Tekerijs Viljams M.

Stasts par Henriju Esmondu

Tekerijs Viljams M.

Stāsts par Henriju Esmondu, eskvairu, viņas majestātes karalienes Annas bruņoto spēku pulkvedi (viņa paša sarakstīts)

Romāns

Servetur ad imum

Ģuatis ab incepto processerit, et sibi constet.

... lai ir tas līdz galam Tāds, kāds tas sākumā bijis, joprojām ar sevi lai saskan.

HORACIJS; ARS POETICA

Augsti godājamam Viljamam Bingemam, lordam Ešbērtonam

Dārgais milord,

rakstnieks, kurš savā grāmatā pūlas atveidot karalienes Annas laika paražas un valodu, nedrīkst noklusēt sava labvēlīgā padomdevēja vārdu, tālab izlūdzos Jūsu atļauju šo stāstu veltīt Jūsu augst-labdzimtibai pateicībā par lielo laipnību un draudzību, ko man dāvājat Jūs un Jūsu tuvinieki.

Kad saņemsiet šo grāmatu, tās autors jau būs devies ceļā uz zemi, kur Justi vārds pazīstams tikpat labi kā Anglijā. Lai kur es nonāktu, aizvien Jūs atcerēšos ar visdziļāko cieņu un palieku cerībā, ka Amerikā tikšu jo laipnāk uzņemts tādēļ, ka esmu

Jūsu padevīgais draugs un kalps V. M. T e ke r i j s.

Londonā 1852. gada 18. oktobri.

IEVADS

Virdžinijas Esmondi

Kāslvudas muiža, kuru mūsu senčiem bija dāvināji'. karalis Kārlis Pirmais atlīdzībā par pašaizliedzīgajām pūlēm, ko Esmondu dzimta nežēloja viņa majestātes labā, atrodas Vestmorlendas apgabalā starp divām upēm — l’olomaku un Rapahanoku — un savā laikā bija tikpat liela kā jebkura no Anglijas grāfistēm, tikai ienākumus tā sākumā deva gaužām niecīgus. Patiesi — gandrīz veselus astoņdesmit gadus kopš tā brīža, kad plantācijas k|uva par mūsu senču īpašumu, tās atradās pārvaldnieku rokās, un tie cits pēc cita iedzīvojās bagātībā, bet mūsu dzimta vēl ilgi pēc restaurācijas^1 no saviem Virdžinijas īpašumiem saņēma vienīgi dažus desmitus mucu tabakas.

Mans mī|otais un godājamais tēvs pulkvedis Henrijs Esmonds, kura dzīves stāstu, viņa paša rokas sarakstītu, jūs varēsiet izlasīt šai grāmatā, Virdžīnijā ieradās 1718. gadā, uzcēla Kāslvudas namu un apmetās tajā uz pastāvīgu dzīvi. Pēc Anglijā vētraini pavadītajiem garajiem gadiem atlikušo mūža daju tēvs nodzīvoja šeit mierā un labklājībā, un, manuprāt, lieki pat piebilst, cik ļoti viņu cienīja un godāja apkārtējie iedzīvotāji un ar kādu neizteicamu mīlestību apveltīja paša ģimene. Viss mana tēva mūžs sniedza laimi ikvienam, kam iznāca ar viņu saskarties. Tēvs allaž noderēja par vislabāko paraugu, viņš allaž deva vislabāko padomu, izšķērdīgā viesmīlībā uzņēma draugus, nepagurdams gādāja par mājas kalpotāju labklājību, bet pats savai ģimenei veltīja tik cildeni tēvišķīgu mīlestību un rūpes, ko mēs līdz kapa malai spēsim pieminēt tikai ar cieņu un pateicību; un mana dēla bērni, vienalga, vai viņi apmetīsies uz dzīvi šeit, mūsu republikā, vai paliks mājās mīļotajā dzimtenē, no kuras mūs tagad šķir nesenās naidpilnās ķildas, pamatoti

varēs lepoties, ka viņu vectēvs bijis cilvēks, kurš ikvienā savā rīcībā pierādījis patiesu cildenumu.

Mana mīļā māmiņa nomira 1736. gadā, drīz pēc mūsu atgriešanās no Anglijas, kurp vecāki mani aizveda, lai es iegūtu izglītību, un kur es iepazinos ar misteru Vo-ringtonu, ar ko maniem bērniem gan nebija lemts sastapties. Kad debesīm labpatika man atņemt laulāto draugu pašā jaunības plaukumā, pēc dažiem laimīgā laulībā pavadītiem mēnešiem, dziļās bēdas pārvarēt man palīdzēja mana dārgā tēva maigās rūpes un dieva svētība, kas drīz aplaimoja mūsu namu, kad pasaulē ieradās abi mani mīļotie puisēni. Zinu, ka liktenīgās nesaskaņas, kas neļāva maniem dēliem rast kopīgu valodu politikas jautājumos, nemūžam nav spējušas sirds dziļumos šķirt viņus; un, tāpat kā es mīlu abus, kaut arī viens valkā karaļa, otrs republikāņu krāsas, esmu pārliecināta, ka tie mīl mani un viens otru, bet vairāk par visu — viņu, manu un savu tēvu, pašu tuvāko zēnu dienu draugu, cēlo džentlmeni, kurš jau kopš agrīnas bērnības ieaudzināja puisēnos patiesības, mīlestības un goda jūtas.

No manu bērnu piemiņas nekad neizgaisīs viņu cienījamā vectēva tēls, un es nožēloju, ka daba nav mani apveltījusi ar mākslinieces talantu (ko manam tētim tā bija dāvājusi izšķērdīgi), jo tad es pēctečiem varētu atstāt tā cilvēka portretu, kurš bija tik krietns un visu godāts. Manam tēvam bija melnīgsnēja āda, ļoti augsta piere un tumšas riekstu brūnas acis ar kuplām uzacīm, kas palika melnas vēl ilgi pēc tam, kad galva jau bija nosirmojusi gluži balta. Seju cildenu darīja ērgļa deguns, lupās rotājās neparasti maigs smaids. Cik skaidri es visu to atceros un cik nespēcīga jūtos, lai kaut aptuvenā aprakstā atdzīvinātu viņa tēlu! Augumā tēvs bija diezgan mazs, ne vairāk par piecām pēdām un septiņām collām garš; manus puisēnus viņš jokodamies sauca par saviem kruķiem un žēlojās, ka abi izauguši pārāk gari, lai uz tiem atbalstītos. Taču nelielais stāvs bija tik stalts un cēls, ka otra tāda neesmu sastapusi visā mūsu zemē, un šai ziņā viņam līdzināties spēja varbūt vienīgi mūsu dzimtas draugs misters Vašingtons; lai kur tēvs parādītos, visur viņš izraisīja visdziļāko cieņu.

Tēvs šķita nepārspējams jebkuros fiziskos vingrinājumos, allaž izceldamies ar īpašu veiklību un izmaņu. Sevišķi viņam patika paukošana, un šai mākā viņš tik

Iprasmīgi ievadīja manus zēnus, ka tad, kad mūsu zemē irt.īdas franči msjē Rošambo vadībā, neviens no viņa uisniekiem nevarēja uzveikt manu Henriju, kurš savukārt ne tuvu nespēja līdzināties manam nabaga Džordžam, kas iniisii bēdīgajā, toties slavas vainagotajā neatkarības karā nostājās karaja pusē.

Ne mans tēvs, ne māte nekad nopūderēja matus; cik atceros, abiem galva tāpat bija sudraboti balta. Seja manai mīļajai māmiņai līdz pat pēdējai stundai saglabāja jaunavību un svaigumu: neviens pat lāgā negribēja ticēt,

ka viņa nelieto vaigu smiņķi. Sešdesmit gadu vecumā viņa vēl izskatījās jauna un bija ļoti mundra. Tikai pēc briesmīgā notikuma, kad mūsu māju aplenca indiāņi un, vel neizjutusi mātes laimi, es jau kļuvu atraitne, manas mīļās māmiņas veselība tika iedragāta. Viņa vairs neatlaba pēc šausmām un satraukuma, ko pārcieta šais man liktenīgajās dienās, kad nebiju nodzīvojusi laulībā vēl ne •.ešus mēnešus, un nomira tēva rokās, iekāms bija beidzies mans atraitnes sēru laiks.

Kopš tā brīža līdz pat pēdējai tēva cildenā un godājamā mūža stundai man bija lemta laime un prieks palikt kopā ar viņu un sniegt viņam mierinājumu un draudzīgu atbalstu; pēc īsajām piezīmēm, ko māte atstājusi dienasgrāmatā, kurā tēvs apraksta savus piedzīvojumus Eiropā, es uzzināju, cik bezgalīgas bijušas mātes jūtas pret tēvu — tik kvēlas un reti sastopamas jutās, ka viņas mīlestībā citiem vairs neatradās līdzvērtīga vieta, jo visas viņas domas tika veltītas vienīgajam šās mīlestības un cieņas objektam. Zinu, ka mātes klātbūtnē tēvs centās neizrādīt mīlestību, ko juta pret savu meitu, un pēdējos pirmsnāves mirkļos māmiņa, kā grēkus nožēlodama, atzinās, ka nav mani pietiekami stipri mīlējusi, ka mocījusies greizsirdībā, tikai iedomājoties, ka tēvs varētu mīlēt vēl kādu citu, ne viņu vien, un bezgala aizkustinošiem, cildeniem vārdiem sirsnīgi un neatlaidīgi lūdza nemūžam neatstāt tēvu un ieņemt to vietu, kas viņai nule jāatstāj. Domāju, ka ar tīru, neizsakāmas pateicības pārpilnu sirdi droši varu apgalvot — es esmu izpildījusi šo mātes pirmsnāves lūgumu, līdz pat pēdējai sava mūža stundai tēvam neradās iemesls sūdzēties par to, ka meitai būtu pietrūcis mīlestības un pienākuma apziņas.

Un tikai tad, kad īsti iepazinu tēvu — jo tolaik, kad dziva vēl bija māte, viņš nekad man neatklājās savā dziļākajā būtībā —, kad līdz galam iepazinu cildenās tēva jūtas, ar kurām viņš mani tik izšķērdīgi apveltīja, es beidzot sapratu un piedevu to, kas dažkārt, jāatzīstas, mātei dzīvai esot, mani kaitināja, — viņas greizsirdīgo tieksmi vienai saņemt visu tēva mīlestību. Tā bija tik dārga dāvana, ka nav nekāds brīnums, ja viņa to gribēja paturēt tikai sev vienai pašai un nedalīties ne ar vienu, pat ar meitu ne.

Lai gan ne reizi man nav gadījies dzirdēt tēvu izsakām kādu skarbu vārdu, apbrīnojami, ar kādu cieņu viņam klausīja padotie, strādnieki mūsu plantācijā,— gan tie, kas tika atvesti no Anglijas, gan arī tepat pirktie nēģeri klausīja tēvu ar tādu bijību, ko tiem nekādi nespēja iedzīt pat visbargākie darba pārraugi visā apkaimē. Allaž palikdams vienkāršs un dabisks, tēvs nekad neielaidās nekādās familiaritātēs, vienlīdz brīvi runāja kā ar zemākajiem, tā pašiem augstākstāvošajiem un pret melnādainu verdzeni izturējās tikpat pieklājīgi kā pret gubernatora dzīvesbiedri. Nevienam pat prātā neienāca saskarē ar tēvu atļauties kaut kādu vaļību (tikai reiz kāds iereibis džentlmenis no Jorkas bija mazliet aizmirsies, un, jāatzīstas, tēvs šim džentlmenim to nekad nepiedeva), vispazemīgākie cilvēki viņa sabiedrībā tūdaļ jutās gluži nepiespiesti, bet augstprāšiem viņš ar dzēlīgu izsmieklu aplauza ragus, tā ka dažs labs iemācījās arī no viņa baidīties. Tēva laipnība nebija kā svētdienas kārta, ko novelk tūdaļ pēc tam, kad viesi aizgājuši, allaž viņš izturējās vienlīdz pieklājīgi, tāpat kā allaž ģērbās vienādi, lai tās būtu pusdienas tikai pašu ģimenes lokā vai viesības plašai sabiedrībai. Ļaudis mēdza runāt, ka tēvam tīkot justies pirmajam sabiedrībā; taču vai vispār iespējama sabiedrība, kur viņš nebūtu bijis pirmais? Kad mēs ieradāmies Eiropā, kur man vajadzēja iegūt izglītību, un ziemas sezonu pavadījām Londonā pie mana pusbrāļa lorda Kāslvuda un viņa otrās sievas, es viņas majestātes galmā iepazinos ar pašiem ievērojamākiem tālaika •džentlmeņiem un tūdaļ klusībā nodomāju, ka neviens no tiem gan nav izcilāks par manu tēti; to pašu sacīja arī slavenais lords Bolingbruks, kas no Dolijas ieradās mūs .apciemot un apgalvoja, ka mūsdienās vīrieši nepavisam neesot vairs tādi kā viņa jaunībā. «Ja jūsu tēvs, kundze,» viņš teica, «būtu devies mežos, indiāņi viņu izraudzītos par savu virsaiti,» — un viņa augstībai labpatika mani dēvēt par Pokahonlu^2.

Man nebija lemts iepazīties ar kādu citu mūsu tuvinieci — bīskapa Tašera laulāto draudzeni, par ko tik daudz stāstīts mana tētiņa memuāros, — jo māmiņa viena pati aizbrauca viņu apciemot lauku muižā. Neesmu godkārīga (to pierādīju, pakļaudamās mātes lūgumam un apprecēdamās ar džentlmeni, kas bija tikai kāda Sa-folkas baroneta jaunākais dēls), taču jūtu pienācīgu cieņu pret savas dzimtas vārdu un nekādi nespēju saprast, kā sieviete, kura arī reiz nesusi šo vārdu, varēja to nomainīt ar Tašera vārdu, kļūdama par sievu misteram Tomasam Tašeram. Nevēlos pieminēt runas, ko uzskatu par pretīgām un uzticības necienīgām (šīs runas man gadījās dzirdēt Eiropā, taču biju pārāk jauna, lai tās saprastu), par to, ka šī sieviete pametusi savu ģimeni un aizbēgusi uz Parīzi, kur aiz greizsirdības pret troņa pretendentu atklājusi viņa noslēpumus karaļa Džordža sūtnim lordam Stēram, un kā šī viņas rīcība gandrīz kļuvusi par iemeslu prinča nāvei; kā pēc tam atgriezusies Anglijā, apprecējusies ar misteru Tašeru un kļuvusi par favorīti karalim Džordžam Otrajam, kas misteru Tašeru iecēlis par baznīcas dekānu un vēlāk paaugstinājis bīskapa kārtā. Tā man ar šo lēdiju neizdevās iepazīties, jo viņai labpatika uzturēties savā pili visu laiku, kamēr mēs palikām Londonā, taču mana nabaga māmiņa pēc viesošanās muižā sacīja, ka minētā tuviniece esot zaudējusi visu savu daiļumu, un brīdināja mani, lai es pārāk nepaļaujoties uz tām dāvanām, ar ko mani apveltījusi daba. Misis Tašcre esot gaužām apvēlusies miesās, un es atceros, ka mana brāļasieva lēdija Kāslvuda teica: «Nav nekāds brīnums, ka viņa kļuvusi par favorīti, jo karalim, tāpat kā reiz viņa tēvam, prāts uz vecām un neglītām vien nesas.» Bet mans tētis sacīja, ka visas sievietes esot vienādas, tāda skaistule nekad vēl neesot redzēta un mēs viņai spētu piedot visu, tikai to vien ne, ka viņa ir tik skaista. Mana māmiņa pēkšņi šķita gluži noskumusi, un milords Kāslvuds deva smiekliem vaļu; bet es, protams, tālab, ka biju pārāk jauna, nesapratu, par ko īsti viņi runā.

Pēc visa, kas aprakstīts šo memuāru trešajā grāmatā, mans tēvs un māte devās uz ārzemēm, paklausīdami draugu padomam atstāt dzimteni sakarā ar notikumiem, kuri jo sīki izklāstīti memuāru beigās. Mans brālis, uzzinājis, ka nākamā bīskapa dzīvesbiedre pametusi Kāslēudu un aizbraukusi uz Parīzi pie troņa pretendenta, dzinās tiem paka| un būtu pavedēju nogalinājis, pat neieprāto-damies, ka tas ir princis, ja vien princim nelaimējies izbēgt. Kad pretendents drīz pēc tam ieradās Skotijā, Kāslvuds iesvilās pret viņu tādā naidā, ka lūdza atļauju brīvprātīgi iestāties hercoga Ārgaila Skotijas armijā, kurai pretim stāties pretendentam nekad nebija pieticis drosmes; kopš tā laika milords samierinājās ar valdošo dinastiju, kas viņu turklāt bija aplaimojusi ar īpašu labvēlību.

Misis Tašere tolaik jau nīda pretendentu tikpat nikni kā visi viņas radinieki un, kā stāsta, labprāt dižojās ar to, ka viņa ne tikai panākusi milorda atgriešanos anglikāņu baznīcas klēpī, bet arī apgādājusi tam Anglijas pēra titulu, ko vēl arvien nes mūsu dzimtas jaunākais zars. Viņa bija lielos draugos ar seru Robertu Volpolu un, kā mans tētis dažkārt smiedamies sacīja, droši vien neliktos mierā, iekāms viņas dzīvesbiedrs nerastu mājokli Lambetā^3. Taču bīskapu pēkšņi ķēra trieka, un sieva viņa kapvietā uzcēla varenu pieminekli; nule abi laulātie draugi atdusas zem šā kapakmens, kur pāri viņiem slejas baldahīns ar marmora mākoņiem un eņģeļiem, bet pirmā misis Tašere paglabāta sešdesmit jūdžu attālajā Kāsl-vudā.

Taču mans tētis ar savu gaišo prātu un plašo izglītību pārspēj ikvienu sievieti, un viņa piedzīvojumi Eiropā bija tik aizraujoši, ka ar tiem nav salīdzināma viņa dzīve šeit, jo tā pagāja, rāmā garā izpildot pienākumus, ko uzliek mīlestība un sabiedriskais stāvoklis; tālab arī beigšu ievadvārdus, ko rakstu viņa memuāriem, un ļaušu saviem bērniem iepazīties ar stāstu, kas viņu interesi saistīs daudz vairāk nekā tas, ko spēj pavēstīt viņu mīlošā vecā māte

Rcičela Esmonda Voringtona. Kāslvudā, Virdžīnijā, 1778. gada 3- novembrī.

PIRMĀ GRĀMATA

No grāmatām mums zināms, ka seno traģēdiju aklieri jambus skaitīja dziedošā balsī, aizlikuši sejai priekšā masku, nostājušies uz koka kājām un galvā uz-maukuši kuplu paruku. Valdīja uzskats, ka traģēdiju mūzas cieņa prasa šādus atribūtus un ka aktieri drīkst kustēta . tikai noteiktā ritmā, vienmērīgiem soļiem. Tā, piemēram, valdniece Mēdeja savus bērnus nokāva lēnas mūzikas pavadībā, valdnieka Agamcmnona nāves mirklī, Klusu izgaisdama, skanēja kadence (kā teicis misters Draidcns), bet koris, sastindzis nekustīgā pozā, ritmiski un svinīgi apraudāja dižo kronēto personu likteni. Vēstules mūza savukārt uzņēmusies pūles ceremonialitātē turēties līdzi savai māsai teātra mūzai. Arī viņa uzliek masku, apaunas koturnas un runā cēlā, saistītā valodā. Arī viņa mūslaikos nodarbojas tikai ar karaļiem, kalpodama tiem pazemīgi un goddevīgi kā galma cercinonijmeistariene un nelikdamās ne zinis gar vienkāršajiem ļautiņiem. Esmu āvām acīm redzējis Francijas karali Ludviķi Četrpadsmito, kad tas jau bija gaužām vecs un nevarīgs cilvēciņš, — šo īsta ķēnišķīguma iemiesojumu, kas nekad pat soli nespēra, to iepriekš nenomērījis, kas dzīvoja un nomira, jo cieši ievērodams galma ceremonijmeistara noteikto kārtību, un visu mūžu pūlējās tēlot varoni, taču, ja atmetam lieko poēziju, pāri paliek sīks, grumbains večuks baku rētām izvagotu seju, milzīgu parūku galvā un sarkaniem kurpju papēžiem, lai izskatītos mazliet garāks, — varonis, kas noder kādai grāmatai vai varbūt misiņa statujai, vai griestu gleznojumam kā dievs romiešu gaumē, taču viņš bija un paliek tikai cilvēks gan rncidame Mentenonai, gan galma bārddzinim, gan galma ārstam msjē Fagonam. Vai tiešām vēsture nekad nenoņems no galvas parūku un nemetīs mieru kronēto dižvīru apdziedāšanai? Vai mēs Francijā un Anglijā saskatīsim arī kaut ko citu, ne tikai Versaļu un Vindzoru? Esmu redzējis arī karalieni Annu Vindzoras parka nogāzēs grožiem rokā joņojam divričos nopakaļ dzinējsuņu baram, šī spēcīgā sieviete ar sarkano seju nepavisam nelikās līdzīga statujai, kas, uzgriezusi akmens muguru Svētā Pāvila katedrālei, raugās pretim karietēm, kuras lēnām rāpjas Latgethilā. Ne viņa bija labāk audzināta, ne ari prātā pārāka par mums, lai gan mēs locījām ceļgalus, pasniegdami viņai vēstuli vai pirkstu skalojamo trauku. Kālab gan vēsturei līdz pat laika galam vajadzētu locīt ceļgalus? Man gribētos, lai tā pieceļas kājās un nostājas dabiskā pozā, lai tā nepaliek uz mūžiem, deviņos likumos sametusies, zemojamies kā galma kambarsulainis un valdnieka klātbūtnē klusītēm atmuguriski virzāmies uz durvīm. īsi sakot, es labāk gribētu redzēt vēsturi nodarbojamies ar ikdienišķiem jautājumiem, nevis ar varenības apjūsmošanu, un man šķiet, ka mūsu bērniem misters Hogārts un misters Fīldings par mūsdienu Anglijas tikumiem sniegs daudz skaidrāku ieskatu nekā Court Gazette^1 un laikraksti, ko mēs ari saņemam no tā paša galma.

Veba pulkā dienēja kāds vācu virsnieks, ar kuru mēs dažkārt pajokojamies un par kuru armijā klīda baumas (es gan tās neesmu palaidis), ka viņš esot impērijas zābaku vilcēja vecākais dēls, kuram piekritīšot no priekštečiem mantotais gods, ar ko lepojušās jau divdesmit šās dzimtas paaudzes, — saņemt no vienas ķēnišķīgās kājas spērienu, kamēr no otras tiek novilkts zābaks. Esmu dzirdējis, ka vecais lords Kāslvuds, kura dzimtas locekļu dzīve aprakstīta šais sējumos, lai gan viņa dzīslās ritējušas tikpat dižciltīgas asinis kā Stjuartu dinastijai, kurai viņš kalpoja (un kuras raduraksti, kā stāsta, ne par mata tiesu nav bijuši ievērojamāki kā krietnam ducim no angļu un skotu aristokrātu dzimtām, ko es varētu šeit uzskaitīt), ar savu stāvokli galmā lepojies daudz vairāk nekā ar senču nopelniem un tik augstu vērtējis savu titulu (viņš bija galma pagrabu pārzinis un karaļa dzērienu pasniedzējs), ka mīļu prātu izputinājis sevi par labu nepateicīgajai un izšķērdīgajai dinastijai, kas viņam šo titulu dāvināja. Karaļa Kārļa Pirmā labad viņš šķirās no savas dzimtas sudraba un zelta traukiem, tā paša iemesla dēļ ieķīlāja savus īpašumus, kuru lielāko daļu

Galina avīze (angl.).

zaudēja sekvestrācijās^1, kā arī maksādams dažādas soda naudas; pils aplenkuma laikā viņa brālis Tomass padevās Airtonam (pēcāk kļūdams par republikas piekritēju, un šo nodarījumu vecākais brālis tam nekad nespēja piedot), bet otrs brālis Frensiss, kas bija izraudzījies garīdznieka amatu, tika nogalināts Kāslvudas tornī, kur vienlaikus pildīja kā sludinātāja, tā artilērista pienākumus. Cieši pārliecinātais vecais monarhists, kurš tai laikā, kamēr artilērija grāva viņa pili, atradās pie karaļa, bēga uz ārzemēm, paņemdams līdzi savu vienīgo dēlu, tobrīd vēl mazu puisēnu, un krietni vēlāk, atgriezies Anglijā, piedalījās Vusteras kaujā. Sai liktenīgajā cīņā Jūstass Esmonds tika nogalināts, bet Kāslvuds vēlreiz bija spiests doties trimdā un kopš tā laika arī pēc karaļa varas restaurācijas ne reizi vairs neatstāja ne galmu, ne monarhu (par kura atgriešanos tronī mēs lūgšanu grāmatā esam ierakstījuši pateicības vārdus), kurš pārdeva savu tēvzemi un pieņēma kukuļus no Francijas karaļa.

Vai gan ir iedomājams vēl kas cildenāks par dižu karali trimdā? Kurš gan ir pelnījis dziļāku cieņu nekā nelaimē nokļuvis drosminieks? Šādu dižgaru savā cēlajā traģēdijā «Katons» mums notēlojis misters Edisons. Taču brīdi iedomāsimies trimdinieku Katonu žūpojam kādā krodziņā — uz katra ceļgala tam uzmetusies pa ielas skuķei, visapkārt apskurbuši slaistās uzticami bēdubrāļi, bet kroga saimnieks prasa samaksāt rēķinu, — un nelaimes cildenums izkūpēs kā dūmi. Vēstures mūza kaunīgi novērš acis no šā vulgārā skata un aizver durvis, kuras norakstītas ar summām, ko uz parāda nodzēris dižais trimdinieks, aizver durvis, aiz kurām paliek kausi un mucas, un kroga dziesmas, ko auro dižgars un viņa draugu bars. Lai gleznotu tādu vīru kā karali Kārli, vajadzīgs vismaz Ostade vai Mieris^4 [5]. Kaut kādi Knclleri vai Lebrēni^6 spēj uzmālēt labi ja neveiklas un neticamas alegorijas, bet man allaž šķitis, ka celt Olimpā šādas vīna izmērcētas dievības ir tīrā dieva zaimošana.

Par karaļa piekritēju vikontu Kāslvudu varu teikt, ka, zaudējis dēlu, pats savas uzticības izpostīts, neskaitāmam rētām kā senās varonības pierādījumiem klāts, viņš vadīja vecumdienas trimdā, bet, viņa pēctečiem, manuprāt, nevajadzētu velti dzesēt muti, un, ja arī vecais vīrs guļ pie zemes, liekas lāses nokausēts, nav ko viņu kaunināt un pievērst garāmgājēju uzmanību, lai tie smejas par viņa sarkano seju un sirmo galvu. Kā jums šķiet? Vai strauts kalna gālē brīvs un dzidrs uzsāk tecējumu, lai, vēlis ūdeņus cauri leknām ganībām, radījis jaunus, skaidrus strautus, beigtu savu gaitu ciema noteku grāvī? Tā ari dažs labs mūžs, cildeni aizsācies, nobeidzas tikpat nelāgi, un ikvienam, kam gadās dzirdēt par šādu dzīves ritējumu, ar godbijību un cieņu vajadzētu par to padomāt. Es savā mūžā pārāk bieži esmu skatījis panākumus, tālab nebūt nedomāju ar «urā!» saucieniem raut no galvas nost cepuri ikreiz, kad panākumi pabrauc garām zeltītā karietē, bet drīzāk gan izpildīšu savu pieticīgo misiju, piebakstīdams kaimiņiem kājāmgājēju pūlī, lai tie neblenž aiz pārliecīga brīnuma un neplaukšķina pārāk skaļi. Vai tas ir lordmērs, kas visā savā godībā dodas uz dineju Menšnhauzā^7? Vai arī nabaga Džeks no Ņūgei-tas cietuma, ko šerifs un šķēpneši svinīgā procesijā pavada tā pēdējā gaitā uz Taibērnu^8 [9]? Ielūkojos savā sirdī un nodomāju, ka nemaz neesmu sliktāks par lordmēru, un saprotu, ka es neesmu ari labāks parTaibērnasDžeku. Uzvelciet man sarkanu tērpu, uzkariniet kaklā ķēdi, nolieciet priekšā pudiņu, un es teicami notēlošu oldermeņa lomu, pēc pusdienām piespriezdams Džekam pelnīto sodu. Piespiediet mani badoties, neļaujiet man lasīt grāmatas un tikties ar krietniem ļaudīm, radiniet mani pieķerties spēļu kauliņiem, džinam un citām baudām, pēc tam palaidiet mani vaļā Haunslovhītā^10, nolieciet pa tvērienam naudas maku, un es to pievākšu. «Un tiksiet pelnīti pakārts,» piebildīs lasītājs, vēlēdamies drīzāk darīt galu šai garlaicīgajai pļāpāšanai. Es nesaku «nē». Varu tikai pieņemt pasauli tādu, kādu to redzu, un samierināties pat ar virvi, ja jau tā patlaban ir modē.

1 NODAĻA Kāslvudas Esmondi

Kad Frensiss, ceturtais vikonts Kaslvuds, mantoja titulu un 1691. gadā ieradās Kāslvudas muižā Hempšīras grāfistē, lai pārņemtu savu īpašumu, izrādījās, ka gandrīz vienīgais pils iemītnieks (par kalpotājiem nav runa, kuru neviens nelikās pat ievērojam, ir divpadsmit gadu vecs zēns, kam nejauši uzdūrās milēdija vikontese, atbraukšanas dienā kopā ar saimniecības vadītāju apstaigādama telpas. Zēns sēdēja istabā, ko dēvēja par bibliotēku jeb dzelteno galeriju, kur gar sienām bija sakārti dzimtas locek|u portreti, to vidū sera Antonija van Deika lieliskais darbs — otrā vikonta Džordža portrets un mistera Dobsona gleznotais trešā vikonta — tikko mūža mierā aizgājušā milorda portrets, ko nelaiķa atraitne acīmredzot nebija uzskatījusi par vajadzīgu vest projām, kad, dodamās uz savu namu Celsijā pie Londonas, paņēma līdzi tikai savu sera Pītera Lelija gleznoto portretu, kur viņas augstība bija attēlota kā medniece no Diānas svītas.

Jaunā, skaistā Kāslvudas īpašniece sastapa skumjo mazo zēnu vientulīgi sēžot galerijā, iedziļinājušos milzīgā grāmatā, ko viņš nolika sānis, līdzko ieraudzīja pa durvīm ienākam nepazīstamo dāmu. Un, tūdaļ sapratis, kas ir šī dāma, puisēns piecēlās un paklanījās vikontesei, kautri pauzdams cieņu sava patvēruma pavēlniecei.

Viņa sniedza tam pretim roku; un patiesi — vai gan šī roka jel reizi nebūtu sniegusies pretim, lai paveiktu krietnu darbu vai aizsargātu nelaimīgos un posta nomāktos?

— Tātad šis ir mūsu radinieks, — viņa sacīja, — un kā jūs, radiniek, sauc?

— Mans vārds ir Henrijs Esmonds, — atbildēja zēns, noraudzīdamies milēdijā ar neslēptu sajūsmu un apbrīnu, jo tā viņam bija parādījusies ka dea certe' un šķita, ka [7] neko dai|āku viņš nekad nav skatījis. Vikonteses gaišie mati mirdzēja saulstaru zeltā, maigo seju klāja mulsinošs sārtums, lūpas smaidīja un acis spulgoja tik labsirdīgi, ka Henrijam Esmondam pārsteigumā straujāk iepukstē-jās sirds.

— Viņu patiešām sauc Henrijs Esmonds, milēdij, —« noteica saimniecības vadītāja misis Vērkšopa (vecā varmāka, pret kuru Henrijs Esmonds juta drīzāk riebumu nekā naidu), uzmezdama zīipīgu skatienu nelaiķa vecā lofda portretam, kurš bija saglabājies dzimtas īpašumā un kurā vikonts bija attēlots ar zobenu pie sāniem un ordeni pie krūts, — šo ordeni imperators tam pasniedza Donavas kara laikā, kad viņi cīnījās pret turkiem.

Pamanījusi pārsteidzošo un nenoliedzamo puisēna līdzību ar portretu, jaunā vikontese, kura joprojām turēja viņa plaukstu savējā, spēji nosarka, palaida zēna roku vaļā un, misis Vērkšopas pavadita, devās projām pa galeriju.

Kad milēdija atgriezās, Henrijs Esmonds vēl arvien stāvēja tieši tai pašā vietā un arī roka bija noslīgusi gar melno svārku malu gluži tāpat kā tobrīd, kad viņa to palaida vaļā.

Milēdijas sirds, man šķiet, iedrebējās (patiesi — vēlāk viņa pati atzinās, ka tā arī bijis) jau no tādas domas vien, ka viņa varbūt nodarījusi pārestību kādai dzīvai radībai, vienalga, vai tas būtu pieaugušais vai bērns, jo, aizgājusi līdz durvīm galerijas galā, viņa uzdeva saimniecības vadītājai kaut ko nokārtot un, pati atgriezusies pie Henrija Esmonda, ar bezgalīgu līdzjūtību un maigumu skatienā atkal saņēma viņa plaukstu un, otru glezno rociņu viņam uz galvas uzlikusi, savā burvīgajā balsī teica tik laipnus vārdus, ka zēns, kas savu mūžu nebija redzējis tādu dai|umu, šķita sajūtam it kā pārdabisku būtni vai no debesīm nolaidušos eņģeli sev pieskaramies un piekļaujam pie zemes, un, uz ceļgala nometies, viņš noskūpstīja kā aizsargājot pretī pastiepto skaisto rociņu. Līdz pat pēdējai mūža stundai Henrijs Esmonds atcerējās vikontesi tieši tādu kā tobrīd, kad viņa to uzrunāja un uzlūkoja, atcerējās gredzenus gleznās rokas pirkstos, viņas drānu smaržu, atminējās pārsteigumā un laipnībā spulgojošās acis, smaidā atplaukušās lūpas un zeltaino saules staru mesto vainagu ap viņas matiem.

Kamēr zēns joprojām palika pazemīgi uz cejgala nometies, no aizmugures viņam klāt pienāca stalts džentlmenis ar mazu — gadus četrus vecu meitenīti pie rokas. Ieraudzījis milēdiju un viņai pretī kā pielūdzot nometušos sīko, dīvaino stāvu ar bālo seju un garajiem, melnajiem matiem, džentlmenis sāka nevaldāmi smieties. Milē-<^ija pietvīka un, it kā vēlēdamās aizkavēt apsmieklu, uzmeta lūdzošu skatienu vīram, jo tikko galerijā ienākušais cilvēks bija pats milords vikonts, ko zēns pazina, reiz redzējis jau tolaik, kad dzīvs vēl bija vecais lords.

— Paskat tikai, mazais priesteris! — raudzīdamies zēnā, iesaucās milords. —» Esi sveicināts, radiniek!

— Viņš māmiņai skaita lūgšanas, —- sacīja mazā meitenīte, kas garumā labi ja aizsniedza sava tētiņa ceļgalus, un inilordam atkal paspruka lielie smiekli, bet radinieks Henrijs izskatījās pagalam muļķīgi samulsis. Zēns sagudroja desmitiem atbildes runu, taču tas notika pēc daudziem mēnešiem, kad atmiņā tika atdzīvināts šis piedzīvojums, bet tobrīd viņš neattapa pat ne vārda, ko bilst.

— Le pauvre enfant, il n'a que nous,' — uz vīru lūkodamās, sacija lēdija, un zēns, kurš, bez šaubām, it labi saprata, ko viņa ar to grib teikt, no visas sirds bija pateicīgs vikontesei par šiem draudzīgajiem vārdiem.

— Mūsu mājās draugu viņam netrūks, — pavisam laipni noteica milords, — kā tu domā, Triksa?

Meitenīte, kuru sauca par Beatriksu un kurai tētis bija devis šo mīlināmo vārdu, lielām acīm nopietni palūkojās Henrijā Esmondā, bet tad viņas sejiņa, kas bija daiļa kā ķeruba vaigs, atplauka smaidā — un, rociņu pretim sniegdama, viņa nāca tam klāt. Brīnumaini kvēla pateicība, laime un mīlestība sagrāba nabaga bāreņa sirdi, kad viņš izdzirdēja aizkustinošos vārdus un saņēma draudzības un laipnības pierādījumus no šiem debesu sūtītajiem aizstāvjiem. Vēl tikai pirms stundas viņš bija juties gluži viens visā pasaule; kad torīt, apsveikdama jaunā lorda un lēdijas ierašanos, noskanēja Kāslvudas baznīcas zvanu junda, bāreņa sirdī ielija vienīgi bailes un šausmas, jo nabaga zēns vēl nezināja, kā pret viņu izturēsies jaunie muižas īpašnieki, bet visi tie, pie kuriem viņš agrāk bija patvēries, atradās tālumā vai bija miruši. Gan lepnums, gan šaubas noturēja zēnu pilī, kad draudzes mācītājs, [11] ciema iemītnieki'un muižas saime izgāja apsveikt milorda Kāslvudu, jo, lai gan Henrijs Esmonds nebija pats sev pavēlnieks, tomēr pie kalpiem viņš nepiederēja un, kaut arī nebija vikonta radinieks, tomēr, nesa dzimtas vārdu un bija mantojis tās asinis, un skaļajā apsveicēju pūli, kas sagaidīja jauno lordu (kuram par godu, bez šaubām, tika gatavots mielasts, šauts ar lielgabaliem un kuru nomnieki un muižas ļaudis apsveica ar gavilēm, kad kariete pieripoja pils priekšā),neviens pat neiedomājās jauno Henriju Esmondu, kurš, visu pamests, viens pats sēdēja bibliotēkā, līdz kamēr pēcpusdienā viņu tur atrada jaunie draugi.

