavisam citu savu paziņu — misteru Fiču, viņa augstības uzticības personu, kurš nāca Bekijai klāt, itin familiāri mādams ar galvu un piemezdams pirkstu pie cepures.

— Zināju, ka kundze šeit pastaigājas, — viņš sacīja. — Sekoju jums no pašas viesnīcas. Man jums nododams kāds padoms.

— No marķīza Steina? — pēkšņu cerību un gaidu satraukta, iejautājās Bekija, sakopodama pēdējās cieņas paliekas.

— Nē, — atbildēja sulainis, — no manis paša. Romā ir gaužām neveselīgs klimats.

— Taču ne jau šajā gadalaikā, mesjē Fič .. . tas sākas tikai pēc lieldienām.

— Bet es jums saku, kundze, ka klimats ir neveselīgs arī patlaban. Dažs labs te allaž slimo ar malāriju. Sis nolādētais purva vējš pieveic daudzus jebkurā gadalaikā. Vai zināt, madame Krolija, jūs vienmēr esat bijusi bon enfant^143, un es jums vēlu vienīgi labu, parole d'honneur^144. Piesargieties! Brauciet prom no Romas, kad es jums saku, vai arī jūs saķersiet slimību un nomirsiet.

Bekija iesmējās, lai gan viņu māca nevaldāms niknums.

— Ko! Noslepkavot mani, nabadzīti! — viņa iesaucās. — Cik romantiski! Vai tiešām milords vadā sev līdzi algotus slepkavas un kabatā nēsā stiletus? Phē! Es palikšu kaut tāpēc, lai viņu kaitinātu. Šeit man ir pietiekami daudz aizstāvju.

Nu nāca mistera Fiča kārta smieties.

— Aizstāvēt jūs? — viņš teica. — Kas tad to darīs? Majors, kapteinis, ikviens no šiem kāršu spēlmaņiem, ar kuriem kundze satiekas, jau par simt luidoriem atņems lai dzīvību. Par majoru Loderu (viņš ir tāds pats majors kā es milords marķīzs) mums zināmas tādas lietiņas, par kurām viņš ātri vien nokļūtu spaidu darbos vai vēl ļaunākā vietā. Mēs zinām visu, un mums visur ir draugi. Mēs zinām, ar ko jūs sastapāties Parīzē un kādus radiniekus jūs tur atradāt. Jā, kundze var blenzt manī, tā kā tā mēs visu zinām. Kā tas nācās, ka neviens sūtnis kontinentā negribēja kundzi pieņemt? Viņa ir apvainojusi kādu cilvēku, kurš nekad nepiedod ... kura dusmas auga augumā, kad tas ieraudzīja jūs. Pagājušo nakti, pārnācis mājās, viņš ārdījās kā negudrs. Madame de Belladonna jūsu dēļ sarīkoja viņam šausmīgu scēnu, un tad nu gāja vaļā tāda elle!

— Aha, tātad tur slēpjas madame de Belladonna, vai ne tā? — iesaucās Bekija, sajuzdama tādu kā atvieglojumu, jo tikko dzirdētās vēstis viņu bija sabiedējušas.

— Nē ... ar šo dāmu tam nav nekāds sakars ... viņa arvien ir greizsirdīga. Es taču jums saku, ka monsinjors pats. Jūs rīkojāties aplam, rādīdamās viņam acīs. Un, ja jūs šeit paliksiet,

vēlāk pati to nožēlosiet. Pieminiet manus vārdus! Brauciet projām! Tur jau nāk inilorda kariete ... — Un, satvēris Bekiju aiz rokas, misters Fičs ierāva to kādā parka sānceļā, jo lorda Steina kabriolets, heraldiskajām emblēmām zaigojot, brīnum skaistu zirgu vilkts, aizjoņoja pa galveno aleju; izlaidusies spilvenos, karietē sēdēja madame de Bclladonna, tumšmataina, sabozusies, ziedoši daiļa, ar kokerspanielu klēpī, baltu saulessargu pār galvu šūpodama, bet blakus tai vecais Steins, bāls kā līķis, drausmīgi izdzisušām acīm. Naids, dusmas vai iekāre reižu reizēm vēl lika tām iekvēloties, taču parasti marķīza acis neizsta-roja ne vismazāko spožumu un šķita nogurušas raudzīties šajā pasaulē, kuras prieki un daiļumi notrulušajam vecajam izvirtulim sen jau bija apriebušies.

— Pēc tās nakts satriecošajiem notikumiem monsinjors vairs nespēj atjēgties, — mesjē Fičs čukstēja misis Krolijai, kad kariete padrāzās garām, un viņa palūrēja no krūmiem, aiz kuru zariem bija paslēpusies. «Vismaz kaut kāds mierinājums!» nodomāja Bekija.

Vai milordam patiešām bija slepkavīgi nodomi pret misis Bekiju, kā izsacījās misters Fičs (pēc monsinjora nāves šis vīrs atgriezās dzimtenē, kur dzīvo, baudīdams pienācīgo cieņu, un no sava valdnieka nopircis barona Fiči titulu), un viņa «labā roka» tikai nevēlējās ielaisties asiņainos darījumos, vai varbūt Fičam gluži vienkārši bija uzdots aizbaidīt misis Kroliju no pilsētas, kur viņa augstība grasījās pārlaist ziemu un kur sastapšanās ar šo personu varenajam dižvīram varētu izrādīties augstākā mērā nepatīkama, — tas nu ir jautājums, ko nevienam vēl nav izdevies noskaidrot, taču draudi uz mazo sievieti iedarbojās, un viņa vairs necentās bijušo labvēli apgrūtināt ar savu klātbūtni.

Kurš gan nezina, cik skumjš gals piemeklēja šo dižo augstmani, — tas notika Neapolē divus mēnešus pēc 1830. gada franču revolūcijas, kad viņa augstlabdzimtība Džordžs Gustavs, marķīzs Steins, Gontkāslas grāfs Gonts, Īrijas pērs, vikonts Ilel-boro, barons Pičlijs un Grilsbijs, viscēlākā Bikšu Lences ordeņa, spāņu Zelta Aunādas ordeņa, krievu Svētā Nikolaja pirmās pakāpes ordeņa, turku Pusmēness ordeņa kavalieris, pūdera kambara pirmais lords un sētas kāpņu grūms, Gontas jeb reģenta personīgā zemessargu pulka komandieris, Britu muzeja aizgādnis, svētās trīsvienības draudzes vecākais brālis, karmelitu klostera patrons un civilo tiesību doktors, — aizmiga mūža miegā, pārcietis vairākas smagas lēkmes, ko izraisīja, kā izsakās

avīzes, briesmīgais trieciens, ar kuru viņa augstības jūtīgo dabu ievainoja senās franču monarhijas krišana.

Kādā nedēļas žurnālā parādījās daiļrunīgs apraksts, kurā tika uzskaitīti marķīza Steina tikumi, spožais prāts, talanti un krietnie darbi. Viņa jūtīgā dvēsele, viņa pieķeršanās slavenajai Bur-bonu dinastijai, ar ko marķīzu saistījušas gandrīz vai radniecības saites, bijusi tik cieša, ka viņš neesot spējis pārciest savu augstdzimušo tuvinieku likstas. Marķīza mirstīgās atliekas tika apglabātas Neapolē, bet viņa sirdi — šo sirdi, kuras pukstus allaž vadījušas tikai dižas un cildenas jūtas, — sudraba urnā pārveda mājās Gontkāslā.

— Ar marķīza nāvi, — sacīja misters Vegs, — nabaga ļaudis un daiļās mākslas zaudējušas labdari un aizgādni, sabiedrība —; vienu no visizcilākajiem balstiem, bet Anglija — vienu no visdižākajiem patriotiem un valstsvīriem utt., utt.

Marķīza testaments tika ilgi un dikti apstrīdēts, bet no madame de Belladonnas pat vairākkārt mēģināja izspiest slaveno briljantu, sauktu «Ebreja acs», kuru viņa augstība pastāvīgi valkāja uz rādītāja pirksta un par kuru klīda baumas, it kā madame de Belladonna to esot marķīzam nomaukusi pēc viņa aizmigšanas dieva mierā. Taču milorda uzticības persona un sulainis misters Fičs pierādīja, ka gredzenu marķīzs uzdāvinājis minētajai madame de Bclladonnai divas dienas pirms savas nāves, tāpat kā kredītbiļetes, pārējās dārglietas, ņeāpolitāniešu un franču obligācijas utt., ko atrada viņa augstības sekreterā un ko viņa mantinieki mēģināja atņemt šai nepatiesi apvainotajai sievietei.

LXV NODAĻA, PILNA DARĪJUMU UN IZPRIECU

Nākamajā dienā pēc sastapšanās pie spēļu galda Džozs uzcirtās neparasti rūpīgi un grezni un, neatradis par vajadzīgu saviem ģimenes locekļiem bilst kaut vārdu par iepriekšējā vakara notikumiem un nemaz neapvaicādamies, vai kāds no tiem negrib doties viņam līdzi pastaigā, it agrā rīta stundā izgāja no mājas un drīz jau ievadīja aptauju pie «Ziloņa» viesnīcas durvīm. Sakarā ar svētkiem viesnīca bija pārpildīta, galdiņus uz ielas jau bija aizņēmuši viesi smēķēdami, dzerdami nacionālo plānalu, bet kopējās telpas tinās dūmu mākoņos. Misters Džozs, savā bēdīgajā vācu valodā uzpūtīgi apjautājies par meklējamo

personu, tika nosūtīts uz mājas pašu visaugstāko vietu — augstāk par otro stāvu, kur mitinājās daži apkārtceļojoši tirgotāji, kuri te bija izstādījuši savas dārglietas un brokātus, augstāk par trešā stāva apartamentiem, ko aizņēma spēļu firmas état-major^145, augstāk par ceturtā stāva istabām, ko īrēja slavena čigānu virves dejotāju un akrobātu trupa, līdz pat maziem kambarīšiem pašos bēniņos, kur starp studentiem, pauniniekiem, sīkiem tirgonīšiem un lauciniekiem, kas sabraukuši uz lielajām svinībām, Bekija bija atradusi mazu ligzdiņu — tik netīru patvērumu, kādā diez vai vispār kādreiz slēpies daiļums.

Bekijai patika šāda dzīve. Viņa jutās kā mājās ar visiem viesnīcas iemītniekiem — pauniniekiem, kāršu spēlmaņiem, akrobātiem, studentiem un pārējiem. Viņai piemita nemierpilns klaidoņa raksturs, mantots no tēva un mātes, kuri abi gan pēc tieksmēm, gan dzīves veida bija īsti bohēmieši; ja tuvumā negadījās lords, Bekija ar vislielāko prieku izpļāpājās ar lorda izsūtāmo; troksnis, kņada, pļēgurošana, pīpes dūmi, ebreju pau-ninieku tērgāšana, nabaga akrobātu svinīgi plātīgās manieres, spēļu galdu apkalpotāju viltīgās sarunas, studentu dziesmas un švītības gars, tāpat kā viesnīcas nebeidzamā sanēšana un dūkšana iepriecināja un uzjautrināja mazo sievieti — pat tais brīžos, kad laime likās pavisam novērsusi vaigu un viņai pat nebija ar ko samaksāt rēķinu. Cik patīkama šī kņada šķita tagad, kad maks izrādījās pilns ar naudu, ko mazais Džordžijs bija laimējis iepriekšējā vakarā!

Kad Džozs, kāpnēm čīkstot, pūzdams elsdams pieveica pēdējos pakāpienus, gluži vai valodu zaudējis, apstājās pašā augšā un, sviedrus slaucīdams, sāka lūkoties pēc 92. numura, kurā viņam bija norādīts meklēt vēlamo personu, pretējās — 90. istabas durvis izrādījās atvērtas un kāds students garos zābakos, nosmulētos rītasvārkos, garu pīpi zobos valstījās pa gultu, bet otrs students, gariem, dzelteniem matiem, tresēm apšūtā žaketē, ārkārtīgi smalks, taču tikpat netīrs, nometies uz ceļiem pie 92. numura, pa atslēgas caurumu skaļā balsī lūdzās personu, kas apdzīvoja šo istabu.

— Ejiet projām, — sacīja labi pazīstamā balss, no kuras Džo-zam drebuļi pārskrēja pār kauliem, — es gaidu kādu cilvēku; es gaidu savu vectētiņu. Viņš nedrīkst jūs šeit ieraudzīt.

— Ak eņģeli Engländerin^146! — uz ceļiem tupēdams, gaudoja

students ar baltsprogaino galvu un milzīgu zīmoggredzenu pirkstā. — Apžēlojieties par mums! .Sakiet, kad mēs varam satikties! Nāciet ar mani un Frici pusdienot viesnīcas dārzā! Ēdīsim ceptus fazānus ar tumšalu un plūmju pudiņu ar franču vīnu. Mēs aiziesim bojā, ja jūs nenāksiet.

— Noteikti aiziesim bojā! — apstiprināja otrs dižciltīgais no savas gultas. Šo sarunu tad nu Džozs noklausījās, kaut arī nenieka nesaprata — aiz tā gluži vienkāršā iemesla, ka nekad nebija mācījies valodu, kurā jaunie cilvēki runāja.

— Newmero kattervang dooze, si vous platt^147, — lepni sacīja Džozs, beidzot atguvis runas spējas.

— Quäler fang tooce\ — atkārtoja students un, pielēcis kājās, skriešus iemetās savā istabā un aizslēdza durvis; un tad Džozs izdzirda, kā tie abi ar gultā guļošo biedru ņēmās skaļi smieties.

Bengālijas džentlmenis joprojām stāvēja, šā dīvainā notikuma samulsināts, kad pēkšņi 92. numura durvis pašas no sevis atvērās un tanīs parādījās Bekijas mazā galviņa, kā vienmēr, šķelmības un nerātnību pilna. Viņas skatiens it kā nejauši ķēra Džozu.

— Ak, tas esat jūs! — viņa iesaucās, iznākdama no istabas. — Kā es jūs gaidīju! Acumirkli! Vēl ne — pēc vienas minūtes varēsiet nākt iekšā.

Pa šo mirkli Bekija paguva noslēpt gultā smiņķa podiņu, degvīna pudeli un šķīvi ar gaļas paliekām, tad pārlaida suku pār matiem un beidzot sauca viesi iekšā.

Rīta tērps Rebekai bija šūts kā rožains domino, mazliet pa-balojis un mazliet notraipīts, vietvietām ar lūpu pomādi noraibi-nāts, bet viņas daiļās rokas, sniegbalti vizēdamas, slīdēja ārā no platajām piedurknēm; tērps cieši jo cieši piekļāvās šmauga-najam viduklim, lieliski izceldams mazās sievietes glīto augumiņu. Bekija paņēma Džozu pie rokas un ieveda savos bēniņos.

— Nāciet iekšā, — viņa aicināja. — Nāciet, parunāsimies. Sēdieties šinī krēslā. — Un, liegi paspiedusi mistera Sedlija roku, viņa smiedamās apsēdināja viesi. Pati Bekija piemetās uz gultas — taču, kā jūs sapratīsiet, ne jau nu uz pudeles un šķīvja, kur droši vien būtu uzlicies Džozs, ja viņš izvēlētos šo sēdekli; un tā nu viņa tur sēdēja un tērzēja ar savu veco pielūdzēju.

— Cik maz jūs pa šiem gadiem esat pārvērties! — viņa teica, raudzīdamās Džozā maigas uzmanības pilnu skatienu. — Es jūs pazītu, lai kur mēs arī sastaptos. Kāds prieks gan starp

svešiniekiem atkal reiz ieraudzīt atklātu, godīgu sena drauga seju!

Atklātā, godīgā seja, taisnību sakot, šinī brīdī izteica visu ko, tikai ne atklātību un godīgumu; gluži otrādi — tā šķita gaužām satraukta un samulsusi. Džozs skatieniem mēroja dīvaino, mazo istabeli, kurā viņš sastapa savu kādreizējo simpātiju. Kāds no Bekijas tērpiem karājās virs gultas, cits bija pakārts uz āķa pie durvīm; aubīte aizsedza turpat pusi spoguļa, uz kura bija novietoti apburoši, mazi bronzas zābaciņi; uz galdiņa blakus gultai atradās kāds l'ranču romāns un svece — protams, ne jau nu vaska. Bekija bija gribējusi arī to iebāzt gultā, bet paguva paslēpt tikai papīra vāciņu, ar kuru izdzēsa sveci, dodamās pie miera.

— Es jūs pazītu, lai kur mēs arī sastaptos, — viņa atkārtoja, — sieviete nekad nespēj aizmirst šādus atgadījumus. Un jūs bijāt pirmais vīrietis, ko es savā mūžā . .. savā mūžā sastapu.

— Patiešām es biju pirmais? — vaicāja Džozs. — Pasargi dievs, jūs ... ko jūs sakāt?

— Kad mēs ar jūsu māsu atbraucām no Čizvikas, es vēl nebiju nekas vairāk kā bērns, — Bekija atzinās. — Kā klājas manai mīļajai draudzenei? Ak, viņas vīrs bija šausmīgi slikts cilvēks, un, saprotams, viņa, mīļā nabadzīte, juta pret mani greizsirdību. It kā man būtu vajadzīgs šis cilvēks — ak kungs! — ja pasaulē bija kāds cits .. . taču nē . . . labāk nerunāsim par senajiem laikiem. — Un viņa pārlaida pār skropstām mutautiņu ar nodriskāto mežģini.

— Vai nav savādi, — viņa turpināja, — atrast šādā vietā sievieti, kas mitusi gluži citādā pasaulē? Esmu pārdzīvojusi tik daudz bēdu un nedienu, Džozef Sedlij, man nācās tik briesmīgi ciest, ka reizēm pat likās — nupat zaudēšu prātu. Nekur es ilgi nespēju palikt uz vietas, bet klīstu apkārt, nepazīdama ne miera, ne laimēs. Visi mani draugi izrādījās nelieši ... itin visi. Pasaulē neatrast neviena vienīga godīga cilvēka. Es biju visuzticīgākā sieva, kādu tik var iedomāties, kaut arī apprecējos ar savu vīru aiz dusmām, tāpēc ka cits kāds ... taču par to vairs nav vērts runāt. Es biju uzticīga, bet viņš manas jūtas mīdīja kājām un beidzot pameta mani. Es tik ļoti mīlēju savu bērnu. Man bija viens vienīgs bērns, mans mīlulītis, mana cerība, mans prieks, ko es mātes maigumā kļāvu pie sirds, — viņš bija visa mana dzīve, mana lūgšana, mans .. . mans svētums; bet viņi. . . viņi man to ar varu atrāva ... ar varu man atrāva, — un ar kaisla izmisuma pilnu žestu Bekija spieda roku pie sirds un kādu brīdi paslēpa seju gultā.

Degvīna pudele zem segas noklunkšķēja, atsizdamās pret šķīvi ar aukstajām desas paliekām. Tos abus, bez šaubām, aizkustināja šādu dziļu bēdu izpausme. Maksis un Fricis aiz durvīm pārbrīnījušies klausījās misis Bekijas elsās un asarās. Arī Džozs pārdzīvoja krietnu izbīli un aizgrābtību, redzēdams kādreizējo simpātiju šādā stāvoklī. Un viņa nu sāka klāt vaļā savu stāstu — tik pārliecinošu, vienkāršu un neviltotu, ka, to noklausoties, ikvienam kļuva skaidrs, — ja jel kad no debesīm nolaidies eņģelis baltās drānās, lai šeit, zemes virsū, kļūtu par velnišķīgu intrigu un neģēlīgu ļaundarību upuri, tad šī neaptraipītā būtne — šī nelaimīgā, nevainīgā mocekle atradās tepat uz gultas malas pretī Džozam . .. sēdēja gultā uz degvīna pudeles.

Viņi iedziļinājās garā, draudzīgā un nevienam neizpaužamā sarunā, kuras laikā Džozam kaut kādā veidā, taču ne vismazākā mērā viņu nesabiedējot un neapvainojot, nāca zināms, ka Bekijas sirds pirmoreiz iemācījusies pukstēt viņa neatvairāmajā klātbūtnē, ka Džordžs Osborns patiešām veltījis Bekijai pārliecīgu uzmanību, un tas, protams, varējis izraisīt Amēlijas greizsirdību, bet ka viņa, Bekija, ne reizi neesot kaut kā iedrošinājusi nelaimīgo virsnieku, ne mirkli nepārstādama domāt par Džozu jau kopš pirmās dienas, kad to ieraudzījusi, kaut arī precētas sievietes pienākumi viņai, protams, palikuši pirmajā vietā — pienākumi, kuriem viņa allaž bijusi uzticīga un tāda palikšot līdz pat savai nāves stundai vai līdz tam brīdim, kad visiem zināmais, gaužām neveselīgais klimats, kādā patlaban dzīvojot pulkvedis Ki-olijs, atbrīvošot viņu no jūga, kas vāra cietsirdības dēļ kļuvis pagalam nepanesams.

Džozs devās projām pilnīgā pārliecībā, ka Bekija ir ne tikai pati vispievilcīgākā, bet arī pati tikumīgākā sieviete, un prātā jau pārcilāja dažnedažādus plānus, kā nodrošināt nabadzītes labklājību. Jādara gals Rebekas vajāšanai; viņai jāatgriežas tanī sabiedrībā, kurai viņa varēja būt tikai par rotu. Viņš palūkos, kas te darāms. Viņai jāatstāj šī viesnīca un jāapmetas kādā klusā mājoklītī. Amālijai jāapciemo draudzene un jāsniedz palīdzīga roka grūtā brīdī. Viņš ies un visu to nokārtos, papriekš aprunājoties ar majoru. Atva'dīdamās no Džoza, Bekija raudāja sirsnīgas pateicības asaras un maigi spieda viņa ķepu, kad galantais, resnais džentlmenis noliecās skūpstīt tās mazo rociņu.

Tā nu Bekija izvadīja Džozu no saviem bēniņiem tik pieklājīgi un laipni, it kā parādītu godu viesim vislepnākajā pilī, bet, tiklīdz tuklais džentlmenis bija pazudis aiz kāpņu līkuma, Hanss un Fricis ar pīpēm zobos izlīda no savas alas un Bekija, uzkoz-

(lama cieto maizi ar auksto desu un iemezdama pa malkam no degvīna pudeles, ņēmās atdarināt Džozu.

Džozs pa tam varen svinīgi devās uz Dobina dzīvokli un izklāstīja draugam aizkustinošo stāstu, ar kuru tikko bija iepazinies, taču nepieminēdams iepriekšējā vakara notikumus pie spēļu galda. Un abi džentlmeņi salika prātus kopā, apspriezdamies, kā vislabāk palīdzēt misis Bekijai, bet viņa tikām pabeidza savas pārtrauktās déjeuner à la fourchette^148.

Kā gan Bekija bija atkūlusies līdz šai mazajai pilsētelei? Kā gan viņa pazaudējusi visus draugus un klaiņo apkārt gluži viena? Mazi zēni skolā jau no pašas pirmās latīņu valodas mācību grāmatas uzzina, cik gaužām viegla ir nokāpšana pa Aver-nas taciņu*. Tad nu pārlēksim pāri šim lejupslīdēšanas posmam Bekijas dzīvē. Viņa nebūt nav kļuvusi kaut kādā veidā sliktāka kā savas labklājības laikā — tikai laime viņai vairs tik mīļi neuzsmaidīja.

Bet misis Amālija pēc dabas bija tik maiga un neapdomīga, ka, tiklīdz viņa padzirdēja par kāda cilvēka nelaimi, sirds viņai vai izkusa līdzjūtībā pret cietēju; un, tā kā viņa nekad nebija pat domās iztēlojusies kaut kādus nāves grēkus, nemaz jau nerunājot par pašu grēkošanu, viņa nespēja sajust pret netikumu tik stipru riebumu kā šai ziņā daudz veiklāki morāles sludinātāji. Ja ikvienu, ar ko nāca tuvākā saskarē, viņa izlutināja ar labsirdību un laipnību, ja viņa izlūdzās saviem kalpotājiem piedošanu par to, ka iedrošinājusies tos traucēt ar zvanīšanu, ja viņa atvainojās pārdevējam veikalā, kas parādīja zīda drānas gabalu, ja viņa dziļi paklanījās ielu slaucītājam, izteikdama glaimojošu piezīmi par tā pārziņā nodotā ielas stūra nevainojamo tīrību — un Amālija patiešām bija spējīga uz jebkuru šādu aušību! — tad doma, ka senu viņas paziņu piemeklējušas likstas, pats par sevi saprotams, aizkustināja viņas sirdi, un, protams, viņa ne dzirdēt negribēja, ka nelaime kādam varētu būt pelnīta. Pasaule, kur likumus izdotu misis Amēlija, nebūtu visai droša mierīga patvēruma vieta, taču maz ir tādu sieviešu, vismaz valdošo šķiru vidū, kas spētu līdzināties Amēlijai. Šī dāma, man šķiet, nojauktu visus pasaules cietumus, likvidētu tiesas, roku dzelžus, miesas sodus, nabadzību, slimības, badu zemes virsū, turklāt viņa izrādījās tik neaptēsts radījums, — tas mums jāatzīst gribot negribot, — ka spēja piedot pat visnāvīgāko apvainojumu.

Kad Džozs majoram izstāstīja sentimentālo piedzīvojumu, kas viņam tikko bija atgadījies, tas, jāteic, ne tuvu nelikās tik aizkustināts kā Bengālijas džentlmenis. Gluži otrādi — Dobina satraukums ne vismazākā mērā nelikās patīkams; viņa piezīme par nabaga nelaimīgo sievieti bija īsa, bet ne pārāk glaimojoša, kad viņš apjautājās: «Tātad šī mazā palaidne atkal parādījusies pie apvāršņa?» No sākta gala viņš pret Bekiju nebija jutis ne vismazākās simpātijas un neuzticējās tai kopš pirmā mirkļa, kad tās zaļās acis paraudzījās viņā un, sastapušas viņa skatienu, novērsās.

— Šis mazais velnēns, lai kur arī iedams, visur nes sev līdzi nelaimi, — bez jebkādas godbijības teica majors. — Kas zina, kā viņa visu laiku dzīvojusi un ar ko nodarbojas šeit. ārzemēs, gluži viena? Nestāstiet man par vajātājiem un ienaidniekiem; krietnai sievietei allaž atradīsies draugi, un tā nemūžam netiks šķirta no ģimenes. Kādēļ viņa pameta savu vīru? Iespējams, ka viņš, kā jūs stāstāt, patiesi ir negodīgs un ļauns cilvēks. Tāds viņš īstenībā vienmēr bijis. It labi atceros, kā šis sasodītais blēdis krāpa un apmānīja nabaga Džordžu. Vai tur nebija kāds skandāls sakarā ar viņas šķiršanos? Man šķiet, es kaut ko tādu dzirdēju! — iesaucās majors Dobins, kurš nepavisam neinteresējās par dažādām tenkām un kuru Džozs veltīgi centās pārliecināt, ka misis Bekija visādā ziņā esot pati tikumīgākā sieviete, ko ļaudis nepatiesi apvainojuši.

— Nu lai arī tā būtu; apjautāsimies misis Osbornai, — teica veiklais diplomāts. — Aiziesim pie viņas un lūgsim padomu. Ceru, jūs piekritīsiet, ka viņa nu gan ir taisnīgs soģis un pratīs pateikt patiesību.

— Hm! Emmija — nu tā nekas, — sacīja Džozs, kurš diemžēl nebija iemīlējies savā māsā.

— Nu tā nekas?! Pie joda, ser, viņa ir viskrietnākā sieviete, kādu man jebkad savā mūžā nācies sastapt, — majors nenocietās. — Tūlīt pat, kad es jums saku, iesim un apjautāsimies, vai vajadzētu apciemot šo sievieti vai ne... mani misis Osbornas spriedums pilnīgi apmierinās.

Īstenībā šis nejaukais, viltīgais majors savā prātā jutās pārliecināts par savu taisnību. Emmija, kā viņš atcerējās, kādu laiku bija briesmīgi greizsirdīga uz Rebeku — un ne jau bez iemesla — un pēcāk tās vārdu allaž pieminēja ar riebumu un šausmām .. . greizsirdīga sieviete nemūžam nepiedod, —- nodomāja Dobins; un tā abi vīri devās pāri ielai uz misis Osbornas

mitekli, kur tā bezbēdīgi trallināja mūzikas skolotājas madame Strumfas pavadībā.

Kad šī dāma aizgāja, Džozs ar parasto daiļrunību ķērās pie lietas.

— Mana dārgā Aurēlija, — viņš sacīja, — man tikko atgadījās bezgala neparasts . .. jā — lai dievs man stāv klāt! — bezgala neparasts piedzīvojums .. . kāda tava sena draudzene . . . jā, kāda lava ļoti interesanta sena draudzene, tā sakot, no senseniem laikiem, nule ieradusies šeit, un es labprāt vēlētos, lai tu ar viņu sastaptos.

— Ar viņu! — iesaucās Amēlija. — Kas viņa tāda ir? Major Dobin, esiet tik laipns — nesalauziet manas šķēres! — Majors patlaban grieza šķēres riņķī aiz mazās ķēdītes, kurā tās parasti karājās pie saimnieces jostas, tādējādi pakļaudams briesmām pats savas acis.

— Tā ir sieviete, kura man šķiet ļoti nepatīkama, — ietiepīgi teica majors, — un kuru arī jums nav nekāda iemesla mīlēt.

— Tā ir Rebeka, skaidrs, ka tā ir Rebeka, — sauca Amēlija nosarkdama, ārkārtīgi satraukusies.

— Jums taisnība, jums vienmēr taisnība, — atbildēja Dobins.

Brisele, Vaterlo, sen pagājuši laiki, pārdzīvojumi, sāpes, atmiņas — tas viss no jauna atausa Amēlijas maigajā sirsniņā, saceldams tur veselu drūma nemiera vētru.

— Nespiediet mani sastapties ar šo sievieti, — Emmija turpināja. — Es to nemaz nespētu.

— Es jau jums teicu, — Dobins sacīja Džozam.

Viņa ir ļoti nelaimīga un . . . un tā tālāk, — neatlaidās Džozs. — Viņa ir bezgala nabadzīga un bez neviena aizstāvja; turklāt viņa slimojusi . . . šausmīgi smagi slimojusi... un tas nelietis vīrs viņu pametis.

— Ak! — iesaucās Amēlija.