Kad milords un milēdija grasījās atstāt bibliotēku, mazā meitenīte, vēl arvien turēdamās pie rokas savam jaunajam radiniekam, aicināja to līdzi.

— Tev gan viegli vedas jaunu draugu dēļ aizmirst vecos, Triksa, — meiteni labsirdīgi norāja tēvs un, pasniedzis roku milēdijai, izgāja galerijā. Viņi devās cauri mūzikas galerijai, kas vēl arvien stāvēja tukša, bez mēbelēm, cauri karalienes Elizabetes apartamentiem uz zvanu torni, bet pēc tam izgāja uz terases, no kurienes pavērās brīnišķīga saulrieta ainava ar tālumā tumstošiem siliem, pār kuriem lidoja krauķu bars, ar klajumu un upi, un Kāsl-vudas ciemu viņā upes krastā, ar purpursarkaniem pauguriem, pie kuriem tik labprāt kavējās skatiens, bet uz terases jau gaidīja mazais Kāslvudas mantinieks — divus gadus vecs puisēns, kurš, māmiņu ieraudzījis, izrāvās no aukles rokām un pāri zālājam steidzās tai pretī.

— Ja jūs šeit nejutīsities laimīga, — pārlaizdams skatienu apkārtnei, sacīja milords, — tad man ir grūti jums izdabāt, Reičela.

— Esmu laimīga visur, kur esat jūs, — atbildēja milēdija, — taču vislaimīgāki mēs jutāmies Volkotforestā.

Tad milords ņēmās sievai skaidrot visu, kas pavērās viņu skatienam, lai gan, taisnibu sakot, mazais Harijs^11 to zināja daudz labāk nekā viņš, — proti, stāstīja par pils vēsturi: kā pa tiem tur vārtiem reiz pāža pavadībā bēgusi Kāslvudas mantiniece, no kuras rokām muiža nonākusi viņu dzimtas īpašumā, kā apaļgalvji^2 devušies uzbrukumā zvanu tornim, kuru aizstāvēdams kritis milorda tēvs. [12]

— Toreiz man bija tikai divi gadi, — viņš sacīja, — nu, bet atņem četrdesmit sešus no deviņdesmit un pasaki — cik es tagad esmu vecs, radiniek Harij?

— Trīsdesmit, — iesmiedamās teica milēdija.

— Pārāk vecs jums, Reičeia, — atbildēja milords, mīlestības pilnām acīm nolūkodamies sievā. Viņa patiešām likās vēl gluži jauna meitene, toreiz tikko sasniegusi divdesmit gadu vecumu.

— Jūs zināt, Frenk, ka es vienmēr darīšu visu, kā jums labpatiks, — viņa sacīja, — un varu apsolīt, ka jo dienas kļūšu aizvien vecāka.

— Nesauciet tēti par Frenku, tagad jums viņš jāsauc par milordu, — atmetusi galviņu, ierunājās mis Beatriksa, un māte pasmaidīja, bet labsirdīgais tēvs iesmējās, un ari mazais puisēns, tuntulēdams vecākiem gar kājām, sāka smieties, pats nezinādams, kālab, — laikam jau tādēļ, ka bija laimīgs, tāpat kā acīmredzot laimīgi bija visi klātesošie. Cik cieši atmiņā iegulst šādi ikdienišķi sīkumi, ikdienišķi vārdi, parasta ainava rietošas saules staros un cilvēki, kas smaidīdami sarunājas!

I<ad saule laidās rietā, mazo mantinieku nodeva aukles rokās, lai tā noliek puisēnu gultiņā, kurp viņš devās, skaļi brēkdams; toties mazajai Triksai tika apsolīts vakariņot kopā ar pārējiem, un viņa tūdaļ apjautājās Harijam;

— Ari jūs taču nāksiet, radiniek, vai ne?

Harijs Esmonds nosarka.

— Es parasti ēdu vakariņas kopā ar misis Vērkšopu, — viņš sacīja.

— Pie velna! — iesaucās milords. — Šovakar tu ēdīsi kopā ar mums, Harij! Nedrīkst taču dāmai atteikt — vai nav tiesa, Triksa?

Pie galda Harijs visus pārsteidza ar milzīgo ēstgribu, taču izskaidrojums tam bija pavisam vienkāršs — zēns todien nebija baudījis pusdienas, jo trakajā steigā, sagaidot jaunā muižas pavēlnieka ierašanos, neviens par viņu nebija pat ieprātojies.

— Tu neesi ēdis pusdienas! Nabaga bērns! — iesaucās milēdija un piekrāva zēnam šķīvi ar gaļu, bet milords, pildīdams vīna kausu, uzaicināja Hariju iedzert par kāda veselību, un māsters Harijs, uzsaucis tostu par godu karalim, vienā rāvienā iztukšoja kausu. Milords labprāt, varbūt pat pārāk labprāt pievienojās ne tikai šim tostam, bet arī pārējiem. Viņš ir dzirdēt negribēja, ka doktors Tašers (Kāslvudas draudzes mācītājs, kas arī bija ieaicināts vakariņās) jau grasās doties mājās, kad saldēdienā tika pasniegti iecukuroti augļi, — pārāk īsu bridi viņš bija uzturējies kopā ar garīdznieku, lai tas paspētu viņam apnikt; un tā viņa svētība vikārs vēl pāris stundu pakavēja milordam laiku, kūpinot pīpi un iebaudot punšu, bet mājup devās gaužām grīļīgā gaitā, bez mitas atkārtodams, ka viņa gaišības lorda viesmīlība pārspējot ikvienu laipnību, ko viņam jebkad dāvājusi šī augstsirdīgā dzimta.

Arī jaunais Esmonds savā mazajā istabiņā atgriezās pārpilnu sirdi pārsteiguma un pateicības pret jaunajiem draugiem, ko viņam bija dāvājusi šī laimīgā diena. Agri no rīta, iekāms mājas saime sarosījās jaunai dienai, viņš jau bija nomodā, ilgodamies jo drīzāk ieraudzīt savu laipno aizstāvi un labvēli daiļo milēdiju un tās bērnus, kaut arī raizējās, vai tikai iepriekšējā vakarā izjustā laipnība nebūs zudusi vai pārmainījusies. Taču drīz vien dārzā izskrēja mazā Beatriksa, un pēc tam parādījās arī viņas māmiņa, kas ar Hariju apsveicinājās tikpat laipni kā iepriekšējā dienā. Gari un plaši viņš stāstīja milēdijai dažādus notikumus no Kāslvudu dzimtas vēstures (ko bija uzzinājis vēl vecā lorda dzīves laikā), un viņa klausījās ar patiesu interesi; pieminēdams iepriekšējā vakara sarunu, viņš vēl piebilda, ka protot franču valodu, un pateicās milēdijai par labvēlību.

— Patiesi! — viņa pietvīkdama noteica. — Tad jau, ser, jums vajadzēs mācīt arī mani un Bcatriksu! — Un milēdija uzdeva zēnam neskaitāmus jautājumus par viņu pašu, taču par to der pastāstīt sīkāk un izsmeļošāk, nekā pauda īsās ziņas, ar ko viņš atbildēja uz savas pavēlnie-ces jautājumiem.

2 NODAĻA

Frensiss, ceturtais vikonts, ierodas Kāslvudā

Ir zināms, ka Esmondu vārdu un Kāslvudas muižu Hempšīras grāfistē pašreizējie tās īpašnieki mantoja no Dorotejas — grāfa un marķīza Esmonda lorda Kāslvuda meitas, kura Elizabetes Pirmās valdīšanas divdesmit trešajā gadā izgāja par sievu pie muižnieka Henrija Poinsa, kas tolaik kalpoja par pāžu viņas tēva namā.nsisu, iepriekš minētā Henrija un Dorotejas dēlu un mantinieku, kurš pieņēma mātes uzvārdu, ko vēlāk patu-ieja visa viņa dzimta, karalis Jēkabs Pirmais iecēla bruņinieka un baroneta kārtā; pēc dabas būdams ar kareivīgu noslieci, viņš ilgu laiku nodzīvoja Vācijā pie Reinas pfalc-i.rāfa^14, kura dienestā pārcieta daudz briesmu un zaudējumu, aizdodams neveikmtgajam firstam prāvas naudas summas un gūdams neskaitāmus ievainojumus pastāvīgajās cīņās pret Romas impērijas karapulkiem.

Pēc atgriešanās dzimtenē seru Frcnsisu par dienestu un daudziem upuriem apbalvoja viņa majestāte nelaiķa karalis Jēkabs Pirmais, kas savam pārbaudītajam kalpam augstsirdīgi piešķīra galma pagrabu pārziņa un kara|a dzērienu pasniedzēja titulu, un šo augsto un uzticības pilno dienestu viņš veica gan visā šā kara|a, gan tā neveiksmīgā pēcteča valdīšanas laikā.

Kā gadi, tā daudzie ievainojumi un dažādās kaites drīz lika sevi manīt, tālab sers Frensiss bija spiests krietnu daļu savu pienākumu uzticēt kādam palīgam, un tā nu viņa dēls bruņinieks sers Džordžs Esmonds, kurš sākumā tikai aizvietoja tēvu, bet vēlāk mantoja tā titulu un goda amatu, uzņēmās tēva pienākumus un veica tos gandrīz visu laiku, kamēr valdīja Kārlis Pirmais un abi tā dēli, kas vēlāk mantoja troni.

Sers Džordžs Esmonds apprecēja sievieti, kas pēc stāvokļa sabiedrībā nedarīja godu ne viņa vārdam, ne augstajai kārjai, — šās sievietes tēvs Tomass Tophems no Londonas Sitijas, oldermenis un zeltkalis, toreizējo nemieru laikā nostādamies parlamenta pusē, pievīla sera Džordža cerības pēc sievastēva nāves mantot tā bagātības un visu savu mantu novēlēja otrai — neprecētajai meitai Barbarai.

Sers Džordžs Esmonds savukārt visu mūžu palika uzticīgs kā karaļvalsts, tā paša karaļa interesēm un 1642. gadā, kad karalis bija ieradies Oksfordā, pierunāja tēvu, kurš cienījamā vecuma un vārgās veselības dēļ vairs neatstāja Kāslvudas pili, visus dzimtas zelta un sudraba traukus nodot viņa majestātes rīcībā.

Pateicībā par šo upuri, kā arī par citiem nopelniem viņa majastāte augstsirdīgi izdeva pavēli, kas, ar mazo valsts zīmogu apstiprināta un 1643. gada Oksfordā parakstīta,

piešķīra seram Frensisam Esmondam Īrijas grāfistes Sendonas Kāslvudas vikonta titulu; tā kā vikonta īpašumus krietni bija noplicjnājuši aizdevumi karalim; kurus viņa majestāte tais nemierīgajos laikos nekādi nespēja atlīdzināt, lordam vikontam tika piešķirts zemes gabals Virdžīnijas plantācijās, un da|a no šis zemes vēl šobaltdien atrodas Kāslvudu dzimtas īpašumā.

Pirmais vikonts Kāslvuds nomira sirmā vecumā dažus mēnešus pēc apbalvojuma saņemšanas. Tēva titulu mantoja vecākais dēls, iepriekš minētais Džordžs; pārējie vikonta pēcnācēji bija dēli Tomass — karaļa armijas pulkvedis, kas vēlāk pārgāja uzurpatora valdības pusē, un Frensiss, kurš iestājās garīdznieka kārtā un tika nogalināts, aizstāvot Kāslvudas pili pret parlamenta karaspēku 1647. gadā.

Džordžam, lordam Kāslvudam (otrajam vikontam), kas dzīvoja Kārļa Pirmā laikā, nebija vīriešu kārtas pēcnācēju, jo viņa vienīgais dēls Jūstass Esmonds kopā ar pusi Kāslvudu pulka vīru krita kaujā pie Vusteras. Kāslvudas zeme tika pārdota un izdāļātā republikas^1 piekritējiem, jo Kāslvuds bija iejaukts gandrīz visās pret pavaldoni^15 [16] vērstajās sazvērestībās, kas sākās tūdaļ pēc Kārļa Pirmā nāves un turpinājās līdz pat karaļa varas restaurācijai, kad tronī uzkāpa Kārlis Otrais. Karaļa dienestā izputinātais milords devās līdzi galmam trimdā. Vikontam bija tikai viena meita, kas tēvam gan par lielu atbalstu nenoderēja, jo neveiksmes dižajiem trimdiniekiem nebija iemācījušas dzīvot atturībā, — §tāsta, ka Jorkas liercogs un tā brālis karalis lauzuši šķēpus daiļās Izabellas Esmondas dēļ. Izabella bija karalienes Henrietes Marijas galma dāma un jau agrā jaunībā pieņēma katoļticību; arī tēvs, būdams vājas dabas cilvēks, drīz vien Bredā^17 sekoja meitas paraugam.

Pēc Jūstasa Esmonda nāves Vusterā par titula mantinieku kļuva milorda Kāslvuda brāļadēls Tomass Esmonds, tolaik vēl nepiedzīvojis jauneklis. Tomasa tēvs juku laikos nostājās parlamenta pusē, tālab dzimtas galva viņu izslēdza no ģimenes; sākumā milords Kāslvuds kļuva

gluži vai traks aiz dusmām par to, ka viņa titulu (lai i'/in tam vairs nebija ne plika graša vērtības) mantos i aut kāds nelietīgs apaļgalvis, un teju, teju grasījās apprecēties otro reizi; viņš jau paguva bildināt kāda Bri-i’i'.s vīna tirgotāja meitu, kuras tēvam bija palicis parādā par mitekli, dzīvodams tur karaja trimdas laikā, taču neapprecējās, tikai baidīdamies no galma apsmiekla un savas meitas dusmām, jo dzīvoja mūžīgās bailēs no Izabellas, kura bija tikpat valdonīga un varmācīga, cik vājš bija ievainojumu un dzeršan^ novārdzinātais tēvs.

Lords Kāslvuds bija nodomājis apprecināt meitu ar viņas brālēnu — tā Frensisa Esmonda dēlu, kurš tika nogalināts Kāslvudas aplenkuma laikā. Arī pati lēdija, kā stāsta, neesot jutusies gluži vienaldzīga pret jauno cilvēku, kurš bija dažus gadus par viņu jaunāks (to viņa neuzskatīja par izredzētā trūkumu), taču, iemantojis Izabellas labvēlību un licis uzņemts tēvoča namā kā pašu cilvēks, viņš tai brīdī, kad viss jau šķita laimīgi nokārtojies, pēkšņi atsauca bildinājumu, neminēdams it nekādus savas izturēšanās iemeslus. Draugi zobojās par Frenku un jokodami dēvēja viņa rīcību par uzticības laušanu; drīz vien Frenka Esmonda pamestā karaliskā kājnieku gvardes pulka rotas komandēšanu pārņēma leitnants Džcks Cērčils, jo, uzzinājis, ka viņa turpmākā paaugstināšana atkarīga no vecīgās līgavas labvēlības, jaunais cilvēks niknumā atstāja galmu un aizbrauca uz Tanžeru. Pirms tam vēl viņš ar Cērčilu, savu kādreizējo kla§es biedru no Svētā Pāvila koledžas, krietni izķīvēj^s par" šo jautājumu, un Frenks Esmonds lādēdamies sacīja: «Džck, tava māsa var būt tāda un šitāda, bet mana sieva, velns parāvis, nemūžam tāda nebūs!» Pēc tam tika izrauti zobeni, lija asinis, un tikai draugi galu galā izšķīra šo strīdu. Tolaik reti kāds bija tik jūtīgs goda jautājumos, jo augstdzimuši džentlmeņi ar seniem radurakstiem svēti ticēja, ka no karaļa rokas nācis traips tikai rotā dzimtas ģerboni. Frenks Esmonds satracināts vispirms devās uz Tanžeru, no kurienes atgriezās pēc divu gadu dienesta, un,, apmeties nelielā, no mātes mantotā muižā pie Vinčestras, kļuva par īstu lauku muižnieku, iegādājās veselu baru dzinējsuņu un karaļa Kārļa valdīšanas laikā vairs galma tuvumā nerādījās. Taču tēvocis Kāslvuds viņam tā arī nepiedeva pāridarījumu, tāpat kā ilgi to nespēja piedot atraidītā līgava.

Bagātīgie Francijas pabalsti un karaļa dāvanas, kamēr meita baudīja majestātes labvēlību, deva'iespēju lordam Kāslvudam, kurš visu savu jaunību un mantu bija izšķiedis karaļa dienestā, dzīvot cik necik pārticīgi, taču pēc dēla nāves viņš ne reizi neapmeklēja Kāslvudu, necentās to uzturēt kārtībā, toties ierīkoja sev lepnu namu, prata grozīties galmā un sakrāja krietnu summu skaidras naudas.

Un tad pēkšņi viņa mantinieks un brāļadēls Tomass Esmonds sāka meklēt tēvoča labvēlību. Tomass kalpoja imperatoram un holandiešiem, kad karalis Kārlis bija spiests sūtīt karaspēku palīgā Nīderlandes likumīgajai varai, un cīnījās pret tiem, kad viņa majestāte noslēdza savienību ar Francijas karali. Šais karagājienos Tomass Esmonds iemantoja slavu vairāk gan ar divkaujām, ķildām, netikumību un kāršu spēli nekā ar varonību kaujas laukā un, tāpat kā daudzi citi pa svešām zemēm izceļojušies angļu džentlmeņi, Anglijā atgriezās, savu slavu ne par mata tiesu aiz robežas labāku nepadarījis. No tēva mantoto nelielo jaunākā brāļa daļu Tomass bija izšķērdējis, un, patiesību sakot, viņu varēja uzskatīt par gluži parastu kroga dīkdieni un ķildnieku no visšaubīgākajiem Londonas kvartāliem, kad viņš beidzot ieprātojās par iespējām kaut kā uzlabot savu mantisko stāvokli.

Tomasa māsīca tolaik bija jau krietni vien pārsniegusi pusmūža vecumu, un viņas kādreizējo skaistumu apliecināt varēja vienīgi viņas pašas vārdi. Lēdija Izabella bija kārna, dzeltena, gariem zobiem, nekādi Londonas lepnākajos veikalos pirkti sārtumi un baltumi nespēja viņu padarīt par skaistuli — misters Kjiigrū dēvēja viņu par Sibillu^1, par miroņgalvu, kas ienesta karaļa dzīrēs kā memento mori^18 [19], utt.; īsi sakot, Izabella bija sieviete, ko droši vien nebūtu grūti iekarot, bet par kuras iekarošanu domāt uzdrīkstētos tikai paši drosmīgākie vīri. Par šādu drosminieku kļuva Tomass Esmonds. Viņš aizrāvās ar domu par milorda Kāslvuda ietaupījumiem, kuru apmērus baumas bija krietni vien pārspīlējušas. Stāstīja arī, ka Izabellas kundzei piederot karaļa dārglietas pasakainā vērtībā, toties nabaga Toms Esmonds no ieķīlāšanas bija paglābis tikai pēdējos svārkus.

Milords tobrīd apdzīvoja lepnu namu Linkolnzinfīldā Makus Hercoga teātrim un Portugāles sūtņa kapelai.

I oms Esmonds, kurš it bieži iegriezās teātrī, kamēr vien lurējās nauda, ko šķiest aktrisēm, pēdējā laikā tikpat uzcītīgi apmeklēja baznīcu. Viņš bija tik novārdzis un no-•krandis, ka it viegli tika uzskatīts par nabaga grēku nožēlnieku, un, no jauna pievērsdamies ticībai, par savu biktstēvu, bez šaubām, izraudzījās tēvoča garīdznieku.

Žēlsirdīgais svētais tēvs palīdzēja viņam izlīgt ar tēvoci, veco lordu, kurš vēl pavisam nesen negribēja ar krustdēlu pat ne runāt; reiz Toms ieraudzīja milordu pa karietes logu, kad tas, lepni ģērbies, brauca uz galmu, bet brāļadēls ar noplukušu spalvu pie izļodzītās cepures malas un cauri makstij izdūrušos rapiera smaili slāja uz savu lēto kroģcli Beljārdā.

Drīz vien pēc izlīgšanas ar tēvoci Tomass Esmonds apvēlās miesās — un pēc viņa ārienes skaidri varēja samanīt labumu, ko dod teicams uzturs un tīra veļa. Divreiz nedēļā viņš gan cītīgi ieturēja gavēni, toties ar uzviju pieēdās pārējās dienās un, lai parādītu, cik liela ir viņa ēstgriba, kā teica misters Vičerlijs^20, maltīti pabeidza, aprīdams vecu, mušu apķēzītu, sasmakušu kumosu — savu māsīcu. Galmā par šo laulību tika sarunāti nebeidzami joki un dzēlības, toties Toms kopš tā brīža brauca tēvoča karietē, godāja veco vīru par tēvu un smējās tā, kā smejas pēdējais. Kāzas tika nosvinētas īsi pirms karaļa Kārļa nāves, un drīz savam patronam sekoja arī vikonts Kāslvuds.

Sājā laulībā piedzima viens vienīgs dēls, kuram vecāki veltīja bezgalīgas rūpes un maigumu, bet kurš nodzīvoja pavisam īsu mūžu, lai kā pūlējās ārsti un zīdītājas. Nelāgās asinis tikai mazu brīdi ritēja pa nabaga vārgo ķer-menīti. Gaužām drīz parādījās ļaunas slimības zīmes, un, daļēji pieglaimodamies karalim, daļēji māņticības dzīti, milords un milēdija, it īpaši milēdija pārvarēm vēlējās, lai viņa majestāte baznīcā pieskaras^2 nabaga kroplītim. Viņi jau gribēja izkliegt brīnumu (ārsti un pūšļotāji pastāvīgi uzraudzīja bērnu un izmēģinājās dažnedažādus līdzekļus), taču, kaut gan neizprotamu iemeslu dēļ pēc viņa majestātes pieskāriena puisēna veselība mazliet uzlabojās, vēl pēc dažām nedēļām nabadziņš nomira, un galina zobgaļiem tūdaļ radās iemesls sacīt, ka viņu karalis, izdzīdams nelabo no Toma Esmonda un viņa sievas Izabellas atvases, izdzinis no tā dzīvību, jo šī dzīvība esot bijis pats nelabais gars.

Gluži saprotamās bēdas, ko pārcieta māte, zaudējusi nabaga nelaimīgo puisēnu, vēl nežēlīgāk plosīja milēdijas Izabellas sirdi, kad viņa iedomājās savu sāncensi Frenka Esmonda sievu, kuru bija iemīļojis viss galms, kas pret nabaga lēdiju Kāslvudu izturējās gaužām necienīgi, un kurai pēc pirmā bērna — skaistas, ziedošas meitenes —• drīz vajadzēja atkal kļūt par māti.

Galmā, kā man stāstīts, jo vairāk smējušies par nabaga milēdiju, kas, jau krietni sen pārsniegusi gadus, kad dāmas dāvā dzīvību bērniem, tomēr bija nolēmusi nezaudēt cerības un, pārcēlusies uz dzīvi Kāslvudā, pastāvīgi izsauca ārstu no Hekstonas, ikreiz draugiem pavēstīdama, ka gaidot mantinieku. Sī bija viena no daudzajām lēdijas Izabellas aplamībām, ko zobgaļi allaž izmantoja mēles trīšanai. Un patiesi — līdz pat pēdējām mūža dienām milēdija vikontesc remdējās ar domām par savu daiļumu un neatlaidīgi pūlējās ziedēt līdz dziļai ziemai, krāsodama rozes uz vaigiem, kad ziedu laiks sen jau bija pagājis, un greznodamās kā vasarā, lai gan galvu sen jau klāja sarma.

Džentlmeņi, kas bija cieši saistīti ar karaļa Kārļa un karaļa Jēkaba galmu, šā stāsta autoram daudz ko darījuši zināmu par dīvaino veco dāmu, taču nav nekāda iemesla to visu pavēstīt nākamajām paaudzēm. Stāsta, ka lamu vārdu lietošanā Izabellai nav bijis līdzinieka, un, ja viņa izkarojās ar visām savām sāncensēm karaļa Jēkaba labvēlības dēļ, tad skaidrs, ka cīniņu viņas mūžā nav trūcis. Gars milēdijai bija nenogurdināms, un tā, kā rādās, vajājusi viņa majestāti, lāgiem karali galīgi nokausēdama ar savām prasībām un sūdzībām. Dažs labs domā, ka galmu Izabellai vajadzējis atstāt tādēļ, ka viņa jutusi pārlieku greizsirdību pret Frenka Esmonda sievu; citi stāsta, ka viņas atkāpšanos izraisījusi Vaitholā notikusī lielā kauja starp milēdiju un lēdiju Dorčesteri, Toma Kiligrū meitu, ko karalis aplaimojis ar savu labvēlību, un ka šai kaujā netīkamā Esterc pieveikusi mūsu padzīvojušo

Vašti Viņas augstdzimtība milēdija pati savukārt allaž ilvuja, ka abu izraidīšanu uz laukiem izraisījis nevis viņas bet gan vira ķildnieka gars, kā arī valdnieka |aunā nepateicība, jo tas viņu dzimtai atņēmis galma pagrabupārziņa un karaļa dzērienu pasniedzēja amatu, kurā go-im bija kalpojuši divi pēdējie lordi Kāslvudi un kurš ! rad tika nodots kaut kādam iznirelim, kas bija pratis i ielabināties šai derglei Dorčesterai, lordam Bērgamotam^21 [22].

Nemūžam es to nepārdzīvotu,» apgalvoja milēdija, «ja man vajadzētu noskatīties, kā dzēriena kausu viņa majestātei pasniedz kāds cits, nevis Esmonds. Es pati izsistu paplāti no šā cilvēka rokām, ja viņš man gadītos ceļā.» i n tie, kas pazina viņas augstdzimtību, nešaubījās, ka milēdija Izabella spētu šos draudus izpildīt, ja vien viņai nepieticis veselā saprāta pazust karalim no acīm.

Naudas maku sagrābusi stingri savās rokās, tāpat kā prata sagrābt savā varā ikvienu cilvēku, kas pagadījās viņas tuvumā, lēdija Kāslvuda turēja vīru pilnīgā paklausībā, tālab arī pameta Londonas mitekli, no Linkolnzinfīl-das viņa jau bija paguvusi pārcelties uz Celsiju, kur nopirka jaunu, skaistu namu ar visu kalpotāju saimi; paņēmusi līdzi istabenes, klēpja sunīšus, draudzenes, biktstēvu un viņa augstdzimtību laulāto draugu, milēdija pārvācās uz Kāslvudu, kur ne reizi netika iegriezusies kopš tās dienas, kad, vēl maza meitene būdama, kopā ar tēvu pameta inuižu karaļa Kārļa Pirmā valdīšanas juku laikos. Vecās muižas ēkas sienās vēl rēgojās caurumi, ko bija izsituši republikāņu lādiņi. Viena nama puse tika atjaunota un uzposta, izkārtojot no Londonas atvestos zelta un sudraba traukus, aizkarus un mēbeles. Milēdija cerēja svinīgi iebraukt Kāslvudas ciemā un gaidīja vietējos iedzīvotājus uzgavilējam, kad viņa ar milordu pie sāniem, draudzenēm, klēpja sunīšiem un kakadū uz priekšējā sēdekļa, sešu zirgu vilktā greznā karietē iejoņoja parka alejā un papriekšu un nopakaļ karietei jāja bruņoti vīri. Taču tas bija laiks, kad tika izkliegts protests pret pāvesta varu; ciema un tuvējās pilsētas iedzīvotājus izbiedēja milēdijas izkrāsotā seja ar iezilinātajiem plakstiem, kad tā izbāza galvu pa karietes logu, bez šaubām, domādama, ka parāda tiem īpašu labvēlību, un kāda veča izsaucās: «Lēdija Izabella! Die’s pasargi, tā taču lēdija Jezebela^23!» — un šī iesauka ilgi nenozuda no augstdzi-mušās vikonteses ienaidnieku lūpām. Visa zeme kvēloja naidā pret pāvestu; milēdijas un viņas laulātā drauga pievēršanās katoļticībai, kas nebija nekāds noslēpums, katoļu garīdznieks viņas svītā un Kāslvudas kapelā noturētais dievkalpojums (kaut gan kapela bija celta tos laikus, kad par citādiem dievkalpojumiem neviens pat dzirdējis vēl nebija un dievvārdi tika noturēti pavisam klusu) apkaimes iedzīvotājos neizraisīja labvēlīgu attieksmi pret muižas īpašniekiem. Vairāk nekā puse Kāslvudas zemes bija savā laikā konfiscēta un izdāļāta republikas piekritējiem. Ciematā vēl arvien dzīvoja pāris veco Krom-vela karavīru, kas naidīgi nolūkojās lēdijā vikontesē, kad viņa pārcēlās uz dzīvi muižā.

Paņēmusi līdzi laulato draugu, viņa parādījās Hek-stonas pilnvaroto sapulcē un pārsteidza lauciniekus ar lieliskajiem dimantiem, ko allaž valkāja, parādīdamās atklātībā. Runā, ka viņa tos nenoņemot arī mājās un pat guļot ar dimantu virtenēm ap kaklu, taču ši stāsta autors var apliecināt, ka tā nu gan ir tīrā neslavas celšana. «Ja viņa tās noņemtu,» sacīja lēdija Sārka, «Toms Esmonds, milēdijas vīrs, tūdaļ ar dārglietām aizlaistos un ieķīlātu tās pirmajam augļotājam.» Arī tā ir neslavas celšana. Milēdija Sārka tāpat tika padzīta no galma, un abas dāmas vēl joprojām atradās karastāvoklī.

Ciema iedzīvotāji tnazpamazām aprada ar savu pavēl-nieci, kura rādījās augstsirdīga un laipna, lai gan dažkārt izturējās dīvaini un augstprātīgi, un kuru vietējais mācītājs doktors Tašers neatņemdamies slavēja savai draudzei. Par milordu var sacīt, ka tas nevienam rūpes nesagādāja, jo Tomu Esinondu visi uzlūkoja tikai par piedevu rnilēdijai, kuru ka mūžseno Kāslvudas lordu mantinieci un milzu bagātību īpašnieci, kā domāja vietējie Iedzīvotāji (lai gan patiesībā deviņas desmitdaļas šo ba-galibu eksistēja tikai baumās), uzskatīja par īsteno valdnieci kā muižai, tā visam, kas pie tās piederēja.

III NODAĻA

Tomasa — trešā vikonta laiks,

kad es pie viņa kalpoju par Izabellas pāžu

Drīz pēc tam, kad īsu brīdi bija nodzīvojis klusā atšķirtībā, lords Kāslvuds atkal ieradās Londonā un kādu no saviem uzticamajiem pavadoņiem iekārtoja mazā namiņā Londonas tuvumā īlingas ciemā, kur jau krietnu laiku mitinājās vecs bēglis no Francijas — msjē Pasturo, kam toreiz, kad Francijas karalis sāka vajāt hugenotus, vajadzēja meklēt patvērumu viņpus Lamanša. Kopā ar veco vīru dzīvoja puisēns, ko visi sauca par Henriju Tomasu. Zēns atcerējās, ka pavisam nesen dzīvojis citā vietā turpat netālu no Londonas un ka tur klaudzējušas stelles un dūkuši vērpjamie ratiņi, cilvēki augām dienām dziedājuši garīgas dziesmas, gājuši baznīcā un vispār tā bijusi vesela franču apmetne.

Tur viņam bijusi ļoti, ļoti mīļa draudzene, kuru viņš saucis par krustmāti un kura drīz nomirusi. Dažkārt tā zēnam rādoties sapņos, un draudzenes seja, lai gan pavisam neizskatīga, puisēnam šķita tūkstoškārt mīļāka nekā madame Pasturo vaigs, — tā bija bon papa^24 Pasturo jaunā sieva, kura apmetās pie viņiem uz dzīvi pēc krustmātes nāves. Un tur, Spitlfīldsā — tā šo vietu sauca —, vēl dzīvoja krusttēvs Džordžs, arī audējs, kurš allaž Harijam stāstīja, ka zēns esot mazs džentlmenis, ka tēvs tam bijis kapteinis un māte — eņģelis.

Kad viņš uzsāka šīs runas, bon papa vienmēr pacēla galvu no stellēm, kurās viņš auda brīnum skaistus zīda ziedus, un sacīja:

— Eņģelis! īstā Bābeles nešķīstene!

Bon papa mūždien pieminēja Bābeles nešķīsteni. Viņš mitinājās mazā kambarītī, kur ik mīļu brīdi lasīja sprediķus un zem lielā, vecā deguna dūca dieva dziesmas. Mazajam Harijam nepatika sprediķošana; daudz labprātāk viņš klausījās skaistās pasakas, ko allaž tika stāstījusi krustmāte. Bon papa sieva nekad nestāstīja skaistas pasakas, bet bārās ar krusttēvu Džordžu, un viņš tad muka projām.

Pēcāk Harija bori papa ar sievu un diviem bērniem, ko viņa bija atvedusi sev līdzi, pārcēlās uz dzīvi Ilingā. Visu, kas vien gadījās labāks, jaunā sieva atdeva saviem bērniem, bet Harijs, pats nezinādams, kālab, allaž saņēma pērienu. Sitieniem tika pievienoti lamu vārdi, kurus šeit nepieminēsim vecā msjē Pasturo dēļ, jo tas pret zēnu lāgiem vēl arvien izturējās gluži laipni. To dienu pāri-darījumi sen jau piedoti, lai gan zēna bērnību aptumšojusī netaisnibas/ ēna acīmredzot neatstāja viņu līdz pat pēdējām mūža dienām, tapat kā aizlauzti zaļoksnēja koka zari nekad vairs neizaug sākotnējā smuidrumā; toties cilvēks, kas bērnībā iepazinis ciešanas, ja vien šī agrīnā nedienu skola nenocietina viņa dvēseli, iemācās pret maziem bērniem izturēties maigi un bezgala pacietīgi.

Harijs no sirds priecājās, kad, jātnieka sulaiņa pavadīts, lepnā zirgā ieradās melnās drānās tērpies džentlmenis, lai aizvestu viņu no Ilingas. Noverca^25 jeb ļaunā pamāte, kas zēnu pastāvīgi bija noniecinājusi, visu atdodama saviem bērniem, aizbraukšanas priekšvakarā viņu krietni pabaroja un nākamajā rītā iedeva vēl krietnākas brokastis. Todien viņa ne reizi puisēnu neiebuksnīja un ari saviem bērniem piekodināja tam nepiedurt pirkstu. Meitenei Harijs nemūžam nespētu iesist, bet zēnu viņš bez pūlēm pievārētu, taču tas allaž laida vaļā brēcienu, un madarne Pasturo tad slāja šurp paligos, laizdama darbā varenās, sprigulim līdzīgās rokas. Aizbraukšanas dienā viņa Harijam tikai nomazgāja muti un ne reizi nemēģināja iekraut pa ausi. Kad melnajās drānās tērpies džentlmenis ienāca zēnam pakaļ, viņa pat iešņukstējās, bet vecais msjē Pasturo, zēnu svētīdams, meta pār plecu greizus skatienus uz svešo džentlmeni un paklusām purpināja kaut ko par Bābeli un nešķīstenēm. Viņš jau bija gaužam vecs un pamazām nāca bērna prātā. Madarne Pasturo slaucīja viņam degunu — tāpat kā bērniem. Viņa bija glīta, spēcīga slaida auguma sieviete, un, lai gan izlikās birdinām asaras, Harijs zināja, ka tā ir liekulība, un priecīgs uzlēca zirgā, ko aiz pavadas turēja sulainis.

Sulainis bija francūzis, vārdā Blēzs. Zēns it veikli varēja ar sulaini sarunāties tā dzimtajā mēlē, ko prata Ia-i ik nekā angļu valodu, jo līdz šim bija dzīvojis kopā ar li.inčiem, un tālab Ilingas draiskuļi to bija iesaukuši par liancūzēnu. Drīz vien viņš nevainojami iemācījās runāt angliski un daļēji pat aizmirsa franēu valodu, jo bērniem viss ātri aizmirstas. Zēnam prātā neskaidri bija saglabājušies arī iespaidi par kādu citu zemi — pilsētu ar augļiem, baltiem namiem — un kuģi. Taču tās bija tikai miglainas atmiņas, tāpat kā pēcāk miglā pagaisa ari Ilinga un tur pārciestās nedienas.

Sulainis, kuram Harijs sēdēja seglu priekšā, bija ļoti mundrs un runīgs vīrs, viņš izstāstīja puisēnam, ka džentlmenis, kas jāj pa priekšu, esot milorda kapelāns pā-lers Holts, ka zēnu tagad saukšot par māsteru Hariju Esmondu, ka milords vikonts Kāslvuds esot Harija par-rain', ka viņš dzīvošot lielajā Kāslvudas muižā... širas grāfistē, kur iepazīšoties ar madatne vikontesi, kura esot ievērojama lēdija. Un tā, sēdēdams uz salocītas vadmalas Blēža seglu priekšā, Harijs Esmonds ieradās Londonā, kādā skaistā laukumā, ko sauca par Koventgār-denu, kur netālu bija apmeties viņa labvēlis.

Garīdznieks misters Holts paņēma zēnu aiz rokas un aizveda viņu pie tikko pieminētā augstmaņa, — cienījamais augstmanis puķotā rīta svārkā, ar naktsmici galvā gurdeni zelēja apelsīnu. Viņš noglaudīja Harijam galvu un pasniedza apelsīnu.

— C’ est bieti ca,2 — vērīgi noskatījis zēnu, viņš sacija garīdzniekam, un melni tērpies džentlmenis paraustīja plecus.