— Viņai nav neviena paša drauga visā pasaulē, — turpināja Džozs, visai veikli apjauzdams situāciju, — un viņa izteica tādas domas, ka varēšot tev uzticēties. Viņa ir tik nožēlojama, Emmij. Aiz bēdām viņa gandrīz vai prātu zaudējusi. Viņas stāstījums mani briesmīgi aizkustināja — dieva, goda vārds, aizkustināja gan, — neviens nekad vēl tik ļaunu vajāšanu nav panesis aitādu eņģeļa pacietību, to es droši varu sacīt. Ģimene pret viņu izturējusies tieši bezsirdīgi.

— Nabadzīte! — iesaucās Amēlija.

— Un, ja viņa neatradīšot neviena drauga, tā viņa saka, atlikšot tikai iet nāvē, — klusā, drebošā balsī turpināja Džozs.

— Dievs, stāvi man klāt! Vai tu maz zini, ka viņa mēģinājusi izdarīt pašnāvību? Viņa vadā sev līdzi opiju ... es pats redzēju pudelīti viņas istabā — tik nožēlojamā, mazā istabelē . . . trešās šķiras viesnīcā «Zilonis» — pašā augšā, tieši zem jumta. Biju tur aizgājis.

Tas, acīm redzot, uz Emmiju neiedarbojās. Viņa pat mazliet pasmaidīja. Varbūt viņa klusībā iztēlojās, kā Džozs pūzdams elsdams raušas augšā pa kāpnēm.

— Viņa šķiet kā prātu zaudējusi, — Džozs atkal atsāka.

— Taisni briesmīgi klausīties, kādas mokas šī sieviete izcietusi. Viņai taču bija puisēns tādā pašā vecumā kā Džordžijs.

— Jā, jā, man liekas, es atceros, — piebilda Emmija. — Nu un tad?

— Skaistākais bērns, kāds vien jebkad redzēts, — teica Džozs, kurš sava tukluma dēļ bija viegli aizkustināms un kuru bija satraucis Bekijas stāsts. — īsts eņģelis, kas taisni dievināja savu māti. Bet tie briesmoņi izrāvuši raudošo zēnu no viņas rokām un vairs nekad nav ļāvuši tam satikties ar māti.

— Mīļais Džozef, — iesaucās Emmija, pielēkdama kājās.

— Tūliņ pat iesim pie Rebekas!—Un viņa iemetās guļamistabā, steigā apsēja aubīli un, izskrējusi ar šalli uz rokas, pavēlēja Dobinam nākt līdzi.

Dobins aplika Emmijai ap pleciem šalli — baltu kašmira šalli, ko pats bija atsūtījis no Indijas. Viņš saprata, ka neatliek nekas cits kā paklausīt. Emmija paņēma Dobinu zem rokas, un viņi devās ceļā.

— Deviņdesmit otrais numurs — četri kāpņu posmi, — teica Džozs, ne visai iepriecināts, ka atkal jārāpjas tādā augstumā, tādēļ viņš novietojās pie savas viesistabas loga, no kurienes pavērās skats uz laukumu ar viesnīcu «Zilonis», un noraudzījās, kā Emmija ar Dobinu devās cauri tirgum.

Labi, ka arī Bekija no saviem bēniņiem pamanīja tos nākam, jo viņa patlaban tērzēja un smējās ar abiem studentiem; viņi dzina jokus par Bekijas vectētiņu, ko bija redzējuši ierodamies un aizejam, taču mazā sieviete paspēja izvadīt draugus pa durvīm un sakārtot savu istabiņu, pirms «Ziloņa» saimnieks, kurš it labi zināja, cik lielā cieņā misis Osborna tiek turēta augstlab-dzimtajā galmā, un tādēļ juta pret to attiecīgu cieņu, bija uzkāpis līdz pašam jumtam, iedrošinādams milēdiju un Iīcrr majoru pārvarēt pēdējos kāpienus.

— Žēlīgā kundze, žēlīgā kundze! — sauca saimnieks, klauvēdams pie Bekijas durvīm; vēl iepriekšējā dienā viņš to bija

dēvējis par madamu, nepavisam nepūlēdamies izlikties pieklājīgs.

— Kas tur ir? — Bekija vaicāja, izbazdama galviņu pa durvīm, un gaužām vārgi iekliedzās.

Tur nu trīcēdama un drebēdama stāvēja Emmija un garais majors ar niedres spieķi rokā.

Dobins palika mierīgs un ieinteresēts vēroja šo skatu, bet Emmija izplestām rokām metās pretī Rebekai un acumirklī piedeva visu, apskaudama draudzeni un no visas sirds to skūpstīdama. Ak nabaga nelaimīgā, kad gan agrāk tavas lūpas skāruši tik šķīsli skūpsti?!

LXVI NODAĻA AMANTIUM IRAE'

Amēlijas laipnība un krietnā sirds spēja aizkustināt pat tādu iesīkstējušu nekrietneli kā mūsu mazā Bekija. Emmijas glāstiem un sirsnīgajiem vārdiem viņa atsaucās ar kaut ko līdzīgu pateicībai, izrādīdama saviļņojumu, kam varbūt nebija lemts ilgi turpināties, bet kas vismaz šobrīd šķita gandrīz patiess. Vārdi par bērnu, «kas raudošs izrauts tai no rokām», izrādījās veiksmīgs gājiens. Tieši ar šo dvēseli plosošo nelaimes stāstu Bekija atguva draudzenes sirdi, un skaidrs, ka tas nu kļuva par vienu no pirmajiem jautājumiem, ko mūsu nabaga mazā muļķīte Emmija ņēmās apcerēt ar savu jaunatrasto paziņu.

— Tātad viņi jums atņēma jūsu mīļo bērniņu? — mūsu vien-tiesīte izsaucās. — Ak Rebeka, mana nabaga cietēja, es zinu, ko nozīmē pazaudēt dēlu, un spēju just līdzi tiem, kurus piemeklējusi šāda nelaime. Taču dievs debesīs gādās, lai jūs savu puisēnu atgūtu, tāpat kā bezgala žēlsirdīgais liktenis man atdeva manu bērnu.

— Bērnu, manu bērnu? Ak jā, manas ciešanas bija neizsakāmas, — Bekija apstiprināja, iespējams, pat sajuzdama tādas kā sirdsapziņas ēdas. Viņu nepatīkami aizskāra nepieciešamība šādu naivu atklātību uz karstām pēdām atlīdzināt ar ļauniem meliem. Taču tāds liktenis gaida katru, kas sācis iet pa nepatiesības ceļu. Kad vieni meli tiek pieņemti par patiesību, tūliņ jau jāsacer nākamie, lai ar to palīdzību atbalstītu iepriekšējos, [149]

jau par taisnību pieņemtos; un tā apgrozībā palaisto melu kvantums neizbēgami aug augumā, un jo dienas jo lielākas kļūst briesmas tikt atmaskotam.

— Manas ciešanas, — turpināja Bekija, — bija šausmīgas (kaut tikai viņa neapsēstos uz pudeles!), kad viņi man atņēma bērnu; es domāju, ka nomiršu, bet tad man par laimi piesitās smadzeņu iekaisums, tā ka ārsts jau atmeta jebkuru cerību, bet . . . bet es izveseļojos un . . . un te nu es esmu, nabaga un draugu atstāta.

— Cik viņam gadu? — Emmija jautāja.

— Vienpadsmit, — atbildēja Bekija.

— Vienpadsmit! — iesaucās Amēlija. — Kā tad tā? Viņš taču piedzima tajā pašā gadā, kad Džordžijs, kuram tagad ir.. .

— Zinu, zinu! — sauca Bekija, kura no visas liesas bija paguvusi aizmirst mazā Rodona gadus. — Aiz bēdām esmu tik daudz ko aizmirsusi, mana mīļā Amēlija. Esmu pavisam, pavisam pārvērtusies, reizēm pat jūtos pa pusei vājprātīga. Vienpadsmit gadu Rodonam bija tad, kad viņu man atņēma. Lai dievs svētī viņa mīļo vaidziņu, — savu bērnu nekad vairs neesmu redzējusi.

— Kādi viņam matiņi — gaiši vai tumši? — turpināja mazā muļķīte Emmija. — Parādiet man viņa sprogu.

Bekijai bija taisni vai jāsmejas par šādu vientiesību.

— Tikai ne šodien, mīlā, — kādu cilu reizi, kad manas ceļa somas liks atvestas no Leipcigas, no kurienes es atbraucu šurp . . . tur būs arī kāds neliels zēna portrets, ko es pati zīmēju viņās laimīgajās dienās.

— Nabaga Bekija, nabaga Bekija! — sauca Emmija. — Cik gan pateicīgai, cik bezgala pateicīgai man būtu jājūtas! — (Es stipri šaubos, vai šāda veida dievbijības mācību, ko mums jau no bērna kājas cenšas iepotēt mūsu sievišķīgās audzinātājas, — proti, just pateicību par to, ka citiem klājas vēl ļaunāk, — var saukt par diez cik saprātīgu reliģisku audzināšanu.) Un te nu Emmija, kā parasti, ierunājās, ka viņas dēliņš ir pats glītākais, pats krietnākais un gudrākais bērns visā pasaulē.

— Es jums parādīšu savu Džordžiju, — tas nu bija vislabākais, ko Emmija spēja izgudrot Bekijas mierināšanai. Ja vispār kaut kas draudzeni var iepriecināt, tad šādas izredzes jau nu noteikti.

Un tā nu abas sievietes ņēmās runāties veselu stundu vai pat ilgāk, un šajā laikā Bekija jaunatgūtajai draudzenei paguva līdz pēdējam sīķumam izklāstīt savu dzīves stāstu. Viņa aprādīja,

ka Kroliju ģimene uz viņas precībām ar Rodonu allaž raudzījusies ar gluži atklātām naida jūtām, stāstīja, kā svaine (šī slīpētā sieviete) noskaņojusi Rodonu pret viņu, kā vīrs ielaidies dažādās šaubīgās dēkās, kā pavisam atsalis pret viņu, kā viņa pacietīgi panesusi visu — nabadzību, necieņu, tā cilvēka vēsumu. kuru viņa tik bezgalīgi mīlējusi, — un darījusi to tikai bērna labad; kā galu gala šausmīga apvainojuma dēļ viņa bijusi spiesta panākt šķiršanos no vīra, — šis nelietis neesot kautrējies pieprasīt, lai viņa upurējot savu godīgas sievietes slavu viņa dēļ — lai viņš tiktu pie paaugstinājuma, ko varējis pagādāt kāds visai dižs un varens, bet gaužām neprincipiāls cilvēks — neviens cits ka marķīzs Steins. Tas šaušalīgais izdzimtenis!

Šo savas notikumiem bagātās dzīves daļu Bekija izstāstīja ar nevainojamu sievišķīgu smalkjūtību, tēlodama līdz sirds dziļumiem aizskartu likumību. Kad nekrietnā apvainojuma dēļ viņa bijusi spiesta atstāt vīra pajumti, šis nelietis atriebies viņai, atņemdams bērnu. Un tā nu, Bekija teica, viņa tagad klīstot apkārt — nabadzīga, neaizsargāta, nelaimīga un draugu pamesta.

Emniija uzņēma šo stāstu, kas tika izstiepts pienācīgā garumā, liesi tā, kā to viegli iedomāsies ikviens, kas cik necik pazīst viņas raksturu. Viņa drebēja sašutumā, klausīdamās, kā rīkojies nožēlojamais Rodons un neprincipiālais Steins. Viņas acis aiz brīnumiem iepletās pēc katra teikuma, kurā Bekija aprakstīja, kā to vajājuši aristokrātiskie radinieki un kā no viņas novērsies virs. (Bekija par Rodonu neteica neviena ļauna vārda. Viņa runāja drīzāk ar skumjām nekā ar niknumu. Viņa vīru esot nīdējusi pārāk stipri, un vai tad viņš galu galā neesot zēna tēvs?) Bet. kad Bekija deklamēdama nesa priekšā ainu ar šķiršanos no bērna, Emmija pavisam pazuda aiz sava mutautiņa, tā ka nepārspējamā mazā komediante varēja no sirds priecāties par iespaidu, ko viņas priekšnesums atstāja uz publiku.

Kamēr abas dāmas turpināja savu sarunu, Amēlijas pastāvīgais pavadonis majors (kurš, protams, nevēlējās pārtraukt šo nelielo apspriedi un jutās krietni vien noguris no soļošanas pa šauro, čīkstošo kāpņu laukumiņu, kur jumta dēļi viņa cepurei norīvēja visu uzkārsumu) bija nonācis viesnīcas apakšējā stāvā — «Ziloņa» viesu kopējā zālē, no kurienes kāpnes veda uz augšu. Šī ar alu bagātīgi piešļakstītā telpa mūžīgi tinas dūmu mutuļos. Uz netīra galda stāv desmitiem vienādu misiņa svečturu ar tauku svecēm viesnīcas iemītniekiem, bet virs svecēm vairākās rindās karājas numuru atslēgas. Emmija sarkdama bija

gājusi cauri šai istabai, kur pulcējās dažnedažādi cilvēki: Tiroles cimdu pārdevēji un Donavas linaudeklu tirgoņi ar savām paunām, studenti, kas stiprinājās ar sviestmaizēm un gaļu, dīkdieņi, kuri uz nosmulētajiem, ar alu aptašķītajiem galdiem. spēlēja kārtis vai domino, akrobāti, kas izrādes starpbrīžos te atspirdzinājās, — īsi sakot, īsts vācu krodziņa fumum un strepitus^1 gada tirgus laikā. Sulainis atnesa majoram kausu alus, it kā tas pats par sevi būtu saprotams, un Dobins izvilka cigāru un izklaidējās ar šo postošo sakņaugu un avīzi, gaidīdams, kamēr atgriezīsies viņa aizbildināmā dāma, lai dotu jaunus rīkojumus.

Drīz uz kāpnēm, cepures uz vienu ausi pasituši, piešiem šķindot, parādījās Maksis un Fricis, lepnās pīpes ģerboņiem un kuplu kupliem pušķiem izrotātas; viņi pakāra uz dēļa 90. numura atslēgas un pasūtīja kārtējo sviestmaižu un alus porciju. Tad abi apsēdās blāķus majoram un iegrima sarunā, kuras atsevišķas frāzes Dobinam gribot negribot nācās noklausīties. Runa bija galvenokārt par «fukšiem»* un «filistriem», divkaujām un dzīrēm tepat kaimiņos slavenajā zinību kalvē Sopenhau-zenas universitātē, no kurienes abi jaunekļi tikko bija ieradušies ar Eilwagen^150 [151] un, kā šķita, Bekijas sabiedrībā, lai piedalītos kāzu svinībās Pumpernikelijā.

— Šī mazā Engländerin, acīm redzot, nonākusi en bays de gonnoissance^152, — Maksis, kurš prata franču valodu, sacīja savam biedram Fricim. — Pēc resnā vectētiņa aiziešanas pie viņas ieradās glīta, maza anglietīte. Es dzirdēju, kā viņas mūsu mazās draudzenes istabā čaloja un činkstēja.

— Jānopērk biļetes uz viņas koncertu, — teica Fricis. — Vai tev ir nauda, Maksi?

— Ila, — atbildēja otrs students, — šis koncerts ir īsts koncerts in nubibus^153 [154]. Ilanss stāsta, ka arī Leipcigā viņa izsludinājusi koncertu, un Burschen^5 biļetes sapirkušies vairumā. Bet viņa aizlaidusies bez jebkādas dziedāšanas. Vakar diližansā viņa stāstīja, ka viņas pianists Drēzdenē saslimis. Viņa vispār nav spējīga dziedāt — esmu par to pārliecināts, —: un balss viņai tikpat pļerkstoša kā tev, tu slavenais alus žūpa.

— Pļerkstoša gan; es pa logu dzirdēju, kā viņa mēģināja no-

pīkstēt kādu schrecklich^155 angļu balādi, ko sauc «Zem mana loga rožu krūms».

— Saufen un singen^156 ir divi nesavienojami jēdzieni, — savus novērojumus izteica sarkandegunis Fricis, kurš, acīm redzot, deva priekšroku pirmajai no šīm izpriecām. — Nē, nepērc vis nekādas biļetes. Vakar viņa laimēja trente-et-quarante spēlē. Es pats redzēju, kā viņa lika savā vielā spēlēt kādam mazam angļu puisēnam. Notrieksim arī mēs tavu naudu vai nu spēlē, vai teātri, vai arī pacienāsim viņu ar franču vīnu vai konjaku Aurēlija dārzā, bet biļetes gan nepirksim. Ko tu saki? Varbūt vēl pa kausiņam alus? — Un, veicīgi vien iemērkuši gaišās ūsas sājajā dzirā, abi studenti tās atkal švītīgi uzskrullēja un iejuka gada tirgus drūzmā.

Majors, kas redzēja, kā uz āķa tika pakārta 90. numura atslēga, un dzirdēja abu universitātes dendiju sarunu, it viegli nojauta, ka teiktais attiecināms uz Bekiju.

«Mazais velnēns atkal meties uz vecajiem trikiem,» Dobins nodomāja un pasmaidīja, atcerēdamies senās dienas, kad viņš savām acīm bija redzējis Bekijas bezcerīgo koķetēšanu ar Džozu un šās dēkas smieklīgās beigas. Pēc tam viņi ar Džordžu bieži bija smējušies par šo notikumu, līdz Džordžs pats tikai pāris nedēļu pēc savām kāzām iepinās mazās Circes valgos un atrada ar to tik ciešu kopīgu valodu, par ko viņa draugam gan radās aizdomas, bet ko tas labāk likās neredzam. Viljamam šķita sāpīgi un pat aizvainojoši izdibināt šā apkaunojošā noslēpuma sīkumus, kaut gan reiz Džordžs pats, acīm redzot, sirdsapziņas mocīts, bija licis viņam kaut ko manīt. Tas bija noticis rītā pirms Vaterlo kaujas, kad abi jaunie virsnieki, lietum nemitīgi līstot, stāvēja blakus savas armijas daļas priekšgalā, novērodami franču karavīru melnās masas pulcējamies pretējā augstienē.

— Esmu sapinies muļķīgā dēkā ar kādu sievieti, — sacīja Džordžs. — Labi, ka mums jādodas kaujā. Ja es kritīšu, Em-mija, cerams, par šo nejauko gadījumu nemūžam neko neuzzinās. Kāpēc dievs man ļāva kaut ko tādu uzsākt!

Un Viljams labprāt to atcerējās un bieži vien remdēja nabaga Džordža atraitnes bēdas ar stāstu, kā Osborns, atvadījies no sievas, jau pirmajā dienā — pēc Katrbrā kaujas — svinīgi un maigi runājis ar viņu par savu tēvu un laulāto draudzeni. Sos faktus Viljams nemitīgi atkārtoja arī sarunās ar veco Osbornu, un tieši

tādējādi viņam izdevās, kaut arī pašā vecā džentlmeņa mūža galā, samierināt Osbornu ar dēla piemiņu.

«Un tā šī velna neliete joprojām dzen savas intrigas,» nodomāja Dobins. «Vai viņa nevarēja atrasties kādu simt jūdžu attālumā! Kur vien viņa parādās, visur nes nelaimi sev līdzi.»

Un, šajās ļaunajās nojautās un neomulīgajās domās nogrimis, galvu rokām satvēris, Dobins sēdēja, turēdams deguna priekšā veselu nedēļu vecu Pumpernikelijas avīzi, kad pēkšņi kāds ar saulessargu viegli uzsita viņam pa plecu; pacēlis acis, Dobins ieraudzīja Amēliju.

Šai sievietei piemita paradums tiranizēt majoru Dobinu (jo pat visvājākie grib pār kādu valdīt), un viņa to izrīkoja un glaudīja, un visvisādi dīdīja, it kā tas būtu milzīgs Ņufaundlendas suns. Majoram patika, tā sakot, lēkt ūdenī, ja Emmija sacīja: «IIop, Dobin!» — un tecēt nopakaļus saimniecei, nesot zobos tās somiņu. Šis stāsts zaudē savu galveno jēgu, ja lasītājs vēl nav paguvis saprast, ka majors patiešām bija pamuļķis.

— Kādēļ jūs mani negaidāt, ser, lai palīdzētu nokļūt pa kāpnēm lejā? — viņa jautāja, viegli atmezdama galvu, un bezgala izsmējīgi paklanījās Dobinam.

— Es gaitenī nevarēju izslieties taisns, — atbildēja majors, smieklīgi lūdzošām acīm lūkodamies Amēlijā; un aiz sajūsmas, ka drīkst to paņemt zem rokas un izvest ārā no šīs briesmīgās, piesmēķētās telpas, viņš laikam gan būtu aizgājis, nepavisam neiedomādamies par sulaini, ja šis jauneklis nemestos pakaļ un neapturētu viņu uz «Ziloņa» sliekšņa, likdams samaksāt par alu, kuram viesis pat nebija pieskāries. Emmija smējās; viņa nosauca Dobinu par nerātnu zēnu, kurš gribējis aizlaisties, nesamaksājis rēķinu, un izleica vēl dažu labu šim notikumam un plānajam alum piemērotu joku. Emmija jutās lieliskā garastāvoklī un tik mundra, ka teciņiem vien pārskrēja pāri tirgus laukumam. Viņai gribējās šo pašu acumirkli parunāt ar Džozu. Majors smējās par šādu pēkšņi izrādītu jūtu uzplūdumu; jo, tiesa kas tiesa, ne visai bieži gadījās, ka_ misis Amēlijai gribētos «šo pašu acumirkli» tikties ar savu brāli.

Misteru Sedliju viņi atrada viesistabā otrajā stāvā; Džozs bija soļiem nemitīgi mērojis istabu un grauzis nagus, pēdējās stundas laikā vismaz simtiem reižu noraudzīdamies pāri tirgus laukumam uz «Ziloņa» pusi, kur Emmija ar savu draudzeni bija ieslēgusies bēniņos, bet majors pirkstiem bungoja pa notašķīto galdu viesu kopējā zālē, — jo arī viņš gaužām nepacietīgi gaidīja likšanos ar misis Osbornu.

— Nu? — viņš iesaucās.

— Nabaga mīļā maziņā, cik daudz viņa izcietusi! — izdvesa Emmija.

— Lai dievs man stāv klāt, jā gan, — Džozs piebilda, galvu kratīdams, tā ka vaigi ietrīsējās gluži kā receklis.

— Viņa var apmesties Peinas istabā, bet tā lai pārvācas uz augšstāvu, — turpināja Emmija. Peina bija gados pavecāka istabas meita angliete, misis Osbornas personīgā apkalpotāja, kurai, kā pēc dienesta pakāpes pienākas, pavadonis Kiršs parādīja uzmanību un kuru Džordžijs «uzjautrināja» ar šaušalīgiem vācu laupītāju un spoku stāstiem. Laiku viņa galvenokārt pavadīja rūkdama un ņurdēdama, komandēdama pavēlnieci un nemitīgi atgādinādama savu nodomu jau rīt pat atgriezties dzimtajā ciematā Klepemā. — Viņa var apmesties Peinas istabā, — vēlreiz sacīja Emmija.

— Ko? Jūs taču negribēsiet sacīt, ka atkal grasāties ielaist šo sievieti savā mājā! — majors izšāva, pielēkdams kājās.

— Saprotams, ka grasāmies, — pagalam nevainīgi atbildēja Amālija. — Nedusmojieties un nelauziet mēbeles, major Dobin! Saprotams, ka mēs grasāmies viņu uzņemt savās mājās.

— Protams, mans dārgais, — piemetināja Džozs.

— Nabaga maziņā, pēc visām šīm ciešanām, — Emmija turpināja, — viņas briesmīgais baņķieris izputējis un kaut kur aizbēdzis; viņas vīrs — šis ļaunais nelietis — pametis viņu un atņēmis bērnu (pie šiem vārdiem Emmija savīstīja rokas dūrītēs un bezgala draudīgi izstiepa tās uz priekšu, bet majors sajūsmināts nolūkojās šajā bezbailīgajā amazonē), mana mīļā nabadzīte! Pavisam viena, turklāt spiesta pasniegt dziedāšanas stundas, lai nopelnītu dienišķo maizi ... un es lai viņu neņemtu pie sevis!

— Mācieties pie viņas dziedāt, mana mīļā misis Osborna, — majors iekliedzās, — tikai nelaidiet viņu savā mājā iekšā! Es jūs lūdzu, nedariet to!

— Blēņas! — teica Džozs.

— Jūs, kas allaž esat tik labs un paklausīgs, vismaz kādreiz tāds bijāt; es brīnos par jums, major Dobju! — sauca Amēlija. — Kā jūs domājat, kad lai viņai palīdz, ja ne tagad, kad viņa ir tik nelaimīga? Tieši patlaban viņai vajadzīgs atbalsts. Vissenākā draudzene, kāda vien man jebkad bijusi, un lai es ne . . .

— Ne vienmēr viņa bijusi jūsu draudzene, Amēlija, — sacīja majors, jau pagalam pārskaities.

Sis mājiens nu Emmijai trāpīja par daudz smagi, jo, paraudzījusies gandrīz naidīgi majoram sejā, viņa teica:

— Kaunieties, major Dobin! — un, izšāvusi šo lādiņu, cēli izsoļoja no istabas, skaļi aizcirzdama durvis par zīmi, ka aizvainota viņas personīgā cieņa.

— Dot šādu mājienu! — Emmija iesaucās, kad durvis bija aizkritušas. — Ak, cik ļauni viņš rīkojās, man to atgādinādams. — Un Emmija pacēla acis uz Džordža portretu, kas karājās parastajā vietā virs zēna portreta. — Tas bija ļauni darīts. Ja es esmu piedevusi, vai viņam vajadzēja par to rimāt? Nē. Un tieši no viņa mutes es uzzināju, cik nejauka un nepamatota bijusi mana greizsirdība un ka tu biji bez vainas ... Ak jā, tu biji bez vainas, tu — mans svētais tur debesīs!

Amēlija staigāja pa istabu, sašutumā drebēdama. Viņa piegāja pie kumodes, virs kuras karājās portrets, atspiedās uz elkoņiem un, acis nenolaizdama, raudzījās gleznā. Vīra acis šķita lūkojamies viņā ar pārmetumu, kas kļuva arvien rūgtāks. Pēkšņi prātā atausa senās, neizsakāmi dārgās atmiņas par tik īso viņu mīlas plaukumu. Rēta, ko ilgie gadi tik tikko bija paguvuši apdziedēt, atkal sāka asiņot — un ak, cik sāpīgi! Emmija nespēja panest vīra pārmetošo skatienu. Tas nevarēja notikt. Nekad, nekad.

Nabaga Dobins, nabaga vecais Viljams! Nelaimīgais vārds izpostīja garu gadu pūles — vaiga sviedros celto mīlestības un uzticības ēku, kam tika likti diezin kādi slepeni, neizdibināmi pamati, kur ieraktas bija apslēptas kaislības, neskaitāmas cīņas, nevienam nezināmi upuri ... izrunāts tika pavisam mazs vārdiņš, un pīšļos sabruka krāšņa cerību pils . . . viens vienīgs vārdiņš, un aizlaidās putniņš, ko viņš visu mūžu bija centies pievilināt.

Viljams, kaut arī pēc Amēlijas sejas manīdams, ka pienācis kritisks brīdis, tomēr turpināja vissparīgākajiem vārdiem pārliecināt Džozu, lai tas piesargās no Rebekas, un dedzīgi un gandrīz vai izmisīgi lūdzās nepieņemt šo sievieti. Viņš lūdza misteru Sedliju vismaz apjautāties par Bekiju, pastāstīja, ka viņam gadījies dzirdēt par tās sakariem ar kāršu spēlmaņiem un dažnedažādiem šaubīgiem tipiem, atgādināja, cik daudz ļaunuma tā atnesusi jau kādreiz agrāk, kā tā kopā ar Iiroliju iegrūdusi Džordžu postā, ka tagad tā, pēc pašas atzīšanās vārdiem, dzīvojot šķirti no vīra un droši vien tam netrūkstot iemeslu. Cik bīstama Rebekas sabiedrība būšot Džoza māsai, kurai par šīs zemes ļaunumu neesot ne mazākās jēgas. Viljams lūdzās Džozu nelaist Rebeku pār mājas slieksni, likdams lietā visu savu daiļ-

runību un daudz vairāk enerģijas, nekā šis rāmais džentlmenis parasti spēja parādīt.

Būtu Dobins rīkojies ne tik temperamentīgi, toties daudz izveicīgāk, varbūt viņam izdotos pārliecināt Džozu, taču dižais ierēdnis ne mazumu bija cietis no pārākuma apziņas, ko Dobins, kā tam šķita, it kā mūždien demonstrējot (Džozs pat bija paguvis dalīties šajās domās ar pavadoni misteru Ķiršu, kura rēķinus majors Dobins ceļojuma laikā allaž pārbaudīja un kurš tādēļ it viegli nostājās sava maizes devēja pusē), un nu misters Sedlijs uzsāka lielīgas runas par to, ka viņš pats esot spējīgs aizstāvēt savu godu un sirsnīgi lūdzot neiejaukties viņa darīšanās, galu galā skaidri parādīdams, ka nolēmis sacelties pret majoru, bet tad šī saruna — visai gara un vētraina — pēkšņi visvienkāršākajā veidā lika pārtraukta, proti, ieradās misis Bekija ar «Ziloņa» šveicaru, kas nesa viņas gaužām trūcīgo bagāžu.

Namatēvu viņa apsveica cieņas pilnā pazemībā, draudzīgi, bet atturīgi paklanījās majoram Dobinam, kurā uzreiz instinktīvi sajuta ienaidnieku, kas nostājies pret viņu; izdzirdusi kņadu un troksni, ko izraisīja Bekijas ierašanās, no savas istabas izskrēja Amēlija. Viņa metās viešņai klāt, sirsnīgi to apskāva un nelikās gar majoru ne zinis, ja neskaita tam uzmesto nikno skatienu,— laikam gan visnetaisnīgāko un nicīgāko skatienu, kāds jebkad parādījies šās nabaga mazās sievietes sejā, kopš viņa bija nākusi pasaulē. Taču tas nenotika bez iemesla, un viņa bija nolēmusi dusmoties uz majoru. Bet Dobins, sašutis par šādu netaisnību, nevis par savu sakāvi, devās projām, paklanīdamies misis Osbornai ar tādu pašu augstprātīgu žestu kā tas iznīcinoši pieklājīgais reveranss, ar kuru mazajai sievietei labpatika no viņa atvadīties.

Kad majors bija aizgājis, Emmija kļuva sevišķi moža un mīlīga pret Rebeku un rosījās pa dzīvokli, iekārtodama viešņu tās istabās tik enerģiski un ar tādu skubu, ka tieši jābrīnās par mūsu lēnīgo mazo draudzeni. Taču, kad cilvēkam jāsper kāds netaisns solis, it īpaši jau nu vājam raksturam, labāk, ka tas liek izdarīts pēc iespējas aši, un Emmija ticēja, ka ar savu pašreizējo rīcību viņa parāda nelaiķa kapteinim Osbornam nelokāmu uzticību, sirsnīgu mīlestību un cieņu.

Ap pusdienas laiku no kārtējām izpriecām mājās pārradās Džordžijs un ieraudzīja, ka galds, kā parasti, klāts četrām personām, taču majora Dobina vielu b'ija ieņēmusi kāda dāma.

— Sveiki! Kur tad Dobs? — apjautājās jaunais džentlmenis, izteikdamies pa savam paradumam gaužām vienkārši un īsi.

— Majors Dobins, man šķiet, šodien pusdieno ārpus mājas,— atbildēja māte un, pievilkdama zēnu sev klāt, apveltīja to skūpstiem, atglauda tam matus no pieres un iepazīstināja dēlu ar misis Kroliju.

— Sis nu ir mans dēls, Rebeka, — sacīja misis Osborna, un tas skanēja apmēram tā, it kā viņa teiktu: «Vai gan pasaulē redzēts kaut kas viņam līdzīgs?»

Bekija sajūsmināta paraudzījās zēnā un maigi paspieda tā rociņu.

— Mīļais puisēns! — viņa iesaucās. — Viņš ir gluži tāds pats kā manējais ... — Jūtu uzplūdi neļāva Bekijai vairāk izteikties, bet Amēlija arī bez vārdiem saprata, ka Bekija domā par savu mīļoto bērniņu. Taču draudzenes klātbūtne misis Kroliju stipri vien nomierināja; un viņa notiesāja pusdienas ar slavējamu ēstgribu.

Maltītes laikā Rebeka pāris reižu ierunājās, un Džordžijs vērīgi aplūkoja viešņu un ieklausījās tās balsī. Kamēr pasniedza desertu, Emmija bija piecēlusies no galda, lai dotu kaut kādus tālākus saimnieciskus norādījumus; Džozs savā atzveltnes krēslā snauduļoja, nolīcis pār Galinjani avīzi; Džordžijs ar viešņu sēdēja viens otram cieši blakus; zēns joprojām viszinoši raudzījās Rebeka, līdz beidzot nolika riekstu knaibles uz galda.

— Nu, vai zināt, — teica Džordžijs.

— Ko tad? — smiedamās iejautājās Bekija.

— Jūs esat tā dāma, ko es redzēju maskā pie rouge et noir spēles.

— Klusu, tu mazais blēdi! — sacīja Bekija, saņemdama un noskūpstīdama zēna roku. — Arī tavs tēvocis tur bija, un māmiņai tas nav jāzina.

— Ak nē .. . nē, nekādā ziņā ne, — atbildēja mazais nerātnis.

— Redzi, mēs jau esam kļuvuši pavisam lieli draugi, — Bekija teica Emmijai, kura tikko atgriezās ēdamistabā; misis Osborna patiešām bija ievedusi savā mājā īsti prātīgu un patīkamu sarunu biedreni.

Viljams, gaužām sašutis, taču vēl arvien neaptverdams, cik briesmīga nodevība pret viņu tiek gatavota, bez mērķa klaiņoja pa pilsētas ielām, līdz uzdūrās sūtniecības sekretāram Teipvor-mam, kas viņu ielūdza pusdienās. Kamēr viņi mielojās, Dobins izvēlējās izdevīgu brīdi un apjautājās, vai sekretārs gadījumā kaut ko nezinot par kādu dāmu — Rodona Krolija dzīvesbiedri,

ap kuras vārdu, cik viņš atceroties, Londonā esot bijis sacelts pamatīgs troksnis. Un tad nu Teipvorms, kurš, protams, zināja visas Londonas tenkas un pats, starp citu, bija lēdijas Gontas radinieks, pārsteigtajam majoram klāja vaļā par Bekrju un tās vīru tādus brīnumus, ka jautātājs pagalam samulsa, bet mums radās neizsmeļama viela stāstam, jo tieši pie tā paša galda pirms daudziem gadiem šīs grāmatas autoram bija lemta laime visu to noklausīties. Tafto, Steinu, Krolijus un to biogrāfijas — visu, kas saistīts ar Bekiju un viņas iepriekšējo dzīvi, apcerēja šis spīvais diplomāts. Viņš zināja visu, kas notika pasaulē, un vēl vairāk, — īsi sakot, viņš satrieca vientiesīgo majoru ar pašiem pārsteidzošākajiem atklājumiem. Kad Dobins pastāstīja, ka misis Osborna un misters Sedlijš pieņēmuši Rebeku savā mājā, Teip-vormu sagrāba tāda smieklu lēkme, ka majors šausmās sastinga, bet pēcāk diplomāts vēl apjautājās, vai viņiem labāk neesot vajadzējis pievākt no cietuma pāris dzeltenās jakās tērptu džentlmeņu ar noskūtām galvām, kuri, pa divi ķēdēs saslēgti, slaucīja Pumperniķelijas ielas, dot šiem vīriem pajumti un uzturu, lai tad tie nu audzinātu mazo nerātni Džordžiju.

Sīs ziņas pamatīgi pārsteidza un satrieca majoru. No rīta bija ticis norunāts (pirms sastapšanās ar Rebeku). ka Ameli ja to vakaru dosies uz galma balli. Tā nu tad arī būs tā vieta, kur Dobins ar Enuniju aprunāsies. Majors pārnāca mājās, ietērpās uniformā un devās uz galmu cerībā tur satikt misis Osbornu. Taču viņa neatbrauca. Kad majors pārradās savā dzīvoklī, Sed-liju istabās visas ugunis bija izdzēstas. Tātad viņam nebija iespējams sastapt Amāliju līdz pat rītam. Kas lai zina, kāds Dobinam bija naktsmiers, ja gultā līdzi nācās ņemt šo briesmīgo noslēpumu.

Nākamajā rītā tik agri, cik vien pieļāva uzvedības normas, Dobins aizsūtīja savu sulaini pāri ielai ar zīmīti, kurā izteica vēlēšanos steidzami aprunāties ar misis Osbornu. Atpakaļ atnāca ziņa. ka misis Osborna jūtoties gaužām nevesela un nevarot iznākt no savas istabas.

Arī Amēlija visu nakti bija pavadījusi nomodā. Viņa pār domāja kādu jautājumu, kas bija satraucis viņas prātu simtiem reižu agrāk. Simtiem reižu, gandrīz jau nonākusi līdz padošanās mirklim, viņa pēkšņi metās atpakaļ, atteikdamās no upura, ko izjuta pārāk smagu saviem spēkiem. Viņa to nespēja, lai cik liela arī majora mīlestība un uzticība un lai kā viņa pati to pateicībā cienītu un godātu. Ko līdz labdarība? Kāda nozīme uzticībai un nopelniem? Viena vienīga meitenes matu sprodziņa

vai matiņš no vaigubārdas spēj acumirkli nosvērt svaru kausu par ļaunu visām šīm cildenajām īpašībām. Ari Emmijas, tāpat kā citu sieviešu acīs tām nebija diez kāds svars. Viņa bija tās pārbaudījusi, vēlējusies, lai tās šo pārbaudi izturētu, bet nekas neiznāca ... un tagad nu nežēlīgā mazā sieviete šķitās atradusi iemeslu un nolēmusi kļūt brīva.

Kad beidzot pēcpusdienā majors piekļuva pie Amēlijas, sirsnīgās un maigās apsveicināšanās vietā, pie kuras bija pierasts tik ilgu garu dienu gaitā, viņš saņēma vēsu sveicienu un reveransu, un piedevām mazu, cimdotu rociņu, kas tajā pašā brīdī tika atrauta atpakaļ.

Arī Rebeka atradās turpat istabā Un jau devās majoram pretī smaidīdama, sveicienam izstieptu roku. Dobins visai samulsis pāris soļu atkāpās.

— Piedodiet . . . piedodiet, cienītā kundze, — viņš teica,

— jūtos spiests jums sacīt, ka neesmu ieradies šeit kā jūsu draugs.

— Fu tu, velns parāvis! Tikai to mums vēl vajadzēja! — satraukts iesaucās Džozs, pārbijies, ka tikai nu nesāktos scēna.

— Interesanti, kas majoram būtu sakāms pret Rebeku? — vaicāja Amēlija klusā, skaidrā, mazliet trīsošā balstiņā un gaužām apņēmīgi pacēla acis.

— Es neko tādu savā mājā necietīšu, — Džozs metās starpā.

— Kad es jums saku — neko tādu necietīšu. Un jūs, Dobin, palūgšu, ser, izbeigt to te. — Un, drebēdams palūkojies apkārt, pietvīcis gluži sarkans, viņš, smagi pūzdams, slāja uz savu durvju pusi.

— Mīļais draugs, — saldi kā eņģelis ierunājās Rebeka, — uzklausiet, lūdzu, kas majoram Dobinam pret mani sakāms.

— Negribu to dzirdēt, kad es jums saku, — balsij aizlūstot, iespiedzās Džozs, un, savācis rītasvārku stērbeles, viņš jau bija pazudis.

— Esam palikušas tikai mēs, divas sievietes, — teica Amēlija. — Tagad nu jūs varat runāt, ser.

— Tas, kā jūs izturaties pret mani patlaban, Amēlija, diez kā vis jums nepiestāv, — augstprātīgi atbildēja majors, — un, šķiet, neviens gan nespētu mani apvainot skarbumā pret sievietēm. Nav visai patīkami izpildīt pienākumu, kura dēļ esmu ieradies pie jums.

— Esiet tik laipns un dariet to, lūdzu, labi ātri, major Dobin, — sacīja Amēlija, arvien vairāk iekaisdama. Dobina sejas

izteiksme, viņam runājot tik pavēlošā tonī, nepavisam nebija patīkami nolūkoties.

— Esmu ieradies, lai pasacītu — un, tā kā jūs, misis Krolija, paliekat šeit, man nāksies runāt jūsu klātbūtnē, — ka, manuprāt, jums nekādā ziņā neklājas kļūt par manu draugu ģimenes locekli. Dāma, kas šķīrusies no sava vīra, kas braukā apkārt ar svešu vārdu, kas apmeklē publiskās azarta spēļu vietas ...

— Biju tur ieradusies uz balli! — iesaucās Bekija.

— ... nav piemērota sabiedrība misis Osbornai un tās dēlam, — turpināja Dobins, — turklāt varu vēl piebilst, ka šeit netrūkst cilvēku, kuri jūs labi pazīst un sakās zinām tādus jūsu uzvedības sīkumus, par kuriem es nemaz neiedrošinos runāt šeil . . . šeit, misis Osbornas klātbūtnē.

— Jūs nodarbojaties ar gaužām pieticīgu un ērtu neslavas celšanu, major Dobin, — teica Rebeka. — Jūs man uzveļat kaut kādu apvainojumu nastu, kuri galu galā nemaz vēl nav pat izteikti. Ko tad īsti jūs man pārmetat? Vai neuzticību vīram? Smiekli nāk. Lai kāds to pamēģina pierādīt, nu, teiksim,, kaut vai jūs pats. Mans gods ir tikpat tīrs un neaptraipīts kā to manu ļaunāko ienaidnieku gods, kuri visvisādi pūlējušies mani nomelnot. Vai varbūt jūs apvainojat mani par to, ka esmu nabaga, visu pamesta, nelaimīga? Jā, šajos noziegumos esmu vainīga un ik dienas tieku par to sodīta. Ļauj man iet projām, Emmij! Atliek tikai iedomāties, ka neesmu tevi sastapusi, un es šobrīd nejutīšos nemaz ļaunāk, kā jutos vakardien. Atliek tikai iedomāties, ka nakts ir pagājusi un nabaga ceļiniece atkal dodas tālāk savās gaitās. Vai tu vēl atceries to dziesmiņu, ko mēs dziedājām sen pagājušajās dienās... tik mīļajās senajās dienās? Kopš tiem laikiem klimstu apkārt pa pasauli — nabaga izstumtā, nicināta par savu nelaimi un visu apvainota tikai tādēļ, ka esmu gluži viena. Ļauj man iet projām, jo mana uzturēšanās šeit, acīm redzot, nesaskan ar šā džentlmeņa nodomiem.

— Tieši tā, kundze, nesaskan gan, — piekrita majors. — Ja manam vārdam šajā mājā ir vēl kāds svars . ..

— Jūsu vārdam nav nekāda svara! — Amēlija nenocietās. — Tu paliksi pie manis, Rebeka. Es taču tevi nepametīšu tikai tādēļ vien, ka visi tevi vajā, un neapvainošu tevi tāpēc ... tāpēc, ka majoram Dobinam labpatikas to darīt. Nāc, ejam, dārgā! — Un abas sievietes devās durvju virzienā.

Viljams atvēra durvis. Taču, kad viņas patlaban atstāja istabu, majors satvēra Amālijas roku un sacīja:

— Vai jūs vēl vienu mirkli nepaliktu, lai parunātu ar mani?

— Viņš nevēlas runāt ar tevi manā klātbūtnē, — teica Bekija ar īstas mocekles izteiksmi sejā. Par atbildi Amēlija cieši paspieda draudzenes roku.

— Goda vārds, es nebūt nedomāju runāt par jums, — sacīja Dobins. — Nāciet atpakaļ, Amēlija! — Un viņa atgriezās. Do-bins paklanījās misis Krolijai, aizvērdams aiz viņas durvis. Atspiedusies pret spoguli, Amēlija vērās majorā, — seja un lūpas viņai bija kļuvušas gluži baltas.

— Biju pārāk satraukts, tikko runādams ar jums, — pēc īsa klusuma brīža sacīja majors, — un nevietā ieminējos par savu vārdu svaru.

— Nevietā gan, — zobiem klabot, piekrita Amēlija.

— Vismaz man ir tiesības tikt uzklausītam, — Dobins turpināja.

. — Ļoti augstsirdīgi — atgādināt man, ka esam jums pateicību parādā, — misis Osborna atbildēja.

— Runāju par tiesībām, kuras man piešķīra Džordža tēvs, — sacīja Viljams.

-— Jā, un jūs aptraipījāt viņa piemiņu. Tas notika vakardien. Jūs pats to it labi zināt. Un es jums nemūžam to nepiedošu. Nemūžam! — teica Amēlija. Ikviens šis īsais teikums jūtu satraukumā tika kā šautin izšauts.

— Jūs taču to nedomājat nopietni, Amēlij? — skumji iejautājās Viljams. — Jūs taču negribēsiet teikt, ka šie steigā izgrūstie vārdi svērs vairāk nekā veselu mūžu ilgusi uzticība un padevība? Man šķiet, ka nekādi neesmu aizskāris Džordža piemiņu, bet, ja nu mēs esam sākuši apmētāties savstarpējiem apvainojumiem, es vismaz neesmu pelnījis saņemt tos no sava drauga atraitnes un viņa dēla mātes. Padomājiet vēlāk, kad ... kad jums atliks diezgan laika un kad jūsu sirdsapziņa' noraidīs šādus apvainojumus. Tā jau tagad tos noraida.

Amēlija nokāra galvu.

— Ne jau nu mani vakardien izteiktie vārdi, — majors turpināja, —- bija tie, kas jus satrauca. Tas ir tikai iegansts, Amēlija, vai arī veltīgi esmu piecpadsmit gadus jūs mīlējis un stāvējis par jums nomodā. Vai gan šajā laikā neesmu iemācījies lasīt jūsu jūtas un pat ielūkoties jūsu domās? Zinu, uz ko spējīga jūsu sirds, — tā var uzticīgi pieķerties atmiņām un lolot kaut kādu iedomu tēlu, bet tai pietrūkst spēka tādām jūtām, kādas pelnījusi saņemt mana mīlestība un kādas man būtu sniegusi jebkura cita —- cēlsirdīgāka sieviete. Nē, jūs neesat cienīga tās mīlestības, ar ko esmu jūs apveltījis! Aizvien esmu zinājis,

ka balva, pēc kuras visu mūžu kāroju, nav cīņas vērta, ka esmu bijis tukšu iedomu apsēsts muļķis, kas visu savu uzticību un jūtu kvēli iemainījis pret nožēlojami niecīgām jūsu mīlestības drupatām. Ilgāk vairs nedomāju kaulēties; es aizeju. Jūs es nevainoju. Jūs esat ļoti labsirdīga un darījāt visu, kas bija jūsu speķos, taču jūs nespējāt. .. nespējāt pacelties līdz lai stiprajai mīlestībai, kuru es dāvāju jums un kurā ar mani lepnuma pilna būtu dalījusies ikkatra cita — cēlāka dvēsele. Palieciet sveika. Amēlija! Esmu apsargājis jūs dzīves cīņā. Tagad nu pieliksim punktu. Abi mēs esam no visa tā noguruši.

Amēlija palika stāvam izbijusies un klusa, jo Viljams pēkšņi bija sarāvis važas, aiz kurām viņa to turēja, un pavēstījis savu neatkarību un pārākumu. Dobins tik ilgi bija gulējis pie viņas kājām, ka nabaga mazā sieviete bija pieradusi staigāt tam pa galvas virsu. Emmija negribēja ar majoru apprecēties, tomēr vēlējās viņu paturēt sev. Viņam tā negribēja sniegt neko, bet gaidīja, lai viņš tai atdotu visu. Līdzīgi darījumi mīlestībā tiek slēgti visai bieži.

Viljama neatkarības izpausme Amēliju nomāca un pagalam satrieca. Vēl neiesācies, viņas uzbrukums jau bija beidzies ar prettriecienu.

— Vai man jāsaprot, ka . .. ka jūs aizejat. .. projām . . . Mijam? — viņa vaicāja.

Viņš skumīgi iesmējās.

— Vienreiz jau es aizgāju, — viņš sacīja, — un atgriezos pēc divpadsmit gadiem. Toreiz mēs bijām vēl jauni, Amēlija. Ardievu! Šai spēlei esmu veltījis pietiekami ilgus sava mūža gadus.

Kamēr viņi runāja, misis Osbornas istabas durvis bija tik tikko manāmi pavērušās; Bekija bija pieturējusi rokturi un pagriezusi tieši tajā mirklī, kad Dobins to palaida vaļā; tā nu viņa dzirdēja ikvienu šīs sarunas vārdu. «Kāda gan tam cilvēkam cēla sirds,» viņa nodomāja, «un cik apkaunojoši šī sieviete ar to rotaļājas!» Rebeka apbrīnoja Dobinu; viņa pat neturēja ļaunu prātu par to, ka majors nostājies pret viņu. Tā bija atklāta, godīgi izspēlēta kārts. «Ak!» Bekija domāja. «Ja man būtu gadījies šāds vīrs — cilvēks, kam ne tikai sirds krūtīs, bet arī galva uz pleciem. Es nu gan viņa lielās kājas nenonievātu!» Un, ieskrējusi savā istabā, Bekija kaut ko izlēma savā prātā un uzrakstīja Dobinain zīmīti, lūgdama palikt vēl pāris dienu . . . nedomāt par aizbraukšanu ... jo viņa varbūt varēšot tam pakalpot sakarā ar A.

Atvadu vārdi bija izteikti. Vēlreiz nabaga Viljams devās uz durvju pusi un tad jau bija projām, bet mazā atraitne, visas šīs jezgas vaininiece, panākusi savu, guvusi virsroku, tagad nu varēja pēc sirds patikas izbaudīt uzvaras augļus. Citām dāmām atliek vienīgi apskaust viņas triumfu.

Romantiskajā pusdienu stundā parādījās māsters Džordžijs un atkal pamanīja, ka trūkst «vecā Doba». Maltīte lika ieturēta, visiem klusējot; Džoza ēstgriba nepavisam nebija mazinājusies, toties Emmija pat nepieskārās ēdienam.

Pēc pusdienām Džordžijs valstījās pa spilveniem pie senlaicīgā, plašā, trīsdaļīgā loga, kurš sniedzās līdz pat jumta korei un no kura skatienam pavērās tirgus laukums ar «Ziloņa» viesnīcu, bet māte turpat blakus kaut ko čakli strādāja; pēkšņi zēns pamanīja viņā ielas pusē pie majora mājas kaut kādu savādu rosīšanos.

— Paskat! — viņš sauca. — Re, kur Doba ķerra! So stiepj ārā no sētas.

Par «ķerru» zēns nogodāja karieti, ko majors bija nopircis par sešām mārciņām sterliņu un par ko viņš allaž dzirdēja ne mazumu zobgalību.

Emmija mazliet sarāvās, taču nebilda ne vārda.

— Paklau! — Džordžijs turpināja. — Re, kur Frensiss stiepj ārā ceļa somas, bet Kuncs, vienacis pasta vedējs, nāk pa tirgus laukumu ar trim šķimeļiem. Paskatieties uz viņa zābakiem un dzeltenajiem svārkiem — nu vai nav tīrais ērms! Bet kas tad tas — šie jūdz zirgus Doba karietei priekšā. Vai viņš kaut kur brauks ?

— Jā, — teica Emmija, — viņš dodas ceļojumā.

— Ceļojumā! Un kad tad viņš atgriezīsies?

— Viņš ... viņš vairs neatgriezīsies, — atbildēja Emmija.

— Neatgriezīsies! — Džordžijs sauca, pielēkdams kājās.

— Palieciet uz vietas, ser! — ierēcās Džozs.

— Paliec, Džordžij, — sacīja māte, un seja tai bija gaužām bēdīga.

Zēns palika stāvam; tad sāka skraidīt pa istabu, lēca ar ceļgaliem uz sēdekļa pie loga un atkal rāpās zemē, visvisādi izrādīdams nemieru un ziņkārību.

Zirgi bija iejūgti, bagāža ar siksnām piesieta. Frensiss iznāca no mājas, nesdams saimnieka zobenu, sasietu kopā ar spieķi un lietussargu, un novietoja tos karietes aizmugurē, bet rakstāmpiederumu lādīti un veco skārda kārbu, kurā glabājās majora trīsstūrene, pabāza zem sēdekļa. Frensiss izstiepa arī nonēsāto,

ar sarkanu kamieļvilnu oderēto zilo mēteli, kurā tā īpašnieks bija tērpies jau veselus piecpadsmit gadus un kurš bija maneken Sturm erlebt', kā sacīts kādā tālaika dziesmiņā. Mētelis tika šūts pirms Vaterlo karagājiena un bija sedzis Džordžu un Viljamu pēc Katrbrā kaujas nakts.

Uz ielas iznāca dzīvokļa saimnieks — vecais Burke, pēc tam parādījās Frensiss vēl ar dažiem saiņiem — pašiem pēdējiem, — un beidzot majors Viljams. Burke gribēja noskūpstīt Dobinu. Majoru apjūsmoja visi, ar ko vien viņam iznāca saskaršanās. Tikai ar lielām pūlēm Viljamam palaimējās izsprukt no šāda mīlestības apliecinājuma.

— Velns lai parauj, es tomēr iešu! — iespiedzās Džordžijs.

— Iedod viņam šo te, — sacīja Bekija sazvērnieces balsī un iespieda zēnam saujā kādu papīriņu. Džordžijs kā vējš nodrāzās pa kāpnēm un vienā acumirklī atradās ielas viņā pusē, — dzeltenais kučieris pamazām sāka šmīkstināt pātagu.

Atbrīvojies no saimnieka skavām, Viljams jau bija ierausies karietē. Džordžijs iemetās viņam pakaļ, abām rokām apķērās majoram ap kaklu (tas tika no loga novērots) un apbēra to neskaitāmiem jautājumiem. Pēc tam zēns pataustīja vestes kabatu un pasniedza majoram zīmīti. Viljams to kāri satvēra, drebošiem pirkstiem atlocīja, bet tad viņa seja pēkšņi saviebās, un, saplēsis papīriņu uz pusēm, viņš to izmeta no karietes. Dobins noskūpstīja Džordžijam galviņu, un, abām dūrītēm berzēdams acis, zēns ar Frensisa palīdzību izrāpās no karietes. Džordžija rociņa vēl kavējās pie karietes malas. Fort, Schmagerl^157 [158] Dzeltenais pasta vedējs sparīgi noplīkšķināja pātagu, Frensiss uzlēca uz bukas, šķimeļi uzņēma riksi, bet Dobins sēdēja, galvu uz krūtīm nokāris. Viņš pat nepacēla skatienu, kad viņi brauca garām Amēlijas logiem, bet Džordžijs, pamests viens pats uz ielas, visu acu priekšā ļāva vaļu asarām.

Emmijas istabene saklausīja zēnu naktī dīcam un, mierinādama to, atnesa pāris konservētu aprikozu. Un viņas žēlabas sajaucās ar Džordžija šņukstiem. Visi nabagie, visi pazemīgie, visi godīgie un krietnie ļaudis, kas pazina Dobinu, mīlēja šo labsirdīgo un vienkāršo cilvēku.

Bet Emmija — vai viņa nebija līdz galam uzticīga savam pienākumam? Viņai par mierinājumu palika Džordža portrets.

KURA APRAKSTĪTAS DZIMŠANAS, PRECĪBAS UN MIRŠANAS

Lai kāds arī bija Bekijas slepenais plāns, pēc kura Dobina uzticīgajai mīlestībai vajadzēja vainagoties panākumiem, mazā sieviete nolēma, ka pagaidām tas vēl var palikt noslēpumā tīts, un, pamatoti ne par viena cita labklājību neinteresēdamās tik dedzīgi kā par savējo, viņa uzskatīja, ka pašai pietiek savu rupju, par ko jāraizējas krietni vien vairāk nekā par majora Dobina dzīves laimi.

Pēkšņi un negaidīti Rebeka nokļuva ērtā, mājīgā dzīvoklī, kur viņu uzņēma draugi, laipni, labsirdīgi cilvēki, kādus viņa sen jau vairs nebija sastapusi; un, kaut arī, apstākļu spiesta un pašas tieksmēm sekodama, viņa bija kļuvusi par īstu klaidoni, tomēr pienāca brīži, kad patīkams šķita miers un atpūta. Kā visrūdītākajam arābam, kas mūždien uz kamieļa kupra auļojis pa tuksnešiem, reizēm patīk atpūsties oāzē zem dateļu palmām vai apciemot pilsētas, pastaigāties pa tirgiem, izsautēties pirtī un pielūgt dievu mošejā, pirms atkal jādodas kārtējā sirojumā, tā arī mazo trimdinieci priecēja Džoza dīvāni un gardie ēdieni. Viņa sapina kājas savam rumakam, nolika pie malas ieročus un omulīgi sildījās pie Džoza ugunskura. Neliela atpūta pēc nemierpilnās klaidoņa dzīves Bekijai šķita neizsakāmi tīkama un jauka.

Tādējādi, pati juzdama prieku, viņa visiem spēkiem centās priecēt arī citus, un mēs zinām, ka mākslā sniegt citiem iepriecinājumu Bekija prata plūkt slavas laurus kā sevišķi izcila speciāliste. Bet, ja runājam par misteru Sedliju, tad jāteic, ka pat īsajā tikšanās mirklī «Ziloņa» viesnīcas bēniņos Bekija bija paspējusi atkarot krietnu tiesu Džoza kādreizējās labvēlības. Jau pēc nedēļas tuklais ierēdnis pārvērtās pazemīgā Rebekas vergā un bezprātīgā pielūdzējā. Pēc pusdienām viņš pat vairs neno-snaudās, kā bija radis daudz mazāk saistošajā Amēlijas sabiedrībā. Viņš devās ar Bekiju izbraukumos savā kabrioletā. Par godu Rebekai viņš rīkoja nelielas viesības un izgudroja visvisādas svinības.

Pilnvarotais lietvedis Teipvorms, kurš tik ļauni bija nozākājis Bekiju, ieradās pie Džoza pusdienās un pēc tam nāca ik dienas, lai apliecinātu cieņu Bekijai. Nabaga Emmija, kas jau tāpat allaž bija gaužām nerunīga, bet pēc Dobina aizbraukšanas kļuva vēl īgnāka un klusāka, šīs daudz spožāka gara apdvestās dāmas klātbūtnē tika pavisam pamesla novārtā. Francijas sūtni Bekija sa-

valdzināja tikpat cieši kā tā angļu sāncensi. Vācu tautības dāmas, kuras morāles jautājumos vispār nelikās pārlieku klīrīgas, it īpaši ja runa bija par angļiem un anglietēm, misis Osbornas burvīgā draudzene sajūsmināja ar savu gudrību un aso prātu; un, kaut arī Bekija ir nemēģināja prasīties uz galmu, tomēr pašas diženākās un augstdzimušākās personas bija padzirdējušas par viņas pievilcīgumu un dega ziņkārē iepazīties ar daiļo svešinieci. Kad kļuva zināms, ka viņa nak no senas dižciltīgas angļu ģimenes, ka viņas vīrs ir gvardes pulkvedis, ekselence un kādas salas gubernators, kas no dzīvesbiedres aizgājis tikai sakarā ar gluži nenozīmīgu strīdu, kam nav tikpat kā nekāda svara zemē, kur vēl joprojām lasa «Verteru» un kur Gētes «Wahlverwandschaflen»' tiek uzskatīta par pamācošu un augsti tikumīgu grāmatu, — mazajā hercogistē nevienam pat prātā neienāca atteikt misis Kro-lijai savas mājas viesmīlību, un dāmas jo dedzīgi vēlējās uzrunāt Bekiju ar «tu» un mūžīgu draudzību viņai zvērēja vēl kvēlāk nekā Amēlijai, kuru savā laikā bija aplaimojušas ar tādiem pašiem nenovērtējamas labvēlības pierādījumiem. Mīlestības un brīvības jēdzienu šie vientiesīgie vācieši izprata pavisam citādi, nekā to spētu apjēgt lāga ļautiņi kaut kur Jorkšīrā vai Somerset-šīrā, bet dažās filozofiski noskaņotās un īpaši civilizētās pilsētās dāmas varēja šķirties no vīriem, cik reižu vien tām ienāca prātā, un tomēr paturēt sabiedrībā labo slavu. Kopš Džozs bija ierīkojis pats savu māju, tā vēl ne reizi nebija šķitusi tik jauka un tīkama kā tagad, kad šeit uzturējās Rebeka. Viņa dziedāja, viņa spēlēja klavieres, viņa smējās, viņa sarunājās divās vai trīs valodās; viņas dēļ Sedlija māju apmeklēja gandrīz visa hercogiste, un viņa iedvesa Džozam pārliecību, ka tikai tā ievērojamie sabiedriskie talanti un atjautīgais prāts pulcina šeit apkārtnes augstāko sabiedrību.