— Lai Blēzs viņu aizved izklaidēties. — Harijs gāja palēkdamies, jo viņu ielīksmoja gaidāmā pastaiga.

Līdz mūža galam viņš neaizmirsa to dienu priekus. Msjē Blēzs aizveda viņu uz izrādi namā, kas lielumā un skaistumā tūkstoškārt pārspēja Ilingas gadatirgus balagānu būdas; nākamajā laimes dienā viņi devās izbraucienā pa upi un Harijs redzēja Londonas tiltu ar visām mājām un grāmatu tirgotavām, kas rindojās gluži kā ielas malās, apskatīja Tauerti ar lielgabaliem, lauvu un lāču bedres — un to visu viņam parādīja msjē Blēzs. [26]

Beidzot kādā agrā rītā sākās ceļojums uz laukiem —< pa priekšu jāja milords vikonts un otrs džentlmenis, tiem nopakaļ msjē Blēzs un Harijs uz seglu spilvena sulainim aiz muguras, un paši pēdējie trīs pistolēm bruņoti vīri veda ar nastām apkrautos zirgus. Visu ceļu francūzis stāstīja mazajam Harijam briesmu stāstus par laupītājiem, tā ka zēnam aiz bailēm mati slējās stāvus, un, kad viņi apmetās pārnakšņot lielā, drūmā ceļmalas viesnīcā, zēns lūdza atļauju gulēt vienā istabā ar kādu no kalpiem; iežēlodamies par Hariju, milorda ceļabiedrs misters Holts lika uzklāt zēnam gultu savā istabā.

Ar savu vaļsirdīgo runāšanu un drošajām atbildēm zēns šim džentlmenim acīmredzot iepatikās, jo nākamajā dienā misters Holts paziņoja, ka Harijs jāšot uz viņa zirga, nevis kopā ar sulaini francūzi; visa jājiena laikā viņš nemitīgi izjautāja zēnu gan par audžubrāli un Ilin-gas ģimeni, gan par to, ko vectēvs tam mācījis, kādas valodas zēns protot, vai tas mākot lasīt, rakstīt un dziedāt utt. Un misters Holts uzzināja, ka Harijs prot lasīt un rakstīt, nevainojami runā divās valodās — franciski un angliski; vaicāts par dziedāšanu, puisēns uzņēma kādu doktora Mārtiņa Lutera garīgās dziesmas meldiņu, par ko misters Holts krietni nosmējās; pat grand parrain ar parūku un tresēm rotātu cepuri galvā sāka gardi smieties, kad Holts viņam pastāstīja, ko zēns dziedājis. Jo izrādījās, ka baznīcās, kur sprediķus notur misters Holts, doktora Mārtiņa Lutera garīgās dziesmas netiek dziedātas.

— Tā ka tu nekad vairs šo dziesmu nedziedātu — vai dzirdi, mazo muļķīti? — pirkstu pacēlis, sacīja milords vikonts.

— Mēs tev, Harij, iemācīsim kaut ko labāku, — teica misters Holts, un, būdams pēc dabas paklausīgs un ļoti jutīgs bērns, Harijs atbildēja, ka «viņam tīkot skaistas dziesmas un viņš labprāt mācīšoties visu, ko džentlmeņi viņam ierādīšot». Zēna runāšana todien tik ļoti iepatikās abiem džentlmeņiem, ka viesnīcā tie viņu apsēdināja pusdienot pie sava galda un mudināja, lai tikai zēns pļāpātu, bet msjē Blēzs, ar kuru Harijs iepriekšējā dienā bija kopā jājis un pusdienojis, viņu pie galda apkalpoja.

— Labs ir, labs ir! — tovakar sacīja Blēzs (savā dzimtajā mēlē), kad viņi atkal piestāja kādā viesnīcā. — Te mes esatfn mazs lordiņš, nu tik mēs esam mazs lordiņš, bet palūkosimies, kas no tā iznāks, kad iebrauksim Kāsl-vudā pie milēdijas.

— Kad mēs iebrauksim Kāslvudā, rnsjē Blēz? — apvaicājās Harijs.

— ParbleuV Milords pārāk nesteidzas, — smīnēdams noteica Blēzs, un patiesi šķita, ka viņa augstība neizjūt īpašu steigu, jo viņiem veselas trīs dienas vajadzēja ceļa i'.abalam, ko pēcāk Harijs Esmonds bieži vien pieveica desmit stundu laikā. Pēdējās divas dienas Harijs jāja kopā ar garīdznieku, kurš izturējās tik laipni, ka ceļojuma beigās zēns tam bija stipri pieķēries un to pat iemīlējis, tā ka viņa sirsniņā laikam nepalika aizķērusies pat neviena sīkākā doma, ko viņš nebūtu uzticējis savam jaunajam draugam.

Beidzot, trešās dienas pievakarē, viņi sasniedza ciemu, kas priecēja acis, izstiepies gobu ieskautā zaļā līdzenumā; ciema iedzīvotāji, cepures rokā turēdami, zemu klanījās milordam vikontam, kurš ar laiskiem gatvas mājieniem atņēma to sveicienus; kāds tukls vīrs garīdznieka svārkos, ar melnu platmali galvā klanījās zemāk par visiem, un ar to milords un misters Holts pārmija dažus vārdus.

— Tā, Harij, ir Kāslvudas baznīca, — sacīja misters Holts, — un šis cilvēks ir tās balsts — augsti mācītais doktors Tašers. Cel cepuri nost, cienījamais, un sasveicinies ar doktoru Tašerul

— Nāciet uz pili vakariņās, doktor, — teica milords, doktors vēlreiz zemu paklanījās, un svinīgais gājiens virzījās uz lielo namu ar daudziem pelēkiem torņiem, virs kuriem pacēlās vēja rādītāji; logi vizuļoja saulē, un milzīgs krauķu bars, ko Harijs pavadīja skatieniem, apmetis vairākus lokus viņiem virs galvas, aizlidoja uz mežu aiz mājas, bet misters Holts pastāstīja, ka krauķi mitinoties arī Kāslvudā.

Izbraukuši cauri arkai, viņi nonāca mājas priekšā plašā laukumā ar strūklaku vidū, un kalpi bariem vien skrēja turēt milorda seglu kāpšļus un arī misteram Holtam parādīt tādu pašu dziļu cieņu. Zēnam šķita, ka visi kalpi nolūkojas viņā ziņkārīgi un smaidīdami saskatās, un atmiņā viņam atausa vārdi, ko Blēzs bija sacījis Londonā’ kad Harijs tam stāstīja par savu krusttēvu. «Velns [27]

parāvis,» teica francūzis, «to jau nu katrs uzreiz redz, ka milords ir tavs krusttētiņš.» Toreiz šo vārdu nozīme nabaga puisēnam palika neizprotama, taču drīz vien viņš apjauta un saprata patiesību un domāja par to, kaunā sarkdams.

Tikko abi bija nokāpuši no zirga, misters Holts paņēma Hariju pie rokas un pāri pagalmam ieveda pa zemām durvīm pie zemes pieplakušā ēkas spārnā, kur bija iekārtotas divas istabas: viena, pēc pātera Holta vārdiem, paredzēta zēnam, otrā — gaiteņa pretējā pusē — mitinoties pāters pats; līdzko zēnam bija nomazgāta mute un pāte-ram sakārtots tērps, Harija pavadonis paņēma viņu atkal aiz rokas un veda atpakaļ pie tām durvīm, pa kurām bija iegājis milords, tad abi devās augšā pa kāpnēm un cauri priekštelpai iegāja milēdijas viesistabā — telpā, kas puisēnam šķita krāšņāka par visu, ko viņš līdz tam bija redzējis, — pat tikko apmeklētajā Tauerā nekas tamlīdzīgs nebija ieraugāms. Viesistaba patiešām varēja lepoties ar greznajiem, karalienes Elizabetes laika gaumē darinātajiem rotājumiem, ar krāsainajiem logiem abos telpas galos un gobelēnveida tapetēm, kam caur daudzkrāsainajiem stikliem ieplūstošie saules stari lika iemirdzēties neskaitāmās toņu niansēs; un šeit pie kamīna visā godībā sēdēja lēdija, kuras izskats pārsteidza Hariju, kad garīdznieks viņu pieveda tai klāt.

Milēdijas vikonteses seju klāja bieza baltas un sārtas krāsas kārta līdz pat acīm, kas tālab šķita pārdabiski spožas; uz galvas tai pacēlās vesels mežģīņu tornis, zem kura rēgojās biezs melnu — ne jau pašas milēdijas sprogu jūklis, tā ka nav nekāds brīnums, ja mazais Harijs Esmonds pārbijās, pirmo reizi skatīdams tādu brīnumu, kamēr laipnais garīdznieks kā īsts ceremonijmeistars veica svinīgo iepazīstināšanas rituālu; zēns blenza milēdijā ieplestām acīm, kas bija kļuvušas gandrīz vai tikpat platas kā vikontesei, — tā viņš reiz bija blenzis kādā apkārtceļojošas komediantu trupas aktrisē, kas īlingas gadatirgū tēloja ļauno ķēniņieni. Milēdijā sēdēja lielā atzveltnī pie kamīna, klēpī tai, pilnā rīklē riedams, tupēja spaniels; blakus uz maza galdiņa stāvēja tabakas doze un kārbiņa ar konfektēm. Tērpusies milēdijā bija melna samta kleitā ar ugunīgi sarkana brokāta apakšsvārkiem. Pirksti tai, gluži kā burvei pasakā, mirguļoja vienos gredzenos, mazās kājiņas, kuras milēdijā labprāt izrādija,

bija ieautas zelta izšuvumiem rotātās zeķēs un baltās mājas kurpēs ar sarkaniem papēžiem; spēcīga muskusa smarža plūda no milēdijas apģērba, līdzko viņa pakustējās vai, atspiedusies uz bruņurupuča spieķa, izgāja no istabas, bet mazā fūrija riedama joza tai pa pēdām pakaļ.

Viesistabā pie milēdijas sēdēja arī garīdznieka sieva misis Tašere. Nelaiķa lorda laikā misis Tašere bija kalpojusi viņas augstībai par istabeni un tik cieši likās iemīļojusi savu amatu, ka atkal stājās pie tā veikšanas, līdzko vikontese Kāslvuda atgriezās uz dzīvi tēva namā.

— Atļaujiet jūsu augstību iepazīstināt ar jūsu radinieku un pāžu māsteru Henriju Esmondu, — zemu palocīdamies, ar jokainas pazemības pieskaņu sacīja misters Holts. — Paklanieties, kā nākas, milēdijai, rrisjē, un vēlreiz paklanieties, ne jau vairs tik zemu, misis Tašerci, daiļajai Kāslvudas garīdznieka dzīvesbiedrei.

— Kāslvudā esmu nodzīvojusi savu mūžu un ceru šeit arī nomirt, ser, — teica misis Tašere, uzmetusi pētīgu mirkli vispirms puišelim, pēc tam milēdijai.

Bet zēns neatņemdamies vērās jaunajā pavēlniecē. Viņš nespēja atraut no tās plaši ieplesto acu skatienu. Kopš Ilingas gadatirgū redzētās ļaunās ķēniņienes laikiem viņš neko tik šausminošu nebija redzējis.

— Vai es jums patīku, mazais pāž? — vaicāja milēdija.

— Ko vēl šim vajadzēs, ja jūs nepatiksiet! — nenocietusies iesaucās misis Tašere.

— Jums es nejautāju, muļķa Marija, — atcirta lēdija Kāslvuda.

— Kam esmu pieķērusies, tam esmu pieķērusies no visas sirds, kundze, un drīzāk nomiršu nekā neteikšu, ko domāju.

— Je mēurs ou je m’attache,1 — pieklājīgi pasmīnēdams, noteica misters Holts. — Tā bildītē^28 [29] saka efeja, ka mīlīga liekēde apvīdamās apkārt ozolam.

— Kurš te ko grib noēst, ser! — iesaucās misis Tašere.

— Klusu, Tašere, ko jūs allaž varat ķildoties ar pā-teru Holtu! — viņai uzbrēca milēdija. — Nāc noskūpsti man roku, bērns! — Un ozols pastiepa zaru pretim mazajam Henrijam Esmondam, kas paklausīgi saņēma un noskūpstīja veco, izdilušo roku, uz kuras mezglainajiem pirkstiem mirguļoja vesels lēvenis gredzenu.

— Kāda laime pat visizcilākajam skaistulim skūpstīt šo roku! — iesaucās misis Tašere, bet milēdija tai uzkliedza:

— Beidziet jel, stulbā Tašere! — un iesita ar lielo vēdekli.

Taču Tašere piejoza milēdijai klāt, noskūpstīja tai roku. Fūrija pielēca kājās un, nikni riedama, metās virsū Tašerei, bet pāters Holts, neslēpdams drūmi viltīgo skatienu, nolūkojās šai jokainajā ainā.

Neslēptās šausmas zēna acīs laikam gan šķita tīkamas milēdijai, kurai bija veltīti šie nemākslotie glaimi, jo, kad Harijs nometās uz ceļgala (kā tam pēc toreizējās modes tika mācījis pāters Holts) un godbijīgi nolieca galvu, viņa sacīja:

— Pāž Esmond, mans sulainis darīs jums zināmu, kādi ir jūsu pienākumi, kalpojot milordam un man, bet krietnais pāters Holts iemācis jūs uzvesties kā džentlmenim, kas nes Esmondu vārdu. Esiet paklausigs viņam visur, un es lūgšu dievu, lai jūs izaugtu tāds pats mācīts un krietns cilvēks kā jūsu skolotājs.

Milēdija acīmredzot ļoti dziļi cienīja misteru Holtu un baidījās no tā vairāk nekā no jebkā cita šai pasaulē. Ja viņai kādreiz uzmācās dusmas, viens vienīgs pātera Holta vārds vai skatiens spēja viņu nomierināt; garīdzniekam patiešām piemita varens spēks pakļaut ikvienu, kas nāca ar viņu saskarsmē; ari jaunais māceklis uzticīgi pieķērās krietnajam pāteram un kopš pirmā tikšanās mirkļa kļuva tam par brīvprātīgu vergu.

Pēc iepazīšanās ar milēdiju, ielicis mazo roķeli pātera saujā, viņš atpakaļceļā uzdeva tam neskaitāmus bērnišķi vaļsirdīgus jautājumus.

— Kas ir tā otra sieviete? — viņš vaicāja. — Viņa ir resna un apaļa — daudz skaistāka nekā lēdija Kāslvuda.

— Tā ir misis Tašere, Kāslvudas mācītāja sieva. Viņai ir dēls tavā vecumā, taču lielāks par tevi.

— Kādēļ viņai tā patīk skūpstīt milēdijas roku? Nav taču nekāda prieka to darīt.

— Katram ir sava gaume, mazais. Misis Tašere ļoti pieķērusies milēdijai, viņa bija tās istabene jau pirms lēdijas kāzām, vecā lorda laikā. Pēc tam viņa apprecējās ar kapelānu doktoru Tašeru. Anglikāņu ģimenes garīdznieki bieži apprec istabenes.

— Jūs taču neprecēsieties ar milēdijas francūzieti, vai ne? Es redzēju, kā viņa virtuvē smējās par Blēža jokiem.

— Es kalpoju baznīcai, kas ir daudz vecāka un pārāka par anglikāņu baznīcu, — atbildēja misters Holts (pieskardamies ar roku krūtīm un pierei, bet šo zīmi Esmonds toreiz vēl nesaprata), — mūsu baznīcas mācītāji nekad neprecas. Drīz tu visu to sapratīsi.

— Vai tad -svētais Pēteris nebija jūsu baznīcas galva? Doktors Rcbitss Ilingā mums to stāstīja.

Pāters atbildēja:

— Bija gan.

— Bet svētais Pēteris bija precējies, vēl pagājušo svētdienu mums stāstīja, ka viņa sievasmāte gulējusi karsonī.

Pāters iesmējās un teica, ka Harijs to visu drīz sapratīšot, un, sācis runāt par kaut ko citu, veda Henriju Esmondu apskatīt lielo, veco namu, kurā tas bija ieradies uz dzīvi.

Nams stāvēja augsta, zaja kalna galā, aizmugurē tam pletās sils ar krauķu ligzdām, un putni rītos pacēlās un vakaros atgriezās mājās, skaļi ķērkdami. Kalna pakājē aizvijās upe, kurai pāri liecās augsts, senlaicīgs tilts; tālāk pletās jauks, zaļš līdzenums, kurā stāvēja un vēl šobaltdien stāv Kāslvudas ciems ar baznīcu pašā centrā un mācītāja māju cieši tai blakus, bet pāris soļu tālāk smēde un viesnīca ar uzrakstu pie gobas — «Trīs pilis». Pretim lecošajai saulei aizstiepās Londonas ceļš, bet rietumu pamalē slējās pauguri un augsti kalni, aiz kuriem Harijs Esmonds ik dienas redzēja norietam to pašu sauli, ko viņš tagad skata tūkstošiem jūdžu tālumā viņpus okeāna — citas upes apskalotajā jaunajā Kāslvudā, kurai, tāpat kā klejotāja Encja jaunajai dzimtenei, dots mīlestības pārpilnais bērnības zemes vārds.

Kāslvudas pils bija celta ar diviem pagalmiem, taču ap-dzivošanai izmantota tika vienīgi tā nama daļa, kas piekļāvās strūklaku pagalmam, jo otra bija nopostīta Krom-vela karu laikā. Strūklaku pagalma spārnā labi bija saglabājusies lielā zāle blakus virtuvei un produktu glabātavām, savs desmits dzīvojamo istabu ziemeļu pusē, kas bija savienota ar mazu kapelu, no kuras skatienam pavērās austrumu pamale, un vēl vairākām ēkām, kas sākās no kapelas un aizsniedzās līdz pat lielajiem vārtiem, un otra zāle (ar skatu uz rietumiem), pa kuras logiem va: rēja redzēt nopostīto otro spārnu. Tas savā laikā bija daudz krāšņāks par pirmo spārnu, iekams protektora lielgabali paguva sagraut vienu tā sienu, bet pēc tam pils tika triecienā ieņemta. Aplencēji ielauzās namā no terases zem zvanu torņa, nonāvēdami visu garnizonu kopā ar tā pavēlnieku milorda brāli Frensisu Esmondu.

Restaurācija neienesa lordam Kāslvudam pietiekami daudz naudas, lai restaurētu pils sapostīto daļu, kur bija izvietotas mazās viesistabas un virs tām mūzikas galerija; šā spārna priekšā toreiz pletās terase ar puķu dobēm, kuras, uzbrukuma laikā apaļgalvju zābakiem izbradātas, atkal plauka un ziedēja, lai gan dārzs bija atjaunots bez īpašiem izdevumiem, vienīgi ar tām nelielajām rūpēm, ko tam veltīja abas lēdijas, kuras pēc otrā vikonta saņēma pili mantojumā. Dārza terasi apjoza zems mūris, aiz kura vārtiņiem ceļš aizvijās mežiem apaugušā augstienē, ko vēl šobaltdien sauc Kromvela baterijas vārdā.

No viņas augstības sulaiņa jaunais Harijs Esinonds uzzināja visus savus pienākumus, kas bija gaužām viegli: pēc tā laika paražas pāžam vajadzēja pakalpot milēdijai, stāvēt aiz. tās krēsla, pēc pusdienām sudraba traukā pasniegt sasmarožu ūdeni, svinīgos izbraucienos sēdēt uz ekipāžas kāpšļa un pieņemšanas reizēs pieteikt viesus. Viesu vidū lielākoties bija vietējie katoļticīgie muižnieki, kuru netrūka rie grāfistē, ne tuvīnajā pilsētā un kuri it bieži apmeklēja Kāslvudu, lai baudītu tās saimnieku viesmīlību. Otrajā gadā pēc milēdijas un milorda atgriešanās dzimtajā namā viesu skaits sevišķi pieauga. Reti kāda diena pagāja bez pieņemšanām, un interesanti bija vērot, cik atšķirīgi pret viesiem izturējās mājas kapelāns pāters Holts un draudzes mācītājs doktors Tašers, — misters Holts ar pašiem ievērojamākiem viesiem runāja kā līdzīgs ar līdzīgiem un pat ieturēja tādu kā pavēlniecisku toni, toties nabaga doktors Tašers, kura stāvoklis jau tāpat bija pietiekami grūts, jo kādreiz viņš bija veicis Kāslvudu nama garīdznieka pienākumus, bet tagad noturēja dievkalpojumus tikai kalpotājiem protestantiem, šķita drīzāk durvju sargs nekā viesis līdzīgu viesu pulkā, tālab pēc pirmā ēdiena viņš allaž piecēlās no galda un gāja mājās.

Pāteru Holtu tolaik apmeklēja arī daudz viņa paša viesu, starp kuriem Henrijs Esmonds drīz vien iemanījās viegli pazīt pātera ticības brāļus garīdzniekus, lai kādos Iet pos tie būtu ģērbušies (un tērpi parādījās dažneda-.idi). Viesi pastāvīgi apspriedās vienatnē ar pāteru un bieži atbrauca un aizbrauca, neapliecinājuši cieņu milor-dain un milēdijai vai, pareizāk sakot, milēdijai un milor-dam, jo viņa augstība milords bija tīrā nulle pats savā namā un dzīvoja pilnīgā atkarībā no savas valdonīgās dzīvesbiedres. Reizēm putnu, reizēm stirnu medības, krietna izgulēšanās, pie kāršu un maltītes galda pavadītas garas stundas — tā milords nosita laiku. Kad viņu otrajā Kāslvudas gadā sākās viesu pieņemšana, kas bieži notika aiz slēgtām durvīm, pāžs lāgiem atrada uz galda papīra lapas, ko milords bija apkrecelējis ar suņiem un zirgiem, un klīda runas, ka milords tikai ar lielu piepūli spējot noturēties neaizmidzis, jo šais sanākšanās nedalīta valdniece allaž palika vikontese, bet tās laulātais draugs pildīja labi ja sekretāra pienākumus.

Sanākšanas drīz vien tik ļoti aizņēma pātera Molta laiku, ka viņš pamazām atstāja novārtā zēna izglītošanu, lai gan tas tik labprāt uzklausīja laipnā garīdznieka pamācības. Sākumā viņi daudz un bieži lasīja gan latīņu, gan franču grāmatas, un pāters nepalaida garām nevienu izdevību, neuzsvērdams savas ticības pārākumu, taču nekad nedarīja to varmācīgi, bet izturējās smalkjūtīgi urt laipni, pārsteigdams un aizkustinādams bērnu, ko šādā veidā varēja ietekmēt daudz vieglāk, nekā bargi izrādot savu varu. Ar īpašu prieku pāters pastaigu laikā Harijam stāstīja par sava ordeņa slavenajiem darbiem, par tā mocekļiem un varoņiem, par to, kā ordeņa brāļi pievērš īstenajai ticībai miljoniem pagānu, kā viņi aiziet tuksnesī, ja vajadzīgs, kāpj sārtā, ieņem vadošo vietu galmos un koncilos un bezbailīgi pacieš karaļu piespriestās mocības, līdz Harijs Esmonds galu galā iemantoja pārliecību, ka piederība pie jezuītu ordeņa ir pats dižākais sasniegums cilvēka mūžā, pats augstākais godkārīgu sapņu piepildījums, vislielākā laime zemes virsū un drošākais atalgojums viņā saulē; un zēns ilgoties ilgojās ne tikai pēc tās dienas, kad varēs iekļauties vienotās baznīcas saimē un saņemt pirmo vakarēdienu, bet arī pēc tā brīža, kad piebiedrosies šai brīnumainajai brālībai, kura aptvērusi visu pasauli un apvienojusi savās rindās pašus gudrākos un drosmīgākos, pašus dižciltīgākos un daiļrunīgākos vīrus. Pāters Holts piekodināja Harijam turēt

šo nodomu slepenībā un glabāt kā vislielāko dārgumu, kas, nācis gaismā, pagaisīs, kā nebijis; un, lepns par viņam parādīto atklātību un uzticību, zēns vēl ciešāk pieķeras savam skolotājam, kas bija viņam ļāvis ielūkoties tik cēlā un brīnumainā noslēpumā. Kad brīvdienu laikā mājās pārradās Harija kaimiņš Toms Tašers un paziņoja, ka arī viņš tiekot gatavots anglikāņu mācītāja amatam un saņemšot stipendiju papriekš skolā, vēlāk koledžā, bet pēc koledžas beigšanas kļūšot par tās padomes locekli un viņam tikšot piešķirta ienesīga draudze, Harijam tikai ar milzīgām pūlēm izdevās noturēties, lai jaunajam draugam nepateiktu: «Baznīca! Mācītājs! Ienesīga draudzei Mīļo Tomij, un tu to sauc par baznīcu un mācītāju! Ko gan vērta ienesīga draudze, ja paveras izredzes ar vienu vienīgu sprediķi pievērst svētajai ticībai tūkstošiem pagānu? Ko vērta ir stipendija Trīsvienības koledžā, ja iespējams saņemt mocekļa kroni un eņģeļi sagaidīs mocekli debesīs pēc tam, kad viņam būs nocirsta galva? Vai tavs skolotājs var pārcelties pāri Temzai uz saviem svārkiem? Vai tavā baznīcā stāv statujas, kas spēj asiņot, runāt, kustēties un raudāt? Bet pātera Holta baznīcā, manu mīļo Tomij, šādi brīnumi notiek ik dienas. Un vai tu zini, ka lordam Kāslvudam parādījies svētais Fīlips un licis tam pievērsties vienīgajai īstenajai ticībai? Jums svētie nekad neparādās.» Taču Harijs Esmonds, palicis uzticīgs solījumam, ko bija devis pāteram Holtam, Tomam Tašcram neizpauda savus dedzīgos ticības apliecinājumus, bet atviegloja sirdi, visu vaļsirdīgi izstāstīdams pāteram Holtam, kurš noglaudīja zēnam galvu, pasmaidīja savu neizdibināmo smaidu un noteica, ka Harijs pareizi vien esot darījis, prāta apcerēdams šādus ceļus jautājumus, bet nebilzdams skaļi ne vārda, kamēr nav saņēmis norādījumu to darīt.

IV NODAĻA

Mani nodod mācibā pie katoļu garīdznieka,

un es tieku audzināts pāvesta reliģijas garā.

Vikonlese Ķāslvuda

Ja vien laiks neskrietu tik ātri un ja Harija Es-monda bērnišķīgās slieksmes pienācīgi tiktu attīstītas, viņš jau pēc kādiem desmit gadiem kļūtu par jezuītu priesteri un pabeigtu savu dzīvi kā moceklis Ķīnā vai Tauerhilā^30, jo dažos mēnešos, ko Harijs pavadīja Kāsl-vudā kopā ar misteru Iloltu, pāters bija paņēmis savā varā zēna domas un jūtas un iemācījis tam ticēt, tāpat kā no visas sirds ticēja arī pats pāters Holts, ka nav cildenākas dzīves un karstāk kārojamas nāves par to dzīvi un nāvi, kam jebkuru brīdi ar prieku pakļaujas neskaitāmi viņa ordeņa brāļi. Ar mīlestību, atjautu un labsirdību, kas spēja valdzināt ikvienu cilvēku, ar prasmīgi izmantoto varu, ar noslēpumainību un klusēšanu, kas cieņu pret viņu darīja vēl lielāku, pāters Holts iemantoja pilnīgu Harija uzticību un būtu to, bez šaubām, paturējis uz mūžīgiem laikiem, ja vien viņa prātu neaizņemtu daudz dižāki un svarīgāki nodomi nekā nabaga puisēna uzņemšana jezuītu ordenī.

Dažus mēnešus pilī nodzīvojuši rāmā klusumā (ja par klusumu var saukt pastāvīgu ķildošanos), milords un milēdija aizbrauca uz Londonu, paņemdami līdzi arī savu kapelānu; un mistera Holta māceklis laikam gan savu mūžu nebija raudājis rūgtākas asaras kā pirmajās naktīs pēc šķiršanās no mīļotā drauga, kad viņš vientuļš gulēja savā kambarītī blakus tukšajai istabai, kur vēl nesen dzīvoja pāters. Lielā nama vienīgie iemītnieki tagad bija vairs tikai Harijs un daži kalpotāji, un, lai gan zēns uzcītīgi veica visu pātera uzdoto, viņam palika pietiekami daudz brīvu stundu, un viņš tās pavadīja bibliotēkā, nomocīdams mazo galviņu ar lielo grāmatu lasīšanu.

Drīz vien puisēns pierada pie vientulības pilī un pēcāk šo sava mūža posmu pieminēja kā gluži laimīgu laiku. Kad Kāslvudu ģimene brauca uz Londonu, visa kalpotāju saime devās tai līdzi un mājās ar sievu un bērniem palika vienīgi vārtnieks, kas veica ari aldara, dārznieka un mežsarga pienākumus. Tie dzīvoja turpat blakus sarga mājiņā ar izeju uz lielo pagalmu; logs, no kura skatienam pavērās zaļais līdzenums, atradās kapelāna istabā, bet blakus tai bija mazais kambarītis, kur stāvēja pātera Holta grāmatas un kas tika izmantots par Harija Esmonda guļamistabu. Pils austrumu spārns bija paglābies no Kromvela lielgabaliem, jo baterija tika izvietota augstienē pretī rietumu pagalmam, un šai ēkas daļā varēja saskatīt tikai nelielas postījumu pēdas, lai gan kapelai republikāņi pamanījās izdauzīt visas krāsainā stikla rūtis, kas bija piedzīvojušas vēl Edvarda Sestā laiku. Pirms pātera Molla aizbraukšanas mazais Harijs bija tam nc tikai tuvs draugs, bet arī uzticams kalps — tīrīja kapelāna drānas, sakārtoja tā amata tērpu, jau pirms rītausmas sanesa ūdeni no akas, labprāt skrēja vienalga kurp, lai tikai pakalpotu savam mīļotajam mācītājam. Aizbraukdams pāters savu istabu aizslēdza, bet kambarītis ar grāmatām tika nodots mazajam Harijam, kurš, zaudējis cienījamā mistera Holta sabiedrību, tikpat vientuļš jutās arī tad, ja mājās bija lords Kāslvuds.

Franču parunā teikts, ka pat varonis ir tīrā nulle sava valet-de-chambre[ acis, taču pat skatiens, ko daba skopāk apveltījusi ar vērīgumu nekā milēdijas mazā pāža acis, it veikli pamanītu, ka viņas augstībai piemīt daudz īpašību, kam ar varonību nav ne mazākā sakara, lai kā pielišķēdamās vikontesei glaimoja misis Tašere. Kad tuvuma nemanīja pāteru Holtu, kura vara pār milordu un milēdiju bija neaprobežota, abi ķildojās un apsau-kaja viens otru tādiem vārdiem, ka pat kalpi smējās, bet mazais pāžs aiz bailēm nezināja, kur dēties. Nabaga zēns trīcēja, pakalpodams savai pavēlniecei, kura neglīti lamājās, zvetēja tam pa ausīm un meta sejā sudraba trauku, ko pāžs tai pasniedza pēc pusdienām. Pēcāk viņa gan šīs pārestības izlīdzināja ar laipnību, taču jāatzīst, ka netaisnā apiešanās bērnu darīja gauži nelaimīgu. Arī viņa pati, nabadzīte, tolaik nekādu laimi nebaudīja un, šķiet, tieši tālab vēlējās, lai padotajiem dzīve neliktos saldāka. Milordu vikontese acīmredzot bija iebiedējusi tāpat kā pāžu, un vienīgais cilvēks visā namā, kas ar viņu prata tikt galā, bija misters Holts. Harijs staroja laimē, kad pāters pusdienoja pie viena galda ar milordu un milēdiju, jo tad pēc maltītes varēja aizlavīties mācītājam līdzi un papļāpāt ar to vai kopīgi palasīties grāmatā, vai arī doties pastaigā. Laime vēl, ka milēdija vikontese necēlās no gultas agrāk par pusdienlaiku. Lai debesis stāv klāt nabaga istabenei, kas rūpējās par milēdijas tualetēm! Cik bieži nabadzīte sarkani saraudātām acīm nāca ārā no ģērbkambara, kur notika ilgais un noslēpumainais viņas augstības ģērbšanas rituāls, un cikreiz triktraka kārba ncnoknakšķēja pa misis Tašeres [31] pirkstiem, ja tā nemākulīgi pabīdīja kādu kauliņu vai arī spēle ievirzījās par sliktu milēdijai.

Lai svētīts tās karalis, kurš ieviesa kāršu spēli, tāpat arī piketa un kribidža izgudrotāji, jo šie laika kavēkļi aizņēma viņas augstībai vismaz sešas stundas dienā, un mājinieki tikām dabūja uzelpot. Nebijis šādas nodarbošanās, tā bieži apgalvoja miledija, viņai atliktu vienīgi nomirt. Padotie cits pēc cita nomainīja sardzi un ieņēma vietu pie kāršu galda, jo spēle ar viņas augstību bija diezgan bīstams pasākums. Misters Holts stundām nosēdēja ar milēdiju pie piketa partijas, un šai laikā viņa uzvedās gluži pieklājīgi, bet, ja runājam par doktoru Tašeru, tas gan laikam pamestu pat savas draudzes locekļa mirēja gultu, ja vien tiktu aicināts izspēlēt robera partiju ar savu labvēli Kāslvudā. Lāgiem, ja laulātie nebija sastrīdējušies, arī milords iesaistījās kāršu spēlē. Vēl inilēdijas rīcībā bija uzticamā nabaga Tašere un dažas dāmas, ko Harijs tikai ar pūlēm spēja atcerēties. Nevienai neizdevās ilgi panest šo izsmalcināto klausību; izmēģinājušas roku, tās cieta neveiksmi cita pēc citas. Dāmas kopā ar saimniecības vadītāju un mazo Hariju Esmondu ēda pie atsevišķa galda. Nabaga dāmasl Viņām dzīve nudien bija grūtāka nekā pāžam. Viņš jau sen, silti sasedzies, saldā miegā gulēja savā gultiņā, kamēr tās dirnēja pie milēdijas un, lai viņas augstdzimtību iemidzinātu, lasīja tai priekšā avīzi vai grāmatu. No Londonas milēdijai veselām ķīpām pienāca jaunākās lugas, un Harijam, piedraudot ar pērienu, tika noliegts tajās ielūkoties. Šķiet, ka viņš it bieži bija pelnījis šo sodu un dažkārt to arī saņēma. Pāters Holts pāris reižu laida darbā rīksti, kad pieķēra mazo nebēdni zem spilvena paslēpušu kādu apburoši grēcīgu mistera Sedveia vai mistera Vičerlija komēdiju.

Šādas komēdijas bija arī milorda iecienīta lasāmviela, ja vien viņš vispār ķērās pie grāmatām. Taču vikontam prāts nenesās uz lasīšanu, tāpat kā, pēc mazā pāža novērojumiem, tam prāts nenesās ne uz kādu nodarbošanos.

Mazais Harijs Esmonds bija novērojis, ka milords pret viņu izturas daudz laipnāk tais brīžos, kad milēdijas nav tuvumā: dažkārt lords Kāslvuds ņēma puisēnu līdzi uz putnu vai stirnu medībām, reizumis labprāt spēlēja ar Hariju kārtis vai triktraku, ko zēns bija iemācījies milordam

par patikšanu; jo dienas jo vairāk vikonts iemīlēja Hariju un ar īpašu prieku uzklausīja pāteru Holtu, J^ad tas slavēja savu audzēkni, glaudīja zēnam galvu un apsolījās nodrošināt tā nākotni. Turpretim milēdijas klātbūtnē milords nekad šādu laipnību neparādīja un tīšuprāt apgājās ar zēnu skarbi, bārdams to par katru niecīgāko pārkāpumu, taču pēcāk, kad abi palika divatā, aizvien it kā atvainodamies paskaidroja — ja viņš neteikšot skarbus vārdus, to darīšot milēdija, bet pār viņa lūpām nemūžam nenākšot tik nelāgi vārdi, kādi it viegli pasprūkot milēdijai; un par to zēns, lai cik mazs vēl būdams, ne brīdi nešaubījās.

Visa zeme tikām pārdzīvoja dižus notikumus, par kuriem naivajam zēnam nebija gandrīz nekādas jausmas. Taču kādudien, kad viņš stāvēja uz kāpšļa milēdijas karietei, kurā viņa augstība lords, milēdija pati un pāters Ilolts brauca uz tuvīno pilsētu, karieti no visām pusēm svilpdams un ņirgādamies ielenca milzīgs ļaužu pūlis, kas pilnā rīklē auroja — «Lai dzīvo bīskapi!», «Nost ar pāvestu]», «Nost ar pāvesta līdzskrējējiem! Nost ar pāvesta līdzskrējējiem! Jezebela! Jezebclal». Milords sāka smieties, milēdijai acis niknumā izvalbījās, jo viņa bija drosmīga kā lauvumāte un nebijās ne no kā, toties misters Ilolts, to mazais Esmonds novēroja no savas vietas uz kāpšļa, gauži satrauktu seju atslīga atpakaļ sēdeklī un uzsauca viņas augstībai: — Dieva dēļ, kundze, nerunājiet un neskatieties ārā pa logu, sēdiet mierīga!,—• Taču milēdija ir nedomāja uzklausīt pātera saprātīgo padomu, viņa izbāza galva pa karietes logu un uzbrēca kučierim:

— Trieciet zirgus virsū šiem neliešiem, Džcims, un laidiet darbā pātagu!