Bet Emmija, kura nepavisam vairs nejutās noteicēja pali savās mājās, ja neskaita tās reizes, kad vajadzēja maksāt rēķinus, — Bekija drīz vien atklāja, kādā veidā tā mierināma un iepriecināma. Viņa nemitīgi runāja par nabaga aiztrenkto majoru Dobinu, bez vismazākiem sirdsapziņas pārmetumiem celdama vai debesīs šo lielisko, augstsirdīgo cilvēku un iestāstīdama Emmijai, ka tā ar majoru apgājušies nepiedodami nežēlīgi. Emmija attaisnoja savu rīcību, pierādīdama, ka to diktējusi vienīgi vistīrākā reliģiskā pārliecība, ka sieviete, kas reiz utt., turklāt ar tādu eņģeli kā tas, ar kuru viņai pats liktenis lēmis [159]

apprecēties, paliekot tam pielaulāta uz mūžīgi mūžīgiem laikiem; taču Emmijai nebija nekādu iebildumu uzklausīt, kā Bckija neatņemdamās slavināja majoru, un īstenībā viņa pati savas desmit reizes dienā uzvedināja draudzeni uz sarunām par Dobinu.

Pavisam viegli Bekijai izdevās atrast līdzekļus, kā iemantot Džordžija un kalpotāju labvēlību. Amālijas istabene, kā jau iepriekš teikts, ar sirdi un dvēseli bija pieķērusies cēlsirdīgajam majoram. Sākumā juzdama nepatiku pret Bekiju, tāpēc ka tieši tās dēļ majors tika padzīts no viņas kundzes sabiedrības, viņa pēc tam samierinājās ar misis Kroliju, jo tā kļuva par visdedzīgāko Viljama pielūdzēju un aizstāvi. Un slepenajās nakts sanāksmēs, kurām abas dāmas nodevās pēc viesībām, kad mis Peina tām sukāja «prizūras», kā viņa sauca vienas dzeltenās cirtas un otras mīkstās, tumšbrūnās matu pīnes, lādzīgā meitene allaž aizlika labu vārdu par mīļo, krietno džentlmeni majoru Dobinu. Viņas aizstāvības runas, tāpat kā Rcbekas sajūsma, ne vismazākā mērā nesadusmoja Amēliju. Viņa pastāvīgi raudzījās, lai Džordžijs rakstītu majoram, likdama zēnam postskriptā minēt, ka māmiņa sūta sirsnīgus sveicienus. Un, kad naktīs Emmija nolūkojās vīra portretā, viņš tai vairs neko nepārmeta — drīzāk varbūt Emmija kaut ko pārmeta viņam — tagad, kad Viljams bija aizbraucis.

Pēc sava varonīgā upura Emmija diez cik laimīga vis nejutās. Viņa bija gaužām distraite^159, nervoza, nerunīga un ar visu un visiem neapmierināta. Neviens no ģimenes locekļiem nekad viņu nebija redzējis Lik sapīkušu. Viņa kļuva bāla un novājēja. Viņa izmēģinājās dziedāt zināmas dziesmiņas (Einsam birt ich, nicht alleine^160 [161] — bija viena no tām; šī Vēbera maigā mīlas dziesma, kura viņās senajās dienās, kad jūs, jaunās dāmas, tikko bijāt nākušas pasaulē, gaiši parādīja, ka tie, kas dzīvojuši pirms jums, arī pratuši gan mīlēt, gan dziedāt), — zināmas dziesmas, kā jau teicu, kuras bija patikušas majoram; un, trallinot šīs meldijas viesistabas mijkrēslī, Emmija pēkšņi vārda vidū apklusa, iesteidzās savā istabiņā un tur, bez šaubām, meklēja mierinājumu vīra portretā.

Pēc Dobina aizbraukšanas palika pāris grāmatu, kurās viņš bija atzīmējis savu vārdu, piemēram, vācu vārdnīca ar ierakstu pirmajā lapā «Viljams Dobins no X pulka», ceļvedis ar majora iniciāļiem un vēl kādi divi trīs cili sējumi — Viljama īpašums.

Emmija pievāca grāmatas un novietoja uz kumodes, kur zem abu Džordžu ģīmetnēm stāvēja viņas rokdarbu kārbiņa, vēstuļu mape, bībele un lūgšanu grāmata. Majors, prom braukdams, bija aizmirsis paņemt cimdus, un Džordžijs, pēc kāda laika rakņādamies pa māmiņas mantām, atrada cimdus glīti salocītus un nobāztus dziļāk tā sauktajā slepenajā atvilktnē.

Tā kā Emmija diez ko nemīlēja sabiedrību un cilvēku vidū bieži vien sajuta īpašu grūtsirdību, Vislielākais prieks viņai šķita vasaras vakaros doties garākās pastaigās ar Džordžiju (Bekija šajās reizēs tika atstāta mistera Džozefa sabiedrībā), un tad nu māte parasti uzsāka tādas sarunas par majoru, ka pat zēnam bija jāpasmaida. Viņa stāstīja dēlam, ka, pēc viņas domām, majors Viljams esot krietnākais cilvēks pasaulē — visaugstsirdīgākais un laipnākais, visvaronīgākais un vienkāršākais. Atkal un atkal no jauna viņa apgalvoja, ka par visu, kas viņiem piederot, viņi esot parādā pateicību šā laipnā drauga nesavtīgajām pūlēm, ka viņš palicis uzticams draugs gan nabadzībā, gan bēdās, sargājis viņus, kad neviens cits vairs nav licies par viņiem ne zinis, ka visi majora biedri apbrīnojot viņu, kaut gan viņš pats nekad nerunājot par saviem varoņdarbiem, ka Džordžija tēvs uzticējies viņam vairāk nekā jebkuram citam visā pasaulē un allaž baudījis krietnā Viljama draudzību.

— Zini, tavs tētis man bieži stāstīja, — Emmija teica, — ka tad, kad viņš vēl bijis pavisam mazs zēns, Viljams viņu aizstāvējis pret kādu nekrietnu puiku, kas tiranizējis visu skolu; un viņu draudzība kopš tās dienas saglabājusies līdz pat pēdējai stundai, kad tavs mīļais tētiņš krita kaujaslaukā.

'— Vai Dobins nogalināja to cilvēku, kurš nokāva manu tēvu? — jautāja Džordžijs. — Esmu pārliecināts, ka viņš to iz-' darīja — vai vismaz būtu izdarījis, ja viņam izdotos to noķert, vai ne, māmiņ? Kad es aiziešu armijā, vai tad arī es neienīdīšu frančus? Skaidrs, ka ienīdīšu.

Šādās sarunās māte ar dēlu pavadīja krietnu daļu laika, kas tiem bija atvēlēts divatā. Vaļsirdīgā sieviete padarīja zēnu par savu uzticības personu. Viņš bija Viljamam tikpat sirsnīgs draugs kā ikviens, kas cik necik pazina majoru.

Starp citu, misis Bekija, lai nepaliktu iepakaļ jūtu izpausmēs, arī atrada portretu, ko pakārt savā istabā pie sienas, izraisīdama daudziem cilvēkiem pārsteigumu un jautrību, bet pašam

oriģinālam — bezgalīgu sajūsmu, jo tas nebija neviens cits kā mūsu draugs Džozs. Ierazdamās aplaimot Sedlijus ar savu klātbūtni, mazā sieviete atnesa līdzi gaužām nožēlojamus aizsaiņus un, varbūt kaunēdamās par savu ceļa somu un cepuru kārbu nabadzīgo izskatu, bieži vien cieņas pilna runāja par bagāžu, kas palikusi Leipcigā un ko visā drīzumā viņa saņemšot. Ja kāds ceļinieks nemitīgi ņemas jums klāstīt, cik lepna ir viņa bagāža, kas gadījuma dēļ kaut kur aizķērusies, piesargieties, mans dēls, no šāda ceļinieka! Deru desmit pret vienu, ka viņš ir īsts krāpnieks.

Ne Džozs, ne Emmija nezināja šo svarīgo principu. Viņiem šķila pavisam mazsvarīgi, vai Bekijai patiešām glabājas kaudzēm dārgu drēbju nevienam neredzamās ceļa somās; bet, tā kā viņas tērpu krājumi rādījās gaužām paplukuši, Emmija izsniedza draudzenei kleitas no saviem skapjiem un vadāja viņu pie pilsētas labākās modistes, apgādādama ar visu nepieciešamo.

Nu vairs neredzēja nodriskātu apkaklīšu, izbalējis zīds arī vairs nenokārās no gleznainajiem pleciem, — to jūs varat man ticēt. Līdz ar stāvokli dzīvē Bekija pārmainīja arī savas ierašas — smiņķa podiņš tika nolikts pie malas, otrs uzbudināšanās līdzeklis, pie kā viņa tik ļoti bija pieradusi, arī tika nobīdīts malā vai vismaz baudīts lielā slepenībā; reiz, kad Emmija ar zēnu kādā vasaras vakarā bija izgājusi pastaigā, Džozs pierunāja Bekiju ieņemt mazu malciņu stiprāka dzēriena. Bet, ja arī viņa nenodevās dzeršanai, to jo aizrautīgāk darīja Sedliju ceļa pavadonis, — nekāda vara resgali Ķiršu nespēja atturēt no pudeles, tāpat kā viņš pats nevarētu pateikt, cik īsti katrā reizē izsūcis. Lāgiem Kiršs no tiesas brīnījās, kur tik ātri izsīkst mistera Sedlija konjaks. Jā, jā, šis nudien šķita sāpīgs jautājums. Bekija patiešām dzērienu lietoja daudz mazāk nekā pirms ierašanās šinī pieklājīgajā ģimenē.

Beidzot no Leipcigas atceļoja daudz un skaļi lielītās ceļa somas — veselas trīs, taču nekādā ziņā tās nevarēja saukt ne par lielām, ne pārlieku lepnām; un, kad nu tās patiešām bija ieradušās, Bekija nemaz arī necentās vilkt ārā kaut kādus tērpus vai rotaslietas. Tikai no vienas, kur glabājās vesels lēvenis papīru (tā bija tā pati soma, ko Rodons Krolijs izrakņāja, trakā niknumā dzīdamies pēc Bekijas paslēptās naudas), viņa ar lielu troksni izcēla kādu bildi, ko nekavējoties piesprauda savā istabā pie sienas, tūliņ ieaicinādama tur Džozu. Tas bija zīmulī darināts kāda džentlmeņa portrets, un vienīgi viņa sejai bija parādīta sevišķa labvēlība — tā bija izkrāsota maigi rožainos toņos.

Džentlmenis jāja uz ziloņa, un aiz muguras viņam rēgojās vairākas kokospalmas un pagoda, — tā bija kāda Austrumu ainava.

— Dievs, stāvi man klāt, tas taču ir mans portrets! — iesaucās Džozs. Tas patiešām bija viņš jaunības un dailes plaukumā, pēc 1804. gada modes piegrieztos nankina svārkos. Tā bija tā pati vecā bilde, kas reiz karājās pie sienas Raselskvēra namā.

— Es to nopirku, — aiz jūtu saviļņojuma trīsošā balsī atzinās Bekija. — Toreiz es aizgāju apskatīties, vai nevaru kaut kādi būt noderīga saviem mīļajiem draugiem. Nekad vēl neesmu šķīrusies no šā portreta — un nemūžam to arī nedarīšu.

Vai tas var būt? — sauca Džozs, neizsakāmas sajūsmas un gandarījuma aizrauts. — Vai jūs tiešām šo gleznu vērtējat tik augstu manis dēļ?

— To jūs pats it labi zināt, — atbildēja Bekija, — taču kāda nozīme runāt. .. kāda nozīme domāt... kāda nozīmē raudzīties pagātnē! Tagad jau viss par vēlu!

Tā vakara saruna Džozam šķita bezgalīgi jauka. Emmija, pārnākusi mājās, tūliņ likās gulēt, jo jutās nogurusi un nevesela. Džozs ar daiļo viešņu palika burvīgā divvientulībā, un viņa māsa, blakus istabā gulēdama nomodā, dzirdēja, kā Rebeka dziedāja Džozam senās 1815. gada dziesmas. Arī viņš tonakt, tāpat kā Amēlija, brīnumainā kārtā gandrīz neaizvēra acis.

Bija pienācis jūnijs, un Londonā šajā laikā sezona ritēja pilnā sparā; Džozs, kurš ik dienas no viena gala līdz otram izlasīja nesalīdzināmo Galinjani avīzi (trimdinieku labāko draugu), pie brokastu galda allaž iepriecēja dāmas ar atsevišķiem tās izvilkumiem. Katru nedēļu avīzē tika publicēts pilnīgs pārskats par militārajām akcijām, kas Džozu, kā jau cilvēku, kas pats uz savas ādas izbaudījis dienestu, īpaši interesēja. Kādudien viņš izlasīja: «Ieradies X pulks. Greivzendā 20. jūnijā. Austrum-indijas sabiedrības tvaikonis «Ramčandrs» šorīt iebrauca upes grīvā ar varonīgā pulka 14 virsniekiem un 132 ierindas kareivjiem uz klāja. Četrpadsmit gadus viņi atradās tālu no dzimtenes, jo tika aizsūtīti projām jau pirmajā gadā pēc slavas apvītās Vaterlo kaujas, kurā pulks aktīvi piedalījās, pēcāk parādīdams sevi Birmas karā. Slavenais kauju veterāns pulkvedis sers Maikls O’Dauds, Pirts ordeņa kavalieris, ar dzīvesbiedri un māsu izkāpa šeit vakardien krastā kopā ar kapteiņiem Poskiju, Stablu, Mekrovu, Mcloniju, leitnantiem Smitu, Džonsu, Tompsonu, F. Tompsonu, jaunākajiem leitnantiem Iliksu un Greidiju; orķestris uz ostas dambja spēlēja nacionālo himnu, un pūlis skaļām gavilēm sveica drosmīgos kara veterānus ceļā uz Veita

viesnīcu, kur par godu vecās Anglijas aizstāvjiem bija sarīkots krāšņs bankets. Mielasts, kā ikviens pats sapratīs, tika servēts vislepnākajā Veita gaumē, un arī šeit gaviļu saucieni skanēja tik sajūsmināti, ka lēdija O’Dauda un pulkvedis iznāca uz balkona un izdzēra uz savu tautiešu veselību pa kausam paša labākā Veita sarkanvīna.»

Citā reizē Džozs nolasīja īsu paziņojumu — majors Dobins Čctemā pievienojies X pulkam; pēc tam viņš atreferēja atsauksmi par svinīgo ceremoniju, kā galmā ievests pulkvedis sers Maikls O’Dauds, Pirts ordeņa kavalieris, lēdija O’Dauda (ko priekšā stādījusi misis Moloja Melonija no Bclimelonijas) un mis Glorvina O’Dauda (šo dāmu ievedusi lēdija O’Dauda). Gandrīz tūliņ pēc šā paziņojuma kopā ar citu apakšpulkvežu vārdiem tika minēts Dobina vārds, jo vecais maršals Tiptofs bija nomiris, kamēr X pulks veica pārbraucienu no Madrasas, un valdniekam labpatika pulkvedi seru Maiklu O’Daudu tūliņ pēc ierašanās Anglijā paaugstināt ģenerālmajora pakāpē ar norādījumu, ka viņam jāpaliek par tā izcilā pulka komandieri, ko viņš tik ilgi vadījis cīņu gaitās.

Viens otrs no šiem notikumiem Amēlijai jau bija darīts zināms. Džordžijs joprojām turpināja saraksti ar savu aizbildni; pēc aizbraukšanas Viljams pat pāris reižu bija atrakstījis Amēlijai, taču no vēstulēm dvesa tāds nemākslots vēsums, ka nabaga sieviete skaidri sajuta, ka zaudējusi varu pār Dobinu un ka tas, pēc paša izteiciena, beidzot kļuvis brīvs. Viljams pametis viņu, un nu viņa ir pagalam nelaimīga. Atmiņas par majora neskaitāmajiem pakalpojumiem, par cēlo, mīlas pārpilno cieņu atkal atausa viņas sirdī, un pašpārmetumi negribēja rimties ne dienu, ne nakti. Uzticīga savam paradumam Emmija bez mitas nodevās šīm atmiņām, nule tikai saprazdama, cik šķīstu un daiļu mīlestību noniecinājusi, un pati sevi kaunināja par to, ka nav pratusi novērtēt šādu dārgumu.

Mīlestība patiesi bija aizgājusi. Viljams to bija iztērējis bez pārpalikuma. Pats viņš ticēja, ka Emmiju vairs nemīl tā, kā mīlējis agrāk. Nekad viņš vairs to neiemīlēs. Tādas jūtas, kādas viņš tai piesolīja visus šos ilgos, maigas uzticības pilnos gadus, nevar aizmest projām, sasist sīkās druskās un atkal salāpīt, lai pat plīsuma vietas nenāktu redzamas. Mazā, nevērīgā tiranizētajā bija iznīcinājusi viņa mīlestību. «Nē,» Viljams atkal un atkal domāja, «es pats sevi maldināju un pats sev nemitīgi glaimoju; ja viņa izrādītos tās mīlestības cienīga, ko es viņai sniedzu, viņa jau sen būtu atbildējusi manām jūtām. Tā bija

muļķīga kļūda. Bet vai tad visa mūsu dzīve nav viena vienīga kļūdīšanās? Un, ja nu es būtu viņu ieguvis, vai nejustos vilies jau nākamajā dienā pēc uzvaras? Kādēļ sevi šaustīt vai kaunēties savas sakāves?»

Jo vairāk Dobins domāja par šo ilgo dzīves posmu, jo skaidrāk viņš saskatīja savu maldīšanos. «Iejūgšos atkal darbā,» viņš nosprieda, «un darbošos tajā dzīves jomā, kur debesīm labpati-cis mani norīkot. Raudzīšos, lai jauniesaucamo pogas spīdētu pienācīgā spožumā un lai seržanti neielaistu atskaitēs kļūdas. Pusdienošu virsnieku klubā un klausīšos, kā skotu dakteris melš dažādus niekus. Kad kļūšu vecs un nevarīgs, palikšu uz pus-algu un ļaušu savām vecajām māsām sevi strostēt. Esmu c/eliebt und gelebt', kā teica meitene «Vallenšteinā»*. Nu esmu pieveikts.»

— Samaksājiet rēķinu, atnesiet man cigāru un uzziniet, ko šovakar rāda teātrī, Frcnsis, rīt mēs ar «Batāvicti» dodamies ceļā.

Nupat minēto runu, no kuras Frensiss saklausīja tikai pēdējās divas rindiņas, Dobins sacīja, soļodams Roterdamā pa Būmpjesu* turp un atpakaļ. «Batāvietis» stāvēja upes grīvā. Viljams noraudzījās uz to vietu augšējā klājā, kur abi ar Em-miju bija sēdējuši laimīgā ceļojuma laikā. Ko gan viņam gribēja pavēstīt šī mazā misis Krolija? Blēņas! Rīt jau viņš dosies jūrā, lai atgrieztos Anglijā — mājās, pie saviem pienākumiem!

Kad jūnijs nāca uz beigām, nelielā Pumpcrnikclijas galma sabiedrība, pēc vācu paražas, izklīda pa neskaitāmām kūrvietām un tur nu ņēmās dzert minerālūdeņus, jāja uz ēzelīšiem, tic, kam bija nauda un slieksme uz azarta spēlēm, pavadīja laiku spēļu namos, kopā ar simtiem tādu pašu gardēžu negausīgi pieēdās pie kopējiem viesnīcu galdiem, tādējādi nosizdami atlikušo vasaras sezonu. Angļu diplomāti devās uz Teplicu un Kisingenu, viņu franču sāncenši aizslēdza savu chancellerie^162 [163] un taisnā ceļā joza uz savu sirdsmīļo Boulevard de Gand^164. Augstlabdzimusī valdnieka ģimene arī brauca uz dziednieciskajiem ūdeņiem vai apmetās medību būdās. Ikviens, kas sevi uzskatīja par cik necik pieklājīgu cilvēku, devās ārā no pilsētas, un to darīja arī galma ārsts doktors fon Glaubers ar savu baronesi. Peldsezona bija visražīgākais laiks ārsta praksē — viņš apvienoja lietderīgo ar patīkamo, parasti par apmešanās vietu izvēlējās Ostendi, kur allaž bariem vien pulcējās vācieši, un dziedināja sevi un dzīvesbiedri, kā pats izteicās, «kāsdams» jūras ūdeni^165.

Nesalīdzināmais pacients Džozs izrādījās doktoram īsta slaucama govs, un Glaubers bez vismazākām pūlēm pārliecināja Bengālijas ierēdni pavadīt vasaru šajā derdzīgajā ostas pilsētelē, lai stiprinātu kā Džoza paša, tā arī viņa apburošās māsas veselību, kura patiešām pēdējā laikā bija stipri vien iedragāta. Emmijai bija gluži vienalga, uz kurieni brauki. Toties Džor-džijs lēkāja aiz prieka, ka radusies izdevība doties kaut kur tālāk. Bekija, pats par sevi sasprotams, ieņēma ceturto vietu mistera Džoza iegādātajā lieliskajā karietē, bet abi kalpotāji apmetās priekšā uz bukas. Bekijas sirdi māca ļaunas nojautas par iespējamo sastapšanos Ostendē ar dažiem draugiem, kas varētu palaist par viņu neglītas tenkas, taču — blēņas! — viņa jutās stipra diezgan, lai sevi aizstāvētu. Džoza sirdī viņa bija iemetusi tik drošu enkuru, ka vienīgi pati varenākā vētra to spētu izkustināt. Notikums ar portretu bija pieveicis Džozu. Bekija noņēma ziloni no sienas un ielika mazajā šķirstiņā, ko Emmija bija viņai reiz jaunībā dāvinājusi. Emmija tāpat devās ceļā ar saviem svētumiem — abiem portretiem, — un beidzot mūsu draugi apmetās ārkārtīgi dārgā un nemīlīgā Ostendes viesnīcā.

Te nu Amēlija sāka ņemt dziednieciskas peldes, cerēdama gūt no tām iespējami daudz labuma, un, lai arī desmitiem Bekijas paziņu, nākdami pretim, izlikās šo dāmu neredzam, tomēr misis Osborna, kura it visur staigāja kopā ar draudzeni un neviena šeit nepazina, tā arī nepamanīja, kā cilvēki izturas pret Rcbeku, ko viņa tik apdomīgi bija izvēlējusies par savu biedreni, jo Bekija neatrada par vajadzīgu Emmijai izskaidrot, kas notiek turpat viņas nevainīgo acu priekšā.

Daži Rodona Krolija dzīvesbiedres seni draugi tomēr likās viņu pazīstam it labprāt — varbūt pat daudz labprātāk, nekā viņa būtu vēlējusies. To vidū bija majors Loders (kas nepiederēja ne pie kādas karaspēka daļas) un kapteinis Ruks (kādreizējais strēlnieks), kuri, sievietēs blenzdami, ar pīpēm zobos no rīta līdz vakaram slaistījās pa ostas dambi; tie tad arī it drīz iemanījās tikt uzaicināti mistera Džozefa Sedlija viesmīlīgā nama izmeklētajā draugu pulciņā. Viņi pat nedomāja atzīt kaut kādu atteikumus vai nu Bekija bija mājās, vai nebija, viņi ielauzās dzīvoklī, iesoļoja misis Osbornas viesistabā, samaitādami gaisu ar savu mundieru un ūsu aromātu, saukādami Džozu par «veco

zēnu», uzbrukdami tā pusdienu galdam, skaļi smiedamies tin dzerdami veselām stundām no vietas.

— Kas viņi tādi ir? — apvaicājās Džordžijs, kuram šie džentlmeņi nepavisam nepatika. — Es dzirdēju, ka majors vakar misis Krolijai sacīja: «Nē, nē, Bekij, jums nu gan neklātos veco zēnu pievākt vienai pašai. Mums tāpat vajadzīga sava tiesa, vai arī, velns lai parauj, es jūs atmaskošu!» Ko majors ar to domāja, māmiņ?

— Majors! Nesauc šo cilvēku par majoru! — teica Emmija. — Es nudien nezinu, ko viņš ar to domāja.

Lodera un tā drauga klātbūtne iedvesa mazajai dāmai neizsakāmas šausmas un riebumu. Viņi apveltīja to īstiem žūpu komplimentiem, pie pusdienu galda nekaunīgi glūnēja acīs. Bet kapteinis centās iegūt Emmijas labvēlību ar tādiem līdzekļiem, ka viņa aiz šausmām nezināja, kur dēties, un iedrošinājās pieņemt kapteini vienīgi tad, ja blakus atradās Džordžijs.

Rebeka, ja gribam teikt taisnību, neļāva šiem vīriem palikt vienatnē ar Amēliju, jo arī majors bija brīvs cilvēks un nozvērējās iekarot misis Osbornas labvēlību. Divi neģēļi cīnījās par šo nevainīgo dvēseli, cenzdamies pārspēt viens otru pie viņas pašas galda; un, lai arī Emmija nenojauta, kādus nodomus pret viņu perina šie nelietīgie blēži, viņa to klātbūtnē izjuta neizsakāmu riebumu un bailes un vēlējās ātrāk tikt no šejienes projām.

Viņa gauži gauži lūdzās Džozu braukt mājās. Taču brālis nelikās ne zinis. Viņš bija grūti iekustināms, viņu šeit. saistīja ārsts un dievs vien zina kādi vēl cili pavedieni. Bekija vismaz neizrādīja nekādu vēlēšanos atgriezties Anglijā.

Beidzot Amēlija pieņēma svarīgu lēmumu — spēra, tā sakot, izšķirošo soli. Viņa aizrakstīja Vēstuli kādam draugam, kas dzīvoja viņā pusē jūrai, vēstuli, par kuru nebilda nevienam ne vārda, kuru pati aiznesa uz pastu zem šalles paslēptu, tā ka neviens to ir nepamanīja, pali viņa gan sarka un bālēja, sastapusies ar Džordžiju, un tovakar ilgāk nekā jebkad kavējās pie zēna gultiņas, kvēli to skūpstīdama..Atgriezusies no pastaigas, viņa augu dienu neiznāca no savas istabas. Bekija nosprieda, ka draudzeni nobiedējis majors Loders un kapteinis.

«Viņa nedrīkst te palikt,» prātoja Bekija. «Viņai jābrauc projām, mazajai muļķītei. Vēl arvien viņa nemitas činkstēt pēc sava stulbeņa, vira, kaut gan tas jau veselus piecpadsmit gadus guļ zem zemes (un tā tam arī vajadzēja!). Ne ar vienu no tiem diviem viņa neprecēsies. Pārlieku pretīgs šis Loders! Nē, viņa apprecēsies ar niedres spieķi, un es to jau šovakar nokārtošu.»

Un tā nu Bekija ienesa Amēlijas istabā tasi tējas un ieraudzīja draudzeni abu miniatūru sabiedrībā gaužām melanholisku un uzbudinātu. Bekija nolika tasīti uz galda.

— Paldies, — teica Amālija.

— Paklausies, Amēlija, — sacīja Bekija, soļodama pa istabu un noraudzīdamās draudzenē ar tādu kā nicinošu laipnību. — Gribu ar tevi aprunāties. Tev jābrauc projām no šejienes, projām no šiem nekaunīgajiem cilvēkiem. Nevaru ciest, ka viņi tev nedod miera, bet, ja tu paliksi, viņi mūždien tevi apvainos. Tici man — viņi ir īsti nelieši, kam vieta tikai pie karātavām. Nav svarīgi, kā es viņus pazīstu. Ko gan es nepazīstu! Džozs tevi nespēs aizstāvēt — viņš ir pārlieku nevarīgs un pats prasīt prasās pēc aizstāvja. Dzīvei tu neesi vairāk piemērota kā mazs klēpja bērniņš. Tev jāprecas, vai ari jūs abi ar tavu mīļo puisēnu aiziesiet bojā. Tev, mazā muļķīte, vajadzīgs vīrs; un viens no viskrietnākajiem džentlmeņiem, kādu jebkad esmu sastapusi, simtiem reižu piedāvājis tev savu roku, bet tu viņu pastāvīgi noraidi, tu aušīgā, nepateicīgā, mazā bezsirde!

— Es pūlējos... es pūlējos no visas sirds, tici man, He beka, — lūdzoši sacīja Amēlija, — taču es nespēju aizmirst...— Un, neizteikusies līdz galam, viņa pievērsa skatienu portretam.

— Nespēji aizmirst viņu, — iesaucās Bekija, — šo patmīlīgo lielības maisu, šo neaudzināto, neaptēsto ākstu, šo uzpūtīgo stulbeni, kuram nebija ne prāta, ne uzvedības, ne sirds, — un tādu cilvēku tu gribi pielīdzināt savam draugam ar niedres spieķi, — tikpat labi tu sevi vari pielīdzināt karalienei Elizabetei. Saproti taču, ka tu viņam sen biji apnikusi un viņš tevi pamestu kā nieku, ja vien šis te Dobins nepiespiedis viņu turēt doto vārdu. Džordžs pats man atzinās. Nekad viņš tevi nav mīlējis. Viņš mūžīgi ņirgājās par tevi un jau nedēļu pēc jūsu kāzām piedāvāja man savu mīlestību.

— Tie ir meli! Tie ir meli, Rebeka! — Amēlija iekliedzās, pielēkdama kājās.

— Nu tad paskaties, muļķīte! — Bekija sacīja ar to pašu izaicinošo labvēlību un, izvilkusi kādu aiz jostas noslēptu papīriņu, atlocīja to un iemeta Amālijai klēpī. — Tu taču pazīsti viņa rokrakstu. So zīmīti viņš rakstīja man . . . gribēja, lai es ar viņu bēgot... pasniedza man to tava deguna priekšā . .. dienu pirms tam, kad tika nonāvēts, — un tā viņam arī vajadzēja! — atkārtoja Bekija.

Emmija neko vairs nedzirdēja, viņa raudzījās vēstulē. Tā bija tā pati vēstulīte, ko Džordžs bija ielicis ziedu pušķī un pa-

sniedzis Bekijai Ričmondas hercogienes balles vakarā. Viss, ko Bekija leica, izrādījās taisnība — neapdomīgais jaunais cilvēks tiešām aicināja viņu bēgt.

Emmija nokāra galviņu un, laikam gan pēdējo reizi šā stāsta lappusēs spiesta birdināt asaras, ķērās pie savas iecienītās nodarbības. Viņas galviņa noslīga uz krūtīm, rokas pacēlās pie acīm, un kādu brīdi viņa deva vaļu jūtām, bet Bekija stāvēja un vēroja draudzeni. Kurš gan spēs novērtēt šīs asaras un pasacīt, vai tās bija saldas vai rūgtas? Vai Emmija jutās apbēdināta, ka viņas dzīves elku dievs, nogāzts no saviem augstumiem, nu guļ drumslās sasists pie viņas kājām, vai sašutusi par noniecināto mīlestību, vai arī laimīga, ka ķeidzot aizvākts šķērslis, ko kautrība bija uzcēlusi starp viņu un jaunām, patiesām jūtām? «Tagad nekas vairs mani neaizkavēs,» viņa domāja, «tagad nu varu viņu mīlēt no visas sirds! Ak, es viņu mīlēšu, mīlēšu, kaut tikai viņš man to atļautu, kaut viņš man piedotu!» Manuprāt, tieši šīs jūtas nomāca visas pārējās, kas bija satraukušas Emmijas maigo, mazo sirsniņu.

Viņa nudien neraudāja tik briesmīgi, kā to gaidīja Bekija, kura mierināja un skūpstīja draudzeni — sevišķi reta misis Be-kijas simpātiju izpausme. Viņa apgājās ar Emmiju kā ar bērnu, glaudīja tai galviņu.

— Un tagad ņemšu spalvu un tinti un rakstīšu, lai viņš šo pašu brīdi brauc šurp, — viņa teica.

— Es ... es jau viņam šorīt aizrakstīju, — kvēli nosarkdama, atzinās Emmija.

Bekija sāka nevaldāmi smieties.

— Un biglietto, — viņa iedziedājās tāpat kā Rozīna*, — eccolo qua\[166] — Un viss nams atbalsoja viņas spalgo balsi.

Divas dienas pēc šā necilā notikuma, kaut arī gāza lietus un plosījās vētra un Amēlija naktī ne aci nebija aizvērusi, ieklausīdamās vēja auros un juzdama līdzi visiem ceļiniekiem uz sauszemes un jūrā, viņa tomēr piecēlās agrā gaismiņā un izteica vēlēšanos doties ar Džordžiju pastaigā pa dambi; te nu viņa, lietum sejā sitoties, soļoja uz priekšu un atpakaļ, raudzīdamās rietumu virzienā pāri tumšajam jūras klajam, pāri vareno bangu gālēm, kas mutuļodamas vēlās pret krastu. Abi gandrīz visu

laiku klusēja, tikai zēns šad tad biklajai ceļa biedrei izmeta pa vārdiņam, it kā gribēdams to žēlot un mierināt.

— Cerēsim, ka viņš šādā laikā nedosies jūrā, — ierunājās Emmija.

— Deru desmit pret vienu, ka dosies gan, — atbildēja zēns. — Skaties, māmiņ, re, kur tvaikoņa dūmi! — Un patiešām tie bija dūmi.

Lai arī tas būtu tvaikonis, iespējams, ka Dobins nemaz nav uz tā klāja; varbūt viņš nav saņēmis vēstuli; varbūt viņš nevēlas braukt šurp. Neskaitāmas baiļu jausmas cita pēc citas izlija mazajā sirsniņā, steidzīgas kā viļņu šļakatas, kas sitās pret dambi,

Aiz dūmu mākoņa skatienam pavērās tvaikonis. Džordžijam bija lepns tālskatis, un viņš veikli ietvēra kuģi skatienā. Lietpratīgi kā īsts jūrnieks zēns ziņoja mātei ikvienu tvaikoņa kustību, kad tas-tuvojās krastam, te ienirdams, te paceldamies bangu gālēs. Piestātnes mastā, vēja drebināts, uzvijās signāls, vēstīdams, ka tuvojas angļu kuģis. Iedrošinos bilst, ka arī misis Amālijas sirsniņa drebēja tikpat stipri.

Emmija pūlējās pār Džordža plecu ielūkoties tālskatī, taču viņai neizdevās neko ieraudzīt. Viņa saskatīja vienīgi melnu ēnu lēkājam acu priekšā.

Džordžs atkal paņēma tālskati un notēmēja uz kuģi.

— Tad nu gan mētājas! — viņš iesaucās. — Paskat, kāds vilnis pārvēlās pār priekšgalu. Uz klāja palicis tikai stūrmanis un vēl divi vīri. Viens guļ gar zemi, un otrs ... otrs tērpies mētelī ar . . . urā! — Dobins, goda vārds! — Viņš plaukšķināja pa teleskopu un abām rokām apskāva māti. Bet šī dāma — lai mums atļauts izteikties iecienīta dzejnieka vārdiem: glauda dēlu pie krūtīm — smaidot un asaras lejot^167. Viņa nešaubījās, ka tas ir Viljams. Neviens cits tas nevarēja būt. Emmijas izteiktā cerība, ka viņš neieradīsies, bija tīrā liekulība. Saprotams, ka viņš atbrauks, — kas gan cits vēl viņam atlika? Viņa zināja, ka Viljams atbrauks.

Kuģis ātrā gaitā nāca arvien tuvāk un tuvāk. Kad māte ar dēlu devās uz piestātni, lai sagaidītu Dobinu, Emmijai tik ļoti trīcēja ceļgali, ka viņa tik tikko spēja pakustēties. Viņa labprāt būtu turpat metusies zemē uz ceļiem un teikusi pateicības lūgsnas. Ak, Amēlija domāja, visu mūžu viņa pavadīs vienās lūgšanās!

Laiks rādījās tik slikts, ka, kuģim pietauvojoties pie mola, neviens no parastajiem dīkdieņiem to nesagaidīja; pazuduši Iii j. pat izsūtāmie, kas starp kuģa pasažieriem medīja viesnīcām klientus. Mazais nebēdnis Džordžs arī bija kaut kur pagaisis, un, kad džentlmenis vecajā, ar sarkanu drānu izoderētajā mēteli nokāpa krastā, tur nebija gandrīz nevienas dzīvas dvēseles, kas varētu noskatīties tālākajos notikumos. Centīsimies īsi pastāstīt, kas tur notika.

Dāma caurcaurēm izmirkušā baltā aubītē un šallē, mazās rociņas izstiepusi, metās klāt minētajam pasažierim un jau nākamajā mirklī pazuda zem vecā mēteļa krokām, no visa spēka skūpstīdama džentlmenim roku, kamēr otra viņa roka, kā to viegli varam iedomāties, spieda dāmu pie sirds (līdz kurai tik tikko sniedzās tās galviņa), neļaudams tai nogāzties gar zemi. Dāma murmināja zem mēteļa kaut ko nesaprotamu: «Piedod ... mīļais Viljam ... mīļais, mīļais, mans mīļais draugs . . . skūpsti, skūpsti, skūpsti ...» utt. apmēram tādā pašā nesakarīgā garā.

Kad Emmija iznira no mēteļa apakšas, viņa joprojām turējās, cieši ieķērusies Viljamam elkonī, un tad paraudzījās tam acīs. Dobina sejā atspoguļojās skumjas, maiga mīla un līdzjūtība. Emmija izlasīja tanī pārmetumu un nokāra galviņu.

— Jūs mani atsaucāt īstajā laikā, mīļā Amālija, — viņš sacīja.

— Jūs vairs nekad nebrauksiet projām, Viljam?

— Nē, nekad, — viņš atbildēja un atkal kļāva mīļoto pie sirds.

Kad viņi iznāca no muitas nama, Džordžijs metās tiem pretim, piespiedis tālskati pie acīm, apsveikdams Dobinu skaļiem smiekliem; līdz pat mājai zēns nemitīgi lēkāja apkārt pārītim, dzīdams vistrakākos jokus. Džozs vēl nebija piecēlies; arī Bekija nerādījās redzama (kaut arī novēroja viņus pa aizkara spraugu). Džordžijs aizjoza apraudzīt, vai brokastis gatavas. Emmija,kuras šalle un aubīte priekšnamā tika nodota misis Peinas rokās, metās sprādzēt vaļā Viljama mēteli un . .. ja jums nav iebildumu, dosimies līdzi Džordžijam paraudzīt pulkvedim brokastis. Kuģis nu ir noenkurojies ostā. Viljams ieguvis dārgumu, pēc kura visu mūžu kārojis. Putniņš beidzot atlidojis. Te nu tas noliecis galviņu uz Dobina pleca un nu mīlinās un čiepst, drebošos spār-niņus maigi izpletis. Nu ir sasniegts tas, ko viņš ik stundu, ik brīdi lūdzies visus šos garos astoņpadsmit gadus. Te nu tie ir — kārotie kalngali, beigas — trešā sējuma pēdējā lappuse*.

Ardievu, pulkvedi! Lai dievs jūs sargā, krietnais Viljam! — Palieciet sveika, mīlā Amēlija! Zaļo un ziedi, mazā, maigā, lišķīgā liāna, apvijusies ap vareno, veco ozolu, cieši tam piekļāvusies.

Varbūt aiz sirdsapziņas pārmetumiem pret laipno un krietno mazo sievieti, kas pirmā bija metusies to aizstāvēt, varbūt aiz nepatikas pret jebkādiem sentimentāliem skatiem — lai nu kā tas būtu, Rebeka, apmierināta ar lomu, ko bija veikusi šajā darījumā, nekad vairs nerādījās acīs ne pulkvedim Dobinam, ne dāmai, ko viņš apprecēja. «Steidzamas darīšanas», tā Bekija sacīja, viņu pēkšņi aizsauca uz Brigi, un laulību ceremonijā piedalījās vienīgi Džordžijs ar savu tēvoci. Kad tas viss bija nokārtots un Džordžijs devies līdzi saviem vecākiem, misis Bekija atgriezās (tikai uz pāris dienām), lai mierinātu vientuļo vecpuisi Džozefu Sedliju. Džozs izteicās, ka atzīstot par labāku palikt kontinentā, un noraidīja māsas un svaiņa priekšlikumu turpmāk dzīvot visiem kopā.

Emmija jutās gaužām priecīga, ka bija aizrakstījusi vīram, iekams uzzināja par Džorcīža vēstuli un pirms to tika izlasījusi.

— Es visu to zināju, — sacīja Viljams, — bet vai gan varēju izmantot šādu ieroci, aptraipīdams nabaga zēna piemiņu? Tādēļ arī es tik sāpīgi pārdzīvoju, ka tu mani . . .

— Nekad nepiemini vairs šo nelaimīgo dienu! — izsaucās Emmija ar tādu nožēlu un tik pazemīgi, ka Viljams novirzīja sarunu uz citu pusi, sākdams stāstīt par Glorvinu un mīļo veco Pegiju O’Daudu, pie kurām sēdējis tieši tobrīd, kad pienākusi vēstule ar aicinājumu atgriezties. — Ja tu nebūtu saukusi mani atpakaļ, — viņš piebilda smiedamies, — kas zina, kādā uzvārdā šobrīd sauktos Glorvina!

Patlaban viņa ir Glorvina Poskija (precīzāk — majora Poskija laulātā draudzene), — viņa izgāja pie majora pēc tā pirmās sievas nāves, stingri nolēmusi precēt vīru tikai no pašu pulka. Arī lēdija O’Dauda tik cieši pieķērusies pulkam, ka, pēc viņas pašas vārdiem, ja gadījumā ar Miku kaut kas notiktu, viņa, goda vārds, atgriezīšoties atpakaļ un apprecēšot kādu no savējiem. Taču ģenerālmajoram nekait itin nekas, un viņš lepni un spoži dzīvo savā O’Daudstaunā, turēdams veselu dzinējsuņu baru, skaitīdamies pirmais vīrs grāfistē (ja neņem vērā varbūt vienīgi viņu kaimiņu Hogartiju no Hogartiju pils). Viņas augstība joprojām labprāt lēkā džigu un pēdējā grāfistes pārvaldnieka ballē par katru cenu sagribēja dejot ar staļļmeislaru. Abas ar Glorvinu

viņas apgalvoja, ka Dobins pret jauno dāmo izturējies nikau-riīgi, bet, kad rokās iekrita Poskijs, Glorvina nomierinājās, un lēdijas O’Daudas niknumu remdēja lielisks no Parīzes atsūtīts turbāns.

Tūliņ pēc kāzām pametis dienestu, pulkvedis Dobins nonomāja nelielu, jauku muižiņu Ilempšīrā, netālu no Karaliskās Krolijas, kur sers Pits ar ģimeni pēc reformas likumprojekta* pieņemšanas bija apmeties uz pastāvīgu dzīvi. Domu par pēra titulu baronetam nācās izmest no galvas, jo abas vietas parlamentā bija pazaudētas. Šī katastrofa seram Pitam krietni patīrīja kabatu un nomāca garu, arī veselības stāvoklis pasliktinājās, un viņš pareģoja drīzu impērijas galu.

Lēdija Džeina cieši sadraudzējās ar misis Dobinu, un starp Karalisko Kroliju un Evergrīnzu, pulkveža mājām (ko viņš nomāja no sava drauga majora Ponto, kas ar ģimeni dzīvoja ārzemēs), pastāvīgi kursēja rati poniju iejūgā. Viņas augstību pieaicināja par krustmāti misis Dobinas meitiņai, kurai tika dots krustmātes vārds, bet kristīšanas ceremoniju veica cienīgtēvs Džeimss Krolijs, kas no tēva bija mantojis draudzi; arī abus zēnus — Džordžu un Rodonu — saistīja tuva draudzība, un skolas brīvlaikā viņi kopā devās medībās, pēcāk abi iestājās vienā un tajā pašā Kembridžas koledžā un nemitīgi ķildojās lēdijas Džeinas meitas dē], kurā abi, protams, bija samīlējušies. Cienījamās māmiņas sen jau loloja plānus par Džordža apprecināšanu ar jauno dāmu, kaut gan esmu dzirdējis, ka pati mis Krolija vairāk sliecoties uz sava brālēna pusi.

Neviena no šīm ģimenēm nekad nepieminēja Rodona Krolija sievas vārdu. Un šādai klusēšanai izrādījās savi pamatoti iemesli. Lai kurp arī dotos misters Džozefs Sedlijs, viņam pa pēdām sekoja Bekija, un šis apmātais cilvēks kļuva tai par padevīgu vergu. Pulkveža advokāti ziņoja savam darba devējam, ka viņa svainis licis visai augstu apdrošināt savu dzīvību, un no tā varēja secināt, ka Džozam vajadzīga nauda parādu samaksai. Austrum-indijas sabiedrībai viņš bija pieprasījis ilgstošu atvaļinājumu, un viņa veselības -stāvoklis patiešām jo dienas jo kļuva ļaunāks.

Izdzirdusi vēstis par dzīvības apdrošināšanu, Amēlija bezgala satraukta lūdza vīru steigšus doties uz Briseli, kur tobrīd bija apmeties Džozs, un uzzināt, kāds ir brāļa patiesais stāvoklis. Pulkvedis atstāja māju gaužām negribīgi (jo viņš ar sirdi un dvēseli nodevās «Pendžabas vēsturei», kas aizņem viņa prātus vēl šobaltdien, un bija bezgala norūpējies par savu mazo meitiņu, kuru neprātīgi dievināja un kura tikko sāka atlabt pēc

vēja bakām) un devās uz Briseli, kur atrada Džozu kādā no šīs pilsētas milzu viesnīcām. Misis Krolija, kurai piederēja pašai sava kariete un kura rīkoja lepnas viesības un vispār dzīvoja, kā īstai dāmai pieklājas, mitinājās citos tās pašas viesnīcas apartamentos.

Pulkvedis, protams, nejuta ne vismazāko vēlēšanos sastapties ar šo dāmu un neuzskatīja arī par vajadzīgu pieteikt savu ierašanos Briselē, tādēļ tikai ar sulaini slepus nosūtīja Džozam zīmīti. Džozs lūdza pulkvedi atnākt to pašu vakaru, kad misis Krolija būšot aizņemta kādā soirée^168 un viņi varēšot aprunāties divatā. Dobins atrada svaini bēdīgā stāvoklī — pagalam savārgušu un drebam bailēs no Rebekas, lai gan Džozs joprojām nemitējās to dedzīgi cildināt. Viņa apbrīnojami pašaizliedzīgi kopusi to neskaitāmu nemūžam nedzirdētu ļaunu slimību laikā. Viņa bijusi tam tikpat kā meita.

— Bet . . . bet.. . ak, dieva dēļ, nāciet un dzīvojiet manā tuvumā un . .. un . . . reizēm apmeklējiet mani, — nelaimīgais činkstēja.

Pie šiem vārdiem pulkvedim saraucās uzacis.

— Mēs to nevaram darīt, Džoz, — viņš sacīja. — Tādos apstākļos kā patlaban Amālija nevar jūs apciemot.

— Zvēru jums . . . zvēru jums pie bībeles, — elsoja Džozs, grasīdamies skūpstīt minēto grāmatu, — ka viņa ir nevainīga kā jaunpiedzimis bērns, tikpat šķīsta un tīra kā jūsu sieva.

— Lai nu arī tā būtu, — drūmi ierunājās pulkvedis, — un tomēr Emmija nevar pie jums ierasties. Esiet beidzot vīrs, Džoz, saraujiet šos apkaunojošos sakarus! Brauciet mājās pie savas ģimenes. Mēs dzirdējām, ka jūs esot iepinies parādos.

— Iepinies parādos! — iebrēcās Džozs. — Kas iedrošinās celt man lādu neslavu! Visa mana nauda izvietota gaužām ienesīgos darījumos. Misis Krolija ... tas ir . . . es gribēju teikt... tie noguldīti uz visizdevīgākajiem procentiem.

— Tātad jums nav parādu? Kādēļ tad jūs apdrošinājāt dzīvību ?

— Es domāju ... par nelielu dāvanu viņai... ja ar mani kas atgadās; jūs taču zināt, cik trausla mana veselība ... saprotiet, gluži cilvēciska pateicība... gribu visu savu naudu atstāt jums ... un es varu to atlicināt no saviem ienākumiem, nudien, varu! — iesaucās nabaga vārgais Viljama svainis.

Pulkvedis lūdzās Džozu tūliņ pat bēgt projām — braukt atpakaļ uz Indiju, kur misis Krolija nevarētu doties Ildzi, darīt visu, lai sarautu sakarus, kuri droši vien beigsies ar visbēdīgākajām sekām.

Džozs lauzīja rokas un raudāja. Viņš braukšot atpakaļ uz Indiju. Viņš darīšot visu, bet tam esot vajadzīgs laiks. Lai tikai neko nesakot misis Krolijai —- «viņa mani... viņa mani nogalinās, ja to uzzinās. Jūs pat iedomāties nevarat, cik šī sieviete ir briesmīga,» nabadziņš vaimanāja.

— Kādēļ tad jūs nebraucat man līdzi? — par atbildi ievaicājās Dobins, taču Džozam nepietika drosmes. Viņš rīt atkal labprāt tikšoties ar Dobinu, tikai lai tas nekādā ziņā nesakot, ka esot bijis šeit. Bet tagad Dobinam laiks doties projām. Kuru katru brīdi varot ierasties Bekija. Un Dobins, ļaunu nojautu vajāts, atstāja svaini.

Džozu viņš vairs nekad neredzēja. Pēc trim mēnešiem Džozefs Sedlijs Ahenā nomira. Atklājās, ka viņa mantība izšķiesta visvisādos šaubīgos darījumos un pārvērsta dažādu blēdīgu sabiedrību bezvērtīgās akcijās. Vienīgā reālā vērtība izrādījās tie divi tūkstoši, par kuriem bija apdrošināta Džoza dzīvība un kuri tika atstāti vienlīdzīgās daļās viņa mīļotajai «māsai Amēlijai, tā un tā sievai utt. un manai draudzenei un nenovērtējamai kopējai slimības laikā — Rebekai, apakšpulkveža Pirts ordeņa kavaliera Rodona Krolija sievai», kura tika nozīmēta par testamenta izpildītāju.

Apdrošināšanas sabiedrības aģents dievojās, ka šis esot pats apšaubāmākais darījums, kādu viņam jebkad nācies piedzīvot, ierunājās, ka vajadzēšot sūtīt uz Ahenu komisiju, lai pārbaudītu nāves iemeslus, līdz beidzot sabiedrība atteicās izmaksāt naudu pret apdrošināšanas polisi. Taču misis Krolija jeb, kā šī dāma pati sevi godāja, lēdija Krolija steigšus ieradās pilsētā (savu advokātu mesjē Berka, Tertela un Heiza no Tevizinnas pavadībā) un piedraudēja sabiedrībai, ja tā atteiksies naudu izmaksāt. Viņi pieprasīja izmeklēšanu, apgalvodami, ka viņu kliente kļuvusi par upuri zemiskai sazvērestībai, kas tai sagandējusi visu dzīvi, un galu galā svinēja uzvaru. Nauda tika izmaksāta un misis Krolijas labā slava atjaunota, bet pulkvedis Dobins savu mantojuma daļu nosūtīja apdrošināšanas sabiedrībai atpakaļ, kategoriski atteikdamies ielaisties ar Rebcku jebkādos darījumos.

Tā Bekijai arī neizdevās kļūt par lēdiju Kroliju, lai gan viņa joprojām sevi godāja šajā vārdā. Viņa ekselence pulkvedis Ro-dons Krolijs, daudzu cilvēku mīlēts un gauži apraudāts, nomira

Koventrijas salā ar dzelteno drudzi, sešas nedēļas pirms sava brāļa sera Pita šķiršanās no šis pasaules. Muižu un baroneta titulu tādējādi mantoja jaunais sers Rodons Krolijs.

Arī viņš bija noraidījis tikšanos ar māti, kurai izmaksā visai ievērojamu pabalstu un kura tāpat jau šķiet ieguvusi krietnu bagātību. Baronels apmeties uz pastāvīgu dzīvi Karaliskajā Kro-lijā kopā ar lēdiju Džeinu un tās meitu; bet Rebeka, lēdija Kro-lija, pastāvīgi klimst starp Batu un čeltenhemu, kur vesela iespaidīga sevišķi izcilu cilvēku grupa uzskata viņu par nepatiesi apvainoto. Netrūkst viņai arī ienaidnieku. Bet kuram gan to trūkst? Vienīgā Bekijas atbilde ienaidniekiem ir viņas dzīve. Viņa nemitīgi noņemas ar žēlsirdības darbiem. Viņa pastāvīgi iet baznīcā, sulaiņa pavadīta. Viņas vārds nekad neiztrūkst labdarīgo ziedojumu sarakstos. Nabadzīgā apelsīnu pārdevēja, visu pamestā veļas mazgātāja, nelaimīgais smalkmaizīšu tirgonis — visi Rebekā rod uzticamu un devīgu draudzeni. Viņa pati stāv aiz letes labdarības tirdziņos, kur tiek vākti līdzekļi šiem nelaimīgajiem cietējiem. Emmija ar bērniem un pulkvedi, nesen atgriezušies Londonā, pēkšņi sastapa Bekiju kādā no šiem tirdziņiem. Viņa kautrīgi nolaida acis un pasmaidīja, kad tie skriešus metās projām — Emmija, ieķērusies elkonī Džordžam (kurš bija jau pieaudzis, elegants jauns džentlmenis), bet pulkvedis — paņēmis uz rokas mazo Džeiniju, ko viņš mīlēja vairāk par visu pasaulē — pat vairāk nekā savu «Pendžabas vēsturi».

«Vairāk, nekā viņš mīl mani,» ar skumjām domāja Emmija. Taču ne reizi Viljams nav Amēlijai bildis nevienu nelaipnāku vai skarbāku vārdu, bet allaž centies izpildīt ikvienu tās vēlēšanos.

Ak, Vanitas Vanitatum'! Kurš no mums jūtas laimīgs šajā pasaulē! Kurš gan iegūst to, pēc kā tik kvēli tvīkst, vai, iemantojis kāroto, vairāk nekā nevēlas! Tad nu, bērni, saliksim lelles kārbiņā un aizvērsim to, jo mūsu izrāde ir beigusies.

šīs zemes nīcība (lat.)

PĒCVĀRDS

•Tuvojas varena revolūcija... Visi tagadējie rakstnieki it kā instinktīvi aizņemti ar vecās sabiedriskās iekārtas skrūvju atgriešanu, lai sagatavotu to paredzamajam sabrukumam. Izjūtu pat tādu kā prieku, ka art es mazdrusciņ esmu pielicis roku šai darbā un, labsirdīgi jokodamies, pasaku graujošas patiesības...» Tā Tekerijs rakstīja mātei; šī atzīšanās skaidri parāda noskaņu, kuras varā savu romānu rakstījis «Liekulības Tirgus» autors.

Labākā no ievērojamā angļu reālista-satīriķa daudzajiem darbiem — *Liekulības Tirgus» iecere radās četrdesmito gadu vidū, vētrainajā laikā, kad Anglijā attīstījās čartistu kustība, kad Vācijā un Francijā sabiedrības dzīvē sākās lielāka rosība, kas vēstīja 1818. gada revolucionāros notikumus. Romāns tika publicēts ikmēneša izdevumos pusotra gada laikā — no 1817. gada janvāra līdz 1818. gada jūlijam. Visasākās un niknākās nodaļas, kas atmaskoja sabiedrības «virsotņu» parazītismu un patmīlību, radās tajā dramatiskajā Eiropas vēstures posmā, kad no kontinenta pienāca vēstis par Luija Filipa gāšanu un republikas pasludināšanu Francijā, par marta revolūciju Vācijā, bet Anglijā strādnieku mītiņos arvien kategoriskāk izskanēja prasība pēc brīvības un sociālās taisnības. Tekerijs piedalījās šajos mītiņos. Kā rāda viņa sacerētie reportiera rakstiņi avīzē «A/ o r n i ng Chronicle», Tekerijs bijis liecinieks saviļņojošai sagaidīšanai, ko Londonas strādnieki čartisti sarīkoja delegātiem, kuri 18'i8. gada martā atgriezās no Parīzes, uz kurieni viņi tika sūtīti savas tautas vārdā apliecināt Francijas revolucionārajām strādnieku masām brālīgas solidaritātes jūtas. Žurnālists Tekerijs par šo strādnieku uzstāšanos gan centās rakstīt kā «objektīvs» vērotājs no malas, taču īstenībā tā viņu dziļi saviļņoja. «Sacerēju rakstu. tM. C h.» (laikrakstam • M o r n i ng Chronicle». — A. J.) par Kensinglonas mītiņu,» viņš atzīmē savā dienasgrāmatā. «Veltīgi centos pārliecināt augstāko sabiedrību pie misis

Foksas, ka mums tuvojas revolūcija un ka mēs rīkojamies noziedzīgi, nicinādami tautu.*

Pēdējā tLiekulības Tirgus» daļa tika pabeigta 18A8. gada jūnijā. Tekerijs nokavēja paredzēto termiņu. Kā autors pats tolaik kādā vēstulē norāda, viņš drudžainā steigā uzrakstījis romāna noslēguma lappuses tajās dienās, kad Parīzē dārdēja kanonāde: uzliesmoja franču proletariāta jūnija sacelšanās, ko reakcija noslīcināja asinīs.

«Liekulības Tirgus» darbība par dažiem gadu desmitiem tika atvirzīta pagātnē; tā risinās no 1810. līdz 1820. gadam (romāna sestajā nodaļā norādīts uz Napoleonu kā korsikāņu iznireli, »kurš nesen piedzīvojis neveiksmi Krievijā», un tas ļauj autora aprakstīto nolikumu sākumu diezgan precīzi attiecināt uz 1813. gada vasaru). Tekerijs, kurš dzimis 1811. gadā, vēstīja par laika posmu, par kuru viņš drīzāk varēja spriest pēc grāmatām un vecākās paaudzes ļaužu nostāstiem nekā pēc savām atmiņām. Toties plaši grāmatā atspoguļota četrdesmito gadu vētrainā revolūcijas laikmeta jaunā sabiedriskā pieredze. Itakstīts savā ziņā kā vēsturisks romāns, «Liekulības Tirgus» uzskatāms arī par tiem laikiem neparasti asu sociālu romānu.

Ar Napoleona laika Eiropas vēstures notēlojumu Tekerijs demonstratīvi un kategoriski noraidīja principus un metodes, pēc kuriem vadījās lielākā daļa angļu 19. gs. pirmās puses vēsturisko romānu rakstnieku. Pat Valters Skots, kas daudzējādā ziņā veicināja reālisma uzplaukumu Eiropas romānu rakstniecībā un kas, runājot Puškina vārdiem, «verdziski neaizrāvās ar karaļiem un varoņiem», Tekerijam šķita nepietiekami demokrātisks un nepietiekami tuvs dzīves īstenībai (nākamais «Liekulības Tirgus» autors parodiskajā romāna lAivenho» turpinājumā asprātīgi izsmēja Skota idealizēto priekšstatu par feodālo bruņniecību). Tekerijs atsakās spriest par vēsturiskajiem nolikumiem oficiālo uzvaras relāciju, parlamenta runu un galma hroniku gaismā. Viņu aizrauj dziļais, pavirša vērotāja skatienam nemanāmais sakars starp vēsturisko darboņu skaļajiem panākumiem un neievērojamu, parastu cilvēku ikdienišķajiem likteņiem. »Jā, Napoleons izmet savu pēdējo trumpi, un arī nabaga mazās Emmijas Sedlijas laime likta uz šis pašas kārts.» — t.Martā, 1815. gadā pēc Kristus dzimšanas, Napoleons izcēlās malā Kannās, Luijs Astoņpadsmitais metās bēgt, visa Eiropa atradās trauksmes stāvokli, valsts vērtspapīru kurss kritās un vecais Džons Sedlijs tika izputināts.»

Vecais Sedlijs izput, Amēlija kļūst atraitne, mazais Džordžijs Osborns — bārenis, — Tekerija acīs tie nav mazāk svarīgi notikumi kā to karavadoņu un valdnieku darbi, ar kuru slavināšanu aprobežojās oficiālā tālaika historiogrāfija. Vadādams lasītāju it kā pa vēsturiskās svētku izrādes aizkulisēm, Tekerijs parādīja, kādu cenu par uzvaras trofeju mirdzumu maksā vēstures drāmas ierindnieki. Arī tās vietas Tekerija romānā, kur viņš demonstratīvi noklusē notikumus, ir pilnas atmaskojošas jēgas. Viņš atsakās pavadu karavīrus uz Valerlo kaujas lauku, aprobežodamies ar to notikumu attēlojumu,

kas šajā laikā norisinās sabiedroto karaspēka aizmugurē Briselē; tālu romānā parādītās vispārējās panikas un neapvaldītās spekulācijas ainas pietiekami izteiksmīgi stāsta par to, kādi egoistiski un plēsonīgi instinkti slēpjas aiz buržuāziskā «kroga patriotisma» plīvura. Ar ironisku godbijību viņš nolemj nesekot savai uzņēmīgajai varonei karaļa pils zālē, kur lai gaidāma audience pie •paša» Džordža Ceturtā, <pirmā Eiropas džentlmeņa». Taču šajā bijīgajā atturībā slēpts iznīcinošs izsmiekls, tāpat kā veselas angļu augstmaņu, parlamenta locekļu, baznīcas pīlāru, diplomātu un citu valstsvīru plejādes satīriskajā notēlojumā, kuri •Liekulības Tirgust lappusēs uznāk nevis oficiālajās parādes lomās, bet gluži vienkārši savā īstajā prozaiskajā izskatā.