Pūlis atbildēja ar ņirdzīgu smieklu rēkoņu, vēlreiz atkārtodams: «Jezebela! Jezebela!» Milords tikai smējās vēl skaļāk: pēc dabas viņš bija lēnīgs cilvēks, parasti nekas viņu nespēja uzbudināt, lai gan esmu redzējis milorda seju (citādi pavisam dzeltenu un vienaldzīgu) sasārtušu un mundru, kad viņš pāri kāpu pauguriem dzinās pakaļ zaķim un, skaļi aurodams, rīdīja suņus vai arī smējās, lādējās un sauca «urā!», skatīdamies gaiļu cīņu, šo savu iecienīto izpriecu. Un tagad, kad pūlis izzoboja milorda laulāto draudzeni, viņa smieklos varēja saklausīt ļaunvēlīgu pieskaņu, it kā viņš gaidītu, ka nu

tik ies vaļā joki, un klusībā nodomātu, ka miledija un dauzoņu bars ir viens otra cienīgi.

Kučieris Džeimss no savas pavēlnieces laikam gan baidījās vairāk nekā no pūla, jo viņš, kā pavēlēts, uzšāva zirgiem ar pātagu, un jātnieks, kas sēdēja vienā no priekšējā pāra zirgiem (milēdija allaž izbrauca tikai ar seš-jūgu), uzgāza ar pletni pa plecu kādam zellim, kas, roku izstiepis, grasījās grābt ciet pavadu.

Bija tirgus diena, un zemnieki pulcējās laukumā, stiepdami grozus ar mājputniem, olām un dažādām citām mantām; pletne vēl lāgā netika skārusi viru, kas dzirās apturēt zirgu, kad karietē gluži kā lielgabala lode ielidoja milzu kāpostgalva, kas, izraisīdama milordam vēl ska|ākus smieklus, izsita milēdijai no rokām vēdekli un nobūkšķēja pāteram Holtam pa vēderu. Kāpostgalvai sekoja burkānu un kartupeļu birums.

— Dieva dēļ, palieciet mierā! — sacīja misters Holts. — Līdz «Zvana» viesnīcai palikuši tikai kādi desmit soļi, un tur mēs varēsim aizšaut vārtiem priekšā bultu un paglābties no šiem canaille'.

Mazais .pāžs stāvēja karietes ārpusē uz kāpšļa, un kāds no pūļa tēmēja viņam ar kartupeli, trāpīdams tieši acī, tā ka nabaga puisēns iebrēcās; metējs, augumā ražens seglinieka māceklis no pilsētas, gardi nosmējās.

— Ak tu, katoļu padēkli, vēl man te dīksi! — viņš sacīja un noliecās pēc nākamā kartupeļa: pūlis bija izpleties starp zirgiem un viesnīcas durvīm, tā ka milēdijas karietei atlika vienīgi apstāties. Milords veikli, kā jauns zēns izlēca pa karietes durvīm, aizslēpdams aiz tām Hariju, zibenīgi sagrāba kartupeļu metēju aiz apkakles, un tūlīt jau neģēļa papēži pazibēja gaisā un viņš ar smagu būkšķi nogāzās uz akmeņiem.

— Ak tu, lempīgais gļēvuli! — viņš teica. — Ak jūs, nekrietno bļauru bars! Kā jūs drīkstat uzbrukt bērniem un apvainot sievietes? Pamēģini tik vēl kaut ko mest uz karieti, tu zemiskais cūku dīriķi, un, dievs mans liecinieks, es šo rapieri tev izduršu cauri kā nieku!

— Urā, milord! — pūlī kāds iesaucās, jo visi viņu pazina un seglinieka māceklis bija iemantojis slavu ka [32] labs cīkstonis, turklāt augumā tas gandrīz divTeiz pārsniedza milordu vikontu.

— Atbrīvojiet ceļu! — sacīja milords (viņš runāja augstā, spalga balsī, toties nikni un ietekmīgi). — Atbrīvojiet ceļu, lai miiēdijas kariete tiek garām!

Ļaudis, kas bija sapulcējušies starp karieti un «Zvana» vārtiem, patiešām pagāja sānis, un zirgi iegāja pagalmā, bet milords ar cepuri galvā iesoļoja tiem nopakaļ.

Tai mirklī, kad viņš gāja pa vārtiem, kur tikko bija iebraukusi kariete, atkal atskanēja kliedzieni: «Nost ar pāvestu, nost ar pāvesta līdzskrējējiem!» Milords pagriezās un vēlreiz nostājās aci pret aci ar pūli.

— Dievs, sargi karali! — viņš, nedabiski spiegdams, iesaucās. — Kas uzdrošinās apvainot karaļa ticību? Ak tu, sasodītais psalmu vilcēj un cūku dīriķi, lai es neesmu vairs grāfistes miertiesnesis, ja neieslodzīšu tevi cietumā!

Zellis notrūcies-atkāpās, un milords kā dienas varonis pameta kaujas lauku. Taču, kad šā starpgadījuma radītais nelielais satraukums norima, sārtums pazuda no milorda vaiga, viņš ieslīga parastajā gurdenumā, niekojās ar sunīti un žāvājās, kad milēdija viņu uzrunāja.

Šis pūlis bija viens no daudzajiem, kas tolaik klīda pa visu Angliju, izkliegdami prasību par septiņu tikko nosodīto bīskapu^32 atbrīvošanu, bet mazajam Harijam Es-mondam par visu to nebija ne jausmas. Hekstonā notika zvērināto tiesas sēde, un «Zvanā» sapulcējās visi apkārtnes dižciltīgie: milorda kalpi tika ietērpti jaunās livrejās, un arī Harijam mugurā bija zili svārki ar sudrabotām tresēm, kurus viņš apvilka tikai sevišķi svinīgos gadījumos: dižmaņi nāca klāt milordam, aprunājās ar to, bet kāds sarkanā mantijā ģērbies tiesnesis, kas šķita ārkārtīgi svarīga persona, īpaši apsveicinājās ar milordu un pārbagāti izgreznojušos milēdiju. Harijs atceras, ka miiēdijas šlepi nesa kāda no tās augstdzimušajām draudzenēm. «Zvana» lielajā zālē bija sarīkots rauts un balle, kurā no malas, tāpat kā Harijs, nolūkojās ari citi jauni džentlmeņi no grāfistes labākajām ģimenēm. Kāds no tiem pazobojās par zili satūkušo aci, pa kuru bija trāpī- [33] jis kartupelis, vēl kāds nosauca Hariju par izdzimumu, un tad darbā tika laistas dūres. Zēnus izšķīra milorda brālēns pulkvedis Esmonds no Volkotas — garš, slaids džentlmenis ar glītu, labsirdīgu seju. Toreiz Harijs vēl nenojauta, cik cieši viņa dzīve kādreiz savīsies ar pulkveža Esmonda dzīvi un cik daudz pateicības viņš būs parādā par pulkveža laipnību.

Abas ģimenes nejuta viena pret otru īpašu mīlestību. Milēdija nedomāja radinieku taupīt, trīdama mēli gar pulkvedi Esmondu, un viņas nelabvēlības iemeslus esam jau pieminējuši, taču Henrijs Esmonds vēl bija pārāk mazs, lai kaut ko saprastu.

Ļoti drīz pēc šiem notikumiem milords un milēdija kopā ar misteru Holtu aizbrauca uz Londonu, atstādami pāžu uz laukiem. Puisēns lielajā Kāslvudas namā palika viens pats vai, pareizāk sakot, divatā ar saimniecības vadītāju misis Vērkšopu, gados vecāku dāmu, attālu vikonta dzimtas radinieci, kas gan piederēja pie protestantu baznīcas, taču palika nelokāma toriju un karaļa piekritēja, tāpat kā visi Esmondi. Harijs mācījās pie doktora Ta-šera, kad tas bija mājās, kaut gan doktoram arī savu darīšanu netrūka. Visapkārt rūga nemiers un satrauktība, pat mazajā, klusajā Kāslvudas ciemā kādudien no pilsētas ieklīda pūlis, kas dzirās izdauzīt Kāslvudas kapelas logus, taču pretī tam stājās ciema iedzīvotāji, kuriem pievienojās pat vecais kalējs Sivraits, pārliecināts republikānis, jo milēdija, lai arī pāvesta piekritēja ar visvisādām dīvainībām, izturējās laipni pret nomniekiem un Kāslvudas pilī allaž pietika gan gaļas, gan segu, gan zāļu, ko^1 pasniegt nabagiem.

Kamēr milords un milēdija dzīvoja pa Londonu, karaļvalstī risinājās svarīgi notikumi. Karalis Jēkabs bēga, angļu zemei virsū nāca holandieši; par tiem un par Orānijas princi misis Vērkšopa vaļas brīžos stāstīja mazajam pāžam šausmu stāstus.

Zēnam iepatikās vientulība lielajā namā; pēc sirds patikas viņš varēja izlasīties lugu grāmatas, jo nebija pā-tera Ilolta, kas sadotu žagarus, tāpat netrūka arī citu bērnišķīgu nodarbību un rotaļu, kurās līksmi pavadīt laiku kā laukā, tā pilī.

V NODAĻA

Mani pavēlnieki iesaistās sazvērestībā par kara/a Jēkaba Otrā atgriešanos troni

Nakti pavadījis caurā miegā, ko traucēja doma par vakarā izliktajām zušu šņorēm, zēns grozījās pa gultu, nespēdams sagaidīt brīdi, kad tiks atvērti vārti un viņš kopā ar savu draugu vārtsarga dēlēnu Džonu Lokvudu varēs skriet uz dīķi, lai apskatītos, kā abiem veicies. Gaismai svīstot, Džonam vajadzēja draugu modināt, taču Harija paša kaislīgais makšķernieka gars jau sen bija iejundījis réveillez^1 — tik sen, ka puisēnam šķita — rīts nemūžam neatausīs.

Varēja būt ap pulksten četriem, kad Harijs izdzirdēja atveramies durvis blakus istabā, kur dzīvoja kapelāns, un kādu gaitenī klepojam. Zēns pielēca kājās, domādams, ka ielauzušies laupītāji, varbūt pat cerēdams sastapties ar spoku, un, atrāvis savas istabas durvis, ieraudzīja kapelāna durvis atvērtas, bet istabā dega gaisma, kāds vīrs stāvēja uz sliekšņa dūmu mutuļos, kas vēlās no mācītāja istabas.

— Kas tur ir? — iesaucās zēns, jau pēc dabas būdams drosmīgs.

— Silentiain![34] [35] — čukstus atbildēja vīrs — tas esmu es, mans bērns!

Un, pastiepis roku pretī, Harijs tūdaļ pazina savu skolotāju un draugu pāteru Holtu. Logs uz pagalmu bija aizklāts ar aizkaru, un, iegājis kapelāna istabā, Harijs ieraudzīja, ka dūmi ceļas no papīru kaudzes, kas spožām liesmām dega ogļu pannā. Steigšus sasveicinājies un svētījis zēnu, kas staroja laimē, sastapdams savu audzinātāju, pāters turpināja papīru dedzināšanu un ņēma tos āra no plaukta virs kamīna ierīkotā skapī, ko Harijs nekad agrāk nebija pamanījis.

Redzēdams, ka zēna skatiens kā piekalts pieķeras viņa slēptuvei, pāters Holts iesmējās.

— Viss kārtībā, Harij, — viņš sacīja, — uzticami famuli^36 redz visu, bet redzēto neizpauž. Par tavu uzticību esmu pārliecināts.

— Jūsu dē| cs kāptu pat sārtā, — teica Harijs.

— Tava galva man nav vajadzīga, bērns, — atbildēja pāters, laipni noglaudīdams šo galviņu, — vienīgais, kas tev darāms, — turēt mēli aiz zobiem. Sadedzināsim šos papīrus un nevienam to nestāstīsim. Vai tu gribētu tos palasīt?

Harijs Esmonds piesarka un nodūra galvu; daudz neprātodams, viņš jau bija paguvis ielūkoties kādā dokumentā turpat uz galda, bet, lai gan visu izlasījis, viņš itin nekā nesaprata, jo skaidriem burtiem uzrakstītie vārdi viņam šķita bez jebkādas jēgas. Viņi sadedzināja papīrus un pelnus pannā vēl labi sabikstīja, lai pāri nepaliktu ne mazāko pēdu.

Harijs bija pieradis redzēt pāteru Holtu ģērbušos dažādās drānās, jo katoļu garīdzniekiem bija bīstami vai vismaz riskanti parādīties amata ģērbos, tālab zēns nepavisam nejutās pārsteigts, ieraudzījis kapelānu jājamtērpā, ar vēršādas zābakiem kājās un spalvu pie cepures — džentlmenim gluži ierastā apģērbā.

— Skapja noslēpums tev nu ir zināms, — smiedamies sacīja pāters, — bet tagad sagatavojies vēl ciliem brīnumiem. — Un viņš atvēra nevis vairs slepenu sienas skapi, bet pavisam parastu drēbju skapi, ko allaž turēja aizslēgtu, un izņēma no tā vairākus apģērbus un parūkas dažādās krāsās, kā ari pāris pamatīgi nostrādātu zobenu (pāters llolts lieliski prata rīkoties ar zobenu un, pili dzīvodams, ik dienas bija vingrinājies tā lietošanā, apmācīdams savu audzēkni, kurš drīz vien veikli iemanījās šai prasmē), karavīra svārkus un apmetni, zemnieka darba drēbes, un to visu salika slepenajā skapī virs kamīna, no kurienes bija izvilcis papīrus. — Ja skapis netiks atklāts, — teica pāters, — viņi neatradis ari šis drānas, un, ja tās tomēr tiks atrastas, viņi neko nevarēs saprast, bet atliks vienīgi nospriest, ka pāters llolts ģērbies daždažādos tērpos. Un to dara visi jezuīti. Tu jau zini, Harij, kādi mēs esam krāpnieki.

Harijs satraukts noprata, ka draugs atkal grasās viņu atstāt.

— Nē, — mācītājs viņu mierināja, — es droši vien pēc dažām dienām atgriezīšos kopā ar milordu. Pret mums izturēsies iecietīgi, mūs neviens nevajās. Taču kādam var ienākt prātā apciemot Kāslvudu pirms mūsu pārbraukšanas, un, tā kā džentlmeņi, kas valkā tādu amata tērpu kā es, patlaban tiek turēti aizdomās, viņus var ieinteresēt mani dokumenti, bet gar tiem nevienam nav nekādas da|as un vismazāk jau viņiem.

Un tā vēl šobaltdien Harijs Esmonds paliek neziņā, vai šifrētajiem dokumentiem bijis kāds sakars ar politiku vai tikai ar to noslēpumaino savienību, pie kuras piederēja pāters Holts.

Citas savas mantas — apģērbus un visu pārējo — Ilolts atstāja neskartas uz plauktiem un atvilktnēs, bet, paklusām nosmiedamies, paņēma vienīgi paša sacerēto traktātu, kurā vērsās pret anglikāņu garīdzniekiem, un iemeta og|u pannā, kur tas palika pussadedzis.

— Nu, Henrij, mans dēls, — viņš sacīja, — tagad tu no tīras sirds vari apliecināt, ka esi redzējis, kā es pirms aizbraukšanas uz Londonu sadedzinu latīņu sprediķus, bet drīz svīdīs gaisma — un man jādodas projām, iekams Lokvuds vēl nav izkustējies no savas mājas.

—• Vai tad Lokvuds jums neatvērs vārtus, ser? — apvaicājās jaunais Esmonds. Holts pasmējās — nekad viņš nejutās tik līksms un tādā labā omā kā brīžos, kad vajadzēja droši rīkoties vai kad draudēja briesmas.

— Lokvuds nemaz nezina, ka esmu šeit, to liec aiz auss, — viņš teica, — tāpat kā to nepafnanītu tu, mazo palaidni, ja būtu gulējis cietākā miegā. Aizmirsti, ka esi mani te redzējis, un nu paliec sveiks! Aizslēdz durvis, ej savā istabā un nenāc ārā, iekāms ... pag, kālab gan lai tev neatklātu vēl vienu noslēpumu? Zinu, ka tu nekad mani nenodosi.

Kapelāna istabai bija divi logi — pa vienu skatienam pavērās rietumu pagalms ar strūklakām, otrs, aizrestots, bija vērsts pret zālienu pils priekšā. Logs atradās stipri augstu, tā ka no grīdas to nevarēja aizsniegt, bet, pakāpies uz blakus noliktā soliņa, pāters Holts man parādīja, kā jāpaspiež palodze, lai svina režģis ar visām rūtīm un dzelzs stieņiem nolaistos sienā ierīkotā iedobē, no kurienes to varēja pacelt atkal atpakaļ vecajā vietā, ja no ārpuses iebāza roku pa caurumu, kas rūtī bija izsists tieši tik liels, lai nospiestu mehānisma atsperi.

— Kad es būšu projām, — sacīja pāters Holts, — pagrūd soliņu tālāk, lai nevienam pat prātā neienāk, ka pa šejieni var iziet, aizslēdz durvis un noliec atslēgu —• kur lai inēs liekam atslēgu? — uz grāmatu plaukta zem

svētā Jāņa Zeltamutes sējuma; un, ja kāds prasīs af-sUgu, atbildi, ka cs to glabāju tur un esmu arī tev šo vietu parādījis, lai tu vari atslēgt manu istabu, ja kaut kā ievajagas. Tālāk pa mūri viegli var norāpties grāvi; nu tātad ardievu, mans mīļais dēls, līdz nākamajam tikšanās brīdim! — Pateicis šos vārdus, bezbailīgais pāters žigli un izmanīgi uzlēca uz soliņa, izkāpa pa logu un no ārpuses pacēla režģoto rāmi, atstādams mazu spraudziņu, pa kuru Harijs Esmonds, pirkstgalos pastiepies, noskūpstīja skolotājam roku, tad logs noslēdzās un stieņi cieši iekļāvās parastajā vietā augšējās mūra velves iedobē. Nākamo reizi ieradies Kāslvudā, pāters llolts iejāja pa lielajiem vārtiem, ne reizi viņš Harijam pat neieminējās par slepeno ieeju, tā tika izmantota vienīgi tais gadījumos, kad vajadzēja iznest kādu slepenu ziņu no pils, un tieši šim nolūkam viņš acīmredzot bija apmācījis savu skolnieku, kā, neviena nepamanītam, atstāt Kāslvudu.

Lai cik jauns vēl bija Harijs Esmonds, viņš drīzāk ielu nāvē nekā nodotu savu draugu un skolotāju, un to pāters Holts zināja ļoti labi, jo zēnu vairākkārt bija pārbaudījis, uzsūtīdams tam dažādus kārdinājumus un vērodams, vai Harijs padosies vilinājumam un pēcāk atzīsies vai spēs noturēties tam pretī, vai arī melos, taču puisēns dažkārt klusēdams izturēja kārdinājumu, bet melot nekad nemeloja; Holts pamācīja zēnu, ka klusēšana gan neesot gluži tas pats, kas meli, un to mēs visi it labi zinām, tomēr klusēšanu galu galā varot pielīdzināt noliegumam, tālab taisnības vai drauga labad atklāti pateikts «nē» par atbildi uz jautājumu, kas uzdots ļaunvēlīgā nolūkā, ne tikai neesot nekas noziedzīgs, bet, gluži otrādi, pelnot uzslavu, tālab viens vai otrs esot gluži likumīgs veids, kā izvairīties no bīstamiem jautājumiem. Pāters Holts minēja šādu piemēru. Krietnam savas zemes pilsonim, kas redzējis viņa majestāti uzrāpjamies ozolā, kāds jautā: «Vai karalis Kārlis sēž ozolā?» Pilsoņa pienākums nav atbildēt «jā», jo tad kromvelieši sagrābs karali un nogalinās tāpat kā viņa tēvu, bet jāsaka «nē»; viņa majestāte kokā uzrāpies slepus, talab uzticama pavalstnieka acīm tas nav bijis jāredz. Un zēns dedzīgā pateicībā iegaumēja sava skolotāja reliģiskās un tikumiskās pamācības, tāpat kā bija iemanījies pātera sniegtajos valodu un zinātņu pamatos. Tādēļ toreiz, kad Holts aiziedams pavēlēja Harijam aizmirst, ka ir viņu redzējis, zēns palika pārliecībā, ka pātera nemaz nav bijis. Un, kad pēc dažām dienām viņš tika iztaujāts, atbilde jau bija gatava.

Orānijas princis tobrīd jau bija ieradies Solsbcrijā — to jaunais Esmonds uzzināja, ieraudzījis doktoru Tašeru ģērbušos lepnākajā garīdznieka tērpā (lai gan cc|i bija dubļaini un, zirgā kāpdams, doktors nekad neapvilka zīda talāru, bet allaž ģērbās rupjvilnas drēbēs), ar lielu oranžu kokardi pie platmales, un ari mācītāja palīgs Neihems bija tāpat uzcirties. Mazais Esmonds ieraudzīja doktoru staigājam šurp un turp mācītāja mājas priekšā un dzirdēja to stāstām, ka došoties pie viņa augstības prinča apliecināt cieņu; tad mācītājs ierāpās polsterētajos seglos un Neihema pavadībā aizjāja. Ciema iedzīvotāji tāpat bija piespraukušies oranžas kokardes, un Harija draudzene kalēja meita smiedamās gribēja arī viņam pie vecās cepures piespraust šādu kokardi, taču zēns to sašutis norāva, kad viņu aicināja saukt līdzi — «Dievs, sargi Orānijas princi un protestantu baznīcu!», bet pūlis tikai smējās, jo zēnu visi mīlēja un žēloja viņa vientulības dēļ, un daudzās ciema mājās viņš allaž bija gaidīts viesis. Arī pāteram Holtam ciemā netrūka draugu, jo viņš ar kalēju ne tikai strīdējās par teoloģijas jautājumiem, nekad nezaudēdams lēnprātību, bet izārstēja to ar hinīnu no malārijas un nevienam nekad neliedza laipnu vārdu, tā ka ciema ļaudis mēdza sacīt: «Cik žēl, ka tie abi ir pāvesta līdzskrējēji!»

Kāslvudu ģimenes garīgais tēvs ar draudzes mācītāju sadzīvoja teicami; un tas arī saprotams, jo pirmais bija labi audzināts džentlmenis, bet otrs uzskatīja par savu pienākumu saprasties ar ikvienu cilvēku. Doktoram Ta-šeram un viņa laulātajai draudzenei — kādreizējai milēdi-jas istabenei — bija dēls apmēram mazā Esmonda vecumā; starp zēniem nodibinājās jo cieša draudzība, ko viegli izskaidrot ar abiem raksturīgo iecietību, laipnību un labsirdību. Toms Tašers diemžēl drīz vien tika aizsūtīts uz skolu Londonā, kurp tēvs viņu kopā ar milzīgu sprediķu grāmatu aizveda karaļa Jēkaba pirmajā valdīšanas gadā; skolas un pēcāk koledžas laikā Toms mājās pārbrauca tikai reizi gadā. Tādējādi Tomam, kurš ar kapelānu tikpat kā nesastapās, briesmas tikt novērstam no savas ticības draudēja mazāk nekā Harijam, kas pastāvīgi baudīja vikāra sabiedrību; taču, tā kā pie Harija ticības piederēja arī viņa majestāte, milords un milē-dija, doktors svinīgi paziņoja, ka viņam pat prātā nenākot satraukt vai mulsināt zēnu, kur nu vēl apgalvotāka viņa majestātes baznīcai nav nekāda sakara ar katoļu baznīcu; bet pātcrs Ilolts, uzklausīdams vikāru, kā parasti, smējās un sacīja, ka gan svētā baznīca visā pasaulē, gan cildenā mocekļu armija esot doktoram liela parādniece.

Kamēr doktors Tašcrs dzīvoja pa Solsberiju, Kāslvudā ieradās dragūnu vienība ar oranžām lentēm, tie apmetās turpat muižas apkaimē, bet daži ieradās pat pilī, kur sāka rīkoties pa vistu kūti un alus pagrabu, neko citu pat nemēģinādami izlaupīt, un neatlaidās, kamēr nebija izstaigājuši visu māju un izmeklējušies kaut kādus dokumentus. Pirmā, ko viņi gribēja apskatīt, bija pātera Holta istaba, kuras atslēgu viņiem iedeva Harijs Es-monds; tur viņi atvēra visus skapjus un atvilktnes, izrakņāja papīrus un apģērbus, taču nenieka neatrada — tikai grāmatas un apģērbus, un kādā kārbā atsevišķi noliktu garīdznieka amata tērpu, par ko dragūni lieliski uzjautrinājās, sašausminādami Hariju Esmondu. Uz jautājumiem, ko uzdeva dragūnu virsnieks, Harijs atbildēja, ka pāters Holts vienmēr bijis laipns pret viņu, ka tas esot augsti izglītots cilvēks, kas diez vai viņam stāstītu savus noslēpumus, pat ja tādi būtu bijuši. Tolaik zēnam bija apmēram vienpadsmit gadu un viņš izskatījās pavisam,nevainīgs — kā jau bērns šādā vecumā.

Vikonta ģimene nodzīvoja Londonā vairāk nekā sešus mēnešus un atgriezās gaužām nomāktā garastāvoklī, jo karalis Jēkabs tika izraidīts trimdā, tronī kāpa Orānijas princis un visus katoļticīgos gaidīja jo šausmīgas vajāšanas, kā to pareģoja milēdija, apgalvodama, ka neticot ne kripatiņai patiesības šā holandiešu briesmoņa solījumos par iecietību pret visām ticībām, tāpat kā neticot ne vienam vienīgam vārdam no šā nelietīgā zvēresta lauzēja mutes. Milords un milēdija pat jutās kā cietumnieki paši savās mājās; vismaz tā viņas augstība izteicās mazajam pāžam, kurš tolaik nāca tai vecumā, kad cilvēks jau sāk apjēgt, kas notiek viņam apkārt, gan arī izprast to cilvēku raksturu, ar kuriem kopā dzīvo.

— Mēs esam cietumnieki, — sacīja milēdija, — īsti cietumnieki, trūkst tikai važu. Lai viņi nāk, lai iemet mani apakšzemes cietumā, lai nocērt manu galvu no šā nabaga vārgā kakliņa (un viņa ar garajiem pirkstiem sažņaudza sev rīkli). Esmondu asinis, kā vienmēr, labprātīgi tiks izlietas par karali. Mēs neesam Cērčili — šie nekrietnie jūdasi, kas skūpsta karali, zinādami, ka to nodos. Mēs protam gan ciest, gan arī piedot, ja karalis mums nodara pāri (te milēdija, bez šaubām, lika manīt, ka runa ir par to nelaimīgo reizi, kad Esmondiem tika atņemts kausa pasniedzēja amats, jo šo gadījumu viņa mēdza pieminēt vai pa desmit lāgiem dienā). Lai tikai šis Orānijas tirāns nāk ar visiem saviem moku soliem un drausmīgajiem holandiešu spīdzināšanas daiktiem — zvērs tāds, izdzimtenis! Es nicinājumā viņam uzspļauju. Līksma es nolikšu šo galvu uz bluķa, līksma es kāpšu milordain līdzi ešafotā, un mēs ar pēdējo dvašas vilcienu sauksim: «Dievs, sargi karali Jēkabu!» — un smiesimies bendem acīs. — Un viņa vismaz simto reizi sīki jo sīki izklāstīja pāžam savu pēdējo tikšanos ar viņa majestāti. — Es metos savam valdniekam pie kājām, — viņa teica, — toreiz Solsberijā. Nodevu viņa rīcībā visu — sevi, savu vīru, savu māju. Varbūt viņš atcerējās vecos laikus, kad Izabella Esmonda vēl bija jauna un skaista, varbūt viņš atcerējās dienu, kad ceļos kritu nevis es... vismaz viņš runāja tādā balsī, kas man atsauca atmiņā aizgājušās dienas. «Nudien!» viņa majestāte sacīja. «Ja gribat iegūt kādu labumu, ejiet pie Orānijas prinča.» — «Nē, jūsu augstdzimtība,» es atbildēju, «kaut kāda uzurpatora priekšā es ceļos nemetīšos. Esmondi, kas ar prieku kalpojuši jūsu majestātei, nekad nepasniegs kausu nodevējam.» Pat dziļi nelaimīgs būdams, karaliskais trimdinieks pasmaidīja un jau grasījās augstsirdīgi mani piecelt kājās, sacīdams mierinājuma vārdus. Arī vikonts, mans lautātais draugs, nespēja dusmoties par cildeno skūpstu, ar kuru viņš mani pagodināja!

Nebeidzamās likstas uz milordu un milēdiju iedarbojās tā, ka abi kļuva tik draudzīgi kā nekad vēl kopš saviem cerēšanās laikiem. Milords vikonts parādīja uzticību un varonību brīdī, kad šīs īpašības tikpat kā nebija sastopamas drosmi zaudējušo karaļa piekritēju vidū, un saņemtie cildinājumi pacēla viņu ne tikai sievas, bet laikam arī paša acīs. Viņš it kā atmodās no līdzšinējās laiskās un gurdenās dzīves un nemitīgi jādelēja te pie viena, te otra karaļa drauga, lai rosīgi ar tiem apspriestos;

pāzs, protams, no vikonta darīšanām maz ko saprata, toties ievēroja, ka pavēlnieks kļuvis daudz mundrāks un

icis pavisam citādi izturēties.

Pātcrs Molts bieži apciemoja pili, taču kapelāna pienākumus atklāti vairs neveica; allaž līdzi viņš vadāja kaut kādus svešus cilvēkus — gan karavīrus, gan garīdzniekus (šos cilvēkus Harijs pazina, kaut arī tie ieradās dažādi pārģērbušies)—, tie bez mitas braukāja turp un atpakaļ. Milords lāgiem pazuda uz ilgāku laiku, lāgiem pēkšņi uzradās, izraudzīdamies ceļu, ko toreiz bija izmantojis pātcrs Holts, taču Harijs nemācēja pateikt, cik bieži mazais kapelāna istabas lodziņš ielaida vai izlaida milordu un tā draugus. Viņš brāši turēja pāteram doto solījumu slepus nenoskatīties un, ja pusnaktī savā kambarītī no blakusistabas izdzirda skanam balsis, pagriezās pret sienu un paslēpa ziņkāri zem spilvena, līdz arī tā ieslīga snaudā. Zēns, protams, manīja, ka garīdznieka braucieni kļuvuši ļoti bieži, un pēc neskaitāmām pazīmēm sprieda, ka draugs aizņemts ar svarīgām slepenām darīšanām, — kādas bija šīs darīšanas, to viegli atminēt, ja ir zināms, kas drīz notika ar milordu.

Kad milords atgriezās mājās, Kāslvudā nebija ne garnizona, ne sardzes, toties ciemā tika nolikts apsardzes postenis, un kāds no karavīriem allaž novēroja^ pieeju lielajiem vārtiem un ikvienu, kas pa tiem nāca ārā vai gaja iekšā. Lokvuds stāstīja, ka īpaši rūpīgi katru ienācēju vai izgājēju sargkareivji novērojot naktī. Laime vēl, ka bija kādi citi vārti, par kuriem viņu godībām neesot ne miņas. Milorda un pātera Holta pastāvīgie izbraucieni acīmredzot notika tieši naktī; mazais Harijs pāris reižu ārkārtīgi piesardzīgi veica viņu vēstneša un adjutanta pienākumu. Vēlāk jaunais Esmonds atcerējās, ka viņam ar makšķeri vajadzējis iet uz ciemu, iegriezties kādā mājā, palūgt malku ūdens un sacīt krietnajam mājas saimniekam: «Nākamo ceturtdien Ņūberijā būs zirgu tirgus,» — un ar šo pašu ziņu doties tālāk uz nākamo sarakstā minēto māju.

Tolaik viņš ne nojauta, ko nozīmē šī viņa nestā vēsts, ne arī saprata, kas notiek visapkārt, taču šais lappusēs skaidrības labad laikam gan derētu izklāstīt toreizējos notikumus. Orānijas princis bija ieradies Īrijā, kur to kaujas gatavībā jau gaidīja prāva karaļa armija; bija nolemts, ka tieši te, Īrijā, sāksies plaša sacelšanās, aizstāvot viņa majestāti, un milordam tika uzdots vadīt mūsu grāfistes bruņotos spēkus. Pēdējā laikā milords it rosīgi iesaistījās šais pasākumos, jo blakus vienmēr stāvēja nenogurdināmais misters Holts un milēdija vikon-tese bez mitas viņu urdīja; tā kā milords Sārks sēdēja ieslodzīts Tauerā, bet sers Vilmonts Krolijs no Karaliskās Krolijas bija pārsviedies Orānijas prinča pusē, milords k|uva par pašu svarīgāko personu visas grāfistes karaļa piekritēju pusē.

Tika nolemts, ka skotu kavalērija un dragūnu pulks, kas tobrīd bija izvietoti Ņūberijā, paziņos par pāriešanu karaļa pusē iepriekš norunātā dienā, kad viņa majestātei uzticīgie muižnieki ar saviem piekritējiem un nomniekiem ieies Ņūberijā, uzbruks Ginkela vadītajam holandiešu karaspēkam, kas stāvēja Rīdingā, un, to sakāvuši, jo drošāk tālab, ka rojālistu nicinātais nevaldāmais ienaidnieku vadonis tobrīd atradās Īrijā, dosies uz Londonu, un karaļa uzvara būs nodrošināta.

Kamēr risinājās šie satraucošie notikumi, milords zaudēja miegaino gurdenumu un šķita atgūstam agrāko veselību, milēdija vīru vairs nebāra. Misters Holts, mūžam aizņemts, braukāja šurp un turp, bet mazais Harijs ilgojās pastiepties kaut pāris sprīžu garāks, lai ar zobenu rokās spētu aizstāvēt taisnību.

Kādā 1690. gada dienā — tas notika laikam jūnijā — milords, ietērpies kavalērista mundierī, zem kura Harijs manīja spīdam tērauda bruņas, iesauca zēnu pie sevis, atglauda tam no pieres matu šķipsnu, noskūpstīja to, izlūgdamies puisēnam dieva svētību, ar tādu mīlestību, kādu nekad agrāk nebija parādījis. Arī pāters Holts svētīja Hariju, tad abi atvadījās no milēdijas vikonteses, kura, nēzdodziņu pie acīm piespiedusi, istabenes un misis Tašeres atbalstīta, iznāca no saviem apartamentiem.

— Tad nu jūs pošaties... pošaties ceļā, — viņa sacīja. — Ak, kaut arī es varētu doties jums līdzil Taču manā stāvoklī nedrīkst vairs sēsties zirgam mugurā.

— Skūpstām milēdijas marķīzes roku, — teica misters Holts.

— Lai dievs dāvā jums veiksmi, milordl — viņa sacīja, pienākdama vīram klāt un cēli to apskaudama. — Neliedziet man savu svētību, mister Holtl — Un milēdija noslīga uz ceļiem, bet misis Tašere lepni izslēja galvu.

Misters Holts svētīja mazo pāžu, kurš pieturēja milor-dam seglu kāpšļus; divi kalpi gaidīja zirgos, un drīz visi četri jau izjāja pa Kāslvudas vārtiem.

Harijs redzēja, ka viņpus tilta tiem piejāj klāt kāds virsnieks spilgti sarkanā mundieri un, pielicis roku pie cepures, uzruna milordu.

Kavalkāde apstājās, un sākās pārrunas vai pat strīds, kas pēkšņi izbeidzās, kad milords noņēma cepuri, paklanījās virsniekam un palaida zirgu rikšos, bet virsnieks soli soli turējās viņam blakus; karavīrs, kas pavadīja virsnieku, palika mazliet iepakaļ un jāja līdzās milorda kalpiem. Tā viņi rikšos izjāja cauri ciemam un drīz vien pazuda aiz gobām (Harijam šķita, ka milords vēl pamāj ar roku). Tovakar mājās izcēlās liels satraukums, jo slaukšanas laikā ar vienu no zirgiem mājās pārjāja ganuzēns un stāstīja, ka tas esot ganījies aiz parka vaļņa.

Visu vakaru milēdija izturējās gaužām klusi un mierīgi. Gandrīz nevienu viņa nostrostēja, sešas stundas nosēdēja pie kāršu galda, līdz mazais pāžs Esmonds aizgāja gulēt. Zēns lūdza dievu par milordu un taisnības uzvaru, kamēr miegs slēdza viņam plakstus.

Pinnsausmas nokrēslī pēkšņi iešķindējās vārlnieka zvans — un vecais Lokvuds, tikko pamodies, ielaida pa vārtiem milorda kalpu, kurš iepriekšējā rītā bija aizjājis kopā ar savu pavēlnieku un nu atgriezās ar nelāgu vēsti. Virsnieks, kurš pie tilta bija piejājis milordam klāt, kā izrādījās, bija darījis zināmu savu pienākumu — brīdināt augstību, ka tas tiek nevis arestēts, bet ņemts uzraudzībā un lūgts todien mājas neatstāt.

Vikonts atbildējis, ka izjāde nākot par labu viņa veselībai, bet, ja kapteinis vēloties viņu pavadīt, milords ar prieku ņemot to līdzi; tai brīdī viņš paklanījies, un ceļu abi turpinājuši viens otram blakus.

Kad viņi piejājuši pie Vonsijdaunas, milords pēkšņi pievilcis pavadu — un pie krustcelēm visi apstājušies.

«Ser,» milords teicis virsniekam, «mēs esam četri pret diviem; varbūt jums labpatiktos izraudzīties šo ceļu un ļaut man vaļu, lai es varu doties pa savējo?»

«Jūsu ceļš ir arī mans ceļš, milord,» atbildējis virsnieks.

«Nu tad...» milords bildis, taču nav paguvis neko vairāk pasacīt, jo virsnieks izrāvis pistoli un notēmējis uz milordu; tobrīd pāters Holts izvilcis savu ieroci un iešāvis virsniekam galvā. Tas viss noticis vienā mirklī, un virsnieks bijis uz vietas beigts. Kareivis izbilī paskatījies uz nošauto virsnieku un aizauļojis, ko nagi nes.