• Vai tiešām vēsturei uz laiku laikiem jāpaliek ceļos nospiestai? Es esmu par to, lai tā pieceltos un ieņemtu dabisku stāvokli; pietiek tai pievilkt kāju, klanīties kā galma kambarkungam un valdnieka klātbūtnē pazemīgi kāpties atpakaļ uz durvju pusil īsi sakot, es dotu priekšroku nevis slavenu varoņdarbu, bet ikdienišķu notikumu vēsturei...» — Tā Tekerijs rakstīja savā vēsturiskajā romānā •Esmoiuls» (1852); šo programmu viņš bija realizējis jau agrāk — •Liekulības Tirgū».

Tāda savu mākslinieka uzdevumu izpratne, kad liek attēlota sabiedrības dzīve, garantēja Tekerija reālisma sevišķi saasināto kriticismu. Taču līdz ar to šī izpratne savā ziņā ierobežoja rakstnieka redzes loku. To gluži pamatoti saskatīja toreiz vēl jaunais Ļevs Tolstojs. •Sevastopoles stāstos» pieminēdams Tekerija •Liekulības Tirgu» un pirms tam iznākušo satīrisko aprakstu ciklu

• Snobu grāmata» (18iG—1S)7), Tolstojs pats sev jautāja: •Kādēļ Homēri un Šekspīri runāja par mīlestību, slavu un ciešanām, bet mūsu gadsimta literatūra ir tikai bezgalīgs stāsts par snobiem un liekulību?»

Tolstojs pats savam reālistiskajam romānam tKarš un miers» (kura darbība attiecināma uz to pašu vēstures laikmetu, kad norisinās •Liekulības Tirgus» nolikumi) spēja iedvest dzīves īstenības spirdzinošās poēzijas smaržu, kuras trūkumu viņš saskatīja Tekerija darbos. Tolstojs pierādīja, ka tālaika romānu rakstnieks spēj tautas dzīves dzīlēs rast patiesas varonības un episka cildenuma avotu un ka neizpušķots •ikdienišķu notikumu» apraksts, negrēkojot pret dzīves patiesības māksliniecisko atklāsmi, it labi sader kopā ar varoņdarbu» attēlojumu.

Tekerijs daudzu vēsturisku apstākļu dēļ nenostājās uz tā ceļa, pa ko vēlāk aizgāja Tolstojs, kura daiļrade, runājot Ļeņina vārdiem, kļuva par

• krievu revolūcijas spoguli» un spēja apvienot sevī <visu un visādu masku noraušanu» ar dziļu poētiskumu tautas dzīves atainojumā.

• Liekulības Tirgus» titullapā Tekerijs ierakstīja daudznozīmīgu apakšvirsrakstu: • Romāns bez varoņa». Sājā definīcijā izpaudās gan stiprā, gan vājā Tekerija reālisma puse. Reizē ar savu angļu literatūras priekšteču — Rairona, Sellija, Skota romantiskajām ilūzijām viņš atmet arī cildeno varonības poēziju, kas piemita šo rakstnieku daiļradei kā spēcīgu tautas masu

kustības atspulgs. Sajuzdams jauna revolucionāro satricinājumu pazemes grūdienus, kas gatavojās sagraut negrozāmo buržuāzisko iekārtu, viņš tomēr izvairās attēlot sava laika vēstures jauno poēziju, kas dzima darbaļaužu masu cīņā par sociālo taisnīgumu. Tekerija tūlaika publicistikā sastopami interesanti angļu strādnieku tēli. Aprakstā « Nāves sods pakarot* (1840) viņš abu Anglijas valdošo partiju līderiem sarkastiski nostāda pretī no tautas dzīlēm nākuša cilvēka vispārinātu tēlu, apzinīgu, patstāvīgi domājošu proletārieti. «Laikā, kamēr jūs bārāties un ķildojāties savu rēķinu dēļ, Tauta (P o p u l u s), kuras īpašumus jūs pārvaldījāt tās mazgadības laikā, kad tā nespēja pati par sevi rūpēties, — Tauta auga un auga, līdz beidzot kļuva tikpat gudra kā tās aizbildņi... Tauta ir demokrātiska un aizstāvēs savus draugus, tāpat kā jūs aizstāvat savējos, bet draugu tai — divdesmit miljoni...»

Taču »Liekulības Tirgū*, tāpat kā citos lielajos Tekerija daiļdarbos, šim jaunajam 19. gs. daudzmiljonu varonim neatrodas vieta. Darba tautai «Liekulības Tirgū» nav ierādīta kaut cik ievērojama loma, ja neskaita tās nesaudzīgās * virtuves inkvizīcijas» attēlojumu, kas Re bekai Krolijai piespiež sodu jau ilgi pirms tam, kad viņas reputācija tiek iznīcināta «augstāko sfēru» acīs.

liet, lai arī varonim no tautas «Liekulības Tirgus» personāžu vidū neatrodas vieta, pašā pret buržuāziski aristokrātiskās Anglijas ļaudīm un darījumiem polemiski izvirzītajā lozungā »romāns bez varoņa» savā ziņā atspoguļots tautas viedoklis par valdošajām »virsotnēm». Tekerijs nepieņēma pozitīvos ideālus, ko viņa laikā izvirzīja Rietumeiropas zemju darbaļaužu masu avangards, tEs neredzu gala strīdiem starp īpašumu un darbu, viņš rakstīja mātei īsi pirms tLiekulības Tirgus» pabeigšanas. »Mēs virzāmies pa mūžīgu posta, moku, bada loku; izeja nav saskatāma...* Strīdā starp dpošamu un darbu* Tekerijs neatrod par iespējamu pilnīgi pievienoties »darba* viedoklim. »Es esmu par sociālu republiku, bet ne par komunismu,* viņš tai pašā vēstulē paziņo.

Un tomēr tieši darbaļaužu revolucionārie nemieri lika Tekerijam māksliniekam jo asi izjust privātīpašnieciskās iekārtas netaisnīgumu un bezjēdzību. Tikai šķiru cīņas krasas saasināšanās apstākļos tiklab Anglijā, kā Eiropas kontinentā varēja rasties tāda grāmata kā «Liekulības Tirgus». So daiļdarbu var uzskatīt <par kara pieteikumu pastāvošajai sabiedriskajai iekārtai,* žurnālā »F r e s e r’ s M a g a z i n e* rakstīja kāds Tekerija laika biedrs — angļu kritiķis.

Un patiešām — gan ar nosaukumu, gan ar visu romāna saturu Tekerijs meta izaicinājumu acīs angļu buržuāziski aristokrātiskajai sabiedrībai, atsegdams savas zemes valdošo šķiru savtīgumu, parazītismu un liekulību. «Liekulības Tirgus» satīrisko atveidu, ko Tekerijs izmantoja par simbolu reālistiskajam sociālo apstākļu atmaskojumam, viņš aizguva no senas, tautā loti populāras grāmatas — Džona Banjena »Pilgrima svētceļojuma». Dedzīgais protestētājs demokrāts, angļu 17. gs. antifeodālās revolūcijas dalībnieks Ban-

jens sacerēja reliģisku sprediķi, kurā nikni atmaskoja sava laika sociālās vainas. <Liekulības Tirpusi, kur pēc sižeta risinājuma nokļuva viņa alegoriskā stāsta varoņi, noderēja par emblēmu netaisnās ekspluatatoriskās iekārtas pēr-kamībai un izvirtībai, kur viss tiek pārdots vairāksolīšanā. * Sajāt tirgū pārdod tādas preces kā mājas, zemi, uzņēmumus, amatus, godu, paaugstinājumus, titu-

Ilus, valstis, karalistes, miesas kārības, daždažādas izpriecas un baudas, pārdod ielas meitas, savedējas, sievas, vīrus, bērnus, saimniekus, kalpus, dzīvību, asinis, miesu, dvēseli, sudrabu, zeltu, peries, dārgakmeņus un visu, ko vien sirds kāro,» raksta Danjens. «Pie tam šajā tirgū jebkuru bridi var noskatīties dažādus trikus, blēdības, spēles, komediantus, ākstus, pērtiķus, neliešus un visvisādus krāpniekus. Te var redzēt arī, turklāt par smiekla naudu, zādzības, slepkavības, laulības pārkāpšanu, viltus liecības — un visu to asins sarkanā krāsā.*

Ienesdams savā romānā šo simbolisko tirgus atveidu, kas ikvienam tālaika angļu lasītājam labi pazīstams pēc Ilanjena grāmatas, Tekerijs tam piešķir jaunu jēgu. Danjens, šis puritāniskais moralizētājs, atmaskoja pasaulīgus, * dievu aizmirsušus» cilvēkus. Tekerijs izskaidro «Liekulības Tirgus» sociālos pamatus; šis simbols viņam dod iespēju reālistiski vispārināt buržuāziskās sabiedrības likumus, kur valda plēsonīgā skaidras naudas morāle.

Nauda un ar to saistītais apzinātais un neapzinātais aprēķins ir romāna sižetiskās darbības galvenais virzītājs spēks.

«Manu mīļo bērniņ, viņas būtu tevi iemīlējušas, ja tev piederētu divsimt tūkstošu mārciņu,» Džordžs Osborns atbild savai līgavai bez pūra, kad tā žēlojas par viņa māsu vēsumu un nelabvēlību. «Tādā garā nu viņas ir audzinātas. Mūsu sabiedrībā cilvēku vērtē tikai pēc skaidras naudas.» Un, kaut arī Džordžs pašapmierinātā iedomībā par savu džentlmeņa pārākumu sūta pie velna «visus šos mantraušus un iznireļus», Tekerijs parāda, cik viņš pats, no bērna kājas pie privātīpašnieciskā egoisma pieradis, ir neglābjami samaitāts, cik pārspīlēta viņa iedomība, cik stulbs un godkārīgs viņš savā dzīves uztverē.

Skaidras naudas — cilvēku likteņu lēmējas vadmotīvs vijas cauri visam romānam. tPar vecās dāmas izcilajām personiskajām īpašībām jau ieminējāmies. Viņas īpašumā skaitījās septiņdesmit tūkstoši mārciņu...» raksta Tekerijs, tādējādi ar ledainu ironiju parūdīdams galveno, kas liek godājamās mis Krolijas radiniekiem sacensties uzmanības pierādījumos vecajai dāmai. < Man zināms pat tāds gadījums, kad piecu mārciņu zīme nostājās starp diviem brāļiem un galu galā izārdīja savstarpējo mīlestību, kas pusgadsimtu tos bija saistījusi, tādēļ varu tikai izteikt apbrīnu par to, cik jaukas un nemainīgas jūtas ir mantīgo ļaužu mīlestība,* viņš atzīmē citā vietā. Intrigas, ko dzen vecās mis Krolijas mantinieki, lai tikai viņas acīs cits citu sakompromitētu; Džona Sedlija bankrots; laulātā drauga izvēle Iiietumindijas bagātniecei mis Svorcai; vecā Osborna testamentārie rīkojumi; visvarenā augstmaņa lorda

Steina «cildeno žēlastības dāvanu» sadale; valsts nodokļu iekasētāja Džoza Sedlija Indijā saraustās bagātības liktenis — visi šie un daudzi citi,ar naudu saistīti darījumi romānā ieņem svarīgu vietu, nosakot dažādo personāžu savstarpējās attiecības un raksturus. Tekerijs nelaiž garām izdevību ar apbrīnojamu precizitāti — mārciņās, šiliņos un pensos — apzīmēt parādu summu, par kuras nesamaksāšanu liek arestēts Rodons Krolijs; tikpat precīzi mēs uzzinām, cik lielu dzeramnaudu vecais Osborns iedod karavīram, kas viņam sīki jo sīki pastāsta par dēla nāvi, un cik gineju saņem Amālija, grūtā brīdī pārdodama Dobina dāvāto Indijas šalli. Tas Tekerijam nepieciešams, lai atveidotu «Liekulības Tirgus» atmosfēru, kur pats varenākais spēks galu galā izrādās naudas intereses. Sājā komerciālo un egoistisko aprēķinu atmosfērā mīklainie darījumi, kuros iejaukta Rcbeka Krolija un viņas vīrs, ilgu laiku izmanīdamies dzīvot «gluži no nekā», izpostīdami un aplaupīdami uzticīgus vientiesīšus, īstenībā izskatās nevis kā noziegums, bet drīzāk gan kā sociāla norma.

Tekerija reālisma novatoriskās īpatnības sevišķi spilgti izpaužas Rebekas tēla interpretācijā. Blēžu romāns, kas feodālās sabiedrības kārtu attiecību sabrukuma apstākļos radās kā jauns žanrs un vēstīja par dēkām, kurās metās veikli avantūristi, nenoniecinādami nekādus līdzekļus ceļā uz karjeru, — Rietumeiropas literatūrā plaši izplatījās, sākot ar 16. gs.; Anglijā pie blēžu romāna tradīcijām ķērās 18. gs. reālisti apgaismotāji no Defo līdz Smolelam. Tekerijs labi pazina un mīlēja daudzus šo autoru darbus. Taču viņa piedzīvojumu meklētājas tēls iecerēts pavisam citādi, ir daudz saturīgāks un dziļāks nekā līdzīgi personāži 17. un 18. gs. romānos.

Bekija Sarpa, vēlāk misis Krolija, Tekerija attēlojumā nav kā kaut kāds svešs, nepiederīgs elements nostatīta pretī tai «krietnajai» sabiedrībai, kurā viņa ielaužas pilna apņēmības par katru cenu gūt panākumus. Gluži otrādi — viņa ir īsts «Liekulības Tirgus» bērns. Rebekas plēsonīgā alkatība, nicinājums pret vienkāršajiem ļaudīm, cinisms līdzekļu izvēlē — tās visas ir īpašības, kas Bekiju padara tuvu sabiedrības pīlāriem, tādiem kā Osborni, Iiroliji un Gonti; ne velti viņa tik labi izprot šo vareno vīru domāšanas veidu un kā stmējā iederas viņu vidū. Bckijas nelaime, kā ironiski pasvītro autors, ir vienīgi tā, ka viņas izcelšanās apstākļi — nabadzība, agri zaudēti vecāki un vientulība — nostāda viņu neizdevīgākā stāvoklī nekā tos, kuru respektablums balstās uz mantojuma ceļā iegūto muižu un titulu vai bankas rēķinu solīdā pamata.

«Ticu, ka ar pieciem tūkstošiem gada ienākuma arī es spētu kļūt kārtīga sieviete...» prāto Bekija. Un Tekerijs, kā kontekstā redzams, gatavs viņai piekrist.

Bekijas Sarpas tēls ir dzīvs liecinieks tam, kā buržuāziskās pasaules apstākļos, kur panākumi tiek mēroti tikai ar skaidru naudu, izvirst bagātīgi apdāvināts cilvēks. Apbrīnodams savas varones atjautīgumu, apķērību, vērīgo

prū/u itņ neizsīkstošo enerģiju, Tekerijs parāda, kā visas šīs dotības pārvēršas ļaunumā un par kādu izmirušu tuksnesi kļūst šīs jaunās sievietes garīgā pasaule, kur nav vietas ne mīlai, ne mātes maigumam, ne pašaizliedzīgām draudzības saitēm. tPēc pusdienām, iesnaudies krēslā, Rodons neredzēja seju, kas viņā nolūkojās, — bālu, nogurušu, drausmīgu; toties, kad viņš pamodās, tā atmirdzēja možā, piemīlīgā smaidāt.» Šis dramatiskais kontrasts starp Be-kijas ārējo pievilcību un «drausmīgo» iekšējo tukšumu romāna darbības gaitā nenovēršami pieņemas spēkā.

Taču ne mazāk nabadzīga un skumīga Tekerija tēlojumā izskatās buržuāzisko tikumu pasaulīte, kas velk dzīvību kaut kur «Liekulības Tirgus» pažobelēs. Par to daiļrunīgi liecina divu tēlu un divu likteņu — Rebekas Sarpas un viņas skolas biedrenes Amēlijas Sedlijas salīdzinājums.

Amēlija šķiet pilnīgs Rebekas prets(ats. Viņa ir jūtīguma, naivitūtes un bezpalīdzīga vājuma iemiesojums. Sai pieticīgajai mietpilsonītei pat prātā neienāk, ka viņa patstāvīgi varētu sev izlauzt ceļu dzīvē. Viss, ko viņa prot, ir mīlēt un sevi ziedot. Taču cik akla un aprobežota ir viņas mīlestība, cik bezjēdzīgi un veltīgi viņas upuriI Pašaizliedzīgi pielūgdama abus savus teiku die-vus> (ka tos sarkastiski nosauc Tekerijs) — vīru un dēlu, viņa tos nepadara cildenākus, bet tikai samaitā ar savu maigumu. Vecākais Džordžs Osborns jau mēnesi pēc kāzām gatavs viņu pievilt, bet mazais Džordžijs izaug tieši tāds pats pašapmierināts švauksts un egoists, kāds bijis viņa tēvs. Pusotra desmita gados Amēlija kā pašu par sevi saprotamu pieņem Viljama Dobina pašaizliedzīgo uzticību, pat neiedomādamās, cik sāpīgi to ievaino viņas vienaldzība; kad Dobins pārlasa Amēlijas vēstules, kas pa šiem gadiem sakrājušās, viņu moka apziņa, «cik tās visas aukstas, laipnas, cik bezcerīgas un patmīlīgas/». Māksiinieka-reālista vērīgajam skatienam nepaslīd garām samaitājošā ietekme, ko * Liekulības-Tirgus» atmosfēra atstāj pat uz vistīrākajiem raksturiem; tieši tādēļ saklausāma ironiska pieskaņa viņa spriedumos par Amēlijas, šīs tmai-gās parazitēšu (tender pa rasi te), kā viņš to nosauc romāna beigās, domām un rīcību. Amēlija un Dobins pieskaitāmi pie nedaudzajiem godīgajiem un krietnajiem cilvēkiem, kas parādās grāmatas lappusēs. Taču arī viņi savā izšķirošajā sarunā, kur tiek izteikts viss, kas sakrājies sirdī, neiztiek bez vārdiem «tirgošanās* un «darījums», kas stāv tik tālu no mīlas valodas, bet ir gaužām parasti «Liekulības Tirgū». * Dobins tik ilgi bija gulējis pie viņas kājām, ka nabaga mazā sieviete bija pieradusi staigāt tam pa galvas virsu. Emmija negribēja ar majoru apprecēties, tomēr vēlējās viņu paturēt sev. Viņam tā negribēja sniegt neko, bet gaidīja, tai viņš tai atdotu visu. Līdzīgi darījumi mīlestībā tiek slēgti visai bieži,» ar rūgtu izsmieklu šo ainu komentē Tekerijs.

Tā kļūst skaidrs vispārīgais ironiskais kolorīts šajā romānā, kas stāsta par buržuāziskās sabiedrības paražām, kur netikumība liekulīgi greznojas tikumu maskā, bet paši tikumi izrādās netikumībai rada. Tekerijs parāda, kā zemis-

kās naudas intereses apgāna šķietami vilcildenākās cilvēka dabas izpausmes — patriotismu, kalpošanu sabiedrībai, ģimenes saites. Satīriski piešķirdams citu jēgu vienkāršajam anglim tos laikus pierastā tradicionālā tautas teātra — leļļu komēdijas jeb pantomīmas paņēmieniem, viņš sava romāna personāžus uzved uz skatuves kā marionetes, bet pats uzstājas leļļu aktiera, izrādes režisora lomā, komentēdams marionešu spēli.

Šāda romāna uzbūve dod autoram tiesības risināt ar lasītāju atklātu sarunu, strīdēties ar to, jau iepriekš uzminot tā iebildumus, apkopot un paskaidrot parādīto notikumu jēgu. «Liekulības Tirgū» šie autora komentāri palīdz atklāt romāna vispārīgo satīrisko ieceri. Reliģiski moralizējošā sprediķošana, kas ienes nepatīkamu disonansi vēlākajos Tekerija sociālajos romānos, te vēl tikpat kā nav manāma. Vēl vairāk — ar rūgtumu, kam vajadzēja šokēt valdībai uzticamos buržuāziskos Tekerija laika biedrus, kari uzskatīja kapitālistisko civilizāciju par dievišķās gudrības augstāko virsotni, viņš rakstīja par «providences» netaisnīgumu: «Neizdibināmajam, bargajam un nemaldīgajam valdniekam, kas izlemj cilvēces likteņus, tīk pazemot un satriekt pīšļos maigos, krietnos un gudros un celt godā patmīļus, stulbeņus un ļaun-darush Tekerija aicinājums, ar ko viņš vērsās pie saviem veiksmīgākajiem tautiešiem, kuriem gribēja iemācīt lēnprātību un iecietību pret nabaga neveiksminiekiem, bija utopisks; un Tekerijs pats to apzinājās, zīmēdams satīrisku bagātnieku tēlu, kurš, «čāpstinādamies gar sarkanvīnu>, pašapmierināti prāto, ka «šķirām jābūt, tāpat kā jābūt bagātajiem un nabagajiem».

Nav jābrīnās, ka .5? grāmata, kurā iedzīvināts tautas naidīgais noskaņojums pret parazītiskajām buržuāziski aristokrātiskajām Anglijas tvirsotnēm*, ne tik drīz spēja ieraudzīt dienas gaismu. Kā stāstīja pats Tekerijs, trīs vai četras izdevniecības, iepazinušās ar romāna vispārīgo ieceri un sākuma nodaļu pirmo variantu, atteicās no «Liekulības Tirgus» manuskripta. Tikai ar lielām grūtībām viņam izdevās savai grāmatai atrast izdevēju. Buržuāziskā prese romānu saņēma ar nikniem uzbrukumiem. Tekeriju apvainoja netikumībā, vieglprātībā, gaumes trūkumā un tdzi/ā mizantropijā, kas aptumšojusi viņa prātu» (tā, starp citu, rakstīja pazīstamais pozitīvisma ideologs G. Dž. Luiss). Lai cik naidīgi romāns tika uzņemts, nekas nespēja mazināt «Liekulības Tirgus> pelnīto popularitāti, un grāmata atrada taisnīgus vērtētājus un soģus demokrātiski noskaņoto lasītāju vidū.

tTekerija veselīgais kriticisms,* tā to raksturojis Gorkijs, līdz pat mūsu dienām saglabājis sabiedrisko aktualitāti un māksliniecisko izteiksmību. Tekerija šedevra krāsas laika gaitā nav izbalējušas, un jaunais «Liekulības Tirgus» padomju izdevums iepriecinās lasītāju ar autora smalko novērošanas spēju, neizsīkstošo humoru un satīriskā sašutuma patiesīgumu.

A. Jeļistratova

t

PIEZĪMES

9. lpp. Ctzvika — tajā laikā Londonas priekšpilsēta ar lielu parku.

9’ Hammersmita — Londonas priekšpilsēta blakus Cizvikai.

Semlramīda -— leģendāra Asīrijas valdniece, kurai seni nostāsti piedēvē neparastu prātu un enerģiju. . .

9 Doktors Džonsons Semjuels (1709—1784) — angļu klasicisma virziena dzejnieks un literatūras vēsturnieks, 18. gs. otra ja pusē neapstrīdama 'autoritāte literāras gaumes ziņā Anglijā. Kļuva slavens ar kapitālo «Angļu valodas vārdnīcu»; tādēļ Tekerijs viņu ironiski dēvē

par Lielo leksikografu. ......

9. Misis Šaponc (1727—1801) — angļu rakstniece, sarakstījusi gramalu «Par prāta veidošanu», kas bija domāta meiteņu audzinasanai buržuāziskās tikumības garā.

18 Soho — rajons Londonā, kur apmetas galvenokārt ārzemnieki.

20! ” Lorenss Tomass (1769—1830) — angļu galma gleznotājs, portre-

tists. . .

Prezidents Vests (1738—1820) — angļu gleznotājs, viens 110 Londonas karaliskās mākslas akadēmijas dibinātājiem, kopš 1792. gada

tās prezidents. . _ .

24 ,. Nabobs — sākotnēji Lielmogulu (sk. 28. lpp. piezīmi) impērijas pro

vinču pārvaldnieku tituls; vēlāk par nabobiem dēvēja bagatos indiešus un eiropiešus, galvenokārt angļus, kas Indija iemantoja bagātību.

26. „ Hagijs — vienjūga rati.

26. „ Palankīns — slēgtas nestuves.

27. ., Bllingsgeitas tirgus — zivju tirgus Londomn

28. ., «Zilbārdis» — franču komponista Gretrī (1741—1813) opera.

28. ,. Liclmogtils — Lielmogulu impērijas Indijas 16. 18. gs. feodālās

despoti jas valdnieka tituls.

28. ., Alnašars (pareizāk sakot, Alfašars, arābu valodā «lielībnieks») —

Tūkstoš un vienas nakts pasaku» personāžs. Mantojis naudu, viņš nopērk stikla trauku un, iegrimis sapņos par to, cik bagāts kļūs, trauku pārdodams, nejauši to sasit.

28. „ Austrumindljas sabiedrība — privāta sabiedrība, kas dibināta 17. gs.

Anglijā (ari Francijā un Holandē) tirdzniecībai ar Indiju un Indonēziju. Pārvērtusies «no komerciāla spēka militārā un teritoriālā spēkā» (K. Mapīte и Ф. Энгельс, Соч., т. IX, стр. 354), Austrum-indijas sabiedrība kļuva par vienu no koloniju paverdzināšanas līdzekļiem. Austrumindijas sabiedrība likvidēta 1858. gadā.

28. Ipp. Kolektors — šeit: Austrumindijas sabiedrības ierēdnis, kas no vietējiem iedzīvotājiem vāca nodokļus un veica arī administratīvus pienākumus.

28. „ Parks — šeit un tālāk domāts Haidparks, vislielākais un vecākais

parks Londonā.

28. „ Brcmmels — 19. gs. sākumā pazīstams švīts, modes un «smalkas

gaumes» noteicējs Anglijas augstākajā sabiedrībā.

29. „ Sikoraksa un Ivalibans — personāži Šekspīra drāmā «Vētra». Siko-

raksa — veca burve, mežoņa un izdzimteņa Kalibana māte.

30. „ Harijs — indiešu iecienīts gaļas ēdiens ar garšvielām.

30. „ Cllijs — sarkanie (arī spāņu vai turku) pipari, paprika.

32. „ «Četrdesmit laupītāji» — acīm redzot, domāta itāliešu komponista

Kerubini opera «Alibaba jeb Četrdesmit laupītāji». Šeit anahronisms: opera uzrakstīta tikai 1838. gadā.

3o. „ Vokshola — ārpilsētas izpriecu dārzs; pastāvēja līdz 19. gs. vidum.

36, „ Ekseleras birža — tā saucās ēka Londonā, kurā 19. gs. sākumā at

radās zvērnīca.

36. „ Ponijs — tā angli dēvēja Bonaparlu.

37. ,, Aldernianis — pilsētu pašvaldības vecākais loceklis.

42. „ Doniccli mūzika — itāliešu komponista Doniceti (1797—1848) operu,

romanču, duetu viegli iegaumējamās melodijas romānā aprakstītajā laikā Eiropā bija ļoti populāras.

44. „ Koventgardcnas tirgus — tirgus Londonā, kur pārdod dārzeņus,

augļus un ziedus.

47. „ Kīns Edmunds (1787—1833) — ievērojams angļu traģēdiju aktieris,

pazīstams ar Šekspīra varoņu lomu (Otello, Seiloka, Ričarda III, Hamleta) tēlojumiem. Šeit atkal anahronisms: Kīns Londonā debitēja tikai 1814. gadā.

47. „ Kcmhls Džons (1757—1827) — pazīstams angļu aktieris, kas arī

tēlojis Šekspīra traģēdiju varoņus.

48. „ Sindbads Jūrasbraucējs, princis Ahmeds un feja Peribana — perso

nāži «Tūkstoš un vienas nakts pasakās».

50. ., Džordžu Trešo... kad viņš saņēma ziņu par sacelšanos Ziemeļ

amerikas kolonijās — Amerikas koloniju nacionālās atbrīvošanās un neatkarības karš 1775.-—1783. gadā notika Anglijas karaļa Džordža Trešā (1760—1820) valdīšanas laikā.

51. „ Nepīrs (1785—1860) - angļu vēsturnieks, vairāku sējumu — «Pire-

rieju pussalas 1807,—1814. gada kara vēsture» autors.

51. „ «Bella Dzīve» — ilustrēts nedēļas žurnāls, kas nosaukts tā redaktora

Bella vārdā. Iznāca 19. gs. Londonā un bija veltīts sportam, galvenokārt boksam.

51. „ Tas bija gvardes pēdējais uzbrukums... — Napoleons savu gvardi

parasti raidīja cīņā tikai tad, kad uzvara īstenībā jau bija izšķirta, tādējādi radīdams tai «neuzvaramo» slavu. Valerlo kaujā mestā Napoleona gvarde tomēr tika sakauta.

51 „ ... lā bija Neija kolona, kas brāzās virsū Lacijsentas pakalnam —

Vaterlo kaujā Napoleona maršals Neijs pretiniekam atkaroja fermu Laeijsentu.

53. lpp. «Tclcmaks» — «Ulisa dēla Telcinaka piedzīvojumi», franču rakstnieka Fenelona (1651—1715) didaktisks romāns.

53. „ Neaptēstais Orsons (no franču ourson — lācēns) — tautas teiku

varonis, ko mežā izaudzinājusi lāču māte.

54. „ Valentīns — viņa dvīņu brālis, kas audzis pilī.

54. „ «Bedtorda» — lai laikā pazīstama kafejnīca Londonā.

55. „ ... plūca slavas laurtis Plrcncjii pussalā. — 1808.—1813. gadā, cīno

ties Pireneju pussalā pret Napoleona 1 vadīto franču karaspēku, sakarā ar spāņu tautas atbrīvošanas kustību pret franču okupantiem un Napoleona galveno spēku sakāvi 1812. gadā Krievijā angļu karaspēks guva dažas nenozīmīgas uzvaras.

56. „ Vclingtons (1769 -1852) — angļu karavadonis un reakcionārs valsts

vīrs.

56. „ tGuzette» — Londonas avīze», angļu valdības oficiozs, kurā liek

publicētas iecelšanas amatā, paziņojumi par bankrotu uti.

61. „ Simpsons — pazīstams tālaika izpriecu rīkotājs Voksholā.