«Šaujiet! Šaujiet!» saucis paters Ilolts, raidīdams otru lodi — šoreiz nopakaļ aizauļojošajam kareivim, bet abi kalpi tā pārbijušies, ka nav apjēguši laist darbā šautenes, un, tā kā milords vēl iekliedzies, lai tie paliek mierā, kareivim izdevies aizmukt.

— Misters Holts, qui pensait à tout* [37] [38], — teica Blēzs, — nolēca no zirga, pārlūkoja beigtā virsnieka kabatas, meklēdams kaut kādus dokumentus, izdalīja mums abiem tā naudu un sacīja: «Vīna pudele ir atkorķēta, monsieur le Marquis,» — nezin kālab monsieur le Viconte viņš nogodāja par Marquis, — «un mums tas jāizdzer.»

Nabaga džentlmeņa zirgs bija labāks par manējo, — turpināja Blēzs, — un misters Holts lika man sēsties tam mugurā: savai Baltkājei es uzdevu pa stilbiem, un tā atrikšoja mājās. Mēs devāmies Ņūberijas virzienā, ap pusdienlaiku izdzirdējām šāvienus, bet pulksten divos, kad ceļmalas viesnīcā dzirdinājām zirgus, mums klāt pieauļoja kāds jātnieks un sacīja: «Viss pagalam! Ecossais^2 ar savu paziņojumu pārsteidzās par veselu stundu ... Ģenerālis Ginkels devās uzbrukumā.» Ar to pašu visam beigas.

«Un mēs nošāvām virsnieku dienesta pienākumu izpildīšanas laikā, bet ziņnesim ļāvām aizbēgt,» teica milords.

«Blēz,» sacīja misters Holts, izrāva no kabatas grāmatiņas divas lapas un uzrakstīja vienu zīmīti rnilē-dijai, bet otru jums, māster Harij. «Jāj atpakaļ uz Kāsl-vudu un nodod pēc piederības!» Un te nu jūs mani redzat.

Viņš atdeva Harijam abas zīmītes. Zēns izlasīja sev adresēto vēstuli, kurā bija tikai daži vārdi: «Sadedzini papīrus no sienas skapja, sadedzini šo zīmīti. Tu nekā nezini.» Izlasījis to, Harijs skrēja augšā uz savas pavēl-nieces apartamentiem, pamodināja istabeni, kas gulēja pie vikonteses durvīm, lika iedegt gaismu un pamodināt milēdiju, kurai nodeva zīmīti tieši rokās. Tādu ērmu kā milēdija naktstērpā Harijs savu mūžu nebija redzējis.

Tikko nodevis vikontesei vēstuli, Harijs steidzās uz kapelāna istabu, atvēra slepeno skapi virs kamīna, sadedzināja visus dokumentus, paņēma kādu rokrakstu ar viņa svētības sprediķiem un gluži tāpat, kā to bija darījis mācītājs pats, pielaida tam uguni un jāva ogļu pannā stipri apdegt. Kamēr papīri tika iznīcināti, bija ataususi jauna diena. Harijs skriešus metās atpakaļ pie savas pavēlnieces. Istabene ieveda zēnu atkal milēdijas guļamistabā, un tā (no laulības gultas priekškaru viņas puses) pavēlēja sagatavot karieti, lai tūdaļ varētu doties projām.

Taču viņas augstības tualetes noslēpumi šai reizē ieilga tikpat bezgalīgā garumā kā aizvien, un kariete sen jau stāvēja durvju priekšā, kamēr milēdija vēl joprojām greznojās. Tai brīdī, kad vikontese, beidzot sagatavojusies aizbraukšanai, spēra soli pār savas istabas slieksni, no ciema atskrēja jaunais Džons Lokvuds ar vēsti, ka advokāts un trīs virsnieki kādu divdesmit vai divdesmit piecu kareivju pavadībā nākot šurp uz muižu. Džons Lokvuds tiem atsteidzies labi ja divas minūtes pa priekšu un nebija savu stāstu vel pabeidzis, kad karavīru vads jau iesoļoja pagalmā.

VI NODAĻA

Sazvērestības gals. Tomasa — trešā vikonta Kāslvuda nāve un viņa laulātās draudzenes ieslodzīšana cietumā

Sākumā milēdija dzirās nomirt kā Skotijas karaliene Marija (kurai viņa iedomājās līdzināmies daiļumā) un, izdēdējušo kaklu glaudīdama, sacīja: «Tiem vajadzēs atzīt, ka Izabella Kāslvuda drosmīgi sagaida savu likteni.» Taču milēdijas istabenei Viktuārai izdevās kundzi pārliecināt, ka prātīgākais — saņemt nācējus tā, it kā nenieka nezinātu, uri labākā vieta, kur tos sagaidīt, — palikt savā istabā. Tā nu melnais japāņu šķirstiņš, ko Harijam vajadzēja nest uz karieti, tika nogādāts atpakaļ viņas augstības istabā, uz kurieni devās arī kundze un istabene. Viktuāra tūdaļ gan atkal iznāca ārā un samācīja pāžu sacīt, ka viņas augstība ir slima un reimatisms to piesaistījis pie gultas.

Tikām karavīri jau bija ienākuši Kāslvudas pils pagalmā. Harijs Esmonds redzēja tos pa gobelēnu viesistabas logiem: daži tika nolikti sardzē pie vārtiem, savs pusducis virzījās uz stalli, pārējos, kuriem pa priekšu gāja grupas komandieris un melnās drānās tērpies vīrs — acīmredzot advokāts, kāds sulainis pa kāpnēm veda uz to nama spārnu, ko apdzīvoja imlords un inilēdija.

Kapteinis, glīts, laipns cilvēks, un advokāts cauri priekštelpai ienāca gobelēnu viesistabā, kur tobrīd nebija neviena cita kā tikai mazais pāžs Harijs Esmonds.

— Pasaki savai pavēlniecei, mazais, — laipni teica kapteinis, — ka mums'ar viņu jāaprunājas.

— Mana pavēlniece slima guļ gultā, — sacīja pāžs.

— Kas viņai vainas? — apjautājās kapteinis.

~ Reimatisms, — atbildēja zēns.

— Reimatisms! Nelāga kaite, — secināja labsirdīgais kapteinis. — Un kariete pie durvīm stāv, lai brauktu pēc ārsta, vai ne?

*— Nezinu, — atbildēja zēns.

— Un cik ilgi viņas augstība jau slimo?

— Nezinu, — atbildēja zēns.

— Kad milords aizjāja?

— Vakar vakarā.

— Kopā ar pāteru lioltu?

— Jā, ar pāteru Holtu.

— Pa kuru ceļu viņi jāja? — ievaicājās advokāts.

— Es ar viņiem kopā nebiju, — atbildēja pāžs.

— Mums jārunā ar milēdiju Kāslvudu.

— Man ir pavēlēts nevienu pie milēdijas neielaist, jo viņa ir slima, — teica pāžs, taču šai brīdī pa durvīm iznāca Viktuāra.

— Klusu! — viņa sacīja un, it kā nezinātu, ka tuvumā vēl kāds ir, piebilda: — Kas tas par troksni? Vai šis džentlmenis ir ārsts?

— Neizliecieties! Mums jārunā ar lēdiju Kāslvudu,— teica advokāts un spraucās garām istabenei.

Aizkari viņas augstības guļamistabā bija nolaisti, telpa grima pustumsā, un milēdija ar naktsmici galvā zvilnēja, spilvenos atlaidusies, un pat sarkanā krāsa, ko vi-kontese arī šādā brīdī neatļāvās noslaucīt no vaigiem, nespēja slēpt viņas nedabisko bālumu.

— Vai tur nāk ārsts? — viņa vaicāja.

— Nav vērts mūs maldināt, cienītā kundze, — sacīja

kapteinis Vestberijs (tā sauca virsnieku). — Mans pienākums ir arestēt šādas personas: vikontu Tomasu Kāsl-vudu — zvēresta lauzēju pēru, Robertu Tašeru — Kāsl-vudas draudzes mācītāju un Henriju Holtu, pazīstamu arī ar dažādiem citiem vārdiem un apzīmējumiem, — jezuītu priesteri, kas nelaiķa karaļa laikā darbojies šeit par mājas kapelānu un tagad vada sazvērestību, kuras mērķis ir gāzt viņa majestātes karaļa Vilhelma un karalienes Marijas varu; turklāt man pavēlēts pārmeklēt šo māju, jo te varbūt atrodami kādi dokumenti vai citi pierādījumi, kas apliecina līdzdalību šai sazvērestībā. Esiet, jūsu augstība, tik laipna, atdodiet man atslēgas un pacentieties palīdzēt mums šais meklējumos, jo tas nāks jums vienīgi par labul

— Jūs taču redzat, ser, ka man ir reimatisms un es nevaru pakustēties, — sacīja milēdija, sēdēdama gulta nedabiski bāla, kaut gan bija uzkrāsojusi vaigus un uzmaukusi galvā jaunu aubi, lai tikai virsniekiem izskatītos iespējami daiļa.

— Es palūgšu atļauju atstāt šai istabā sargu, lai augstībai būtu roka, pret ko atbalstīties, ja tai rastos patika piecelties, — teica kapteinis Vestberijs. — Jūsu kalpone parādīs, kur man jāuzsāk pārmeklēšana.

Un madame Viktuāra, pļāpādama kaut kādā franču un angļu valodas sajaukumā, cilu pēc citas vilka ārā atvilktnes, kamēr kapteinis tās pārlūkoja — vismaz Harijam Esmondam tā šķita — diezgan nevērīgi, ar smaidu uz lūpām, it kā kratīšanu izdarītu tikai formas pēc.

Pie kāda skapja Viktuāra, rokās uz priekšu izstiepusi, nokrita ceļos un spalgā balsī sāka kliegt:

— Non, jcimais monsieur 1‘officier! Jcimais!'' Drīzāk es nomiršu nekā ļaušu jums ielūkoties šai skapī.

Taču kapteinis Vestberijs skapi tomēr lika atvērt, kaut gan uz lūpām vēl aizvien tam rotājās smaids, kas izvērtās skaļos smieklos, kad skatienam pavērās kāds no plauktiem. Tajā atradās nevis ar sazvērestību saistīti dokumenti, bet gan milēdijas parūkas, tualetes ūdeņi un smiņķa podiņi, un, kapteinim turpinot kratīšanu, Viktuāra noteica, ka visi vīrieši esot briesmoņi. Misters Vestberijs gribēja pataustīt, vai skapim nav dubultsiena, bet. kad viņš iebāza rokas plauktā, milēdija nelabā balsī, kas [39] nepavisam neskanēja kā pagalam vārgas sirdzējas balss, no savas gultas viņam uzbrēca:

— Vai jūsu pienākums ir apvainot lēdijas, ne tikai arestēt džentlmeņus, kapteini?

— Sīs mantas bīstamas k|ūst vienīgi tad, ja tās lieto jūsu augstība, — zemu paklanījies un dzēlīgā laipnībā pasmīnējis, noteica kapteinis. — Pagaidām neesmu atradis nekā tāda, kas varētu kaitēt valdībai... vienīgi ieročus, ar kuriem daiļumam dotas tiesības nogalināt, — viņš piebilda, ar zobena smaili norādīdams uz kādu parūku. — Un tagad ķersimies pie citu telpu pārmeklēšanas!

— Jūs taču nedomājat šo lempi atstāt manā guļamistabā? ,— .iesaucās milēdija, norādīdama uz kareivi.

— Neko darīt, cienltāl Kādam jāpaliek pie jums sakārtot spilvenus un pienest zāles... ļaujiet man...

— Seri — iespiedzās milēdija.

— Cienītā, ja jūs esat tik slima, ka nevarat piecelties no gultas, — sacīja kapteinis nu jau diezgan bargi, — vajadzēs pasaukt četrus no maniem vīriem, lai tie jūs izceļ ar palagu. īsi sakot, man jāapskata jūsu gulta: dokumentus var paslēpt ari gultā, to mēs zinām pārāk labi, tādēļ...

Te nu atkal milēdijai paspruka brēciens, jo kapteinis, ar abām rokām kratīdams spilvenus un polsterētos ruļļus, beidzot uzdūrās kaut kam «karstam», kā mēdz sacit rotaļā ar ķīlu izpirkšanu, un, izrāvis vienu spilvenu augstībai no pagalvja, viņš sacīja:

— Redziet nul Vai es neteicu? Vesels spilvens piebāzts ar papīriem.

— Kāds nelietis mūs nodevis! — uzrausdamās sēdus, iesaucās milēdija, un kapteinis ieraudzīja, ka naktskrekls tai pārvilkts pāri dienas drānām.

— Tagad redzu, ka jūsu augstība spēj kustēties; tālab atļaujiet sniegt roku, lai jūs varat piecelties. Šovakar jums vajadzēs doties nelielā izbraukumā — līdz Heksto-nas pilij. Vai izvēlēsieties savu karieti? Istabene var braukt līdzi... un kā ar japāņu šķirstiņu?

— Ser, guļošu taču nesit, pat ja tas ir vīrietis, — ar zināmu^39cieņas pieskaņu sacīja milēdija, — vai tiešām jūs nesaudzēsiet sievieti?

— Celieties augšā, lūdzama, jūsu augstība, un ļaujiet

man pārmeklēt gultu, — teica kapteinis, — nav vairs laika tukšām runām.

Un sirdzēja, lieki vārdus netērēdama, piecēlās. Līdz pat pēdējai mūža dienai Harijs Esmonds atcerējās šo kātu — kārnais stāvs brokāta tērpā, kam pāri pārvilkts balts naktskrekls, kājās sarkanas zeķes ar zeltītu rotājumu un baltas kurpes sarkaniem papēžiem, pieceļas gultā sēdus un lēni izkāpj no tās. Ceļasomas sakravātas stāvēja priekšnamā, zirgi pilnā iejūgā gaidīja stallī — tas viss kapteinim acīmredzot jau iepriekš bija nācis ausīs no kaut kādiem avotiem, kurus Esmonds it veikli atminēja pēcāk, kad doktors Tašers zūdījās par karaļa Vilhelma valdību, kas viņu nekrietni piekrāpusi, lai gan viņš tās labad tik daudz pulējies.

Tolaik vēl būdams pārak jauns, lai izprastu visu notiekošo, Harijs var vienīgi pastāstīt, kas bija teikts dokumentos, kurus pievāca kapteinis Vestberijs un kuri pirms tam, līdzko pilī ieradās virsnieki, no japāņu šķirstiņa tika pārlikti gultā.

Tur bija ar pātera Holta roku rakstīts muižnieku — mistera Frīmena^1 (karaļa Jēkaba) draugu saraksts, — tieši tādu pašu dokumentu atrada, izkratot seru Džonu Fenviku un misteru Koplstonu, kuriem pēcāk piesprieda nāves sodu par piedalīšanos sazvērestībā.

Vēl tur bija patents, ar kuru milordain Kāslvudam un viņa vīriešu dzimuma mantiniekiem tika piešķirts marķīzu Esmondu tituls, kā arī pavēle, pēc kuras viņš iecelts par ģenerālmajoru un grāfistes augstāko ierēdni.x

Starp papīriem atrada arī vietējo aristokrātu un zemes īpašnieku vēstules — daži no tiem bija kvēli karaļa piekritēji, citi savā pārliecībā mazliet svārstīgi —, kā arī divas vēstules, kuras attiecas uz pulkvedi Frensisu Esmondu (ar viņam labvēlīgu saturu); viena no pātera [40] [41]

Holta — un tajā bija rakstīts: «Apciemoju pulkvedi Vol-kotas muižā pie Velsas, kur viņš apmeties kopš karaļa aizbraukšanas, un jo dedzīgi centos viņu noskaņot par labu misteram Frīmenam, aprādīdams, cik izdevīgi ir darījumi ar šādu tirgotāju, un piesolīdams bagātīgu atlīdzību, kā jau iepriekš tika nolemts. Taču pulkvedis nav pierunājams; viņš misteru Frīmenu joprojām uzskata par firmas galvu, atsakās rīkoties pret to vai uzsākt tirdznieciskus darījumus ar citām firmām, tomēr savu pienākumu iedomājas izpildītu, kopš misters Frīmens atstājis Angliju. Sieva un medību suņi pulkvedim acīmredzot prātā stāv vairāk nekā jebkādi nopietni pasākumi. Viņš mani sīki iztaujāja par H. E. — «pamesteni», kā viņš to nosauca, jo baidās par milorda nodomiem ar minēto personu. Sai ziņā es viņu nomierināju, izstāstīdams visu, kas man zināms par zēnu un par mūsu nodomiem, kā ar to turpmāk rīkoties, taču jautājumā par misteru Frīmenu pulkvedis palika nelokāms.»

Otru vēstuli rakstījis pats pulkvedis Esmonds savam radiniekam — tajā stāstīts, ka viņu apciemojis kāds kapteinis Iloltons un mēģinājis piekukuļot ar krietnu naudas summu, lai viņš pārietu «jūs zināt, kā pusē», un apgalvojis, ka Kāslvudu dzimtas galva jo cieši iesaistījies šai pasākumā. Taču viņš, pulkvedis, savu zobenu salauzis tad, kad K. atstāja Angliju, un nekad vairs nedomā iesaistīties šai cīniņā. O. P. vismaz netrūkst cildenas drosmes, tālab viņš, pulkvedis, uzskatot par savu, kā arī katra īsta angļa pienākumu saglabāt dzimtenei mieru un padzit no tās frančus, īsi sakot, viņš nekādā ziņā negribot ielaisties šais intrigās.

Par šīm divām vēstulēm, tāpat kā par visu spilvena saturu Harijam Esmondam pēcāk pastāstīja pulkvedis Frcnks Esmonds, kurš mantoja vikonta Kāslvuda titulu? kad pulkvedim tika parādītas šīs vēstules, viņš gluži pamatoti nopriecājās, ka nav piedalījies sazvērestībā, kas daudziem tās dalībniekiem beidzās tik liktenīgi. Kad šie notikumi risinājās mazā Esmonda acu priekšā, zēns daudz ko vēl, gluži dabiski, nesaprata, bet apjauta vienīgi to, ka viņa labvēlis un tā laulātā draudzene iekūlušies kaut kādās nepatikšanās, kuru dēļ vikonts bija spiests bēgt un milēdiju arestēja karaļa Vilhelma virsnieki.

Atrastie dokumenti kareivīgos džentlmeņus acīmredzot apmierināja, jo Kāslvudas pils apskati viņi turpināja jau daudz paviršāk. Uz mistera Molla istabu virsniekus aizveda pātera skolnieks; tas, kā skolotājs bija mācījis, parādīja vietu, kur noglabāta atslēga, atslēdza durvis un ielaida kratītājus istabā.

Pamanījuši ogju pannā pussadedzinātus papīrus, virsnieki tos rūpīgi izpētīja, un mazais pavadonis nopriecājās par viņu skaidri redzamo samulsumu.

— Kas tie tādi? — iejautājās viens.

— Rakstīti kaut kādā svešā valodā, — sacīja advokāts.

— Par ko tu smejies, palaidni? — viņš piebilda, pavērdamies zēnā, kuram seja atplauka smaidā.

— Misters Holts tejca, ka tie esot sprediķi, — sacīja Harijs, — un lūdza mani tos sadedzināt. — Zēns tiešām runāja tīru patiesību.

— Sprediķi, kā tad... nodevība, kā es te stāvu! —• iesaucās advokāts.

— Velns parāvis! Priekš manis tā ir ķīniešu ābece, — noteica kapteinis Vestberijs. — Vai tu, puisīt, proti šo te izlasīt?

>— Jā, ser, kaut ko jau saprotu, — atbildēja Harijs.

— Nu, tad lasi, bet lai būtu angliski, ser, citādi pielūko! — teica advokāts.

Un Harijs ņēmās tulkot:

— «Neviens no jūsu rakstu pratējiem nav sacījis: «Ādama bērni nule nopūlas sviedriem vaigā, kā savā laikā pūlējās viņš pats, ap laba un ļauna atzīšanas koku, purinādami tā zarus un meklēdami augli, reti kāds apjauzdams, ka pastāv arī dzīvības koks.» Ak jūs, ar aklumu sistie! Tieši pie atzīšanas koka jūs atvedusi čūska!» — šai vietā zēnam vajadzēja apstāties, jo pārējā lappuses daļa liesmās bija pārogļojusies, un viņš advokātam apjautājās: — Vai turpināt, ser?

— Puika ir slīpēts, — teica advokāts, — viltīgāks, nekā mēs domājām; vai tikai viņš mūs neizsmej?

— Pasauksim Skoloto Diku, — smiedamies sacīja kapteinis Vestberijs un pa logu uzbrēca kādam kareivim:

— Ei, Dikl Nāc šurp un rādi, ko proti!

Istabā ienāca drukns karavīrs ar platu, labsirdīgu seju un sveicināja virsnieku.

— Saki, Dik, kas te stāv rakstīts! — teica advokāts.

— Mans vārds ir Stils, ser, — atsaucās kareivis. — Par Diku mani sauc draugi, taču to vidū neesmu manījis neviena džentlmeņa —jūsu amata brāļa.

— Nu labi, Stīl.

— Mister Stīl, ser, ja jums nav iebildumu. Kad uzrunājat džentlmeni no viņa majestātes gvardes kavalērijas, lūgšu jūs neizturēties tik familiāri.

— To es nezināju, ser, — noteica advokāts.

— Kā lai jūs to zinātu! Neesat, cik noprotams, radis tikties ar džentlmeņiem, — atcirta kareivis.

— Savaldi mēli un izlasi šo lapu! — sacīja Vestberijs.

— Tas ir latīniski, — uzmetis papīram skatienu, teica Diks un vēlreiz pasveicināja virsnieku, — un ņemts no mistera Kadvorta sprediķa. — Un viņš pārtulkoja tekstu gandrīz tiem pašiem vārdiem, kā to bija lasījis Harijs Esmonds.

• — Tu nu gan esi gudrinieks! — kapteinis uzslavēja puisēnu.

— Ticiet man, viņš zina vairāk nekā saka, — iejaucās advokāts. —- Manuprāt, viņu vajadzētu paķert karietē līdz ar veco Jczebeli.

— Tāpēc vien, ka viņš mums pārtulkoja gabaliņu no latīņu teksta? — gaužām labsirdīgi noteica kapteinis.

— Tikpat labi varu braukt līdzi jums kā kaut kur citur, — vientiesīgi sacīja Harijs Esmonds, — jo nav neviena, kas par mani rūpētos.

Laikam gan kaut kas aizkustinošs ieskanējās bērna balsī — vai arī saviļņojoša likās viņa atzīšanās vientulībā, jo kapteinis ļoti maigi paraudzījās zēnā un kareivis, ko sauca Stīls, laipni noglāstīja tam galvu un pateica dažus vārdus latīniski.

— Ko viņš saka? — vaicāja advokāts.

— Prasiet, velns parāvis, Dikam pats! — atcirta kapteinis Vestberijs.

— Teicu, ka pats esmu pieredzējis bēdas un mācījies sniegt palīdzīgu roku citiem nelaimē, un tā nu vairs nav jūsu darīšana, mister Aunāda^42, — sacīja kareivis.

— Lieciet labāk Skoloto Diku mierā, mister Korbet, —• teica kapteinis. Un Harijs Esmonds, ko allaž aizkustināja laipns skatiens un laipns vārds, jutās bezgala pateicīgs savam labsirdīgajam aizstāvim.

Zirgi tikām bija iejūgti, vikontcse Viktuāras pavadībā nonāca lejā, un abas tika iesēdinātas karietē. Sī sieviete,

kas augām dienām strostēja Hariju, šķiroties izplūda asarās un sauca zēnu par savu «mīļo eņģeli», «nabaga puisēnu» un vēl neskaitāmos citos vārdos.

Vikontese, sniegdama skūpstam cīpslaino roku, lūdza pāžu, lai tas mūžam paliek uzticīgs Esmondu dzimtai.

— Ja ar milordu atgadīsies kaut kas ļauns, — sacija iniiēdija, — drīz viņam radīsies pēctecis, un tas tev neliegs patvērumu. Tādā stāvoklī, kādā patlaban esmu es, tie neuzdrošināsies man atriebties. — Un viņa dedzīgi noskūpstīja medaljonu, kuru pastāvīgi nēsāja kaklā, bet Harijs nenieka nesaprata, ko pavēlniece gribējusi sacīt, un tikai daudz vēlāk uzzināja, ka pat savos cienījamos gados milēdija nebija zaudējusi cerību ar svēto mocekļu un relikviju palīdzību sagaidīt Esmondu titula mantinieku.

Tolaik Harijs Esmonds vēl bija pārāk jauns, lai viņam atklātu tos politiskos noslēpumus, kuros bija iejaukti viņa aizstāvji, tādēļ virsnieki zēnam (kurš augumā bija ļoti mazs un izskatījās jaunāks nekā bija) uzdeva tikai dažus jautājumus, un uz tiem pašiem viņš atbildēja ļoti piesardzīgi, izlikdamies zinām vēl mazāk nekā zināja īstenībā, un pratinātāji viņam it viegli noticēja. Ne par loga ierīci, ne slepeno skapi virs kamīna Harijs nebilda ne vārda, un šie noslēpumi tā ari paslīdēja garām pārmeklētāju skatienam.

Ta nu milēdiju iesēdināja karietē un nogādāja Hck-stonā, par pavadoņiem līdzi tai dodot istabeni un likuma sargu, bet katrā pusē karietei jāja pāris kavalēristu. Harijs tika atstāts pili un jutās gluži viens visā pasaulē un nevienam nevajadzīgs. Pili palika ari kapteinis ar nelielu apsardzi, un laipnie, lādzīgie kareivji ēda milorda jērgaļu, dzēra tā vīnu un ierīkojās ērti kā savās mājās, jo te viss vedināt vedināja uz omulību.

Kapteinim pusdienas tika pasniegtas milorda gobelēnu viesistabā, un nabaga mazais Harijs iedomājās par savu pienākumu stāvēt aiz kapteiņa Vestberija krēsla, tāpat kā viņš bija stāvējis agrāk, kad šai vietā sēdēja milords.

Pēc vikonteses aizbraukšanas Skolotais Diks ņēma Hariju Esmondu savā īpašā aizgādībā, pārbaudīja tā spējas humanitārajās zinībās, runāja ar zēnu franciski un latīniski, un drīz izrādījās, ka šis valodas Harijs prot daudz labāk nekā Skolotais Diks pats, — pirmais to pamanīja Harijs, bet viņa jaunais draugs labprāt šo faktu atzina.

7i

Atklājis, ka visas šīs zināšanas Harijs iemantojis no jezuīta, kura labsirdību un citas krietnās īpašības puisēns nepiekusis cildināja, Diks, par lielu pārsteigumu bārenim, kam, tāpat kā daudziem bērniem, kuri auguši vieni paši, prāts bija pāragri attīstījies, parādīja necerēti plašas zināšanas teoloģijā un prasmi orientēties jautājumos, kas bija kļuvuši par abu baznīcu strīda objektu; tā nu viņi abi stundām ilgi nodevās diskusijām, kurās virsroku pār zēnu, protams, guva savādā kareivja pamatotie argumenti.

— Neesmu vis nekāds parasts kareivis, — mēdza sacīt Diks, un to patiesi katrs pats it viegli varēja noprast pēc viņa zināšanām, uzvedības un izkoptajām manierēm. — Es piederu pie vienas no visvecākajām mūsu karaļvalsts dzimtām, izglītību esmu guvis kā slavenā skolā, tā slavenā universitātē, bet latīņu valodas pamatus iemācījos netālu no Smitfīldas Londonā, kur tika cepināti mūsu mocekļi.

— Jūs savukārt kārāt mūsējos, — iebilda Harijs, — bet, ja nu mēs runājam par vajāšanām, pāters Holts man stāstīja par kādu jaunu Edinburgas džentlmeni, astoņpadsmit gadus vecu studentu, kas vēl pērngad ticis pakārts kā ķeceris, lai gan pirms tam jau bija atteicies no ķecerības un svinīgi nožēlojis savus maldus.

— Nav ko liegties — vajāšanu bijis pārāk daudz kā no vienas, tā otras puses, taču mums to iemācīja jūsējie.

— Nekā, pagāni bija uzsācēji! — iesaucās zēns un ņēmās uzskaitīt kristīgās baznīcas svētos, sākot ar pašiem pirmajiem mocekļiem, — vienam uguns pati no sevis sārtā izdzisusi, otram katlā eļļa pārstājusi vārīties, trešajam bende trīsreiz cirtis pa kaklu, taču svētā galva tā arī palikusi savā vietā. — Bet parādiet man jūsu baznīcas mocekļus, ar kuriem būtu notikuši šādi brīnumi!

— Pagaidi! — nopietni iebilda karavīrs. — Pirmo trīs gadusimteņu brīnumi ir kopīgi gan manai, gan jūsu baznīcai, māster pāvesta piekritēj. — Tad viņš tikko manāmi pasmaidīja un, dīvaini palūkojies Harijā, piebilda! — Un tomēr, manu mazo sprediķotāj, ja tā krietni padomā par šiem brīnumiem, gribas secināt, ka diez kāds labums no tiem nav bijis, jo upura galva pēc trešā vai! ceturtā cirtiena aizvien noripoja no pleciem un, ja eļļa katlā vienu dienu nevārījās, nākamajā noteikti sāka vārīties. Lai nu kā, mūsu dienās baznīca ir zaudējusi pat šo apšaubāmo soda pārtraukšanas priekšrocību. Lietus i'āze nesākās, lai izdzēstu Ridlija sārtu, eņģelis no debesīm nenolaidās, lai novērstu cirvja asmeni no Kem-piona kakla. Kā jezuītam Sautvelam, tā protestantam Simpsonam uz moku sola tika salauzti visi locekļi. Par iicību nāvē labprātīgi iet neskaitāmi cilvēki. Esmu lasījis msjē Riko «Turku vēsturē», ka tūkstošiem Muhameda sekotāju alkstot pēc nāves kaujas laukā kā pēc nezin kādas paradīzes, bet Lielmogola pavalstnieki veseliem simtiem ik gadus meloties zem elku ratu riteņiem un atraitnes, kā zināms, liekot sevi sadedzināt kopā ar vīru līķiem. Mirt par savu ticību nemaz nav grūti, māster Harij, ikviena nācija to ir izbaudījusi, grūti dzīvot saskaņā ar savu ticību, to es zinu pats pēc savas pieredzes, — viņš nopūzdamies piebilda. — Diemžēl, — viņš turpināja, — manu nabaga puisēn, neesmu pietiekami stiprs, lai tevi pārliecinātu ar savu dzīvi kā paraugu, kaut gan nāve par savu ticību sniegtu man vislielāko laimi, — toties man ir labs draugs Magdalēnas koledžā Oksfordā, žēl, ka Džo Edi-sons nav šeit, viņš tevi jo drīz pārliecinātu, tāpēc ka, manuprāt, viens pats ir vērts tikpat, cik vesela jezuītu koledža kopā, — un ne tikai vārdos, bet arī darbos. Tā paša doktora Kadvorta sprediķī, ko citējis tavs priesteris un kas pēcāk kā moceklis sadega ogļu pannā... — pēc brīža Diks smaidīdams piebilda. — Arī es biju nodomājis ietērpties melnā talārā (taču, kaunēdamies par savu dzīvi, kā tu redzi, apvilkos šo nožēlojamo sarkano mundieri), jo bieži domāju par Džo Edisonu ... doktors Kadvorts saka> «Tīra sirdsapziņa ir labākais debesu spogulis...» — un arī mana drauga sejā allaž atspulgo dvēseles dzidrums,,, kaut tu viņu, Harij, iepazītu!

— Viņš laikam darījis jums daudz laba? — vientiesīgi apvaicājās puisēns.

— Būtu varējis darīt, — atbildēja Diks, — vismaz viņš mani ir iemācījis saskatīt un novērtēt labo. Pats esmu vainīgs, deteriora sequi'.

— Man jūs liekaties ļoti labs, — teica zēns.

— Diemžēl nepavisam neesmu tāds, kā liekos, — atbildēja kavalērists, un patiešām izrādījās, ka nabaga Diks bija teicis taisnību, jo to pašu dienu pēc vakariņām lielajā zālē, kur vienības džentlmeņiem tika pasniegtas

» Par paraugu ņemu slikto (latin.). Ovidijs; Metamorļozcs.

maltītes un kur tie gandrīz visu dienu nonīka pie Kāsl-vudas alus kausiem, spēlēdami uz kauliņiem, pīpēdami tabaku, dziedādami un lādēdamies, Harijs Esmonds atrada Skoloto Diku pagalam apdzērušos. Valdot žagas, viņš pūlējās noturēt sprediķi, bet citi karavīri smējās un lūdza, lai viņš nodziedot kādu korāli, taču Diks, dievodamies, ka caurdurs ar zobenu jebkuru nelieti, kas uzdrošināsies apvainot viņa ticību, sniedzās pēc zobena, ko bija pakāris pie sienas, bet nokrita garšļaukus uz grīdas un Harijam, kurš skriešus metās tam palīgā, uzsauca:

— Ak, mazais pāvesta piekritēj, bijis šeit Džo Edisons!

Lai gan karaļa miesassardzes karaVīri nāca no labākajām aprindām, Harijam Esmondam tie visi šķita neaptēsti un rupji tēvaiņi, citādas domas viņam radās vienīgi par labsirdīgo kaprāli Skoloto Stīlu, kapteini Vcstbcriju un leitnantu Trentu, kuri pret zēnu allaž izturējās laipni. Kāslvudā viņi nodzīvoja vairākas nedēļas vai pat mēnešus, un virsnieki Harijam lāgu lāgiem stāstīja gan par to, kā ar milēdiju apietas Hekstonas pilī, gan dažādus sīkumus no viņas dzīves ieslodzījumā. Vispārzināms, ka karalis Vilhelms izturējās ārkārtīgi iecietīgi pret tiem muižniekiem, kas palika uzticami vecajam karalim; reti kāds princis, kurš nelikumīgi sagrābis varu savās rokās, kā teica viņa ienaidnieki (šobrīd es domāju, ka viņš to ieguva ar pilnām tiesībām), būtu izlējis tik maz asiņu. Ar sazvērestībās iesaistītajām sievietēm viņš rīkojās tā, ka mazāk bīstamās lika izsekot, bet pārējās ieslodzīja aiz atslēgas. Lēdijai Kāslvudai Hekstonas pilī tika ierādītas labākās istabas, pastaigām viņai nodeva cietumsarga dārzu, un, kaut gan viņa vairākkārt izsacīja vēlēšanos kāpt ešafotā kā Skotijas karaliene Marija, nevienam pat prātā nenāca doma cirst nost milēdijas veco, izkrāsoto galvu, tāpat kā neradās vēlēšanās vispār viņai nodarīt pāri, ja nu vienīgi paturēt drošā vietā.

Un milēdija saprata, ka viens otrs, ko labklājības dienās viņa bija uzskatījusi par ļaunāko ienaidnieku, posta brīdī parādās kā labs draugs. Pulkvedis Frensiss Esmonds milorda un viņas augstības milēdijas brālēns, kurš apprecēja Vinčestras dekāna meitu un kopš karaļa Jēkaba aizbraukšanas no Anglijas dzīvoja netālu no Hekstonas, padzirdējis par radinieces nedienām, izmantoja draudzīgās attiecības ar pulkvedi Braisu, kurš komandēja Hckstonā izvietotās karaļa Vilhelma karaspēka daļas, kā arī pazt-

šanos ar vietējās garīdzniecības dižvīriem, apciemoja mi-

lēdiju cietumā un piedāvājās darīt sava krusttēva meitas l.ib.i visu, kas vien viņa spēkos. Apmeklēt ieslodzīto līdzi i ' 1 atbraukusi ari viņa dzīvesbiedre un meitiņa, kas ar ,ivu daiļumu un piemīlību tūdaļ iemantoja vecās vikon-leses labvēlību, toties starp viņas augstību un meitenes mati palika tās pašas agrākās saspīlētās attiecības. Ir tādi aizvainojumi, ko sievietes nekad viena otrai nepiedod, un Frensisa Esmonda dzīvesbiedre šādu nelabojamu pārestību bija nodarījusi lēdijai Kāslvudai, apprecēdama tās brālēnu. Taču, tā kā vikontese tagad bija pazemota un nelaimīga, Frensisa dzīvesbiedre labprāt ielaidās pamierā ar ienaidnieci un kaut īslaicīgi parādīja laipnību sava vīra kādreiz pamestajai mīļotajai. Tā nu viņas meitai mazajai Beatriksai tika atļauts it bieži apciemot ieslodzīto vikontesi, kura mazās meitenes un tās tēva dēļ nolēma kaut cik remdināt savu naidu vismaz pret šo Kāsl-vudu dzimtas zaru. Turklāt, kā jau minēts, atrastas tika pulkveža Esmonda vēstules, viņa nostāju uzzināja karaļa padome, un pulkveža stāvoklis jaunās valdības laikā nostabilizējās tik droši kā nekad iepriekš, jo izzuda jebkuras šaubas par viņa lojalitāti, tādējādi savai radiniecei viņš kļuva noderīgāks nekā jel kad agrāk.

Sakarā ar kādu notikumu rriilēdija atguva brīvību, Kāsl-vudas muiža nonāca jauna īpašnieka rokās, un bārenis Harijs Esmonds iemantoja jaunu — daudz labvēlīgāku aizstāvi un draugu. Lai kāds arī bija noslēpums, ko mi-lords gribēja atklāt zēnam, viņš to nekad neuzzināja, jo pēc tā vakara, kad pilī ieradās pāters Holts un aizveda milordu sev līdzi, Harijs savu iepriekšējo aizstāvi vairs nekad nesastapa. īsos vārdos pastāstīsim par to, kāds liktenis sagaidīja milordu. Atraduši zirgus norunātajā vietā, milords un pāters Holts aizjāja uz Ceterisu, kur rada īslaicīgu patvērumu pie kāda no pātera piekritējiem, bet, tā kā abi tika neatlaidīgi meklēti un par viņu aizturēšanu izsludināta ievērojama atlīdzība, bēgļi nosprieda, ka labāk iet katram savu ceļu, un priesteris noslēpās viņam vien zināmā drošā paslēptuvē, bet milords caur Bris-toli devās uz Īriju, kur tolaik bija apmeties karaļa Jēkaba galms un armija. No milorda ierašanās nekāds īpašs labums neatlēca, jo viņam līdzi nebija nekā cita kā tikai paša zobens un pāris monētu kabatā, taču karalis pat šai savā gauži nožēlojamā stāvoklī saņēma viņu laipni un ar pienācīgu cieņu, apstiprinādams jaunpiešķirto marķīza titulu, nododams viņa rīcībā veselu pulku un priekšdienās apsolīdams vēl lielāku paaugstinājumu. Taču ne tituls, ne paaugstinājums milordam neko vairs nelīdzēja. Liktenīgajā kaujā pie Boinas viņš tika ievainots, kad bēga ņo karalauka (gan tikai pēc tam, kad kungs un pavēlnieks viņam bija rādījis labu paraugu), krietnu laiku slēpās purvainē pie Trimas, vārguļoja un nomira drīzāk no slīkšņā sadabūtā klepus un drudža nekā no kaujā gūtā ievainojuma. Vieglas smiltis Tomasam Kāslvudam! So rindu rakstītājam jārunā tikai žēlsirdības vārdā, lai gan mi-lords viņam un viņa tuviniekiem nodarīja divas smagas pārestības, — vienu vikonts varbūt paspētu vērst par labu, ja būtu palicis dzīvs, bet otru izlīdzināt nebija viņa spēkos, kaut paliek cerība, ka vara, kas stāv augstāk par priestera iespējām, viņam šo grēku ir piedevusi. Mierinājumu par grēku atlaišanu milords saņēma arī pirms miršanas, — bēdu vēsti milēdijai vēstulē paziņoja kāds Trimas mācītājs.

Taču tos laikus vēstules gāja gaužām lēni — aizritēja vairāk nekā divi mēneši, kamēr mācītāja rakstītā vēsts no Īrijas aizsniedza Angliju un arī tad vēl tūdaļ nenonāca milēdijas rokās, jo viņa tobrīd nemitinājās savās mājās, bet dzīvoja jaunā karaļa maizē Hekstonas pilī, bet vēstuli Kāslvudā atplēsa virsnieks, kas komandēja tur izvietoto vienību.

Harijs Esmonds skaidri atceras, kā šī vēstule lika saņemta — to atnesa Lokvuds brīdī, kad kapteinis Vestbe-rijs un leitnants Trents maurā spēlēja ķegļus, bet jaunais Esmonds vai nu lapenē lasīja grāmatu, vai vēroja sa-ciksti.

— Sī vēsts domāta Frenkam Esmondam, — sacīja kapteinis Vestberijs. — Harij, vai tu kādreiz esi ticies ar pulkvedi Esmondu? — Runādams kapteinis Vestberijs petigi lūkojās zēnam acīs.

Harijs atbildēja, ka redzējis pulkvedi vienu vienīgu reizi ballē Hekstonā.

— Un vai viņš tev kaut ko sacīja?

— Teica gan, bet to es neatkārtošu, — atbildēja Harijs. Nu jau zēnam bija divpadsmit gadu, viņš zināja visu par šāvu apkaunojošo izcelšanos, tālab nejuta ne mazāko mīlestību pret cilvēku, kurš acīmredzot aptraipījis gan viņa mātes, gan viņa paša godu.

— Vai tu mīlēji lordu Kāslvudu?

— To es pateikšu, kad uzzināšu, kas ir mana māte, ser, — atbildēja zēns, un acis viņam pieriesās asarām.

— Ar lordu Kāslvudu kaut kas ir noticis, — ļoti nopietni teica kapteinis Vestberijs, •— ...tāds, kas gaida mūs visus. Viņš miris no ievainojuma, ko guvis Boinas kaujā, cīnīdamies par karali Jēkabu.

— Priecājos, ka milords cīnījies par taisnību, •— sacīja zēns.

— Labāk sagaidīt nāvi kā īstam vīram kaujas laukā, nevis Tauerliilā kā dažam labam, — turpināja kapteinis Vestberijs. — Ceru, ka viņš tevi atcerējies testamentā vai arī kaut kā citādi nodrošinājis. Sai vēstulē rakstīts, ka viņš unicum filium suum dilectissimum^1 uztic savai laulātajai draudzenei. Ceru, ka tas nav vienīgais, ko viņš tev novēlējis.

Harijs atbildēja, ka to viņš gan nezinot. Viņa liktenis esot debesu ziņā, taču tik vientulīgs kā patlaban viņš vēl nekad neesot juties; un tonakt, vecajā mazajā istabiņā mocīdamies kaunā un sirdssāpēs, zēns pārdomāja savu dīvaino, neparasto stāvokli — prātoja par tēvu, kas bija un tomēr nebija viņa tēvs, par māti, kuru nepazina un kuras mūžu droši vien sapostījis tas pats tēvs, ko Harijs tikai slepeni, vaigiem kaunā kvēlojot, var atzīt par tēvu un ko nespēja ne mīlēt, ne cienīt. Un zēns sāpēs sarāvās, iedomādamies, ka tikai pāteru Holtu, pavisam svešu cilvēku, un pāris karavīru, pēdējo sešu nedēju laikā iemantotus paziņas, var saukt par draugiem šai plašajā pasaulē, kurā viņš tagad palicis gluži viens. Zēna sirdi pildīja maiga mīlestība, un, gulēdams tumsā, viņš alka kādu, kuram to varētu dāvāt. Vēl tagad viņš atceras un līdz pat pēdējai mūža dienai laikam gan neaizmirsīs tās nebeidzami garās nakts domas un asaras, kas lija, stundām aizritot nebūtibā. Kas viņš tāds ir un kam vajadzīgs? Kālab viņš ir šeit, nevis kaut kur citur? Varbūt, viņš domāja, uzmeklēt Trimā to priesteri un uzzināt, ko tēvs tam nāves gultā sacījis? Vai ir vēl pasaulē kāds cits tik neaizsargāts bērns? Varbūt celties augšā, atstāt pili un bēgt uz Īriju? Ar šādām domām, asarās mirkdams, zēns pārlaida nakti, līdz miegs beidzot slēdza izraudātās acis. [43]

Nākamajā dienā, uzzinājuši, kas noticis, labsirdīgie gvardi izturējās pret puisēnu vēl laipnāk nekā citkārt, īpaši viņa draugs Skolotais Diks, kurš pastāstīja par sava tēva nāvi Dublinā, kad viņš, Diks, vēl nebija sasniedzis pat piecu gadu vecumu.

— Tās bija pirmās bēdās manā mūžā, — sacīja Diks. — Atminos, ka iegāju istabā, kur zārkā gulēja tēvs un māte raudādama sēdēja tam blakus. Rokā man bija kriketa nūja, es situ ar to pa zārku un saucu tēti, bet māte paņēma mani klēpī un, asarām plūstot, stāstīja, ka tētis nekad vairs ar mani nerota lāsoties, jo viņu aprakšot apakš zemes, no kurienes viņš nemūžam pie mums neatgriezīšoties. Un kopš tā laika, — maigi teica Diks, — es vienmēr esmu žēlojis bērnus un tālab arī iemīlēju tevi, nabaga nelaimīgo bāreni. Un, ja vien tev kādreiz ievaja-dzēsies drauga, zini, ka tavā rīcībā ir Ričards Stils.

Harijs Esmonds tencināja no visas sirds. Taču ko gan kaprālis Stils spētu darīt viņa labā? Pieņemt par rait-nieku kavalērijas vienībā? Kaut arī Harija Esmonda ģerboņa kreiso pusi šķērsoja svītra^43, tas tomēr bija dižciltīgo ģerbonis. Krietni apspriedušies, abi draugi nolēma, ka Harijs neatstās muižu un palūkos, ko lēmis liktenis, — tā Esmonds palika Kāslvudā un ar drebošu sirdi gaidīja, ko viņam nesīs nākamība.

VII NODAĻA

Tieku atstāts Kāslvudā viens un bārs un sastopu augstsirdīgus aizstāvjus

Kamēr karavīri uzturējās Kāslvudā, lāgavīrs Skolotais Diks ne soli nepameta vientuļo mazo bāreni Hariju Esinondu — abi kopā lasīja, kopā spēlēja ķegļus, un, ja pārējie karavīri vai virsnieki pie vīna kausa bērna klātbūtnē palaida vaļīgākas valodas (tolaik vispār ne vīrieši, ne sievietes izteicienos nebija pārāk izvēlīgi) par savām raibajām mīlas dēkām, Diks, pats agrāk būdams nepārspējams jokupēteris, tūdaļ pārtrauca tos, sacīdams, ka maxima debetur pueris reverentia^44 [45], un reiz pat grasījās sadot pa ausīm kādam kareivim, ko sauca par Lempīgo

tomu, jo tas bija sadomājis uzdot Harijam piedauzīgu

Jautājumu.

Nomanījis, ka puisēns ir savam vecumam neparasti at-• .nicīgs, kā Diks izteicās, turklāt slavējami smalkjūtīgs,

viņš, pilnīgi uzticēdamies Harijam, izstāstīja par savu ii īlestību pret kāda vīna tirgotāja meitu, kura dzīvoja \ i stminsterā pie Toljārda un kuru Diks, apveltījis ar Saharisas vārdu, apdziedāja pašsacerētos dzejoļos, apgalvodams, ka turpmāko dzīvi bez viņas nemaz iedomāties nespējot. Savas jutās viņš apliecināja tūkstošiem reižu dienā, lai gan Harijs smaidīdams vēroja, ka nelaimīgais mīlētājs ēstgribā un veselibā ne par mata tiesu neatpaliek no paša bezjūtīgākā kavalērista visā pulkā. Puisēnu viņš nozvērināja par dzirdēto klusēt, un tas pēc labākās sirdsapziņas turēja doto vārdu, līdz nāca gaisma, ka ikvienam virsniekam un kareivim Dika noslēpums sen jau zināms un tos viņš tāpat aplaimo ar savu dzejoļu skaitīšanu. Jāatzīst arī, ka, raidīdams nopūtas Saharisai Londonā, Diks nebūt nekavējās rast mierinājumu muižas tuvākajā apkaimē, — no Kāslvudas ciema uz muižu mazgāt kaprālim veļu nāca kāda meitene, kura gauži apraudājās, uzzinājusi, ka Diks aizbraucis, turklāt nesamaksādams tai par darbu, un Harijs Esmonds šo parādu atlīdzināja, atdodams meitenei sudraba monētu, ko, zēnu apskaudams un visu labāko vēlēdams, Skolotais D.iks bija viņam uzdāvinājis, kad vienība saņēma pavēli atstāt Kāslvudu. Skolotais Diks nosolījās mazo draugu nemūžam neaizmirst un savu solījumu arī izpildīja; Harijs skumīgi noskatījās, kā labsirdīgie karavīri atstāja Kāslvudu, un ar bažām domāja par nākotni (jo pastāvīgās rūpes un vientulība l ija padarījušas viņu šādam vecumam neparasti piesardzīgu), par to, kāds liktenis viņu gaida, kad pilī ieradīsies jaunais lords un lēdija. Savā divpadsmit gadu garajā mūžā viņš bija pieredzējis tikai divus draugus — trakgalvīgo kaprāli un pāteru Holtu, taču maigā un jūtīgā bērna sirds alktin alka pēc kāda, kam pieķerties, un šķita nerodam miera, līdz neatrada draugu, kas mīļuprāt to pieņemtu.

Neapzinātās ilgas, kas Harijā Esmondā pamodināja apbrīnu un sajūsmu par labsirdīgo būtni, kuras daiļums un piemīlība jau pirmajā tikšanās brīdī zēnu tik spēji aizrāva, drīz vien izvērtās dziļā mīlestībā un pateicības jūtās, kas pārpildīja mazo sirsniņu, kura līdz tam gaužām

maz bija pieredzējusi laipnību, ko vienīgais bērnam bija dāvājis pāters Holts. Ak, dea cērtē, zēns domāja, atceroties rindas no «Eneīdas», ko viņam bija mācījis misters Holts. Ikkatrā šās brīnišķās būtnes skatienā, ikkatrā žestā puisēns saredzēja eņģeļa maigumu, starojošu žēlsirdību — vienlīdz daiļa viņa likās gan kustoties, gan mierīgi sēžam; viņas balss skaņa, pat ja runāti tika visikdienišķākie vārdi, ielīksmoja to turpat vai līdz sāpēm. Sīs jūtas, ko pret augstu stāvošu dāmu, savu pavēlnieci, dziļi sirdī loloja divpadsmit gadus vecs zēns, gandrīz viņas kalps, nevar nosaukt par mīlestību, drīzāk tā bija pielūgšana. Uztvert viņas skatienu, no acīm nolasīt ikkatru vēlēšanos un skriešus mesties to izpildīt, iekāms viņa paguvusi bilst kaut vārdu, lūkoties viņā, sekot viņai ik solī, dievināt viņu kļuva par Harija dzīves saturu. Taču, kā bieži gadās, zēna elku dievietei bija pašai savi elki, un viņa nepamanīja mazā pielūdzēja sajūsmu, tas viņai pat prātā neienāca.

Milēdijai bija trīs elku dievi: pirmais un galvenais, pats augstākais valdnieks Jupiters — milēdijas laulātais draugs, Harija labvēlis, krietnais vikonts Kāslvuds. Ikviena yiņa vēlēšanās vikonteses izpratnē bija nepārkāpjams likums. Kad inilordam iesāpējās galva, viņa pati jutās slima. Ja .milords sarauca pieri, viņa nodrebēja. Ja mllords jokoja, viņa sajūsmināta smaidīja. Ja milords posās uz medībām, viņa allaž apsēdās pie loga, lai redzētu viru aizjājam, mazajam dēlēnam jautri čalojot viņas klēpī, vai arī gaidīja to atgriežamies. Viņa gatavoja rnilordam pusdienas, pielika vīnam garšvielas, grauzdēja maizītes brokastīm, rūpējās par klusumu namā, kad milords atzveltnī aizmiga, un centās notvert vīra skatienu, kad tas pamodās. Milords pats prata novērtēt savu skaistumu, bet milēdija to pielūdza. Kad milords izgāja uz terases pastaigāties, milēdija ieķērās tam elkonī un abām mazajām, gleznajām rociņām turēja satvertu tā prāvo pl4pkstu; viņas acis nepiekusdamas varēja lūkoties vīra sejā un apbrīnot tā vaibstu nevainojamo daiļumu. Mazais puisēns bija izliets tēva dēls ar tēva skatienu un tā cirtainajiem, brūnajiem matiem. Meitiņa Beatriksa arī bija tēva meita, un tai bija tēva acis, — vai pasaule jebkad pieredzējusi tik skaistas acis? Mājās viss tika izrīkots tā, lai milords varētu izjust prieku un labpatiku. Viņa priecājas, kad apkārtējie muižnieki sabrauca pilī apliecināt mK lordam cieņu, nepavisam nekārodama, lai apbrīno viņu pašu; ja kāds gribēja nākt draugos ar milēdiju, tam vaja-d/.ēja apbrīnot milordu. Neraizēdamās par savu apģērbu, viņa kādu tērpu varēja novalkāt līdz skrandām, ja tikai milords kaut reizi to paslavēja; un, kad vīrs uzdāvināja kādu piespraudi vai lenti, viņa to vērtēja daudz augstāk par visdārgāko rotu.

Milords ik gadus sešas nedējas nodzīvoja Londonā; viens pats viņš turp brauca tālab, ka ģimene nebija pieliekami bagāta, lai galmā paradītos piedienīgā greznumā, likai tai brīdī, kad milords pagaisa skatienam, milēdijas sejā iegūla skumjas; toties ar kādu prieku viņu sagaidīja mājās! Kā viss tika gatavots namatēva uzņemšanai! Ali-lorda atzveltnes krēslu mīlošā sieva atstāja ierastaja vietā pie kamīna, sēdināja tur bērnus un sajūsmināta viņos noraudzījās. Neviens neaizņēma milorda vietu pie galda, taču viņa sudraba kauss allaž tika uzlikts tāpat kā vienmēr, kad viņš bija mājās.

Patīkami bija nolūkoties, kā milorda prombūtnes laikā un tais daudzajos rītos, kad miegs vai galvas sāpes nejāva viņam piecelties, jaunā, skaistā milēdija Kāslvuda, nometusies uz ceļiem blakus savai meitiņai un sapulcējusi muižas saimi, lasīja anglikāņu baznīcas rīta lūgsnu. Es-niondam ilgi no atmiņas neizgaisa milēdijas seja un balss šais mirk|os, kad viņa svētsvinīgi bija nosligusi ceļgalos svētās grāmatas priekšā un saule, zaigodama zeltainajos matos, apvija viņas galvu ar staru vainagu. I\āds desmits kalpu cits citam blakus tupēja uz ceļgaliem iepretim savai pavēlniecei. Kādu laiku Harijs Esmonds atturējās no piedalīšanās šais rīta dievlūgšanās, taču doktors Ta-šers paskaidroja, ka šīs lūgsnas it visos laikos skaitījuši jebkuras ticības piederīgie, un, tā kā zēns nemitīgi alka atrasties savas pavēlnieces tuvumā un visu, ko tā darīja, uzskatīja par vienīgo pareizo rīcību, viņš kopā ar visiem citiem nāca viesistabā mesties ceļos un vairs neklausījās aiz durvīm priekšnamā; nepagāja ne pāris gadu, kad milēdija viņu pilnīgi pievērsa anglikāņu baznīcai. Un patiešām — zēns tik ļoti mīlēja savu daiļo sprediķotāju, ka būtu piekritis visam, ko tā sacītu, tālab nepagurdams klausījās milēdijas jaukajā balsi un viegli saprotamajos vārdos, ar kuriem tā izskaidroja bībeli, lasīdama to ar tādu pārliecību un maigu laipnību, kam neviens nespētu pretoties. Draudzīgie strīdi un to radītā tuvības sajūta

Harijā izraisīja vēl dziļāku mīlestību pret savu pavēlnieci. Sis bija vislaimīgākais laiks viņa mūžā; jaunā māte lasīja, strādāja un rotaļājās ar meitu, dēlu un bāreni, ko bija ņēmusi savā aizstāvībā, un kopā ar tiem pati jutās kā bērns. Domādama par priekšdienām — un kura mīloša sieviete gan par tām nedomā? — milēdija savos nākotnes nodomos allaž atrada vietu Harijam Esmondam, un zēns ar sev raksturīgo kaisli un straujumu neskaitāmas reizes nozvērējās, ka nekāda vara nemūžam nespēs viņu šķirt no viņa pavēlnieces, un tikai ilgojās pēc iespējas pierādīt tai savu uzticību. Tagad, kad mūžs tuvojas noslēgumam, rāmi pārcilājot atmiņā gan laimīgos, gan trauksmainos tā laika notikumus, viņš, neslēpdams pateicības jūtas, domās var droši apgalvot, ka savam zēna dienu zvērestam palicis uzticīgs. Šādu skaidru mūža gājumu var aprakstīt dažās rindiņās. Taču reti sastopami cilvēki, kam liktenis dzīves ceļā lēmis vienīgi veiksmes, un arī šai klusajai laimei, par kuru tikko runājām, drīz vien pienāca gals.

Līdz ar gadiem, pamazām attīstoties novērošanas spējam, Esmonds sāka izjust nepieciešamību lasīt un domāt par daudzām parādībām, kas vairs neietilpa šaurajā dzimtas lokā, kur viņš tika uzņemts kā savējais. Harijs lasīja vairāk grāmatu nekā tās vien, kurās iedziļinājās kopā ar radiniekiem, savu pavēlnieku vidū viņš bieži jutās vientuļš un augas naktis pavadīja, nodarbodamies ar kaut ko tādu, kam varbūt nebija nekādas lielas jēgas, Bet ko tie nespēja ar viņu dalīt. Laipnā milēdija greizsirdīgā vērībā atminēja zēna domas un paredzēja, ka tālu vairs nav laiks, kad viņš atstas ģimenes ligzdu; kad Harijs dedzīgi noliedza šādu iespēju, viņa tikai nopūtās un pašūpoja galvu. Ka(i dzīve gaidāms liktenīgs pavērsiens, papriekš cilvēkam aizvien parādās noslēpumainas nojautas un brīdinošas zīmes. Dabā vēl valda klusums, bet mēs jau jūtam, ka tuvojas vētra. Laimes dienas ritēja kā parasti, taču vismaz divi cilvēki pilī juta, ka drīz vien tām pienāks gals, un satraukti vēroja, no kuras puses parādīsies mākonis, kas iztraucēs viņu mieru.

Harijs drīz nomanīja — lai cik padevīgi milēdija pūlējās iztapt dievinātajam laulātajam draugam, rāmā dzīve inilordam apnika un maigās saites, ar kurām tā gribēja vīru noturēt, viņu nomāca un beigās pat sāka kaitināt. Kā, pēc nostāstiem, Tibetas Dalailama, sava dievišķīguma nogurdināts, žāvājoties altārī, kamēr bonzas, ceļos krizdami, viņu pielūdz, tā arī dažs labs mājas dieviņš, līdz nāvei apnicis tuvinieku nemitīgās godāšanas, nopūšas par agrāko dzīvi un kādreizējo brīvību, jo drīzāk ilgodamies nokāpt no pjedestāla, kurā to uz mūžīgiem laikiem nosēdinājuši mājinieki, lai to pielūgtu, apbērtu ziediem, apveltītu slavas dziesmām, vīraku un glaimiem; tā pēc vairākiem laulībā pavadītiem gadiem apnikumu sāka just arī lāgavīrs lords Kāslvuds — neslēptā sajūsma un gluži vai dievinošā godbijība, ar kādu pret vīru izturējās virs-priesteriene sieva, sākumā darīja milordu miegainu, bet pēcāk jau izdzina no mājām, jo patiesības labad jāatzīst, ka milords bija jautrs džentlmenis un, lai kā mīlošā sieva pulējās vīru pacelt svētbijības augstumos, viņa dabā maz varēja samanīt diženuma un dievišķības iezīmju, turklāt par šo mīlestību viņam vajadzēja maksāt tādā veidā, kas šada rakstura cilvēkiem ne tuvu nav pa prātam, — īsi sakot, sieva milordu gan kvēli mīlēja, toties bija greizsirdīga un stingra savās prasībās. Pamazām šī greizsirdība milordam apnika, viņš iemanījās no tās izlocīties, pēcāk neapšaubāmi sākās gaušanas un savstarpēji apvainojumi, tad nāca solījumi laboties, kuri, protamss netika izpildīti, un tiem sekoja pārmetumi, kas nepavisam nekļuva tīkamāki tālab vien, ka netika izteikti vārdos, bet izpaudās grūtsirdīgos skatienos un asarām pieriesušās acīs. Galu galā abi laulātie, šķiet, sasniedza to ģimenes dzīvē visai ierasto brīdi, kad sieva beidzot nonāk pie atziņas, ka viņas medusmēneša dievs vispār vairs nav nekāds dievs, bet gluži parasts mirstīgais, tāds pats kā mes visi, un, ielūkojusies pati savā sirdī, viņa atskārš skumjo patiesību, ka vacuae sedes et inania arcana^1. Tā kā daba inilēdiju apveltījusi ar laipnu raksturu un izcili asu prātu un viņa pamazam atbrīvojās no burvju varas un sākotnējās apmātības, kas gaužām parastu mirstīgo bija likusi apbrīnot kā dievību, kas notiek turpmāk? Laulātie draugi joprojām mitinās kopā, ietur maltītes pie viena galda, tāpat kā agrāk, uzrunā viens otru «mans mīļais» un «mana dārgā», taču vīrs dzīvo savu dzīvi un sieva dzīvo savējo; mīlas sapnis ir pagaisis, kā pagaist viss šai pasaulē, kā pagaist ziedonis un vētras, kā pāriet prieki un bēdas.

‘ Templis ir pamests, un svētnīca tukša (latiņ.). Tacits; Vēsture.

Iespējams, ka milēdija viru jau nedievināja krietnu laiku — pirms tā brīža, kad pārstāja locīt ceļus tā priekšā un nelika vairs muižas saimei to pielūgt. Taisnības labad jāpiebilst, ka milords šādas iztapšanas nekad nebija alcis; viņš smējās, jokojās un tukšoja pudeli, bet, kad iegadījās pie ļauna prāta, lādējās tik vaļīgi, kā to nemūžam neuzdrošinātos cilvēks, kas sevi iztēlojies par augstāku radību, — darīja visu ko spēdams, lai izskaustu svinīgo dievināšanas atmosfēru, ko ap viņu bija radījusi milēdija. Un jaunajam Esmondam nemaz nevajadzēja ieņemt galvā pārāk augstas domas par sevi, lai apjēgtu, ka gudrībā viņš pārspēj savu labvēli, kurš gan ne reizi neizturējās augstprātīgi ne pret zēnu, ne arī pret kādu citu no muižas saimes, tikai dažkārt, ja par kaut ko jutās sevišķi neapmierināts, dusmas pauda spēcīgos izteicienos un kurš, gluži pretēji, varbūt pat samaitāja «mācītāju Hariju», kā viņš mēdza dēvēt jauno Esmondu, pastāvīgi cildinādams tā garadāvanas un apbrīnodams šim vecumam neparasti plašās zēna zināšanas.

Ja cilvēks, ko tā labvēlis apveltījis ar neskaitāmām laipnībām, pēcāk par to pašu labvēli izsakās citādi nekā tikai ar dziļu cieņu, to viegli var uzskatīt par nepateicīgu, taču arī šā stāsta autoram ir pēcnācēji, kurus viņš audzinājis tā, lai tie ne tuvu nepakļautos verdziskajai pazemībai, ko mūsu dienās vecāki prasa no saviem bērniem (un kas bieži zem pienākuma maskas slēpj vienaldzību, nicinājumu vai pretestības garu), un, nevēlēdamies saviem mazbērniem izrādīties ne par sprīža tiesu dižāks, kā to radījusi daba, viņš savus kādreizējos paziņas pūlēsies pieminēt bez dusmām, toties patiesīgi, cik to ļauj paša pieredze, neko ne mīkstinādams, ne arī aiz ļaunuma tiem lieki piedēvēdams.

Tātad, kamēr šai pasaulē viss norisinājās pēc lorda Kāslvuda gribas, viņš vienmēr šķita īsts labsirdības iemiesojums; pēc dabas būdams jautrs un saticīgs, viņš neskopojās ar jokiem — īpaši savu padoto klātbūtnē un priecājās, kā pateicību izpelnīdamies to smieklus. īsts paraugs viņš rādījās visur, kur bija vajadzīga ķermeņa veiklība, — nekļūdīdamies šāva kā kustīgā, tā nekustīgā mērķī, iejāja zirgus, auļoja pa apli, meta riņķus, ikvienā spēlē palika nepārspējams. Lai cik veikls milords patiešam bija visās šais nodarbībās, pats viņš iztēlojās sasniedzis pilnību, tālab bieži tika piekrāpts, zirgus pērkot, jo iedomājās tos pazīstam labāk nekā jebkurš žokejs, nereti ielaidās biljarda spēlē ar blēžiem, kas pievāca visu viņa naudu, un no Londonas mājās ikreiz pārradās krietni vien nabagāks nekā pirms kārtējā brauciena, un tas viss atklājās, kad pēkšņs nelaimes gadījums pārtrauca milorda straujo mūža gailu.

Lordam Kāslvudam loti patika labi ģērbties, un savai tualetei viņš dienā veltīja vismaz tikpat daudz stundu, cik ar to spēj noņemties jebkura krietni padzīvojusi koķete. Dienas desmito daļu viņš ziedoja zobu tīrīšanai un sprogaino, tumšo matu eļļošanai, jo nemēdza tos slēpt zem parūkas, kā tolaik bija pieņemts. (Mūsu matiem šobrīd atdota brīvība, toties ieviesusies mode kaisīt tajos pūderi un ziest pomādi. Kad gan beidzot tiks atcelti šie ģeķīgie galvas nodokļi un cilvēkiem ļaus nēsāt matus melnus, sarkanus vai pelēkus, kādus daba tiem piešķīrusi?) Un, tā kā milordam gribējās, lai arī laulātā draudzene būtu skaisti ģērbusies, milēdija nežēloja pūles, lai tam izpatiktu; viņa nešaubīdamās piekristu jebkuram matu sakārtojumam un pat ļautu nocirst sev galvu, ja vien vīrs to mīļi palūgtu.

Kalpodams milordam un milēdijai par pāžu, jaunais Esmonds nevarēja vien nobrīnīties, diendienā jebkuru viesu klātbūtnē allaž dzirdēdams tos pašus milorda aizgūtnēm stāstītos notikumus, par kuriem milēdija joprojām smaidīja vai kautri nodūra skatienu, bet doktors Tašcrs īstajā mirkli laida vaļā nevaldāmus smieklus vai arī iesaucās: «Fui, milord, neaizmirstiet manu garīdznieka kārtu!» — taču protests izskanēja tik vārgi, ka mi-lords to uztvēra kā uzmudinājumu turpināt. Lorda Kāsl-vuda stāsti pamazām kļuva aizvien vairāk piparoti un īstā spēkā pieņēmās pēc alus, ko pasniedza pusdienās, un vīna pudeles maltītes beigās, bet milēdija, izdzērusi pirmo glāzi uz baznīcas un karaļa veselību, bēga projām no galda, atstādama džentlmeņus vienus pašus uzsaukt nākamos tostus.

Un, tā kā Harijs Esmonds bija milēdijas pāžs, arī viņa pienākumi pie galda beidzās tai pašā brīdī.

— Milords ilgi kalpojis armijā un uzturējies kopā ar kareivjiem, — tādās reizēs zēnam sacīja milēdija, — un karavīru vidū atļauta liela vaļība. Tu ēsl audzināts pavisam savādāk, un es ticu, ka tad, kad tu kļūsi pieaudzis, ari viss cits būs mainījies; es nebūt negribu nopelt milordu, jo viņš ir viens no viskrietnākajiem un reliģiozākajiem cilvēkiem mūsu karajvalstī. — Jādomā, ka viņa saviem vārdiem ticēja. Tīrais brīnums, ko visu var sadarīt vīrietis, bet sieviete vēl arvien tic, ka viņš ir eņģelis!

Un, tā kā Esmonds par savu vadmotīvu izvēlējies patiesību, jāatzīst, ka arī otram eņģelim — viņa pavēlnie-cei piemita kāds trūkums, kas meta ēnu uz tās pievilcību. Pret stipro dzimumu izturēdamās iecietīgi un laipni, sava dzimuma pārstāves viņa uzlūkoja aizdomīgā neuzticībā; vislabākais pierādījums šim milēdijas netikumam ir neapgāžamā patiesība, ka, labprāt piedēvējot sev neskaitāmus trūkumus, kuros viņu nekādi nevarēja vainot, šai vienīgajā viņa nebija piedabūjama atzīties. Taču, ja tikai Kāslvudā ierādās kāda sieviete ar visniecīgākajām skaistuma pazīmēm, milēdija noteikti saskatīja viņā kaut ko nelāgu — un milords, no visas sirds smiedamies, bieži apcēla sievu par šo vājību. Izskatīgām kalponēm nebija cerību atrast darbu Kāslvudā. Saimniecības vadītāja tika izraudzīta veca, milēdijas istabene šķielēja, tās seja bija baku rētām izvagota, par kalponēm un trauku mazgātājām strādāja lamzīgas zemnieku skuķes, pret kurām milēdija izturējās laipni, jo viņas dabā iemita labsirdība, bet, līdzko iznāca sastapties ar skaistu sievieti, milēdija kļuva salta, atturīga un augstprātīga. Apkārtnes lēdijas pazina šo viņas trūkumu, un, lai gan vīrieši visi kā viens jūsmoja par milēdiju, to sievas un meitas apsūdzēja viņu saltumā un iedomībā, apgalvodamas, ka lēdijas Jezebelas laikā Kāslvudā esot šķitusi daudz tīkamāka nekā tagad. Tikai dažas nostājās manas pavēlnieces pusē. Atraitne lēdija Blenkinsopa, kas Jēkaba Pirmā laikā bija karaļa galma dāma, vienmēr nostājās milēdijas pusē, tāpat vecā misis Krukšcnka, Hekstonas bīskapa Kruk-šenka meita, un vēl pāris viņām līdzīgu dāmu pasludināja milēdiju par eņģeli; toties skaistas sievietes ieņēma gluži pretēju viedokli, un visas apkaimes uzskats tomēr bija tāds, ka milords nonācis zem sievas tupeles un viņa ir mājas valdniece.

Otro reizi mūžā Harijs Esmonds sakāvās četrpadsmit gadu vecumā ar Braienu Hokšovu (no Bremblbrukas), muižas īpašnieka sera Džona llokšova dēlu, kurš, izteikdams domu, ka milēdija ar mūžīgo greizsirdību galīgi nomākusi milordu, tā sakaitināja Hariju, ka tas trakās

dusmās metās virsū pretiniekam, kas bija divus gadus vecāks un arī stipri lielāks par Hariju, un tas būtu ticis pilnīgi sakauts, ja, tieši tai mirklī iznākdams no ēdamistabas, čīkstinu nepārtrauktu doktors Tašers.

Braiens Hokšovs ar asiņojošu degunu piecēlās kājās, pagalam pārsteigts par nikno uzbrukumu, kam pretoties diez vai spētu arī spēcīgāks vīrs.

— Ak tu, nožēlojamais pamesteni! — viņš sacīja. — Es tevi par to nogalināšu!

Un patiesi — viņš bija pietiekami liels, lai to spētu izdarīt.

— Kaut arī esmu pamestenis, — zobus griezdams, atbildēja Harijs, — bet man ir pāris zobenu, un ja tu gribi stāties pretī kā vīrs šovakar dārza terasē...

Tai brīdī kaušļiem klāt pienāca doktors — un strīdiņš tādējādi tika izbeigts. Gribas ticēt, ka jaunais Hokšovs, lai arī cik liels būdams, īpaši nevēlējās turpināt cīņu ar tik niknu pretinieku.

Vili NODAĻA

Laimes dienām seko nedienas

Kopš milēdija Mērija Vortlija Montegjū no Turcijas pārveda potēšanās paražu (ko daudzi uzskatīja par bīstamu pasākumu un tīšu skriešanu nelaimē), bakas, šī baismā visas pasaules liksta, mūsu novadā šķita stipri vien pierimstam; atceros, kā savā laikā simtiem jaunu, skaistu cilvēku tās dēļ aizgāja kapā vai piecēlās no slimības cisām, briesmīgās kaites sakropļoti. Cik daudz glītu sejiņu savu vaigu ziedošās rozes atstāja gultā, kur nelaimīgās cietējas bija nolikusi drausmīgā kaltētāja. Manā bērnībā šī sērga, uzkritusi kādam ciematam, nerimās, iekāms nebija nomaitājusi pusi tā iedzīvotāju; viegli iedomāties, ka likstas tuvošanās satrauca ne tikai skaistules, bet arī spēka vīrus, un, kurš vien spēja, meklēja glābiņu bēgšanā. Kādā 1694. gada dienā (man ir dibināts iemesls šo dienu atcerēties), līdz nāvei pārbijies, Kāslvudā ieradās doktors Tašers un paziņoja, ka bakas parādījušās mūsu ciema kalēja mājās, kur viena meita jau saslimusi.

Kalējs ne tikai apkala zirgus, viņa mājās bija ierīkots arī krogs, kur saimniekoja kalēja sieva un vīri durvju priekšā uz soliem dzēra alu, vērodami, kā smēdē tiek cilāts veseris. Sai krogā alu pasniedza Nensija Sīvraita, glīta, žirgta un veselīga meiča, kuras vaigi ziedēja gluži kā,sārtās kāršurozes kalēja dārzā aiz zedeņiem. Tolaik Harijam Esmondam apritēja jau sešpadsmitais gads, un nezin kālab bieži gadījās, ka pastaigās un klaiņojumos pa ciemu viņš nejauši ieraudzīja Nensijas Sīvraitas jauko sejiņu; ja no kalēja nekas nebija vajadzīgs, viņš iegriezās «Trīs pilīs» iebaudīt alu vai arī sagudroja kādu citu ieganstu, lai sastaptu nabaga Nensiju. Pret nabaga meiteni Harijam nebija nekādu Jaunu nolūku, tāpat kā neko ļaunu nedomāja arī Nensija, taču tā nu tas iegadījās, ka abi pastāvīgi satikās — vai nu uz ielas, vai pie strautiņa, vai pie dārza vārtiņiem, vai kaut kur Kāslvudas tuvumā un nepagāja neviena nedēļas diena, kad neatskanētu izsaucieni: «Ak kungs, tas esat jūs, mister Henrij!»— «Kā klājas, Nensij?» Apbrīnojams ir šis magnētiskais spēks, kas pat no tālienes spēj pievilkt divus cilvēkus vienu otram klāt. Šobrīd es sarkstu, iedomādamies sārtvaidzi Nensiju košā ņieburā un audekla brunčos un atcerēdamies, kādus plānus kalu, kādus slazdus pulējos izlikt un kādas runas klusībā sacerēju, gandrīz nekad neuzdrošinādamies tās skaļi izteikt, kad stāvēju blakus savai biklajai sirds valdniecei, kuras zināšanas nesniedzās tālāk par govju slaukšanu un kura brīnumā iepleta melnās acis, kad es plāju vaļā kādu no savām runām, ko biju izlasījis Volera^46 vai Ovīdija darbos. Nabaga Nensijal No pagājībā aizslīdējušiem gadiem kā saules stars man pretim mirdz tavs krietnais lauku meitenes vaigs un ausīs skan tava balss, it kā es to vēl vakar būtu dzirdējis.