63. „ Skaistā Rozaiiiunde — Anglijas karaļa Henrija Otrā mīļākā; pēc

nostāstiem, viņu aiz greizsirdības noindējusi karaliene Eleonora. 63. „ ... vai gan kauss vīna nebija cēlonis Aleksandra Lielā nāvei. — Ma

ķedonijas Aleksandrs nomira 33 gadu vecumā ar malāriju, taču daži senie vēsturnieki bez sevišķa pamata apgalvoja, ka viņu no-_ indējis Maķedonijas zemes pārvaldnieks Antipatrs.

63. „ Lcinpriērs Džons (1765—1824) —angļu rakstnieks, «Personu vārdu

klasiskās vārdnīcas» un «Klasiskās bibliotēkas» (antīkās pasaules vārdnīcas) autors.

63. „ Daniels Lemberls — nedabiski resns cilvēks, ko par naudu rādīja

Londonas balagānos.

64. „ Lambeta, Lainbetas pils — Kenterberijas arhibīskapa rezidence.

66. „ Molinē — pazīstams tālaika bokseris.

67. „ Toriji — angļu partija, kas bija saistīta ar feodālo muižniecību, taga

dējās konservatīvo partijas priekštece; rūpnieciskās buržuāzijas interešu paudēja bija vigu partija — tagadējās liberāļu partijas priekštece. 67. „ Māsa Anna stāv savā vietā sargtornī — franču 17. gs. rakstnieka

Pero pasakas «Zilbārdis» personāžs. Kamēr Zilbārdis gatavojas nogalināt sievu, viņas māsa Anna tornī gaida parādāmies savus brāļus, kuriem jāierodas glābt māsu.

71. „ Karaliene Besija — Anglijas karaliene Elizabete, kas valdīja no 1558. līdz 1603. gadam.

71. „ Satrunējuši miestiņi -— 18. gs. un 19. gs. sākumā Anglijā tā dēvēja

panīkušas pilsētiņas un miestiņus ar neievērojamu iedzīvotāju skaitu, bet reizēm arī pavisam izzudušas pilsētas (kas bija pārvērstas par ganībām vai applūdinātas ar ūdeni), taču uz senu privilēģiju pamata saglabājušas tiesības izvēlēt un sūtīt parlamentā deputātus. Par deputātiem faktiski nozīmēja lielos zemes īpašniekus, kam šie satrunējušie miestiņi piederēja.

71. „ Dižais komoners — Viljams Pils, vecākais (1708—1778). ievērojams

angļu valstsvīrs, vigu vadonis, lielburžuāzijas elks, jo pārstāvēja tās intereses. Komoners — apakšnama loceklis.

71. „ ...karalienes Annas laikā ievērojamam karavadonim. Džons

Cerčils, Malboro hercogs (1650—1722), angļu karavadonis, kas izcīnījis vairākas uzvaras pār frančiem.

72. „ ...debesu sūtītajam ministram. — Viljams Pils, jaunākais (1759

1806), Pita, vecākā, dēls, reakcionārs Anglijas premjerministrs, nesamierināms Napoleona un franču revolūcijas ienaidnieks. Iekšpolitikā veicis daudzus bargus pasākumus, kas vērsti pret strādnieku kustību un sacelšanos Īrijā.

78. lpp. Celsija —- agrāk ciematiņš, tagad Londonas rajons, kur atrodas vecu karavīru patversmes; Grīniča — Londonas priekšpilsēta, pazīstama ar savu observatoriju; te atrodas patversme veciem jūrniekiem.

78. „ Vecais Vellcrs — Dikensa romāna «Pikvika kluba piezīmēsi perso

nāžs, pasažieru karietes kučieris, mistera Pikvika kalpa Sema Vellera tēvs.

78. „ Ninīve — senās Asīrijas valsts galvaspilsēta.

78. „ Džcks Šcpcrds — pazīstams laupītājs 18. gs. sākumā, angļu dziesmu

un balādu varonis.

78. „ Bucefals — Maķedonijas Aleksandra leģendārā zirga vārds.

78. „ Melnā Besija — laupītāja Dika Torpina ķēves vārds. Diks Torpins

bija tikpat slavens kā Džeks Seperds.

79. „ «Cecīlija» — angļu rakstnieces Frensisas Bernijas (1752—1840) ro

māns; viņas darbi par augstākās sabiedrības dzīvi savā laikā guva lielus panākumus.

79. „ Lords Orvils — Frensisas Bernijas romāna «Evelīnai varonis.

81. „ Benefīcija — šeit: tiesības iekasēt baznīcas nodokļus.

82. „ Udolfa pils — drūma, noslēpumaina pils, kas aprakstīta angļu rakst

nieces Annas Radklifas (1764 -1823) romānā «Udoll'a noslēpumi». 85. „ Labības likumi. — 1815. gadā pieņemtie labības likumi noteica augstu muitu labībai, ko ieveda no ārzemēm. Sie likumi, kas tika izdoti lielo zemes īpašnieku interēsēs, ārkārtīgi pasliktināja jau tā nožēlojamo nemantīgo šķiru stāvokli.

88. „ Silēns (grieķu mitoloģija) — vienmēr piedzēries, labsirdīgs plikgalvis satīrs, vīna dieva Baklia pastāvīgs pavadonis.

90. „ Henrijs Astotais (1491—1547) — Anglijas karalis no Tjudoru dinastijas, bija precējies sešas reizes, divas sievas sodīja ar nāvi.

90. „ Kraistčerča (Kristus baznīca) 1— viena no vecākajām Oksfordas uni

versitātes koledžām.

91. ,, ītona — pilsēta netālu no Londonas, pazīstama ar savu skolu, kas

dibināta 15. gs.; šajā skolā arī mūsu dienās mācās aristokrātisko un buržuāzisko ģimeņu bērni.

91. „ Pumpcrnikclija — Tckerija izdomāts humoristisks vācu valsts no

saukums (sk. II daļu).

92. „ Vilberforss Viljams (1759—1833) -— angļu sabiedrisks un politisks

darbinieks, kas aktīvi cīnījās par vergu tirdzniecības atcelšanu. Viņa darbībai piemita kristietiski filantropisks raksturs.

92. „ Independcuti reliģisku seklu locekļi, kas pārstāvēja angļu pro

testantu radikālo novirzienu.

94. „ Augstais šerifs — galvenā administratīvā un tiesas amatpersona

Anglijas grāfistēs.

95. „ ... rombiem greznoto karieti. — Atraitņu un neprecētu sieviešu ģer

boņus veidoja uz rombveidīgiem vairogiem.

97. „ Krcbijons, jaunākais (1707—1777) — franču rakstnieks, neķītru ro

mānu autors.

97. „ Grejs Tomass (1716—1771) — angļu dzejnieks, romantiķu priekštecis.

97. „ Viņa vēsture gan ir diezgan garlaicīga, taču tā nekādā gadījumā nav

tik bīstama kā mistera Hjūina vēsture. — Domāta angļu rakstnieka

Smoleta (1721—1771) «Anglijas vēsture» un angļu filozofa Iljūma (1711—1770) «Lielbritānijas vēsture».

97. lpp. «Hcmfri.ļs Klinkers» — Smoleta romāns.

98. „ Kamilla — jaunava-karotāja, Vergilija «Eneīdas» personāžs.

98. „ Monmoransī — franču muižnieku dzimta; daudziem tās locekļiem

piekritusi ievērojama loma Francijas vēsturē.

99. „ Triktraks — viens no dambretes spēles veidiem.

101. „ Parkleina — Londonas iela, kur dzīvo bagātnieki.

101. „ Herogcita un Čeltenlicma — grezni Anglijas kūrorti.

101. „ Fokss Čarlzs, Džeimss (1749—1806) — angļu politisks darbinieks, slavens ar to. ka parlamentā aizstāvēja Ziemeļamerikas kolonijas, kas cīnījās par neatkarību, un franču buržuāzisko revolūciju.

101. „ ...nopirka viņam virsnieka vietu... 19. gs. pirmajā pusē virs

nieku pakāpes Anglijā pārdeva par naudu.

111. „ Vulidža — Londonas priekšpilsēta, kur atrodas sena artilērijas skola.

112. „ Metodisti — reliģiska anglikāņu baznīcas sekta.

115. „ Džentlmeņi mantijās — Anglijā tiesneši tiesas sēžu laikā tērpti garās

mantijās.

110. Votjērs — Velsas prinča (nākamā karaļa Džordža Ceturtā) pavārs;

nodibināja klubu, kur dzīroja Londonas zelta jaunatne, notriekdama veselas bagātības.

118. ,. Mis Menjoias «Jautājumi» — 19. gs. populāra meitenēm paredzēta

mācību grāmata, kas sniedza visai paviršas ziņas par dažādiem jautājumiem.

118. „ Hercs (1800—1888) — franču pianists un komponists, salona klavier-

kompozīciju autors.

120. „ Kurltonhauzn — Velsas prinča pils.

122. „ Vltorija (Spānija). — 1813. gadā angļiem pie Vitorijas izdevās sakaut

frančus, kuri pēc tam atstāja Pireneju pussalu.

122. „ Atkāpšanās no Leipcigas. — 1813. gadā Napoleonu pie Leipcigas

sakāva Krievijas, Anglijas, Austrijas un Prūsijas apvienotie spēki, un viņa armija bija spiesta atkāpties pāri Francijas robežām.

123. „ ...norūpējusies par Bricnnu un Monmiraiju. — Kaujās pie Bricn-

nas un Monmiraijas 1814. gadā Napoleons sakāva sabiedrotos, taču šīs pēdējās uzvaras nespēja aizkavēt viņa krišanu.

125. „ Cctcmn — osta un cietoksnis Medvejas upes krastā.

125. „ Jakimo — Šekspīra drāmas «Cimbelīns» personāžs; slepeni iekļuvis

Imogenas istabā, viņš nolaupīja rokassprādzi un nodeva to viņas vīram kā sievas neuzticības pierādījumu.

126. „ Nepārspējamais Kraitons — skots, kas četrpadsmit gadu vecumā

ieguva maģistra grādu.

130. „ . . . kā brīnišķīgā feja Titānija pret zināmu Atēnu audēju. — Šekspīra

komēdijā «Sapnis vasaras naktī», kurā attēloti dažādi mīlestības untumi, elfu karaliene — skaistule Titānija, iemīlējusies audējā, glāsta un skūpsta viņam uzmaukto ēzeļa galvu.

„ «Maldu komēdija» — Šekspīra sarakstīta komēdija.

131. ,, «Vecais Slotcrs» — pazīstama tālaika kafejnīca un viesnīca Londonā.

132. „ Ifiģēnijus upurēšana (grieķu mitoloģija). -— Ifiģēnija, valdnieka

Agamemnona meita, bija nolemta upurēšanai, lai pielabinātu dievieti Artemīdu, kas sūtīja grieķiem bezvēju jūras ceļā uz Troju.

150. „ Meifēra (maija gada tirgus) — aristokrātisko kvartālu nosaukums;

šajā vietā no 17. gs. līdz 19. gs. sākumam tika rīkoti gada tirgi.

158. lpp. Pigo-Lebrens (1753—1835) — franču dramaturgs un romānu rakstnieks.

16G. „ Lords Eldons (1751—1838) — reakcionārs angļu valstsvīrs, kas visu 19. gs. pirmo ceturksni ieņēma lordkanclera posteni. Bairons «Oda likumprojekta autoriem» bargi viņu nosodīja par parlamentā iesniegto asiņaino likumprojektu, kurā tika ierosināts par darbgaldu bojāšanu strādniekiem piespriest nāves sodu.

16G. „ Vai gan Ahilis un Ajakss nebija iemīlējušies savās kalponēs? (Grieķu

mitoloģija.) — Varonīgā Trojas kara varoņa Ahilla mīļākā bija par verdzeni pārvērstā gūstekne Brizeīda; otra Trojas kara varoņa Ajaksa draudzene arī bija viņa gūstekne — Tekmesa (sk. Sofokla traģēdiju «Ajanls»),

106. „ Rotenrova — aleja_ jātniekiem Ilaidparkā.

167. „ lierkulesus, ieķerošos Omfalēm brunčos (grieķu mitoloģija). —

Ilerkuless, iemīlējies Lidijas valdniecē Omfalē, aizmirsa savus varoņdarbus un pie valdnieces kājām vērpa vilnu, izpildīdams visas viņās vēlēšanās.

167. „ .. . Samsonus guļam pie Dalilu kājām. — Bībeles varoni Samsonu

piekrāpa viņa ienaidnieku uzpirktā viltniece Dalila. Mīlas apmātais Samsons atzinās Dalilai, ka viņa spēks slēpjas matos. Dalila aizmigušajam Samsonam matus nogrieza, tādējādi atņemdama viņam visu speķu.

171. „ Gretnijgrīna — skotu ciemats Anglijas pierobežā, kur kopš 18. gs.

vidus angļi stājās slepenas laulībās (pēc Skotijas likumiem, laulību noslēgšanai nebija vajadzīga tuvinieku piekrišana).

181. „ Kornēlija (2. gs. pirms mūsu ēras) — tikumīga romiete, lautas tri

būnu Kaja un Tiberija Grakhu māte; pēc vīra nāves viņa atteicās otrreiz iziet pie vīra, pilnīgi ziedodamās bērnu audzināšanai.

181. „ ...tika tapat piekrāpts kā Potivars — pēc bībeles leģendas, ēģiptie

tis, kam par vergu bija pārdots tiklais Jāzeps Skaistais. Potivara sieva, veltīgi izmēģinājusies Jāzepu savaldzināt, apmeloja jaunekli savam vīram.

183. „ Mūsu stāsts gluži negaidot uz bridi iekļuvis starp sevišķi ievērojamiem notikumiem un izcilam personām. — Domāta Napoleona I bēgšana no Elbas salas. Izcēlies krastā 1815. gada 1. martā Francijas dienvidos. Napoleons 20. martā iegāja Parīzē, kur iedzīvotāji to jūsmīgi sagaidīja. Karalis Luijs Astoņpadsmitais bēga. Napoleons valdīja «100 dienas». Kad pie Vaterlo sabiedrotie Napoleonu sakāva (1815), viņš otro un pēdējo reizi tika izsūtīts trimdā uz Sv. Helēnas salu.

183. „ Ilolborna — krauja iela netālu no Raselskvēra.

195. „ Aleksis Soije — ievērojams tālaika pavārs, kulinārijas grāmatu autors.

198. „ Higeja — seno grieķu veselības dieviete.

205. „ Serpcņtalns (čūskveidīgs) — virknē izvietoti dīķi Ilaidparkā.

206. „ ... ceļos noslīgušo Esteri. — Pēc bībeles leģendas, persiešu valdnieka

Arlakserksa sieva Estere uz ceļiem lūgusies vīru pasargāt no iznīcināšanas viņas tautiešus. Aizkustinātais Artakserkss lūgumu uzklausījis.

211. „ ...hercogs jau ir Beļģijā. — Velingtonas hercogs 1815. gadā tika iecelts par virspavēlnieku sabiedroto (Anglijas, Hanoveras, Holandes un Braunšveigas) karaspēkam Beļģijā, kurš kopā ar Blihera prūšu armiju drīz vien sakāva Napoleonu pie Vaterlo (1815. gada 18. jūnijā).

211. lpp. . ,.Vestendas dižinanība. — Vestenda — aristokrātisks Londonas

rietumu rajons. , ,

927 Epsltjlinuzii tin Sentdžordža slininīcu vel rotaja sarkanais

ietērps. — Epslijhauza (Velingtonas hercoga pils) un Sentdžordža slimnīca celtas no sarkaniem ķieģeļiem un tai laika vel nebija apmestas.

927 Zirgu izdzimums — Vclingtona arka ar četriem bronzas zirgiem.

23(k ” Žuanvlls (1818—1900) — Francijas karaļa Luija Filipa dēls, četr

desmitajos gados franču flotes viceadmirālis. Tckerijs šeit doma Zuanvila rakstu par franču floti, kas bija pilns pret angļiem vērstu, naidīgu uzbrukumu un 1840. gadā sacēla Anglijā trokšņainu sensāciju.

234. ,, Mesnierlsins — no austriešu ārsta Mcsmera (1733 1815) uzvārda,

kurš izvirzīja tā saukto «dzīvnieku valsts magnētisma» teoriju, kas noderēja dažnedažādu slimību šarlatāniskai ārstēšanai. Sī teorija balstījās uz tos laikus vēl maz izpētītām, nepareizi izprastām hipnotisma parādībām.

234. „ Dr. Eliolsons (1791—1808) — Tekerija ārsts, kuram rakstnieks vel

tīja savu romānu «Pendeniss». Eliolsons, acīm redzot, ārstējis ar hipnozi.

247. ,, Kju — ciematiņš Londonas apkaimē, pazīstams ar milzīgo botānisko

dārzu.

247. „ Sentdžeinisas pils — Anglijas karaļu pils.

251. „ Fillīda ----- antīkajā mitoloģijā un lirikā bieži sastopams vārds —

ideālas, dzejnieka iemīlētas meitenes tips.

253. „ Pircneju karš — Spānijas karš — sk. piezīmi 55. Ipp.

283. „ Vaiherenas drudzis. — Karā ar Napoleonu angļi 1809. gadā izcēla

desantu Vaiherenas salā, kas piederēja Holandei. šīs angļiem bēdīgas avantūrās rezultātā lielākā daļa desanta gāja bojā no drudža.

285. „ Dekāns — anglikāņu baznīcas vecākais mācītājs.

292. „ Aiigstdzimušajiem spekulantiem, kas sapulcējas Vīnē. — Eiropas

monarhi un diplomāti 1814. gadā sapulcējas Vīnes kongresa, kas iezīmēja Eiropas reakcijas sākumu.

296. „ Talavera — spāņu pilsēta, kur 1809. gada 28. jūlija angļi sakāva

frančus. . r

298. „ Vclslijs — Vclingtona uzvārds, pirms viņš iemantoja Velingtonas

hercoga titulu.

301. „ Golkonda — pilsēta Indijā, ievērojama ar tur slīpētiem dimantiem.

No tās cēlies izteiciens «Golkondas dārgumi».

304. „ Dārijs Pirmais (521.-—‘185. g. pirms m. ē.) — persiešu valdnieks, kas nodibināja vareno Persijas valsti, kuras varai tika pakļauta visa Prickšāzija un Ēģipte.

312. „ ...ko jūs mēdzat saukt par «Guzetle», t. i., paziņot savu bankrotu,

ko publicēja «Gazefīe» (sk. 56. lpp. piezīmi).

321. „ Faro — Briseles alus.

323. „ Dalmācijas hercogs (1769—1851) — viena no Napoleona karavado

ņiem — maršala Suita tituls.

323 Berijas hercogs (1778—1820) — Francijas troņmantnieks, grafa d’Artua — nākama karaļa Kārļa Desmitā dēls; viņu nogalināja seglinieks Pjērs Luvels.

323. „ Ķeizariene un Komas karalis — Napoleona Pirmā sieva un dēls.

330. „ Parliskais skatiens. — Viens no iecienītiem pārliešu kaujas paņēmieniem — izlikties bēgam, lai pēc tam pār plecu apbērtu bultām ienaid-

nieku, kas sekoja pa pēdām. Partieši - sena, kareivīga tauta, kas dzīvoja Priekšāzijā (ziemeļaustrumos no tagadējās Irānas). Tā radušies izteicieni: «partiskā bēgšana», «pārliešu bulta» utt.

3114. „ Jaunais Rēguls. — Pirmās Franču buržuāziskās revolūcijas laikā daudziem bērniem tika doti slaveno Romas republikas varoņu vārdi. Rēguls — romiešu karavadonis (3. gs. pirms m. ē.).

334. „ Oranijns princis — Nīderlandes karaļa vecākā dēla un troņmant

nieka tituls.

335. „ ... kas ieradās traucēt Leonoras mieru. — Leonora — vācu dzej

nieka Hirgera (1747—1794) ievērojamas tāda paša nosaukuma balādes varone. Balādē pēc līgavas ierodas kaujaslaukā kritušā līgavaiņa gars.

344. ,, Luljs Dezirē (Ilgotais) — Francijas karaļa Luija Astoņpadsmitā iesauka, ko viņam bija devuši lojālisti, kaut arī lauta viņu kvēli ienīda.

355. „ Veslejicši jch metodisti — sk. 112. lpp. piezīmi.

355. „ Iluininali («apmirdzētie») — sākumā mistisku sektu nosaukums

Spānijā un Francijā, vēlāk tā dēvēja slepenu reliģisku biedrību, kas dibināta 18. gs. Vācijā cīņai pret jezuītiem.

369. „ Šcridcns (1751—1816) — ievērojams angļu dramaturgs («Mēlnesības skolas» autors) un politisks darbinieks; parlamentā aizstāvēja franču revolūciju.

388. „ Misis Grandīju. Izteiciens: «Ko teiks misis Grandija?» — proti,

kā uz to raudzīsies «augstākā sabiedrība» kļuva par parunu Anglijā sakarā ar angļu dramaturga Mortona (1764—1838) populāro lugu, kuras personāži pastāvīgi uzdod šo jautājumu.

389. „ Scnžcriiiēna priekšpilsēta — kvartāls Parīzē, ko romānā aprakstītajā

laikā apdzīvoja aristokrāti.

405. „ Koridons — idibisks gans, personāžs Vergilija «Bukolikā».

406. „ . .arī jus esat tā paša ordeņa kavalieris. — Domāts Zelta Aunādas

ordenis.

411. „ ... kur Džozam laimējās vaigu vaigā skatīt bijušo imperatoru. —

19. gs. pirmajā pusē angļu kuģi, kursēdami starp Indiju un Angliju, iegriezās Svētās Helēnas salas osta — Napoleona pēdējās trimdas vietā.

414. „ Kensingtona — rajons Londonā ar milzīgu parku; Tekerija laikā —

Londonas priekšpilsēta.

422. „ Džeks Kcčs — angļu 17. gs. bende; viņa vārds Anglija kļuva par

sugas vārdu.

438. „ Sidon.su Sara (1775-—1831) — pazīstama angļu traģēdiju aktrise. 442. ,, Disidents — šai gadījumā kādas protestantu sektas loceklis, kura

neatzina Anglijā valdošo anglikāņu baznīcu.

449. „ Kafrārlja — apgabals dienvidaustrumu Āfrikā; ta centrs — īstlon-donas pilsēta.

458. „ Lombardstrīta — iela Londonā, kur atradās augļotāju bodītes un

bankas.

472. „ «Ūdeņu saplūšana» un «Mazais klejotājs dziedonis» — angļu dzej-

nieka-romantiķa Tomasa Mūra (1799—1852) dzejoļi no cikla «īru melodijas».

477. „ Sirdsapziņas nauda — nauda, ko finansu ministrijai sūtīja personas

(lielāko tiesu anonīmi), kas agrāk izvairījušās no nodokļu maksāšanas.

490. lpp. Zilās grāmatas — Anglijas parlamenta izdoti oficiāli dokumenti; parasti iznāk zilos vākos.

494. „ Eltroptjs — romiešu vēsturnieks (4. gs.), sarakstījis «Īsu Komas

vēstures apcerējumu», pēc kura mācīja angļu skolās.

496. „ Londonas Taue'rs — pils, kas gadu simteņiem bijusi gan cietoksnis,

gan pils, gan cietums bīstamiem valsts noziedzniekiem. Sen likvidēta kā cietums, pils tagad atvērta apskatei.

496. „ Norvals — 18. gs. angļu dramaturga Džona Homa (1722—1808) tra

ģēdijas «Daglass» personāžs. Traģēdijas sižets ņemts no skotu balādes. _ _

499. „ «Palīgs vecākiem» — angļu rakstnieces Marijas Edžvortas (1767

1849) didaktisku stāstiņu grāmata bērniem.

499. „ Stāsts par Seniordu un Mcrtouu — Ruso pedagoģisko ideju piekri

tēja angļu rakstnieka Deja (1748—1789) stāsts bērniem.

501. „ ...princis un Pcrita. — Domāts Velsas princis, nākamais karalis

Džordžs Ceturtais, un viņa favorīte aktrise Mērija Robinsone (1758—1800), kura Šekspīra drāmā «Ziemas pasaka» tēloja Peritas lomu.

501. „ Marianna Klarka ar X hercogu. — Domāts Velsas prinča brālis Jorkas hercogs un viņa iemīļotā Mērija Anna Klarka.

501. „ Kozvejs Ričards (1740—1821) — galma gleznotājs un portretists.

501. „ Egalitē, Dricānus hercogs — hercogs Luijs Filips Zozefs (1747—

1793), Francijas karaļa Luija Filipa tēvs; piedalījās franču buržuāziskajā revolūcijā 18. gs. beigās, tādējādi iemantodams iesauku Egalitē (Vienlīdzība). 1793. gada, turēts aizdomās par nodevību, tika sodīts ar nāvi.

502. „ Karalis Krūts — leģendārs Anglijas iekarotājs un karalis.

502. „ Filips un Marija — Filips Otrais (1527—1598), Spānijas karalis,

viens no feodāli katoliciskās reakcijas iedvesmotajiem Eiropā 16. gs.; neilgu laiku bija Anglijas karalienes Marijas Tjūdoras vīrs (1553—1558). So karalieni dēvēja par Asiņaino, jo viņa bargi izrēķinājās ar protestantiem.

502. „ Skotijas karaliene — Marija Stjuarte (1542—1587), no mātes puses

francūziete, Gīzu dzimtas locekle. Pretendēja uz Anglijas troni. Karaliene Elizabete viņu ieslodzīja cietumā un pavēlēja notiesāt uz nāvi.

502. „ Gīzl — franču muižnieku dzimta, kas hugenotu karu laikā 16. gs.

Francijā vadīja katoļu reakcionāro kustību.

502. „ Dižais hercogs — domāts Henrijs Pirmais Gīzs (1550—1588), viens

no fanātiskākajiem un aktīvākajiem Bērtuļa nakts dalībniekiem, (hugenotu masu slaktiņš, ko 1572. gada 24. augusta naktī pirms sv. Bērtuļa svētkiem Parīzē sarīkoja katoļticīgie); vadīja «Svēto līgu» — katoļu organizāciju cīņai pret hugenotiem.

502. „ Armāda — spāņu flote, vēsturē pazīstama ar nosaukumu Neuzva

ramā Armāda, ko 1588. gadā izveidoja Filips Otrais un nosūtīja uz Anglijas piekrasti. Neuzvaramās Armādas sakāve darīja galu spāņu varai Eiropā un nostiprināja Anglijas varenību.

502. „ Jēkabs Pirmais (1566—1625) — Anglijas karalis, Marijas Stjuartes

dēls.

502. „ Kārlis Pirmais (1600—1649) — Anglijas karalis, angļu revolūcijas

laikā tika notiesāts uz nāvi.

503. „ Troņmantniece Marija Antuanete (1755—1793) — troņmantnieka —

nākamā karaļa Luija Sešpadsmitā sieva. Abus pirmās franču revo-lucijas laika 18. gs. beigas Francijas revolucionārā tauta sodīja ar nāvi.

504. Ipp. KiberOnas ' sazvērestība. — Revolūcijas laika, 1795. gadā, franču emigrantu kontrrevolucionāra vienība, angļu flotes atbalstīta, izcēlās Kiberūnas pussala Bretaņā un kaujā ar Gošā vadīto revolucionāro karaspēku tika sakauta.

504. „ Sarkanā grāmata — angļu titulēto augstmaņu saraksts.

504. „ Princis Hels jeb Harijs — prinča Henrija — nākamā Anglijas karaļa

Henrija Piektā pamazināmais vārds. Šekspīra traģēdijā «Henrijs Ceturtais» paradīta aina, kur princis pielāgo tēva kroni (II daļa, 4. cēliens, 4. aina),

505. „ ... salaist matos Oksfordu ar Senlašeiu. — Domāta Oksfordas uni

versitātes teoloģijas fakultāte un restaurācijas gados Francijas ciematā Sentašelā dibinātā katoļu skola.

506. „ Latimers (apm. 1485.—1555. g.) — protestantu sprediķotājs, kas

Marijas Asiņainās laikā tika sadedzināts sārtā.

506. „ Lojola Ignācijs (1491—1556) — Jezuītu ordeņa dibinātājs.

506. „ «Ceļinieks» — Londonā 19. gs. sākumā nodibināts aristokrātu klubs.

510. ,, Pūdera kambaris — tā muižnieku namos 18. gs. dēvēja istabas, kur

tika pūderētas parūkas.

511. „ «Braunšvcigas zvaigzne» — karalis Džordžs Ceturtais. Cēlies no

Hanoveru dinastijas, kas Anglija nomainīja Stjuartu dinastiju.

512. „ Cintija — viens no mēness dievietes Diānas vārdiem romiešu mito-

loģijā.

515. „ «Nolaupītā sproga» — angļu dzejnieka-klasiķa Popa (1688—1744)

varoņkomiska poēma; Tekerijs domājis «mirdzošo krustu» uz poēmas varones Belindas krūtīm.

516. „ Menlenona, marķīze (1635—1719), — karaļa Luija Četrpadsmitā

favorīte, vēlāk sieva.

516. „ Pompadūra, marķīze (1721—1764), — karaļa Luija Piecpadsmitā

favorīte.

517. „ Maliņa — pilsēta Beļģijā, slavena ar savām mežģīnēm.

518. „ Regana un Gonerila — karaļa Līra cietsirdīgās meitas.

523. „ Nugeta sens Londonas cietums kriminālajiem un politiskajiem

ieslodzītajiem, pastāvēja līdz 20. gs. sākumam.

523. „ Bedlema — vā jprātīgo nams Londonā.

524. „ Grelzinna — viena no vecākajām tiesu kolēģijām Londonā.

525. „ Sarkansvarčl — angļu kareivji.

526. „ Jaunakais Marlovs un mis Hardkāsla — angļu rakstnieka Gold-

smila (1728—1774) komēdijas «Viņa samierinās, lai uzvarētu, jeb Kļudu nakts» personāži. Jaunais Marlovs, ārkārtīgi kautrīgs augstākas sabiedrības jaunavu vidū, kļūst vaļīgs un drošs ar kalponēm. Mis Hardkāsla, pārģērbusies par kalponi, savaldzina jaunekli.

526. „ Haidparka loka aleja — ceļš Haidparkā, blakus kuram 18. gs. notika aristokrātu divkaujas.

535. „ Lēdija Džcina Greja (1537—1554) — Anglijas karaliene, ko ar nāvi sodīja Marija Asiņainā.

538. „ Semela (grieķu mitoloģija) — Zeva iemīļotā, kas gāja bojā, kad Perkongravējs, paklausīdams viņas lūgumam, parādījās savā īstajā izskata.