Kad doktors Tašers ieradās ar vēsti, ka «Trīs pilīs» parādījušās bakas, ko, pēc ļaužu valodām, tur ievazājis kāds garāmgājējs klaidonis, Henrijs Esmonds vispirms izjuta bažas par nabaga Nensiju un tikai tad sakaunējies apjēdza, ka uztraukties gan vajadzētu par Kāslvudu ģimeni, kurā varbūt viņš pats ir ienesis šo slimību, jo todien veselu stundu bija nosēdējis kroga dibenistabā, kur Nensija aprūpēja mazo brālīti, kas sūdzējās par galvas sāpēm, brīžiem raudāja, brīžiem krita nemaņā un čurkstēja vai nu krēslā pie kamīna, vai Nensijas rokās vai arī ierāpās man klēpī.

Izdzirdējusi doktora Tašera nesto vēsti, mazā lēdija Beatriksa iekliedzās, bet milords sacīja: «Pasargi, dievs!> Viņš bija drosmīgs vīrs un no nāves nebaidījās, taču nomirt šādā veidā gan negribēja. Milords ārkārtīgi lepojās ar savu veselīgo sejas krāsu un kuplajiem matiem, un doma par baku nesto nāvi lika viņam šausmās nodrebēt.

— Rīt pat ar abiem bērniem brauksim uz Volkotu, — viņš sacīja.

No milorda mātes mantotā nelielā muižiņa Volkola atradās netālu no Vinčestras.

— Tas ir pats drošākais glābiņš, ja slimība izplatīsies tālāk, — piekrita doktors Tašers. — Briesmīgi, ka tā sākusies tieši krogā: puse ciema |aužu tur šodien izsēdējušies vai arī iegriezušies pie kalēja, un tas nu ir viens un tas pats. Mans palīgs Neihems dzīvo pie viņiem, un es vairs nedrīkstu kāpt pat kancelē, kur viņš man stāvēs blakus. Negribu, ka viņš man nāk klāt.

— Ja jūs aicinās kāds ar bakām mirstošs draudzes loceklis, vai jūs atteiksieties iet? — rāmās, zilās acis no rokdarba pacēlusi, iejautājās milēdija.

— Godavārds, es gan neietu, — sacīja milords.

— Mēs nedzīvojam katoļticīgā zemē, tālab grēksūdze un grēku atlaišana sirdzējam nav absolūti nepieciešama, — atbildēja doktors. — Ja ceļā nestājas nekādi šķēršļi, šie sakramenti, saprotams, sniedz sirdzējam mierinājumu, atvieglo tā ciešanas un iedveš cerības nākamībai. Taču brīžos, kad mācītāja dzīvība draudzei ir sevišķi nozīmīga, viņam nav ieteicams ar to riskēt (tādējādi pakļaujot riskam savu ģimenes locekļu dzīvību, nākotnes nodomus, kā arī laicīgo un garīgo labklājību) viena vienīga cilvēka dēļ, kurš turklāt diez vai spētu apjēgt mācītāja nestos svētos vārdus, jo ir neizglītots tumsonis, kura prāts vēl piedevām slimības un murgu notrulināts. Ja šī nelaime piemestos jūsu augstībai vai milordam, manam krietnajam draugam un labvēlim ...

— Dievs, atpestī mūs no ļauna! — iesaucās milords.

— Āmen! — turpināja doktors Tašers. — Āmen jūsu lūgšanai, mans visukrietnākais milord! Jūsu dēļ es atdotu savu dzīvību. — Un, palūkojoties doktora satrauktajā, tumši pietvīkušajā sejā, varēja nodomāt, ka viņam tūdaļ būs jānes šis upuris.

Mīlestība un maigums pret bērniem Henrijam Esmon-dam bija drīzāk iedzimta nekā apzināti izveidota īpašība, un viņš gandrīz kaunējās par šo savu vājību, kas dažkārt k|uva gluži vai muļķīga; tai dienā nabaga zēns ne tikai bija izauklējies savu draugu — slaucējas brāli, bet arī zīmējis bildītes un stāstījis pasakas mazajam Fren-kam Kāslvudam, kurš pēc pusdienām ierāpās viņam klēpī, jo neapnicis varēja klausīties Harijā un aplūkot tā zīmētos karavīrus un zirgus. Beatriksa, kā par laimi, tovakar nebija ieņēmusi parasti tik iemīļoto vietu sava skolotāja klēpī. Jo meitene jau no agrīnas bērnības greizsirdīgi nolūkojās ikvienā maiguma izpausmē, ko saņēma viņas brālītis Frenks. Viņa izrautos pat no mātes rokām, ja tikai redzētu, ka nupat tās apskāvušas Frenku, tādēļ lēdija Esmonda meitenes klātbūtnē nedrīkstēja izrādīt maigumu pret dēlu un glāstīja vienu no tiem tikai tad, ja otra nebija tuvumā. Beatriksa dusmās sarka un bālēja, ja manīja kaut niecīgāko saprašanos vai mīlestību starp māti un dēlu, augu vakaru varēja klusēdama nosēdēt viena pati, ja tikai bija ieņēmusi galvā, ka puisēnam iedots labaks auglis vai lielāka kūka, svieda prom lentīti, ja tādu pašu saņēma brālis, un jau no pašām pirmajām bērnu dienām, sēdēdama mazajā krēsliņā pie kamīna iepretim lēdijai Kāslvudai, kas darbojās gar izšuvumiem, ar bērnišķīgu dzēlību apcerēja īpašo labvēlību, kas tiekot parādīta viņas brālim. Ja tuvumā gadījās lords Kāslvuds, viņu šīs dzēlibas tikai uzjautrināja — un viņš izlikās mīlam Frenku vairāk, ucināja un skūpstīja puisēnu un skaļi smējās par Beatriksas greizsirdību. Taču patiesības labad jāteic, ka milords pārak bieži vis negadījās šādu scēnu lieciniekos, ne arī iztraucēja rāmo klusumu pie kamīna, kur milēdija vadīja garās vakara stundas. Kad sākās medību laiks, milords augām dienām pazuda mežos, noskatījās visas gaiļu cīņas, apmeklēja visus apkaimes gadatirgus un auļoja kaut vai divdesmit jūdzes, lai nepalaistu garām kādu čīkstinu, kur divi klauni ar rungām dauzīja viens otram galvu; mājās viņš daudz labprātāk kopā ar kuru katru garāmgājēju sēdēja pie alus kausa savā istabā nekā milēdijas viesistabā, kurā parasti ienāca žagodamies, asinīm pieplūdušām acīm, gaužām grīļīgu gaitu. Muižas un tās saimniecības pārvaldīšana, rūpes par nedaudzajiem nomniekiem un ciema nabagiem, tāpat kā visi rēķini, tika uzticētas milorda dzīvesbiedrei un tās jaunajam sekretāram Harijam Esmon-dam. Savā ziņā milords paturēja staļļus, suņu mītnes un pagrabu, ko viņš pildīja un veikli vien atkal tukšoja.

Tā nu gadījās, ka tai nelāgajā dienā, kad nabaga Harijs Esmonds bija turējis klēpī gan kalēja, gan pēra dēlu, mazā Beatriksa, kura allaž tik labprāt ar grāmatu un burtnīcām nāca pie skolotāja, ieraudzījusi savu vietu brāļa aizņemtu, pēkšņi atteicās no tās, sev par laimi, apsēdās istabas tālākajā kaktā, sāka rotaļāties ar spanielu (kam dažkārt veltīja īpašu mīlestību) un, izlikdamās glaudām suni, pār plecu vēroja Hariju Esmondu un apgalvoja, ka Fido viņu mīlot un arī viņa mīlot Fido un mīlēšot to vienu vienīgo līdz mūža galam.

Kad mācītājs atnāca ar ziņu, ka puisēns «Trīs pilīs» saslimis ar bakām, nabaga Harijs Esmonds gauži izbijās — ne tik daudz sevis dēļ, cik raizēdamies par savas pavēlnieces dēlu, ko varbūt pakļāvis briesmām. Beatriksa, tiku tikām bozusies, nule grasījās ieņemt brāļa vietu Esmonda klēpī (jau no bērna kājas meitenei patika pievērst sev uzmanību, līdzko parādījās kāds svešinieks), jo Frenks bija nolikts gulēt: lai cik pieglaimīgi pret Beat-riksu izturējās doktors, viņa mācītāju neieredzēja tādēļ, ka tam esot dubļaini zābaki un netīras rokas (tā apgalvoja šī vīzdegunīgā jaunkundze), un vēl tādēļ, ka viņai riebjoties mācīties katķismu.

Bet, līdzko Beatriksa iznāca no vientuļā kakta un tuvojās Esmondani, viņš pielēca kājās, nolika krēslu meitenei priekšā Un uzrunāja franciski lēdiju Kāslvudu, jo kopā ar ļo bija daudz lasījis un papildinājis tās zināšanā Šai valodā; viņš sacīja:

<> Kundze, bērns nedrīkst man nākt klāt: jāatzīstas, ka šodien es biju kalēja mājās un slimais zēns sēdēja man klēpī.

— Kur jūs vēlāk iesēdinājāt manu dēlu, — dusmās pietvīkdama, teica lēdija Kāslvuda. — Paldies jums, ser, par tik jauku sabiedrību! Beatriksa, — viņa turpināja angliski, — es aizliedzu tev pieskarties misteram Esmon-dam. Ejam projām, bērns, nāc, iesim uz tavu istabu! Iesim uz tavu istabu... Ar labu nakti, jūsu svētība... bet jums, ser, varbūt ieteicamāk būtu atgriezties krogā pie jūsu draugiem.

Vienmēr tik laipnās milēdijas acis šķila dusmu dzirkstis, un lepni kā valdniece viņa atmeta galvu (ko parasti turēja nodurtu).

— Ai, ai! — stāvēdams pie kamīna, iesaucās milords, kurš jau bija sasniedzis šai vakara stundā ierasto stāvokli. — Ai, ai! Par ko tu tik traki saskaities, Reičela? Dainām nevajadzētu skaisties — vai nav tiesa, doktor Tašer? Lai gan Reičelai dusmas ārkārtīgi labi piestāv. Velns parāvis, lēdija Kāslvuda, dusmās jūs kļūstat trakoti glīta.

— Dusmojos, milord, tālab, ka misters Henrijs Es-monds, aiz lielas vaļas nezinādams, kur dēties, un necienīdams mūsu sabiedrību, apciemojis krogu, kur tam uzradušies daži draugi.

Milords skaļi iesmējās un parupji sacīja:

— Ak tu, blēdis, apmeklējis Nensiju Sīvraitu! Nolāp... liekulis tāds; kas no viņa to būtu gaidījis? Paklau, Tašer, viņš taču gājis ...

— Pietiek, milord, — teica milēdija, — neaizvainojiet mani ar šādām runām!

— Godavārds, — aiz kauna un pazemojuma tuvu asarām ierunājās Harijs, — šis meitenes godu nekādi neesmu aptraipījis.

— Kā tad, kā tad, — arvien vairāk reibdams, piekrita milords. — Ticēsim viņa godavārdam, doktor, ka Nerisija Sivraita...

— Lieciet mis Beatriksu gulēt! — milēdija uzkliedza savai istabenei misis Takerei, kura šai brīdī ienesa kundzei tēju. — Vediet viņu uz manu istabu... nē, uz jūsējo, — viņa aši piebilda. •— Ej, mans bērns, ej, kad tev saka, un vairāk ne vārda!

Un Beatriksa, bezgala pārsteigta par valdonīgo toni balsī, kas reti lika pacelta, samulsusi gāja misis Takerei līdzi uz durvīm un tikai ārpusē uzdrošinājās ieraudāties.

Šoreiz māte viņas elsām neveltīja ne mazāko uzmanibu un tikpat dusmīgi turpināja iesākto sarunu.

— Milord, — viņa sacīja, — šis jaunais cilvēks... jūsu apgādājamais... nupat man franciski atzinās —• mātes valodā viņš kautrējās runāt —, ka visu dienu pavadījis krogā un auklējis klēpī mazo nelaimesputnu, kas, izrādās, saslimis ar bakām. Un viņš mierīgi nāk mājās, piesmircis šās vietas dvakas — jā, jā, tieši piesmircis —, nekautrēdamies ņem klēpī manu dēlu un apsēžas blakus man, jā, blakus man. Varbūt viņš jau ir nogalinājis Frenku — nogalinājis mūsu bērnul Kādēļ viņš te tika ievests, lai apkaunotu mūsu namu? Kālab viņš atrodas šeit? Lai viņš iet projām, lai iet projām šovakar pat un vairs neapgāna šīs mājas!

Līdz šim brīdim milēdija nebija bildusi Harijam Es-mondam neviena nelaipna vārda; pēkšņā cietsirdība nabaga zēnu tik ļoti satrieca, ka viņš Tabu brīdi stāvēja, sastindzis bēdās un dusmās par netaisnīgo pļauku, ko viņam bija cirtusi tieši milēdijas roka. Sarkani pietvīkusī seja nobālēja.

— Neesmu vainīgs ne par savu piedzimšanu, kundze,— viņš sacīja, — ne arī par citām savām likstām. Un, ja mana pieskaršanās pašlaik apgāna jūsu zēnu, apzinos, ka vienmēr tas tā nav bijis. Ar labu nakti, milord! Lai dievs svētī jūs un jūsu dzimtu par laipnību, ko man parādījātl Viņas augstībai milēdijai esmu apnicis, tālab iešu projām.

Un, noslīdzis uz ceļgala, Harijs Esmonds saņēma sava labvēļa raupjo roku un noskūpstīja to.

— Prāts viņam nesas uz krogu ... lai tik iet! — kliedza milēdija.

— Lai tieku nolādēts, ja viņš ies, — sacīja milords. — Nekad nebūtu domājis, ka jūs esat spējīga uz tādu sasoditu nepateicību, Reičela.

Par atbildi milēdija izplūda asarās un, uzmetusi ašu skatienu Harijam Esmondam, izskrēja no istabas, bet milords, necenzdamies sievu mierināt, joprojām labā omā noliecās pār savu aizgādājamo, kurš vēl aizvien palika uz ceļgala noslīdzis (jo neskaitāmās laipnības bija iemācījušas zēnu cienīt milordu kā savii paša tēvu), un uzlika plato plaukstu Harijam Esmondam uz pleca.

— Tāda viņa vienmēr bijusi, — teica milords, — jau doma vien par kādu sievieti aizsvilina viņu dusmās. Sā paša trakuma dēļ esmu meties uz dzeršanu, velns lai parauj, cita iemesla jau nebūtu, jo uz alus mucu vai ruma pudeli taču viņa nekļūs greizsirdīga, vai nav tiesa, doktor? Jupis rāvis, paraugieties uz mūsu kalponēm — paraugieties tikai uz mūsu kalponēm (milordam visi vārdi saplūda kopā, un iznāca kaut kas līdzīgs «paraugtezmūs-kalpnēm-kurtāds-vēlir-rcdzēts») 1 Šobrīd jūs Kāslvudā sievu vis nenoskatītu, vai ne, doktor? — Un milordam atkal uznāca lielie smiekli.

Doktors, visu laiku sarauktām uzacīm vērojis milordu Kāslvudu, sacīja:

— Joki pie malas, milord, garīdznieks šādus gadījumus nevar aplūkot no smieklīgās puses, mani kā šīs draudzes ganu skumdina jau pati doma par tik agri nomaldījušos avi.

— Ser, —• sašutis iesaucās jaunais Esmonds, — Nen-sija stāstīja, ka jūs pats esot nekaunīgs vecis, jo reiz grasījies viņu kūtī noskūpstīt.

— Kaunieties, Henrij! — sarkans kā pārkaitināts tītar-tēviņš iebrēcās doktors Tašers, bet milords smējās locīdamies. — Kā jūs spējat uzklausīt paklīdušas skuķes neķītrus izdomājumus!...

— Manās acīs viņa ir pati godīgākā un pati šķīstākā meitene visā_ Anglijā, — atcirta Henrijs, — un pati labākā un krietnākā. Kaunieties jūs par saviem apmelojumieml

— Man prātā nav nācis kādu apmeloti — kliedza doktors. — Lai dievs dod, ka es būtu šai skuķī kļūdījies, tāpat arī jūsos, ser, lai gan jāatzīst, ka saviem gadiem esat pārlieku attīstīts, taču patlaban mums runa ir pavisam par ko citu. Izrādās, ka pirmais ar bakām sasirdzis mazais puišelis no «Trim pilīm» un ka viņš bijis slims jau tobrīd, kad jums diezin kāpēc savajadzējās apciemot krodziņu, turklāt, izauklējies slimo bērnu, jūs taisnā ceļā devāties pie jaunā lorda. — Ar katru vārdu doktors aizvien vairak pacēla balsi un palūkojās milē-dijā, kura gluži bāla, mutautiņu rokā sažņaugusi, atkal ienaca pa durvīm.

— Tas viss ir tīra patiesība, ser, — raudzīdamās jauneklī, teica lēdija Esmonda.

— Un tagad jābaidās, ka viņš sērgu atvazājis šurp.

— No kroga, jā, — sacīja milēdija.

— Sasodīts, to es pavisam biju piemirsis, kad grābu tevi aiz apkakles, draudziņ, — atkāpdamies pāris soļu atpakaļ, iesaucās milords. — Paej tālāk, Harij, manu zēn; nav nekādas jēgas līst vilkam taisni rīklē.

Milēdija mazliet izbrīnījusies paraudzījās vīrā un, pienākusi klāt Henrijam Esmondam, saņēma tā roku.

— Piedodiet, Henrij, — viņa sacīja, —- es runāju ar jums pārāk nelaipni. Man nav nekādu tiesību iejaukties jūsu... jūsu ...

Milordam paspruka lāsts:

— Vai tiešām jums jālien zēnam virsū, milēdij?

Milēdija pietvīka un, viegli paspiedusi Harija roku, palaida to vaļā.

— Nu jau ir par vēlu, milord, — viņa teica, — Frenks sēdēja Henrijam klēpī, zīmēja bildītes un bez mitas skraidīja no viņa pie manis. Nelabojamais jau ir noticis, ja tam vispār jānotiek.

— Tikai ne ar mani, velns parāvis! — iesaucās mi-lords. — Es visu laiku pīpēju, — un viņš atkal aizdedza pipi ar oglīti, — un dūmi atgaiņā slimības dīgļus, bet, ja sērga jau ciemā ir ievazāta, jupis lai to parauj, jūs te vairs nepaliksiet! Jau rit pat brauksim uz Volkotu, milēdij I

— Es nu gan nebaidos, — sacīja milēdija, — iespējams, ka esmu bakas pārcietusi jau agrā bērnībā, kad mūsu mājās plosījās šī slimība; divus gadus pirms mūsu kāzām četras manas māsas slimoja ar bakām, un divas toreiz nomira, bet es vienīgā neaplipu.

— Es neriskēšu, — teica milords, — neesmu bailīgāks par citiem, bet saslimt nudien nevēlos.

— Brauciet un ņemiet Beatriksu līdzi, — sacīja milēdija. — Mēs ar Frenku jau esam aplipuši, un Tašere mūs varēs kopt, jo viņa ir pārslimojusi bakas.

— Jūs vienmēr izvēlēsieties riebīgāko ceļu, — noteica milords, un milēdija apjukusi nodūra galvu, bet milords aicināja doktoru Tašeru uz ozolkoka viesistabu izpīpēt vēl pa vienai pīpei. Doktors zemu paklanījās milēdijai (viņš nekad neskopojās ar šādu goda parādīšanu) un, struppurnainos zābakus čīkstinādams, aizsoļoja līdzi savam labvēlim.

Kad milēdija palika divatā ar jaunekli, krietnu brīdi istabā valdīja klusums; Henrijs stāvēja pie kamīna, izklaidīgi lūkodamies dziestošajās oglēs, bet milēdija rosījās gar rokdarbu rāmi un adatām.

— Man ļoti žēl, — pēc mirkļa viņa ierunājās asā, vēsā balsi, — atkārtoju, man ļoti žēl, ka rūpēs par sava dēla veselibu likos jums nepateicīga. Nepavisam nevēlos, lai jūs atstātu mūs, ja nu vienīgi citur jums būtu tīkamāka dzīve. Taču jums, mister Esmond, jāsaprot, ka jūsu gados un ar jūsu nosliecēm turpmāk vairs nav iespējams palikt līdzšinējās ciešās attiecībās ar mūsu ģimeni. Jūs kādreiz izteicāt vēlēšanos iestāties universitātē, un nu, man šķiet, ir pienākusi īstā reize jums doties turp. Līdz šim necentos steidzināt jūsu izvēli, ieskatīdama jūs par

bērnu — un pēc gadiem jūs patiešām vēl esat bērns —, tāpat kā nekad nebūtu domājusi mainīt savu attieksmi pret jums, ja vien... ja vien neatklātos iepriekš minētie apstākļi. Lūgšu milordu jūsu aizbraukšanu nokārtot iespējami drīzāk, bet Frenku pēc labākās sirdsapziņas mēģināšu mācīt pati (esmu pateicību parādā savam tēvam par tiem zinību pamatiem, ko man devis viņš, un jums par visu to, ko šai laikā esat man iemācījis), un ... un ... atjaujiet novēlēt jums labu nakti, mister Esmond.

Pēc šiem vārdiem milēdija cēli paklanījās un, paņēmusi sveci, izgāja pa portjerām segtajām durvīm, kas veda uz viņas apartamentiem. Esmonds palika stāvam pie kamīna, neko neredzošām acīm nolūkodamies viņai nopakaļ. Viņš patiesi neredzēja rnilēdiju, kamēr viņa pazuda aiz durvīm, un tikai tad iztēlē iznira viņas tēls, iespiezdamies atmiņā uz mūžīgiem laikiem. Viņš redzēja, kā milēdija attālinās, kā sveces liesma apstaro tās mar-morbalto seju, drebošās, sārtās lūpas un zeltaini mirdzošos matus. Henrijs devās uz savu istabu un pēc vecas paražas pūlējās gultā lasīt, taču neatskārta, ko lasa, un nekad to arī neuzzinātu, ja reiz pēc ilgiem gadiem kādā grāmatā nebūtu pēkšņi pazinis tos pašus toreiz lasītos burtus (tās bija Montēna Esejas), un atkal domās atausa šās dienas vai, pareizāk sakot, šās dienas pēdējās stundas notikumi, jo ne tas, kas atgadījies no rīta, ne nabaga slaucēja krodziņā, nekad viņam vairs pat prātā neienāca. Tā nu viņš nespēja iemigt līdz pat rītausmai un pamodās pagalam neatspirdzis, briesmīgu galvas sāpju nomocīts.

* Sērga no krodziņa «Trīs pilis» bija sekojusi Harijam pa pēdām, un nu viņš gulēja, baku pieveikts, jo šī jaunā slimība nesaudzēja ne pilis, ne būdiņas. [47]

IX NODAĻA

Slimoju ar bakām un gatavojos atstāt Ķāstvudu

Kad slimības krīze bija pārvarēta un Harijs Esmonds pamazām atguva veselibu, viņš uzzināja, ka mazais Frenks Esmonds arī jau atkopies no bakām, kas pie gultas vēl piesaistījušas zēna māti rnilēdiju un vairākus muižas saimes locekļus.

— Mēs visi esam parādā pateicību Visvarenajam debesīs, — sacīja doktors Tašers, — ka slimība saudzējusi milēdiju un tās dēlu, bet nabaga saimes ļaudis aizrāvusi kapā.

Harijam viņš sadeva pamatīgu brāzienu, kad zēns nevainīgi apvaicājās, par ko viņi īsti esot pateicību parādā — vai par to, ka nāve piemeklējusi kalpotājus, vai par to, ka tā pasaudzējusi nama kungus? Kad, milēdijai atveseļojoties, mācītājs apciemoja vājinieci, jaunais Es-monds nekādi nespēja pievienoties doktora dedzīgajiem apgalvojumiem, ka slimība nepavisam neesot kaitējusi viņas pievilcībai, jo vikonteses gleznajā vaigā nevarot manīt ne mazākās pēdas; kā spītēdams mistera Tašera daiļrunīgajiem vārdiem, Harijs savukārt izteica domu, ka bakas krietni vien papostījušas viņas augstības daiļumu. Kad pēc slimības nokrita kreveles, to vietā, tiesa gan, uz sejas milēdijai nepalika ne rētas, ne grambas (vienu vienīgu sīku rētiņu varēja samanīt virs'kreisās uzacs), taču no vaigiem pagaisa maigais sārtums, acis zaudēja agrāko spožumu, mati izkrita un milēdijas seja likās kļuvusi stipri vecāka. Šķita, ka raupja roka notraukusi brīnumainai gleznai liegos krāsu triepumus, kā dažkārt nemākuļi restauratori sabojā meistardarbus, atsedzot gruntējumu. Jāatzīst arī, ka vēl gadu vai pat pāris gadu pēc slimības viņas augstības deguns allaž šķita piesārtis un uztūcis.

Nebūtu nekādas vajadzības pieminēt visus šos sīkumus, ja vien tie stipri neietekmētu daudzu cilvēku likteni, un tāda jau palaikam ir sīkumu daba šai pasaulē, kur odam bieži ir lielāka nozīme nekā zilonim un kur cinītis dažKart gāž ne tikai vezumu, bet pat veselu karaļvalsti, kā tas gadījās ar karali Vilhelmu^48. Kad Tašers kādudien pēc veca paraduma uzsvērti galanti (šādās reizēs Harijs Esmonds tik ļoti noskaitās, ka nespēja valdīt sašutumu) ņēmās apgalvot, ka milēdijas vaigs pat ne mazdrusciņ neesot pārvērties uz slikto pusi, zēns nenocietās un sacīja:

— Ir gan pārvērties, mana pavēlniece ne tuvu vairs nav tik skaista kā agrāk.

To izdzirdusi, nabaga lēdija Kāslvuda skumīgi pasmaidīja, ielūkojās Venēcijas spogulītī, kurš viņu acīmredzot pārliecināja, ka muļķa zēns runājis tīru patiesību, un niilēdijas acīs sariesās asaras.

Asaras allaž lika jaunā Esmonda sirdij sažņaugties bezgalīgā žēlumā, bet, ieraudzījis tās ritam pa vaigiem sievietei, ko viņš mīlēja vairāk par visu pasaulē, zēns saprata savu kļūdu, noslīga ceļos un lūdzās milēdiju viņam piedot, saukāja sevi gan par muļķi un plānprātiņu, gan par nelieti, kas, pats būdams viņas nelaimes vaininieks, uzdrošinājies teikt šādus vārdus, bet doktors Tašers piebilda, ka zēns allaž esot bijis lācis un lācis arī palikšot, tādējādi satriekdams jauno Esmondu tik pamatīgi, ka tas vairs pat neiepīkstējās.

— Viņš ir mans lācis, un es negribu, doktor, ka viņu kāds kaitina, — teica milēdija, maigi noglaudīdama galvu puisēnam, kurš vēl arvien tupēja uz ceļgaliem. — Cik plāni kļuvuši jūsu mati! Un manējie arī, — viņa piebilda, atkal nopūzdamās. — Man pašai tas būtu gluži vienaldzīgi, — sacīja milēdija, kad mācītājs bija aizgājis, — taču vai es esmu ļoti stipri pārvērtusies? Diemžēl jums laikam ir taisnība.

— Cienītā kundze, man jūsu seja šķiet pati mīļākā, dārgākā un skaistākā visā pasaulē, — atbildēja zēns, un viņš patiešām tā arī domāja un domā vēl šobaltdien.

— Bet, kad milords pārbrauks mājās, vai arī viņš domās tāpat? — vaicāja milēdija, vēlreiz nopūzdamās un iemezdama vēl vienu skatienu Venēcijas spogulītī. — Ja arī viņam, tāpat kā jums, šķitīs, ka esmu atbaidoša — jā, jā, jūs tā arī teicāt — «atbaidoša» —, viņš taču mani vairs nemīlēs. Daiļums galu galā ir vienīgais, kas sievietē saista vīrieti. Kālab viņš no visām māsām izraudzījās tieši mani? Tikai šā iemesla dēļ. Mūsu valdīšanas laiks ir gaužām īss, un, ticiet man, Vašti nojauta Esteri tuvojamies.

— Cienītā kundze, — sacīja misters Esmonds, — Aha-sverus bija vēl īsts mežonis, un nepastāvība raksturoja kā visu viņa valsti, tā viņa likumus.

— Sai ziņā jūs visi esat tīrie mežoņi, — teica milēdija, — vai par tādiem kļūtu, ja vien varējuši. Nāc, Frenk, panāc šurp, mans bērns! Tu esi vesels, lai slavēts dievs debesīs! Tavas cirtas šīs briesmīgās bakas nepavisam nav izretinājušas, tāpat kā uz tavas sejiņas nav palikusi neviena rēta; vai nav. tiesa, manu eņģelīt?

Iedomājoties vien šādu nelaimi, Frenks šņukstēdams sāka raudāt. Māte mazo lordu jau no pašas mazotnes bija mācījusi apjūsmot pašam savu skaistumu, un viņš to prata novērtēt, tāpat kā- savu burvību prot novērtēt daiļavas, kas celtas visaugstākajā godā.

Kādudien, kad drudzis jau bija mazinājies un bakas pamazām atkāpās, jaunā Esmonda krūtīs iedrebējās kaut kas līdzīgs kauna jūtām — zēns atcerējās, ka pa visu slimošanas laiku ne reizi nav iedomājies nabaga meiteni, kuras sārtos vaigus vēl pirms mēneša viņš tik ļoti bija alcis skatīt. Nabaga Nensija! Meitenes vaigus ķēra rožu liktenis, un tie novīta kā ziedi. Viņa sasirga tai pašā dienā, kad slimības gultā nolikās Esmonds, — bakas Nensiju un viņas brālīti noveda kapā, un nu tie abi gulēja zem Kāslvudas īvēm. Nebija vairs neviena, kas līksmi lūkotos pāri dārza žogam, neviena, kas iepriecētu veco kalēju pie viņa vientulīgā pavarda. Esmonds labprāt būtu noskūpstījis Nensiju līķautā tērptu (kā jauneklis mistera Praiera burvīgajā dzejolī), taču, kad viņš pēc slimības spēra pirmo soli uz zemes, Nensija jau bija labi atpūtusies zem tās krietnu pēdu dziļumā.

Bēdu vēsti atnesa doktors Tašers, un tā Harijs Esmonds uzzināja to, ko sen bija kārojis zināt, tikai neuzdrošinājās nevienam pajautāt. Mācītājs stāstīja, ka sērga skārusi gandrīz visu ciemu, miruši esot septiņpadsmit cilvēki, kuru vidū tika pieminēta ari Nensija un tas brālītis. Piedevām viņš vēl atgādināja pateicību; ko mēs, dzīvi palikušie, esot parādā debesu tēvam. Tā kā glaimošana un sprediķošana bija šā vira pamatnodarbošanās, jāatzīst, ka viņš to veica apbrīnojami cītīgi, augām dienām pievērsdamies te vienai, te otrai no tām.

Tā nu Nensija bija aizgājusi viņsaulē, un Harijs Esmonds, sarkdams par to, ka nespēj nobirdināt nevienu asaru nelaiķes dēļ, ķērās pie darba un latīniski sacerēja elēģiju par lauku daiļavu. Viņš lūdza driādas sērot par mirušo meiteni un nārām lika apraudat tās likteni. Tā kā Nensijas tēvs kalējs gāja Vulkāna pēdās, Harijs meiteni pielidzināja Veneras meitai, lai gan Sīvraita sieva bija neglīta, ķildīga vecene, taču tobrīd zēnam tas pat prātā neienāca. Viņš rādīja bēdīgu seju, kaut īstenībā skumju neizjuta vairāk kā uzpirkts apraudātājs bērēs. Jaunekļu un jaunavu pirmā mīlas jūsma gandrīz vienmēr paliek balasinīga — tā nomirst, vēl īsti nepiedzimusi. Līdz mūža galam Esmonds atcerējās dažu labu rindu no salkanajām vārsmām, kurās apraudāja savu daiļo mīļoto, un nokaunējies saprata, cik neveiksmīgi ir šie panti un cik brīnišķīgi pašam tie toreiz šķituši, cik nepatiesas ir tajos paustās skumjas un kā viņš ar tām lepojies. Protams, nav nekāda pamata apgalvojumiem par jauniešu vientiesību. Nav liekulīgāku cilvēku par jauniešiem, kas tik veikli prot notēlot viscēlākās savstarpējās jūtas. Viņi krāpj paši sevi un krāpj viens otru, laizdami darbā viltības, kas nespēj apmānīt nevienu nobriedušu cilvēku; gadiem ejot, mēs iemācāmies izprast patiesību un jo dienas kļūstam vienkāršāki.

Izdzirdējusi vēsti par nabaga Nensijas bēdīgo likteni, milēdija Tašera klātbūtnē nebilda ne vārda, bet, līdzko mācītājs bija aizgājis, viņa saņēma Harija Esmonda roku un sacīja;

— Piedodiet, lūdzu, Harij, ļaunos vārdus, ko jums teicu tai vakarā, kad saslimāt. Man ļoti žēl nelaimīgās meitenes, un es zinu, ka viss, ko toreiz dusmās par jums abiem sarunāju, nav taisnība. Līdzko varēsim iziet no mājām, jūs mani aizvedīsiet pie kalēja — un mēs palūkosim, ko es varētu darīt nelaimīgā vecā vīra labā. Na-badziņš! Zaudējis abus bērnus! Kā es spētu dzīvot bez savēj iem?

Un patiešām — pirmie soļi, ko, atbalstījusies uz Es-monda rokas, spēra milēdija, aizveda viņu pie kalēja. Taču nekādu mierinājumu šis apciemojums vecajam vīram nesniedza, viņš uzņēma viesus skarbi, nevēlēdamies pat runāt.

— Dievs deva, un dievs arī atņēma, — viņš sacīja, skaidri apzinādamies savu kalpa pienākumu. Kas viņam vajadzīgs — nule jau pavisam maz, nav vairs tik daudz mutes jābaro. Kalējs novēlēja labu rītu viņas augstībai un māsteram Esmondam, piebilzdams, ka zēns slimības .laikā krietni izstiepies, bet tikpat kā nav iedzīvojies baku rētās, tad viņš īgni paklanījās un iegāja mājā, atstādams milēdiju nokaunējušos klusu stāvam pie smēdes durvīm. Savu bērnu atdusas vietā viņš uzlika skaistu kapakmeni, kas vēl šobaltdien redzams Kāslvudas kapsētā, un nepagāja ne gads, kad akmenī tika iekalts arī viņa vārds. Visvarenās valdnieces Nāves priekšā sievietes pieglaimība zaudē jebkuru nozīmi, tāpat kā viņas greizsirdībai nepietiek spēka pārkāpt šās drūmās valstības slieksni. Tās ir šīszemes kaislības, kas izgaist salti zilajos aizsaules klajumos.

Beidzot, kad nekādas briesmas vairs nedraudēja, pienāca ziņa, ka inilords ar meitu dziroties atgriezties mājās. Sī diena Esmondam cieši iespiedās atmiņā. Viņa pavēlniece milēdija jau no agra rīta rosījās neizsakāmi satraukta, īsi pirms milorda ierašanās viņa ieskrēja savā istabā un iznāca no turienes, uzlikusi vaigiem sārtumu. Kuru katru bridi izšķirsies viņas liktenis. Milēdijas skaistums bija zudis; bet vai līdz ar to zudusi būs arī viņas vara? Pēc mirkļa viss kļūs skaidrs. Milords parādījās uz tilta, pa logu varēja redzēt, cik lepni, tērpies sarkanā apmetnī, viņš sēž mugurā dūkanim, bet tēvam blakus koši zilā amazones tērpā uz spožspalvas bēra jāja Beat-riksa. Milēdija atbalstījās pret kamīna dzegu un, roku pie sirds piespiedusi, platām acīm skatījās, bet viņas vaigs cauri mākslīgajam sārtumam šķita vēl vairāk nobālis. Viņa pielika mutautiņu pie acīm, bet, histēriski iesmiedamās, tūdaļ to atrāva — baltais audums bija notriepts gluži sarkans. Milēdija iemetās atkal savā istabā un atgriezās bāliem vaigiem un sasarkušām acīm, uz rokas nesdama dēlu, un tieši tai brīdī pa durvīm ienāca milords kopā ar jauno Esmondu, kurš bija izgājis ārā sagaidīt savu aizstāvi un paturēt tam seglu kāpšļus.

— Palūk, Harij, manu zēn, — labsirdīgi iesaucās milords, — tu taču esi vājš kā tāds dzinējsuns. Bakas nudien nav vairojušas tavu skaistumu, ar kuru visa tava dzimta nekad nav varējusi īpaši lepoties, ha, ha!

Un viņš skaļi smējās — sārts, jautrs un tumšmatains, skaists kā īstens karaļa gvards —, veikli nolēkdams no zirga, bet Esmonds, vēlreiz noslīdzis uz ceļgala, atdeva godu savam labvēlim un steidzās apsveicināties ar mazo Beatriksu un palīdzēt viņai nokāpt no zirga.

— Fui, kāds jūs esat dzeltens! — viņa sacīja. — Un uz sejas jums ir viena, divas, trīs sarkanas bedrītes. — Un meitenei bija taisnība, jo Harija Esmonda raupjā āda līdz pat viņa mūža galam saglabāja slimības atstatās pēdas.

Milords nevaldāmā jautrībā atkal gardi nosmējās.