538. „ Taiberna — Londonas rajons, kur no 12. līdz 18. gs. tika izpildīti nāves sodi.

538. lpp. Bclgreivija — rajons Londona, netālu no aristokrātiskās \ estendas. 538 Tadmora — seno laiku slavenās pilsētas Palmīras tagadējais nosaukums. No šīs pilsētas saglabājušās tikai drupas Sīrijas tuksneša oāze.

538. „ Lēdija Hestcre Stenhopa (1776—1839) — Pita radiniece, ceļojusi

pa Austrumiem, kļūdama kādai no nomadu ciltīm par kaut ko

līdzīgu karalienei. . _ ,

539. „ Dandass, Edingtons, Skots — angļu valstsvīri, Pīta, jaunaka, draugi

un domu biedri.

539. „ Eotcns — grāmatas «Eotens» («Rītausma») varonis. Sī gramala pie

der Tekerija drauga Kingleika spalvai un veltīta viņa ceļojumiem

pa Austrumiem.

540. „ Viskristīgākais — tituls, ko pāvests 15. gs. piešķīra Francijas kara

ļiem. . .

541. „ Olmekas aizgādne — Olmekas zālēs tika sarīkotas izpriecas un lek

cijas Londonas augstmaņiem.

541. „ Debreta un Bcrka rokasgrāmatas — angļu aristokrātijas ģenealo

ģiskās vārdnīcas.

549. „ Katons — angļu rakstnieka Edisona (1672—1719) tāda paša nosau

kuma traģēdijas varonis.

550. „ Firinans — sultāna pavēle.

551. ,, Egisls un Klitcmnestra — pēc sengrieķu teikas, ko Eshils pārstrā

dājis traģēdijā «Agamemnons», Argosas valdnieku Agamemnonu nogalinājusi viņa sieva Klitemnestra un tās iemīļotais Egists.

553. „ Filomela (grieķu mitoloģija) — Atēnu valdniece, ko dievi pārvērtuši

par lakstīgalu. Dzejā vārdu «Filomela» bieži lieto ar nozīmi laksti -

gala».

Sarādu atminējums: Agamemnons — 1) aga (Austrumos — kungs). 2) Memnons — pēc senas teikas, Etiopijas valdnieka Mcra-nona statujas galva, saulei lecot, izdevusi melodiskas skaņas.

Lakstīgala — angliski nightuigale; šarāde: 1) night, (nakts), 2) inn (viesnīca), 3) gale (vētra).

557. „ Valtfraiersi (baltie brāļi) — nosaukums viduslaiku mūku ordenim,

kura locekļi nēsāja baltas drānas.

557. „ Cisterclešl — 11. gs. dibināts mūku ordenis.

560. „ Fags — tā angļu skolās sauc jaunākos audzēkņus, kuriem jaapkalpo

vecākie biedri.

561. „ Astlijs — Astlija cirks; pastāvēja Londona līdz 19. gs. otrajai pusei.

591. „ Koventrijas sala — autora izdomājums; tādas salas nav; izteiciens

«nosūtīt uz Koventriju» nozīmē — boikotēt, izstumt no sabiedrības.

593. „ Kribs Toms — angļu bokseris.

617. „ Latuds un Trenks — pazīstami 18. gs. avantūristi.

620. „ Longvuda — muiža Sv. Helēnas salā, kur Napoleons pavadīja pēdē

jos mūža gadus un sākumā tika apbedīts.

623. „ «Royal George» — angļu kara kuģis, kas 1782. gadā Anglijas dien

vidu piekrastes reidā nogrima kopā ar komandu, pasažieriem un admirāli.

639. „ Miranda un Kalibans — Šekspīra drāmas «Vētra» personāži.

646 ” ... no trim provincēm. — Par provincēm Austrumindijas sabiedrības

pastāvēšanas laikā sauca trīs Indijas administratīvos apgabalus: Madrasu, Bombeju un Bengāliju.

646. „ Molrapleisa (gr. moira — liktenis), Mintoskvērs un citus ielu no

saukumus Tekerijs izdomājis; vairumam šo nosaukumu viņš izmantojis Indijas angļu pārvaldnieku vārdus.

646. lpp. «Melnā bedre» — 1756. gadā, kad indiešu valdnieki cīnījās pret Austrumindijas sabiedrību, Bengālijas nabobs Suradžuds Doule ieņēma Kalkutu, ieslodzīja Viljama forta kara cietumā 146 angļus, kuru lielākā daļa jau pirmajā naktī aiz gaisa trūkuma nosmaka. Sis cietums iemantoja Kalkutas melnās bedres nosaukumu.

653. „ Jūdnss, Sīmanis, Benjamiņš — bībeles patriarha Jēkaba dēli; jaunākais, Benjamiņš, bija tēva mīlulis.

663. „ Pnnlchnikon.s — šai gadījumā mēbeļu noliktava.

665. „ Misis Somervila (1780—1872) — Anglijā pazīstama dabaszinātņu popularizētāja.

665. „ Ek/.etcrhola — nams vienā no galvenajām Londonas ielām, kurā

nolika reliģiskas sanāksmes.

667. „ Branta šķirstiņi — šķirstiņi ar īpatnējiem slēdžiem, ko izgudroja

anglis Brams.

668. „ Haundsdīčn — iela Londonā, kur bija koncentrēti vecu drēbju

veikaliņi.

672. „ Cimaroza (1749—1801) — itāliešu komponists.

674. „ Piimpcrnikclija (no vācu vārda — rupjmaize) — ar šo izdomāto

nosaukumu Tekerijs ironiski tēlo Veimāru, Eizenahas Saksijas Vei-māras hercogistes galvaspilsētu, kur viņš pats jaunībā uzturējies.

675. „ Šrēdcrc-Devriēna Vilhelmīnc (1804—1860) — pazīstama operdziedā

tāja, kas iemantoja slavu ar Fidelio lomas izpildījumu Bēthovena operā «Fidelio jeb Laulāto mīla».

681. „ Sobjeskis Jaus (1624—1696) — Polijas karalis; savienībā ar aust

riešiem viņš 1683. gadā pie Vīnes uzvarēja turkus.

681. „ Trofonijs (gr. mitoloģija) — Dellu tempļa būvētājs; par godu pa

šam Trofonijam tika uzcelts templis, kuram blakus atradās slavenā orākula ala.

682. „ Bakhs un Ariadne (gr. mitoloģija). — Teika stāsta, ka Krētas vald

nieka meita Ariadne ar diega pavedienu palīdzējusi Tezejam izkļūt no labirinta, bet tas viņu pametis Naksosas salā, kur viņa kļuva par Bakha sievu.

684. „ «Somnambula» — itāliešu komponista Bellini (1801—1835) opera.

685. „ Berijas hercogiene — Kārļa Desmitā dēla Berijas hercoga atraitne;

hercogu 1820. gadā nogalināja seglinieks Luvels; pēc 1830. gada jūlija revolūcijas kopā ar Kārli Desmito viņa aizbēga uz Angliju, kur mēģināja sagatavot sacelšanos pret Orleānas Luiju Filipu, kas pēc Kārļa Desmitā gāšanas kļuva par karali.

685. „ Angulcmas hercogs (1775—1844) — Kārļa Desmitā vecākais dēls;

pēc 1830. gada revolūcijas kopā ar tēvu pārcēlās uz Angliju; Bur-bonu galējās monarhisliskās partijas pārstāvis.

694. „ Doktorskoinonzs — tiesu iestāde, kas nodarbojās ar laulību slēgša

nas un šķiršanas, baznīcas, admiralitātes lietām utt.; likvidēta 19. gs. otrajā pusē.

702. „ «La Dame Blanchc» (Baltā dāma) — franču komponista Bualdjē

(1775—1834) komiska opera.

703. „ Pompīlijs Nuina — viens no septiņiem leģendārajiem romiešu vald

niekiem; leģenda stāsta, ka viņa iemīļotā — nimfa Egērija ar saviem padomiem palīdzējusi viņam valdīt.

704. „ Nims un Plstols — Šekspīra komēdijas «Jautrās vindzorietes» un

traģēdijas «Henrijs Ceturtais» personāži, vieglprātīgi slaisti un Falslala roklaižas.

713. lpp. ...gaužām viegla ir nokāpšana pa Avernas taciņu. — Avernas ezers Itālijā, no kura paceļas sēra tvaiki, senatnē tika uzskatīts par ieeju ellē. No tā radies latīņu izteiciens — facilis descensus Averni (Avernas vieglā nokāpšana).

720. „ Fuksis — tā vācu studenti sauca pirmā kursa studentus.

741. „ «Vallenštcins» — Sillera triloģija. Triloģijas otrajā daļā «Pikolo-

mini» Tekla dzied dziesmiņu, kas beidzas ar vārdiem: «Esmu mīlējusi un baudījusi dzīvi.»

741. „ Būmpjesu (Kociņi) — krastmalas nosaukums Roterdamā.

745. „ ... tāpat kā Kozina — Rosini operas «Seviljas bārddzinis» varone.

Opera uzrakstīta pēc tāda paša nosaukuma Bomaršē komēdijas sižeta. Kad Figaro ieteic Rozīnai uzrakstīt zīmīti Almavivam, kas meitenē iemīlējies, viņa parāda jau gatavu mīlestības vēstulīti.

747. „ ... trešā sējuma pēdējā lappuse. — Sākumā romāns Anglijā bija

izdots trīs sējumos.

749. „ Reformas likumprojekts. — Ar parlamenta reformu 1832. gadā tika

likvidēti «satrunējušie miestiņi».

M. Čcrņeviča

SATURS

I nodaļa. Cizvikas aleja

II nodaļa, kurā mis Sarpa un mis Sedli ja gatavo jas uzsāk

kampaņu

III nodaļa. Kebcka liekas ar ienaidnieku

IV n o d a j a. Zaļais zīda naudas maks

V nodaļa. Mūsu Dobins

VI n o d a ļ a. Vokshola

VII nodaļa. Krolijs no Karaliskās Iīrolijas

VIII n o d a ļ_a. Slepena un neizpaužama

IX n o d a ļ a. Ģimenes portreti

X nodaļa. Mis Sarpa iemanto draugus

XI nodaļa. Lauku idile

XII nodaļa. Gluži sentimentālā garā

XIII nodaļa. Ne tikai sentimentālā garā

XIV nodaļa. Mis Krolija savās mājās

XV nodaļa, kurā īsu brīdi parādās Rebekas vīrs .

XVI nodaļa. Vēstule uz adatu spilventiņa

XVII nodaļa. Kā kapteinis Dobins iegādājās klavieres .

XVIII nodaļa. Kurš spēlēja kapteiņa Dobina pirktās klaviere

XIX n o d a ļ a. Mis Krolija slimnieku kopējas gādībā .

XX nodaļa, kurā kapteinis Dobins uzņemas ilimeneja sūtņa

lomu

XXI nodaļa. Ķilda par kādu mantinieci

XXII nodaļa. Kādas laulības un medusmēneša sākums .

XXIII n o d a ļ a. Kapteinis Dobins gūst panākumus piekritēju

vervēšanā

XXIV nodaļa, kurā misters Osborns noceļ no plaukta dzimtas

bībeli

XXV nodaļa, kurā visas galvenās darbojošās personas uzskata

par labāku pamest Braitonu .

XXVI nodaļa. Starp Londonu un Četemu

XXVII nodaļa, kurā Amēlija ierodas savā pulkā .

XXVIII nodaļa, kurā Amēlija iebrūk Nīderlandē .

XXIX nodaļa. Brisele

XXX nodaļa. «Es mīļoto meiteni atstāju»

XXXI nodaļa, kurā Džozs Sedlijs uzņemas gādību par savumāsu......‘

XXXII nodaļ a, kurā Džozs metas bēgt un kuram pienāk beigas

XXXIII nodaļa, kurā mis Krolijas tuvinieki gaužam nobažīju-

šies par viņu............

XXXIV nodaļa. Džeimsa Krolija pīpe tiek izmesta pa logu

XXXV nodaļa. Atraitne un māte.......

XXXVI nodaļa. Kā dzīvot zaļi no nekā.....

XXXVII nodaļa turpina tā paša temata iztirzāšanu .

XXXVIII nodaļa. Kāda ģimene ļoti grūtos apstākļos .

XXXIX nodaļ a. Ciniska nodaļa........

XL nodaļa, kurā Bekija tiek atzīta par ģimenes locekli .

XLI nodaļa, kurā Bekija atkal apciemo savu senču pili . XLII nodaļa, kurā tiek stāstīts par Osbornu ģimeni .

XLIII nodaļa, kurā lasītājam jauzņemas pūles apbraukt Labas

Cerības ragu............

XLIV nodaļa norisinās ceļā starp Londonu un Ilempšīru

XLV nodaļ a. Starp Ilempšīru un Londonu.....

XLVI nodaļa. Posts un nedienas.......

XLVII nodaļa. Gonthauza.........

XLVIII nodaļa, kurā lasītājs tiek iepazīstināts ar visaugstāko

sabiedrību............

XLIX nodaļa, kurā baudīsim trīs ēdienus un piedevām

desertu.............

L nodaļā pastāstīts par kādu necilu nolikumu ....

LI nodaļa, kurā tiek uzvesta kāda šarāde, kas lasītāju var tik lab samulsināt, kā arī nesamulsināt L1I n odai a, kurā lords Steins parādās vislabākajā gaisma

LIII nodaļa. Glābiņš un katastrofa.......

LIV nodaļa. Svētdiena pēc kaujas.......

LV nodaļa, kurā apcerēts tas pats jautājums ....

LVI n o d a 1 a. Džordžijs tiek padarīts par džentlmeni .

LVII nodaļa. Cerību atblāzma........

LVIII nodaļa. Mūsu draugs majors......

LIX nodaļa. Vecās klavieres........

LX nodaļa atgriežas pie augstākās sabiedrības

LXI nodaļa, kurā tiek nopūstas divas svecītes ....

LXII nodaļa. Am Rhein . . . . .

LXIII nodaļa, kurā mēs sastopam kādu senu paziņu .

LXIV nodaļa stāsta par kādu klaidoni......

LXV nodaļa, pilna darījumu un izpriecu.....

LXVI nodaļa. Arnantium irae........

LXVII nodaļa, kurā aprakstītas dzimšanas, precības un mi šanas..............

William Makepeace Thackeray VANITY FAIR A novel without a hero Foreign Languages Publishing House Moscow 1951

Уильям Теккерей ЯРМАРКА ТЩЕСЛАВИЯ Издательство «Лиесма»

Художник Гунар Клява На латышском языке

Redaktore V. Kumuška.

Māksi, redaktors A. Jēgers.

Tehn. redaktore D. Pastare.

Korektore T. Pēlersone.

Nodota salikšanai 1966. g. 2. martā. Parakstīta iespiešanai 1966. g. 4. jūlijā. Papīra formāts 60X84/16. 24,44 fiz. iespiedi.; 39,67 uzsk. iespiedi.; 50,23 izdevn. 1. Metiens 30 000 eks. Maksā 2 rbl. 74 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 20048/D2089. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Valsts preses komitejas Poligrāfiskās rūpniecības pārvaldes 2. tipogrāfijā «Sovetskaja Latvija» Rīgā, Dzirnavu ielā 57. Pasūt. Nr. 830.

A. Angļu

1

Madmuazcl, esmu atnākusi no jums atvadīties. (Franc.)

2

Lai dzīvo Francijai Lai dzīvo imperators! Lai dzīvo Bonaparts! (Franc.)

Siguldas pilsētas BIBLIOTĒKA

3

dzērāju trakums (lat.)

4

vientiesltc (franc.)

5

patmīlība (franc.)

6

Chilly — vēss. (Angl.)

7

asaras, nopūtas, jūsma (itāl.)

8

! labi audzināta (franc.)

9

mazais pāžs (franc.)

10

nebēdnīgais (franc.)

11

Jums tātad ir varen cēls vārds. (Franc.)

12

Trīsdesmittūkstoš pērkonu! (Franc.)

13

spējās sāpēs (franc.)

14

vējagrābslis (franc.)

15

Un tas nemaz nebija dārgi, jods lai parauj! (Vāc.)

16

Slavens cietums Londonā.

17

Autora nodoms bija vēsturiski pareizi paradīt sava stāsta tēlus viņu parastajos tērpos, kādi tika valkāti gadu simteņa sākumā. Taču, kad iedomājos, kādi tolaik izskatījās cilvēki, man pietrūkst drosmes izkropļot savus varoņus un varones ar tik nejēdzīgiem apģērbiem. Tādēļ ari, gluži pretēji, esmu attēlojis viņus tādos tērpos, kādus valkā mūsu dienās.

18

1 Buttj and the Beast. Vārdu spēle: Bulij — pamazināmais vārds no Bute (Bjūts), Beautij — skaistule, Beast — nezvērs. (Tulk.)

19

— 830

20

Jēra gaļa ar bietēm. (Franc.)

21

Jēra gaļas zupa skotu gaumē. (Franc.)

22

Vārīti kartupeļi un puķukāposti ūdenī (Franc.)

23

ā

24

Runa ir par kokgriezumu uz pirmā izdevuma vāka. (Aut. piez.)

25

Ak nelietis! Ak briesmonis! (Franc.)

26

neģēlīgus angļus (franc.)

27

Pilnīga rīcības brīvība. (Frnnc.)

28

Alkatīgs pēc sveša mantas, izšķērdīgs ar savējo. (Lai.) 92

29

atjautīgs cilvēks (franc.)

30

«Jauna Araēlija». (Franc.)

31

laika kavētāja (iram-.)

32

vīriešu sabiedrība (franc.)

33

Es celšos augšām. (Latiņ.)

34

izskaidrošanās (franc.)

35

ērgļa medības (franc.)

36

«Taho upe». (Franc.)

37

intriga (franc.)

38

rītasvārki (franc.)

39

mīlestības vēstule (franc.)

40

Kq jūs gan gribat? (Franc.)

41

Neesmu tāds muļķis. (Franc.)

42

ceļiem (franc.)

43

pilīm (franc.)

44

Sis gadījums pieminēts mistera Glciga «Stāstā par Vaterlo kauju».

45

Nāciet iekšā! (Franc.)

46

izmeklēta (franc.)

47

apauta (franc.)

48

korsctu šuvēja (franc.)

49

ļoti patīkams (franc.)

50

sviestmaizes (franc.)

51

piķis un zevele (nepareiza jrunču vai.)

52

zaļā aleja (franc.)

21 — 830

53

Ak kundze, vai tad manējais arī nav armija? (Franc.)

54

Uz redzēšanos! (Franc.)

55

Ta ir artilērijas zalve! (Franc.)

56

laimīgu ceļu (franc.)

57

Nav neviena zirga, velns lai parauj! (Franc.)

58

sagrāve (franc.)

59

mana mī|ā kundzīte (Iranc.)

60

Grieziet man! Ātri! Grieziet man! (Franc.)

61

Ūsas, ūsas — grieziet, skujiet, ātrald (Franc.)

62

Vairs nekad nevilkšu — karavīra tērpu — cepuri — atdodu jums, nesiet projām! (Franc.)

63

Tūdaļ ejiet — sekojiet — ejiet ara — uz ielas! (Frortc.)

64

maršala kundzi (franc.)

65

līgavainis (franc.)

66

aizraušanos (jranc.)

3G0

67

vīnā mīt patiesība (lat.)

68

diženi vīri (lat.)

69

Tagad vīnā slīciniet raizes. Rīt dosimies milzīgajos jūras plašumos. (Lat.)

70

atjautīgās (franc.)

71

neprātīgi, iemīlējusies (franc.)

72

draiskajā (franc.)

73

dārgās mis (franc.)

74

Skaista un slavas pilna ir nāve par tēvzemi. (Lat.)

75

šī apburošā (franc.)

76

ar sievu — mazu, loti atjautīgu sievieti (franc.)

77

Ak kungs, viņi mani briesmīgi aplaupīja. (Franc.)

78

nerātnībām (franc.)

79

brokastis (franc.)

80

ngļu mērs = 36 bušeļi = 1300 kg (tulk.)

81

ģimene (franc.)

82

cntree — pirmais ēdiens (franc.)

83

soiree — viesības (franc.)

84

nogurdinātā, vēl neapmierināta atkāpas (lat.)

85

Stouns — apm. 6,33 kg. (Tulk.)

86

īsas bikses (franc.)

87

personiskajos apartamentos (franc.)

88

pirmo muižnieku (frtme.)

89

bēdas (franc.)

90

ieroču nesējs (franc.)

91

vīru valduieks (grieķu)

92

Dusiet, dusiet, mīļie, dārgie! (Franc.)

93

Ai, kāds prieks doties ceļojumā! (Franc.)

94

tīkama sieva (lat.)

95

Manu mīļo nabaga mazulīti. (Franc.)

96

visai nelādzīgs izskats (franc.)

97

odis pēc džina (franc.)

98

trakā ātrumā (franc.)

99

skumjajā vizītē pie mana tēvoča (franc.). Ar vardu «tēvocis» (žarg.) šeit domāts augļotājs.

100

pārpilnība (franc.)

101

2 nabaga gūstekni (franc.)

102

mans dievs (franc.)

103

skumjš (franc.)

104

briesmīgi aplaupīta (franc.)

105

civilists (franc.)

106

goda dāmu (franc.)

C01

107

mācību programma (lat.)

108

pārrunu vakari (itāl.)

109

labs (grieķu)

110

teicams (lai.)

111

ļoti labi (franc.)

112

priekšlaicīgi (franc.)

113

sulainis (franc.)

114

lielas strūklakas (franc.)

115

persiešu krāšņumu (lai-)

116

mājas draugs (franc.)

117

Ko jūs gribat? (Franc.)

118

samīlējies (franc.)

119

pie Reinas (vac.)

120

nolādēts! (anyl.)

121

trīsdesmit un Četrdesmit — kāršu spele (franc.)

122

istabene (franc.)

123

Kam pieder šī kariete? (Franc.)

124

Tā, liekas, ir Ķirša — es viņu nupat kā redzēju, — viņš karietē ēda sandvičus. (Izkropļotā franču vai.)

125

Mums būs jauks brauciens. (Franc.)

126

Grafa kungs lords fon Sedlijs no Londonas ar saviem pavadoņiem. (Vāc.)

127

princis-troņmantnieks (vāc.)

128

kopējs galds viesnīcas (franc.)

129

šķiņķi, cepeti, karlupeļus (vāc.)

130

draiskulības (franc.)

131

viesizrāde (vāc.)

132

blazētais atašejs (franc.)

133

Nekas, nekas, manu Florestan! (Vāc.)

134

«Kauja pie Vitorijas» (vāc.)

135

«Dievs, sargi karali> (angl.)

136

* pilnvarotais lietvedis (franc.)

137

Mesjē nepiedalās spēlē? (Franc.)

138

Nē, kundze. (Franc.)

139

sarkano un melno (franc.)

140

Buloņas mežu (franc.)

141

mājsaimniecība (franc.)

142

ordeņiem un lentām (franc.)

143

lāga zēns (franc.)

144

1 goda vārds (franc.)

145

štābs (franc.)

146

angliete (vāc.)

147

Deviņdesmit otrais numurs, lūdzu. (Nepareizā franču vai.)

148

otrās brokastis (franc.)

149

mīlētāju dusmas (latiņ.)

150

dūmi un troksnis (latīn.)

151

iitro diližansu (vāc.)

152

paziņu vidū (franc.)

153

mākoņos (latīn.)

154

bursi (vāc.)

155

’ šausmīgu (vāc.)

156

žūpot un dziedāt (vāc.)

157

piedzīvojis ne vienu vien vētru (vac.)

158

Braucam, pastniek! (Vāc.)

159

«Gara radinieki». (Vāc.)

160

izklaidīga (franc.)

161

Vientuļa es esmu, kaut ne gluži viena. (Vāc.)

162

mīlējis un baudījis dzīvi (vāc.)

163

kanceleju (franc.)

164

Ģentes bulvāri (franc.)

165

Netulkojama vardu spēle: to dip — nirt; dib — nauda (žarg.)

166

Pāris vardu — tic ir jau te (itāl.)

167

6axpvoev ye'kaaaaa — Homēri, Ilias, Lipsiae 1888, VI, 484. Homērs, «Iliāda», VI grāmata, 483, 484.

168

viesības (franc.)

Content

Tekerijs Viljams M. Liekulības tirgus

PIRMS PRIEKŠKARS TIEK PACELTS

PIRMĀ DAĻA

I NODAĻA ČIZVIKAS ALEJA

2 NODAĻA KURĀ MIS ŠARPA UN MIS SEDLIJA GATAVOJAS UZSĀKT KAMPAŅU

III NODAĻA REBEKA TIEKAS AR IENAIDNIEKU

IV NODAĻA ZAĻAIS ZĪDA NAUDAS MAKS

V NODAĻA MŪSU DOBINS

VI NODAĻA VOKSHOLA

7 NODAĻA KROLIJS NO KARALISKAS KROLIJAS

VIII NODAĻA, SLEPENA UN NEIZPAUŽAMA

IX NODAĻA ĢIMENES PORTRETI

X NODAĻA MIS ŠARPA IEMANTO DRAUGUS

XI NODAĻA LAUKU IDILE

XII NODAĻA GLUŽI SENTIMENTĀLĀ GAKA

13 NODAĻA NE TIKAI SENTIMENTĀLĀ GARĀ

14 NODAĻA MIS KROLIJA SAVĀS MĀJĀS

15 NODAĻA KURĀ ISU BRĪDI PARĀDĀS REBEKAS VĪRS

XVI NODAĻA VĒSTULE UZ ADATU SPILVENTIŅA

XVII NODAĻA KĀ KAPTEINIS DOBINS IEGĀDĀJĀS KLAVIERES

XVIII NODAĻA KURŠ SPĒLĒJA KAPTEIŅA DOBINA PIRKTĀS KLAVIERES

XIX NODAĻA MIS KROLIJA SLIMNIEKU KOPĒJAS GĀDĪBA

20 NODAĻA KURĀ KAPTEINIS DOBINS UZŅEMAS HIMENEJA SŪTŅA LOMU

XXI NODAĻA ĶILDA PAR KĀDU MANTINIECI

XXII NODAĻA KĀDAS LAULĪBAS UN MEDUSMĒNEŠA SĀKUMS

XXIII NODAĻA KAPTEINIS DOBINS GŪST PANĀKUMUS PIEKRITĒJU VERVĒŠANA

XXIV NODAĻA, KURA MISTERS OSBORNS NOCEĻ NO PLAUKTA DZIMTAS BĪBELI

XXV NODAĻA, KURĀ VISAS GALVENĀS DARBOJOŠĀS PERSONAS UZSKATA PAR LARAKU PAMEST BRAITONU

XXVI NODAĻA STARP LONDONU UN ČETEMU

27 NODAĻA KURĀ AMĒLIJA IERODAS SAVA PULKA

XXVIII NODAĻA, KURA AMĒLIJA IEBRŪK NĪDERLANDĒ

XXIX NODAĻA BRISELE

XXX NODAĻA'«ES MĪĻOTO MEITENI ATSTĀJU»

XXXI NODAĻA, KUR DŽOZS SEDLIJS UZŅEMAS GĀDĪBU PAR SAVU MĀSU

XXXII NODAĻA, KURA DŽOZS METAS BĒGT UN KARAM PIENĀK BEIGAS

XXXIII NODAĻA, KURĀ MIS KHOLIJAS TUVINIEKI GAUŽĀM NOBAŽĪJUSIES PAR VIŅU

34 NODAĻA DŽEIMSA KROLIJA PĪPE TIEK IZMESTA PA LOGU

OTRĀ DAĻA

XXXV NODAĻA ATRAITNE UN MATE

36 NODAĻA KĀ DZĪVOT ZAĻI NO NEKĀ

XXXVII NODAĻA TURPINA TA PAŠA TEMATA IZTIRZĀŠANU

XXXVIII NODAĻA KĀDA ĢIMENE ĻOTI GBŪTOS APSTĀKĻOS

XXXIX NODAĻA CINISKA NODAĻA

XL NODAĻA, Kl RĀ HEKIJA TIEK ATZĪTA PAR ĢIMENES LOCEKLI

XLI NODAĻA, KURA BEKIJA ATKAL APCIEMO SAVU SENČU PILI

42 NODAĻA KURĀ TIEK STĀSTĪTS PAR OSBORNU ĢIMENI

XLIII NODAĻA, KURA LASĪTĀJAM JĀUZŅEMAS PŪLES APRHAUKT LABĀS CERĪBAS RAGU

XLIV NODAĻA NORISINĀS CEĻA STARP LONDONU UN HEMPSĪRU

XLV NODAĻA STARP HEMPŠĪRU UN LONDONU

XI.VI NODAĻA POSTS UN NEDIENAS

XLVII NODAĻA GONTHAUZA

XLVIII NODAĻA, KURA LASĪTĀJS TIEK IEPAZĪSTINĀTS AR VISAUGSTĀKO SABIEDRĪBU

XL1X NODAĻA, KORA BAUDĪSIM TRĪS ĒDIENUS UN PIEDEVĀM DESERTU

L NODAĻA PASTĀSTĪTS PAR KĀDU NECILU NOTIKUMU

LI NODAĻA, KURA TIEK UZVESTA KADA ŠARADE, KAS LASĪTĀJU VAR TIKLAB SAMULSINĀT, KA ARĪ NESAMULSINĀT

LII NODAĻA, KURA LORDS STEINS PARĀDĀS VISLABĀKAJĀ GAISMĀ

LIII NODAĻA GLĀBIŅŠ UN KATASTROFA

LIV NODAĻA SVĒTDIENA PĒC KAUJAS

LV NODAĻA, KURA APCERĒTS TAS PATS JAUTĀJUMS

LV1 NODAĻA DŽORDŽUS tiek padarīts par džentlmeni

LVII NODAĻA CERĪBU ATBLĀZMA

LVIII NODAĻA MŪSU DRAUGS MAJORS

LIX NODAĻA vecas klavieres

LX NODAĻA ATGRIEŽAS PIE AUGSTĀKĀS SABIEDRĪBAS

LXI NODAĻA, KURA TIEK NOPŪSTAS DIVAS SVECĪTES

LXII NODAĻA AM RHEIN

LXIII NODAĻA, KURĀ MĒS SASTOPAM KĀDU SENU PAZIŅU

LXIV NODAĻA STĀSTA PAR KĀDU KLAIDONI

LXV NODAĻA, PILNA DARĪJUMU UN IZPRIECU

LXVI NODAĻA AMANTIUM IRAE'

PĒCVĀRDS

PIEZĪMES

SATURS

1