— Velns parāvis! •— viņš sauca, pa vecam paradumam nespēdams atturēties no lāstiem. — Mazajai šķelmei viss ir redzams. Aizvakar viņa pamanīja vecās hercogienes sārtinātos vaigus un tūdaļ apjautājās, kālab tā lietojot sarkanu krāsu; vai nav tiesa, Triksa? Un Tauers, un Sentdžeimsas pils, un teātris, un princis Džordžs, un princese Anna; kā tad tur bija, Triksa?

— Abi resni kā piebāzti un smird pēc brendija, — atsaucās meitene.

Tētiņš smējās locīdamies.

— Brendijs! — viņš teica. — Bet kā tev tas zināms, draiskulīgā jaunkundze?

— Jūsu augstība tāpat ož katru dienu pēc vakariņām, kad es, gulēt iedama, gribu jūs noskūpstīt, — atbildēja jaunā dāma, kura patiešām bija īsta draiskule un daiļa kā maza čigāniete.

— Un tagad ejam pie milēdijas, — teica milords, dodamies augšup pa kāpnēm, cauri portjerām aizklātajām durvīm uz viesistabu. Esmondam atmiņā iespiedās staltais, koši sarkanās drānās tērptais stāvs. Pēdējo mēnešu laikā viņš pats no zēna bija izaudzis par vīrieti — un reizē ar stāvu bija augušas un vīrišķīgākas kļuvušas arī viņa domas.

No milēdijas sejas, kurā Harijs Esmonds bija radis uztvert jebkuras pārmaiņas un mīlestības pilnām rūpēm vēroja un vērtēja ik mazāko prieka vai raižu izpausmi, ilgas nedēļas pēc milorda atgriešanās nenozuda skumju un nomāktības ēna; ar nebeidzamiem maiguma pierādījumiem un lūgumiem viņa likās pūlamies izraut vīru no īdzības valgiem, kurus viņš pats nepavisam necentās nomest. Dedzīgi vēlēdamās izpatikt laulātajam draugam, viņa lika lietā neskaitāmas mazas viltībiņas, kas agrāk milordu aizvien bija valdzinājušas, taču nule tās šķita zaudējušas varu. Milēdijas dziedāšana neiepriecināja ini-lordu, un viņa vairs nedziedāja un tēva klātbūtnē ari bērniem lika klusēt. Pie pusdienu galda milords sēdēja kā mēms un dzēra, cik jaudas, bet milēdija otrpus galda bailīgi noraudzījās vīrā un arī likās valodu zaudējusi. Sievas klusēšana milordu kaitināja tāpat kā viņas runāšana, un viņš lādēdamies kašķīgi apvaicājās, kālab tij božoties, vai esot mēli norijusi, bet, līdzko milēdija ierunājās, viņš skarbi to pārtrauca un lūdza negvelzt aplamības. Kopš vikonta atgriešanās tā vien likās — lai ko milēdija teiktu vai darītu, viņa nekādi vairs nešpējā rnilordam izpatikt.

Kad starp namatēvu un namamāti izceļas nesaskaņas, visa saime nostājas vai nu viena, vai otra pusē. Pret mi-lordu Harijs Esmonds juta tādu bijību, ka basām kājām skrietu vai veselu jūdzi, lai izpildītu tā rīkojumu, bet lēdijai Esmondai bija kaisli pieķēries ar tik dzijām cieņas un pateicības jūtām, ka ik dienas labprāt ziedotu pat savu dzīvību, lai tikai aiztaupītu tai bēdas vai izdarītu kādu pakalpojumu, un tieši kvēlā mīlestība jāva viņam nojaust, cik nelaimīga ir viņa dievinātā pavēlniece un cik smagas slepenas rūpes (jo milēdija nekad nerunāja par savām nedienām) māc tās sirdi.

Vai atradīsies kāds, kas, iepazinis pasauli un izpratis vīriešu un sieviešu dabu, vēl spēs šaubīties par nelaimi, kura piemeklējusi milēdiju? Tiesa gan, esmu sastapis cilvēkus, kas līdz sirmam vecumam pratuši pilnziedā aiznest savu agrīnās jaunības mīlestību, un es zinu, ka misters Tomass Parrs nodzīvojis simt sešdesmit gadus. Un tomēr septiņdesmit gadi — tāds ir parastais cilvēka mūža garums, un reti kādam izdodas to pārsniegt, un ir gluži dabiski, ja vīrietis, kurš, līdzīgi milordam, apprecējies tikai beaux yeux' dēj, savas laulības kontrakta saistības uzskata par izbeigtām līdz ar to brīdi, kad sieva beidz pildīt savējās, un vīra mīlestība nepārdzīvo sievas skaistumu. Reizēm, kā jau teicu, notiek arī savādāk, un es pēc savas pieredzes (tāpat kā daudzi citi pēc savējās) varētu minēt dažu labu ģimeni, kur svētā mīlestības liesma, agrā jaunībā aizdegta, nav apdzisuši līdz mūža galam, taču gan misters Parrs, gan astoņas pēdas garais milzis, ko rāda gadatirgū, ir izņēmumi cilvēku vidū, un manis pieminēto nabaga svēto liesmiņu, kas lējusi gaismu pār laulības gultu, apdzēš visvisādi vēji un caurvēji, vai arī la sprakšķēdama izčākst tikai tālab vien, ka lampiņā pietrūcis eļļas. Un tad... un tad Hloja kā sastingusi aizvada bezmiega naktis, bet Strefons, neviena netraucēts, mierīgi krāc, vai arī otrādi — nabaga Strefons, apņēmis par sievu bezsirdīgu koķeti, atjēdzas, cik maldīga bijusi iedoma par laulības laimi, kurai vajadzējis ilgt mūžīgi mūžam, bet kura izgaisusi, tāpat kā izgaist ikviens sapnis. Bet gulta ir kopēja, un abiem tanī jaguj, līdz kamēr pienāk pēdējā mūža diena, un tad nu katrs liekas savās cisās.

Ap šo laiku jaunais Esmonds, kam bija ķēriens uz rīmju kalšanu, pārvarsmoja vairākas Ovīdija «Vēstules» [49] un aiznesa milēdijai, lai to iepriecinātu. Harijs ievēroja, cik dziļi viņa pavēlnieci aizkustina rindas par pamestām sievām, un, kad Jūnona sauca atpakaļ Parīdu un Mēdeja lūdza Jāsonu atgriezties, lēdija Kāslvuda nopūtās un sacīja, ka taisni šie panti esot paši jaukākie. Viņa droši vien nekavēdamās sakapātu gabalos savu tēvu dekānu, ja vien tādējādi spētu atgūt vīra mīlestību. Taču skaistais Jāsons, kā visi skaistie Jāsoni, bija aizgājis — un nabaga burvei pietrūka buramo vārdu, ar kuriem to aizturēt.

Milords staigāja īdzīgs tikai tik ilgi, kamēr sievas raiž-pilnajā sejā vai rīcībā saskatīja sev veltītus pārmetumus. Kad milēdija iemanījās pārvarēt savu noskaņojumu un vismaz ārēji izlikties jautra un apmierināta, laulātajam draugam daļēji atgriezās labā oma — un viņš pie pusdienu galda vairs nelādējās un neplosījās, bet dažkārt pat smējās vai atklāti žāvājās, arvien biežāk pazuda no mājas, neparasti daudz aicināja viesus, lielāko dienas daļu pavadīja medībās vai pie pudeles kā agrākos laikos, starpība vienīgi tā, ka nelaimīgā milēdija nekad vairs laulatā drauga acīs neredzēja iemirdzamies agrākas mīlestības spožumu. Vīrs atradās turpat blakus, bet liesma bija apdzisuši, un glābēja bākas uguns viņai vairs neatspīdēja.

Ko gan milēdija izjuta, beidzot apzinādamās rūgto patiesību, par ko viņu aizlaikus bija brīdinājis tālredzīgais spogulis, — ka reizē ar skaistumu zudusi arī viņas vara un ka laimīgās mīlas dienas jau ir pagājušas? Ko dara jūrnieks, kad auka nogāž mastus un aiznes stūri? Viņš uzstāda pagaidu mastu un ķeras pie airiem, lai noturētos viļņos. Kas notiek, ja mājai vētrā tiek norauts jumts? Atžirbis pēc pirmā apstulbuma mirkļa, cietušais pielec kājās, pārbauda, vai bērniem nav noticis kas jauns, un parūpējas par pajumti, lai tie nesaltu. Ja nodeg pils, tās iemītnieki patvērumu meklē šķūnī. Vai ir kāds cilvēks, kura mūžā kaut reizi negadās šāda viesuļvētra, kas uzdzen to uz sēkļa un izmet uz klintim, lai glābjas kā mācēdams?

Kad lēdija Kāslvuda saprata, ka viņas dižais kuģis nogrimis, attapusies no smagā zaudējuma, viņa lika lietā visu savu atjautu, ķerdamās pat pie sīkām viltībām, lai atgūtu kaut niecīgākās laimes drumslas, gluži kā tirgo-nis biržā indocilis pauperiem pati', zaudējis tūkstošus, l ar dažām ginejām uzsāk darījumus ar jaunu kuģi. Bērnu labad viņa darīja visu, bezgalīgā labsirdībā pārlieku tos lutinādama, ik bridi domādama tikai par to labklājību, — mācījās pati, lai spētu izglītot bērnus, izkopa savas gara-davanas un sievišķīgās dotības, lai sniegtu tās tālāk mazajiem. Lielais vairums krietnu sieviešu visu savu mūžu veltī tam, lai darītu labu citiem. Viņām nepieciešams kāds, ar ko dalīties pāri plūstošajā labsirdībā. Milēdija veikli orientējās franču, itāliešu un latīņu valodā, kuru pamatus, tēva mudināta, bija apguvusi jau agrā jaunībā, taču no vīra savas zināšanas slēpa, varbūt baidīdamās to apvainot, jo milords nebija diez kāds grāmatu cienītājs, tālab par mācītām dāmām izteicās nicinoši un droši vien dusmotos uz sievu, ka tā var brīvi tulkot latīņu tekstu, kurā pats viņš lāgā nesaprot ne pāris vārdu. Jaunais Esinonds pēc vajadzības noderēja viņai gan par palīgu bērnu mācīšanā, gan pašai par skolotāju. Milorda biežās prombūtnes laikā mācības ritēja netraucēti; mātei un meitai zinības padevās apbrīnojami viegli, tikai meitene savas untumainās dabas dēļ nespēja mācīties pastāvīgi. Toties mazais lords mācīšanās ziņā pilnīgi bija atsities tēvā — zēnu saistīja dažādas spēles un rotaļas, zirgi — gan lielie, gan it īpaši ponijs, kuru bija uzdāvinājis tēvs un ar kuru viņš dažkārt tēvam devās līdzi mc-dibās, — viņam šķita daudz mīļāki nekā Kordērijs un Lilijs^2; ciemata puišeļus, no kuriem bija izveidojis veselu pavadoņu pulku, viņš komandēja lepni un valdonīgi, lāgiem pat paceļot roku pret tiem, un tēvs, to redzēdams, smējās, bet māte maigi norāja savu mīluli. Mazā lorda svītā bija iesaistīts virējas puisēns, divi mežsarga dēli un vārtsarga piecpadsmit gadus vecais zeņķis, kas pacietīgi pildīja jaunā kunga pavēles un labprāt panesa pat tā dunkas. Doktors Tašers teica, ka zēns esot īsts muižnieks ar drosmīgu prātu, bet Harijs Esmonds, kurš, būdams tikai astoņus gadus vecāks par mazo lordu, veica tā audzinātāja pienākumus, dažkārt vienīgi ar lielam pūlēm spēja savaldīt dusmas un noturēt paklausībā savu nerātno pavēlnieku un radinieku.

1 Bailēs no nabadzības (latiņ.).

5 Metjurins Kordērijs (1478—1564), sastādījis latīņu valodas mācības grāmatu; Viljams Lilijs (1467—1522) — angju gramatiķis.

Dažu gadu laikā pēc nelaimes, kas lēdijai Kāslvudai nolaupīja mazu — pavisam mazu mazītiņu daļu daiļuma un vieglprātīgā laulātā drauga sirdi (taisnību sakot, milēdija ne tikai saprata, ka viņas vara beigusies, bet uzzināja arī, ka viņai jau radusies pēctece — kāda augstdzimusi princese no Drūrijleinas provinces, ko mi-lords apgādājis ar mitekli un it bieži apciemo astoņas jūdzes attālajā pilsētā, — pudet haec opprobria dicere nobis^50), viņa bija gaužām pārvērtusies un pēc ilgām, slepenām dvēseles mokām, ko nevienam neizpauda un par ko ne jausmas nebija arī īstajam ciešanu vaininiekam, sasniedza tādu stāvokli, ko pirms pāris mēnešiem, līdz sava posta sākumam, pati nebūtu varējusi pat sapņos iedomāties.

Šai laika sprīdī milēdija bija novecojusi, kā noveco cilvēki slepenās dveseles mokās, un sapratusi daudz ko tādu, kas līdz tam pat prātā nebija ienācis. Viņu izskoloja visbargākā skolotāja — nelaime. Būdama divu bērnu matē, viņa pirms pāris gadiem, pati vēl gluži kā bērns, laulāto draugu uzlūkoja par dievu, viņa vārdi bija likums, viņa smaids — saules stars, vīra nodrāztajos vārdos viņa ieklausījās tik dedzīgi, it kā ar tā muti runātu pasaules gudrība, un jebkuru tā vēlēšanos vai iegribu izpildīja bezgalīgā padevībā. Viņa bija milorda verdzene, akla tā pielūdzēja. Ir sievietes, kas spēj panest vēl vairāk, kas pacieš ne tikai nevērību, bet ari neuzticību, taču tās priekšā milēdijas padevība atkāpās. Viņas gars sacēlās un atteicas no tālākas paklausības. Vispirms viņa slepus pārcieta sāpes par mīļotā zaudējumu, tad pamazām pārliecinājās, ka dievinātais ideāls ir tikai rupji tēsts elku dievs, pēc tam klusībā nāca pie apziņas, ka pārākā no abiem ir viņa pati, nevis viņas kungs un pavēlnieks, ka viņas prāts spējīgs uz domām, kas nekad nebūtu pa spēkam vīra smadzenēm, ka, lai arī saistīta ar vīru laulības saitēm, viņa ir tapusi brīva un ka viņai, tāpat kā vairumam cilvēku (ar ļoti retiem izņēmumiem laimīgo vidū), līdz mūža galam vienai jānes savs jūgs. Milords, izlaidies krēslā, piesarcis no izdzertā vīna, smējās skaļus smieklus, plēsa sājus jokus, ne mirkli nenojauzdams, ka milēdija, ŠT rāmā, nerunīgā dāma, kas vēsi vienaldzīga, ar nodurtu skatienu sēdēja viņam pretī pie galda, ir daudz pārāka par viņu. Iesilis viņš lāgiem jautri pazobojās par sievas vēsumu un sacīja: «Velns parāvis, milēdija ir prom, varam atkorķēt vēl vienu pudeli!» Savas domas, lai kādas tās būtu, viņš allaž izteica atklāti. Ne nfilorda vārdos, ne darbos nekā noslēpumaina nebija. Viņa daiļā Rozamonda nemitinājās labirintos kā mistera Edisona operas varone, bet uzkrāsotiem vaigiem, iereibušu pielūdzēju pavadībā pastaigājās pa mazo pilsētiņu. Ja lēdijai Kāslvudai rastos kaut niecīgākā doma atriebties, viņa it viegli būtu atradusi ceļu uz savas sāncenses mājām un, ieradusies ar indes kausu un dunci rokā, tūdaļ tiktu padzīta ar īstām Bilingsgeitas^51 lamām, kas daiļajai dāmai allaž atradās pa ķērienam.

Harija Esmonda acis, kā jau teikts, viņa labdares daiļā seja nebija zaudējusi nekā no savas pievilcības. Viņa allaž sagaidīja jaunekli laipniem skatieniem un Smaidiem — Smaidiem, kas līksmē un sirsnībā varbūt nespēja līdzināties agrākajiem, kad lēdija Kāslvuda vēl bērnišķīgā priekā rotaļājās ar bērniem, domādama tikai vienu domu — kā izpatikt un paklausīt vīram; taču likstas un raizes bija radījušas (tas, manuprāt, notiek vienmēr, kad nedienas piemeklē jūtigu sirdi un nav gluži nepārvaramas) domas un rakstura īpašības, kuras nemūžam neatklātos, ja posts un bēdas tām nepavērtu ceļu. Visam krietnajam mūsos cēlonis patiešām bieži vien ir nejaušs gadījums. Ir taču dzirdēts, ka cietumnieku neveiklie pirksti un trulie rīki spēj radit brīnumaini smalkus kokgriezumus, tāpat kā tie prot izrakt neticamas pazemes ejas, izlauzties cauri bieziem mūriem, pārzāģēt dzelzs restes un vissmagākās važas, — nelaime pamodina izdomu, sniedz gara spēku, rada izturibu cilvēkiem, kas nekad šādas īpašības nepazītu, ja tās nebūtu izraisījuši apstākļi.

— Laikam gan tikai pēc tam, kad Jāsons atstāja Mē-deju, — kādudien sacīja lēdija Kāslvuda, uzsmaidīdama Esmondam, kurš tobrīd lasīja viņai priekšā Eiripīda tulkojumu, — viņa kļuva ļoti izglītota sieviete un liela burve.

— Un prata noburt zvaigznes no debesīm, — piebilda jaunais skolotājs, — tikai nemācēja atgūt Jāsonu.

— Ko jūs ar to domājat? — gaužām dusmīgi ievaicājās milēdij a.

— Neko es nedomāju, — atbildēja jauneklis, — to vien, ko izlasīju grāmatā. Ko gan lai es par tādiem jautājumiem zinātu? Neesmu pazinis citas sievietes kā tikai jūs, mazo Bcatriksu, mācītāja sievu, savu nelaiķa saimnieci un jūsu augstības istabeni.

— Cilvēki, kas sarakstījuši jūsu grāmatas, — teica mi-lēdija, — jūsu Horāciji, Ovīdiji un Vergīliji, cik man zināms, bijuši ļoti sliktās domās par mums, un viņu aprakstītie varoņķ izturējušies pret mums nekrietni. Mēs mūždien esam audzinātas par verdzenēm, un, tā kā jūs esat vienīgie likumdevēji, vēl mūsu dienās jebkurā sprediķī tiek apgalvots, ka pati krietnākā ir tā sieviete, kas nekurnēdama nes sava pavēlnieka jūgu. Zēl, ka mūsu baznīca neatzīst sieviešu klosterus; mēs abas ar Beatriksu tūdaļ meklētu tur patvērumu un vadītu savas dienas mierā tālu no jums.

— Bet vai tad klosterī nevalda verdzība? — apjautājās Esmonds.

— Ja arī sievietes tur ir verdzenes, vismaz neviens to neredz, — atbildēja milēdija. — Mūķeņu darbs nav domāts svešām acīm, lai ikviens garāmgājējs varētu viņas aprunāt, un, ja viņas arī cieš, tad cieš vientulībā. Bet nu jau arī inilords atgriežas no medībām. Nesiet prom grāmatas! Milords nevēlas tās pat redzēt. Stundas šodien beigušās, mister skolotāj. — Un milēdija pabeidza sarunu, ar laipnu smaidu paklanīdamās.

Misteram skolotājam, kā milēdija sauca Esmondu, pēdējā laikā darba Kāslvudas muižā patiešām netrūka. Viņam bija trīs skolēni — milēdija un abi bērni, kuru mācību stundās viņa allaž piedalījās, — turklāt viņš rakstīja milorda vēstules un kārtoja rēķinus, ja vien izdevās tos no laiskā labvēļa sadabūt.

Abi mazie audzēkņi bija bezgala slinki uz mācīšanos, un, tā kā milēdija neatzina tolaik iecienītos disciplīnas iedzīšanas paņēmienus, milorda vienīgais dēls mācījās tikai to, ko gribēja, un tas bija ļoti maz, tā ka līdz pat mūža galam viņš nespēja iztulkot vairak par sešām Ver-gilija rindām. Beatriksas jaunkundze jau no bērna kājas veikli prata tērzēt franciski un jauki dziedāja, taču šais mākslās viņu bija ievadījusi māte, nevis Harijs Esmonds, kurš lāgā neatšķīra «Zaļās piedurknes»1 no «Lilibulcro»[52] [53], lai gan vislielāko baudu viņam sagādāja abu dāmu dziedāšana. Kā šodien viņš aizvien vēl redz tās (un vai vispār kādreiz šo skatu aizmirsīs?) vasaras vakaros sēžam blakus — zeltainās galviņas noliektas pār nošu lapām, bērna rociņa un mātes roka vienmērīgi sit takti, abas balsis izlokas vienotā skanējumā.

Cik nevērīgi pret mācībām izturējās bērni, tik dedzīgi abu māte centās pārņemt zināšanas no sava jaunā skolotāja un pati savukārt mācīja viņu. Milēdijai piemita apbrīnojama spēja izprast grāmatās slēpto daiļumu un pievilcību, īpaši dzejoļu krājumos, tapat kā pastaigās pa laukiem viņa prata uziet visskaistākās puķes un sakārtot tās tik gleznos pušķos, ko cita roka nekad nemācētu izdarīt. Kritiskas piezīmes viņa izteica, nevis prāta, bet jūtu mudināta, viņas spriedumi par kopā izlasītajām grāmatām bija apbrīnojami, un jaunā Esrnonda mūžā laikam gan pašas laimīgākās bija tās stundas, ko viņš pavadīja savas laipnās pavēl-nieces un tās bērnu sabiedrībā.

Tomēr šīm laimīgajām dienām bija lemts drīz beigties, un gals tām tika darīts pēc lēdijas Kāslvudas pašas gribas. Ap ziemsvētkiem, kad Harijam Esmondam tikko apritēja sešpadsmitais gads, no Londonas atgriezās viņa senais rotaļu biedrs, sāncensis un draugs Toms Tašers, nu jau glīts, labi noaudzis un veselīgs jauneklis, kas, pēc sekmīgi pabeigtas skolas nodrošinājies ar stipendiju, gatavojās iestāties koledžā, lai pēc tās beigšanas uzsāktu garīdznieka gaitas. Toms Tašers tik vien zināja kā runāt par Kembridžu, un abi draugi aizrautīgi centās noskaidrot, cik tālu katrs ticis zinībās. Toms bija mācījies ne tikai latīņu valodu, kurā guva izcilus panākumus, bet arī grieķu un senebreju valodu, tāpat tēva — prasmīga matemātiķa vadībā nodevās šai zinātnei, kurā Esmonds bija galīgs profāns; arī latīņu valodas rakstos Harijs krietni vien atpalika no Toma, toties latīniski runāja daudz veiklāk, jo šai mākā viņu bija ievadījis kādreizējais labais draugs jezuītu pāters, kura piemiņu zēns joprojām glabāja ar vissiltākajām jūtām, allaž lasīdams tā grāmatas, spodrinādams zobenus, kurus izņēma no slepenās glabātavas, ko pāters viņam atklāja nakts viesošanās laikā; bieži vien, vēlu vakarā sēdēdams bijušajā kapelāna istabā pie grāmatām, dzejoļiem vai citādām blēņām, kas tolaik aizņēma viņa prātu, Harijs pacēla skatienu uz logu, it kā cerētu sagaidīt to atveramies, lai ielaistu iekšā .krietno pāteru. Kā sapnis kapelāns bija ieradies un kā sapnis pazudis, un, ja nebūtu zobenu un grāmatu, Harijs gandrīz spētu noticēt, ka pāteru radījusi vienīgi viņa 'iztēle, bet tam pretī runāja arī divas vēstules — vienu ar nebeidzamiem padomiem un mīļiem vārdiem pāters atsū-tija no ārzemēm, otra pienāca drīz pēc tam, kad zēnu iesvētīja Hekstonas bīskaps, un šai vēstulē pāters Holts gauži nožēloja Harija atkrišanu. Taču Harijs Esmonds jutās tik ļoti pārliecināts par savu taisnību un tik smalkii bija izstudējis kazuistikas pamatus, ka iedomājās sevi spējīgu stāties pretī pāteram strīdā par konfesijām un varbūt pat pievērst to savai ticībai.

Lai ietekmētu Harija apziņu, viņa laipnā pavēlniece par līdzekli izraudzījās sava tēva dekāna bibliotēku; vecais vīrs, kas nelaiķa karaļa laikā iemantoja slavu reliģiskos strīdiņos, nule diezgan izkarojics, bija nolicis polemikas ieročus. Tagad viņš tos labprāt nocēla no plauktiem un nodeva jaunajam Esinondam, turklāt vēl aplaimodams to ar personiskiem padomiem un pamācībām. Nebija nemaz vajadzīga īpaša māka, lai pārliecinātu zēnu, ka labākā ir tā ticība, pie kuras pieder viņa mīļotā pavēlniece. Un vecais labais dekāns — cilvēks, kas atteicās zvērēt karalim uzticību, glaimots piedēvēja sev nopelnus par zēna atgriešanu īstenajā ticībā, kaut gan patiesībā atgriezēja bija par viņu maigāka un daiļāka būtne.

Milēdijas laipnā vadībā Esmonds veseliem sējumiem izlasīja iepriekšējā gadsimtā dzīvojušo slaveno britu garīdznieku rakstus (milordam šī nodarbība parasti uzdzina miegu), iepazinās ar Veiku un Sērloku, Stilingflītu un Patriku. Viņas augstībai nekad neapnika ne klausīties, ne lasīt pašai, tekstus viņa papildināja ar laipniem paskaidrojumiem, gluži nemanot pievērsdama zēna uzmanību tieši tiem jautājumiem, kas vai nu visvairāk ierosināja viņas iztēli, vai arī satrauca viņas pratu. Kopš sava tēva dekāna nāves milēdija teoloģisko grāmatu izvēlē atļāvās daudz lielāku brīvību, izraudzīdamās rakstus, ko ortodoksālais tēvs nekad nebūtu devis lasīšanai; tā kā dekāna iemīļotie autori uz lasītāju prātu un mūžvecajiem priekšstatiem atstāja lielāku ietekmi nekā uz viņu jūtām un iztēli, tad bīskapa Teilora un pat mistera Bek-stera, un mistera Lova sacerējumi milēdijai Kāslvudai pie sirds gāja labāk nekā angļu dižo sludinātāju skarbie garadarbi. •

Pēcāk universitātē Esrnonds vēlreiz pievērsās šai polemikai, taču tas notika pavisam citādi, jo labvēļi tad jau bija izlēmuši, ka viņam jāizraugās garīdznieka ceļš. Tomēr, lai cik sirsnīgi to vēlējās Harija labvēle, viņa paša prāts pēc šādas karjeras nepavisam netiecās. Kad norima sākotnējā naivā ticības kvēle, ko zēnā bija izraisījis viņa mīļotais jezuītu priesteris, tīri teorētiskām teoloģijas problēmām jaunā cilvēka domās palika pavisam maz vietas. Kad jaunības bērnišķīgā ticība tika iedragāta, kad svētajiem un svētajām bija norauts dievišķais oreols un viņš apjauta, ka tie tikai mazliet paceļas pāri Olimpa dieviem, reliģiskās jūtas zaudēja dedzību un kļuva par klusu samierināšanos un jauneklis izlēma ietērpties garīdznieka drānās, tāpat kā citi uzliek krūšu bruņas un apaun botfortus vai apsēžas pie tirgotāja rakstāmpults, lai nopelnitu sev iztiku, un dara to, drīzāk paklausības vai nepieciešamības spiesti nekā aiz brīvas gribas. iMistera Esmonda laikā universitātēs- mācījās simtiem šādu jaunekļu, kuri izvēlējās kalpošanu baznīcai, nepavisam nejuzdami pret to lielāku aicinājumu kā Harijs.

Kad Tomass Tašers aizbrauca, jauno Esmondu pārņēma smaga nomāktība un nemiers, un, lai arī jauneklis ne ar pušplēstu vārdu par to nežēlojas, viņa laipnā pa-vēlniece acīmredzot bija uzminējusi skumju iemeslu, jo drīz vien atklāja, ka ne tikai izprot Harija grūtsirdības cēloni, bet zina arī zāles, ar kurām to ārstēt. Jau pati daba milēdiju bija apveltījusi spējām nemanāmi vērot tos, ar kuriem viņu saistīja jūtas vai pienākums, un vai nu atrunāt tos no nākotnes iecerēm, vai, ja vien iespējams, piepildīt to vēlēšanos. Milēdijas prātu allaž aizņēma domas par labdarību, un klusībā viņa vienmēr kala plānus, kā pakalpot kādam no sev tuvajiem cilvēkiem. Šāda labsirdība parasti tiek uztverta kā pati par sevi saprotama, un Marijas, kas svaida mums kājas ar dziedinošām zālēm, reti par to saņem pelnīto paldies. Dažs labs šādus pakalpojumus pat nepamana vai, ja pamana, neveltī tiem ne mazāko vēribu, ne pateicību; citi tos atceras pēc daudziem gadiem, kad sen jau nebūtībā aiztecējušas dienas, kurās viņi tika bezgala aprūpēti, un kad parādu var atlīdzināt tikai ar novēlotām nožēlas asarām. Tad atkal izdzirdam senaizmirsto mīļo balsi, un no aizgā-jibas atkal atmirdz laipno acu skatiens — ai, cik dzidrs un spožs, ai, cik kvēli ilgots •— tālab, ka nav vairs pieejams, kā svētku mūzika aiz cietuma sienām, kā saules stars caur restotu logu, jo dārgāks tādēļ, ka nesasniedzams, jo spožāks tālab, ka visapkārt valda tumsa un vientulība, no kuras nav iespējams izbēgt.

Harija Esmonda grūtsirdību, kas viņu sagrāba pēc Toma Tašcra aizbraukšanas, milēdija sākumā pūlējās izkliedēt ar sev neparastu jautrību. Viņa rūpējās, lai visi trīs tā skolēni (sevi viņa uzskatīja par galveno) izturētos mundrāk nekā jebkad iepriekš, lai čaklāk ķertos pie grāmatām un lasītu un mācītos daudz uzcītīgāk, nekā bija raduši.

— Jo kurš zina, — sacīja milēdija, — kas var notikt, un vai ilgi mums vēl izdosies paturēt šādu augsti mācītu skolotāju?

Frenks Esmonds savukārt apgalvoja, ka vispār vairs negribot mācīties, lai brālēns Harijs šķirot grāmatu ciet, kad tikai vēloties, ja vien nākot viņam līdzi makšķerēt, bet mazā Beatriksa paziņoja, ka, līdzko Harijs aizbraukšot, viņa tūdaļ pat aicināšot Tomu Tašeru un tas jau nu gan ar lielāko prieku braukšot šurp uz Kāslvudu.

Tad kādu dienu no Vinčestras ieradās ziņnesis, kas atveda ar lielu, melnu zīmogu aizzieģelētu vēstuli, kurā dekāns paziņoja, ka mirusi viņa māsa, atstādama mantojumā divtūkstoš mārciņu, kas sadalāmas sešām viņas brāļa — dekāna meitām; pēcāk Harijs Esmonds bieži atcerējās milēdijas pietvīkušo seju un ašo skatienu, ko tā, izlasījusi vēstuli, uzmeta viņam. Milēdija pat nepūlējās izlikties noskumusi par mūžībā aizgājušo radinieci, ar kuru ne viņa pati, ne viņas ģimene jau ilgus gadus nesatikās.

Kad milords izdzirdēja jauno vēsti, arī viņš necentās rādīt noskumušu vaigu.

— Nauda mums nāk kā saukta — iekārtosim mūzikas salonu, piepildīsim pagrabu, kas jau krietni noplacis, nopirksim jūsu augstībai jaunu karieti un divus zirgus, kuri noderēs ne tikai karietei, bet arī jāšanai. Tu, Beatriksa, dabūsi spinetu^54, tev, Frenk, Hckstonas gadatirgū izraudzīšos poniju, bet tu, Harij, dabūsi piecas mārciņas, ko iegādāties gramatas, — sacīja milords, kurš labprāt šķaidījās ar savu naudu, kur nu vēl ar citu mārciņām.

—• Tev, Reičela, katru gadu varēja nomirt pa kādai krusf* mātei, mēs gan zinātu, kā izdot tavu naudiņu un ari to, kas novēlēta tavām māsām.

— Man ir tikai viena krustmāte... un... un nauda man noderēs citam nolūkam, milord, — tumši pietvīkdama, teica milēdija.

— Citam nolūkam? Bet kāda jums, dārgā, ir jēga par naudu? — iesaucās milords. — Un vai gan, velns pārāvis, es jums nedodu visu, ko jūs vēlaties?

— Esmū nodomājusi šo naudu izmantot... vai jūs nevarat iedomāties, kam, milord?

Milords ar bezdievīgiem lamu vārdiem nozvērējās, ka viņam neesot ne mazākās jausmas par sievas nodomiem.

— Par šo naudu gribu Hariju Esmondu sūtīt koledžā. Brālēn Harij, — teica milēdija, — nav nekādas nozīmes jums palikt vēl ilgāk pie mums šai nomalē, brauciet projām, padariet slavenu savu vārdu un līdz ar savu arī mūsējo, Harij!

— Velns rāvis, Harijam šeit tāpat klājas gluži labi, — īgni noburkšķēja milords.

— Vai Harijs brauks projām? Jūs patiešām brauksiet projām, Harij? — Frenks un Bcatriksa iesaucās vienā balsī.

— Bet viņš taču atgriezīsies, un šīs mājas allaž paliks arī viņa mājas, — sacīja milēdija, un viņas zilo acu skatiens dievišķā laipnībā pievērsās Harijam, — un viņa audzēkņi nekad nepārstās viņu mīlēt, vai ne?

— Dieva vārds, Reičela, jūs gan esat lāga dvēsele, — noteica milords un sagrāba milēdijas roku, bet viņa pietvīka vēl košāk un parāvās atpaka|, pabīdīdama bērnus sev priekšā. — Lai nu tev labi klājas, radiniek, — turpināja milords, sirsnīgi uzgāzdams Harijam Esmondam pa plecu. — Tavai laimei jau nu ceļā nestāšos. Brauc vien uz Kembridžu, un, kad Tašers nomirs, tev paliks viņa draudze, ja tikai līdz tam laikam nebūsi salūkojis kaut ko labāku. Ēdamistabu mēs iekārtosim un zirgus nopirksim citu gadu. Došu tev līdzi zirģeli, ņem no sta||iern, kuru gribi, neķeries tikai pie mana klepera — pie rūnītā bēra un karietes iejūga zirgiem; un lai dievs tev stāv klāt, manu zēn!

— Ņemiet dūkano, Harij, tas ir labs zirgs! Tēvs teica, ka tas esot pats labākais visā stallī, — lēkādams, līksmi plaukšķinādams rokas, sauca mazais Frenks. — Iesim uz stalli paskatltiesl

Un Harijs sajūsmā un nepacietībā tūdaļ bija gatavs līdzgājējs, lai tikai drīzāk uzsāktu gatavošanos ceļam.

Lēdija Kāslvuda pavadīja jaunekli ar skumju un vērīgu skatienu.

— Viņš jo drīzāk grib tikt no mums projām, milord, — viņa teica laulātajam draugam.

Esmonds samulsis palika stāvam.

— Es paliktu šeit uz mūžīgiem laikiem, nudien, ja vien jūsu augstība bilstu kaut vārdiņu, — viņš sacīja.

— Tās būtu veltīgas pūles, mīļo draudziņ, — teica milords. — Tīrās blēņas, manu zēn. Brauc tik un apskati pasauli. Iztrakojies jaunībā pēc sirds patikas un ņem pretī visu, ko liktenis tev dod. Bijuši man tavi gadi, es tūdaļ dotos uz koledžu iebaudīt Trampingtonas alu.

— Dzīve mūsu mājās patiešām nav diez cik līksma, — izsaucās milēdija, un viņas balsī ieskanējās skumjas un varbūt pat izsmiekls, — vecs, drūms nams, pa pusei jau sabrucis, un arī veselā daļa tāda pusiekārtota vien palikusi; tāpat sieviete un divi bērni taču nav piemērota sabiedrība vīriem, kuri pieraduši pie kaut kā labāka. Noderīgi mēs esam, tikai lai pakalpotu jūsu godibai, bet priekus jums gribot negribot jādodas meklēt ārpus mājas.

— Lai jupis mani parauj, Reičela, ja es saprotu, vai jūs tagad runājat nopietni vai ne! — noteica milords.

— Nopietni gan, milord! — atbildēja milēdija, joprojām cieši turēdama sava puisēna rociņu. — Neredzu ne vismazākā iemesla jokiem. — Viņa zemu paklanījās, un, pievērsusi Harijam Esmondain ilgu pilnu skatienu, kas it ka sacīja: «Atcerieties — lai arī viņš mani nesaprot, jums viss ir skaidrs,» — milēdija kopā ar bērniem izgāja no istabas.

— Kopš viņai ausīs nākusi šī sasodītā Hekstonas padarīšana, — ierunājās milords, — velns rāvis tos, kam mēle vaļīga, viņa ir pavisam pārvērtusies. Viņa, kas agrāk bija pazemīga kā govju slaucēja, nule apmetusies lepna kā ķēniņiene, — sacīja milords. — Uzklausi manu padomu, Harij Esmond, piesargies no sievietēm! Kopš sāku ar meitiešiem pīties, esmu piedzīvojis tik vien kā errastības. Tanžcrā man bija tāds sievišķis, un, tā kā šī angliski ne vārda neprata izteikt, varēja domāt, ka nu tik būs mierīga dzīve. Bet nekā, gandrīz vai mani noin-deja aiz greizsirdības pret kādu ebreju skuķi. Kur tad vēl Uva krustmāte Jezebcla — viņa no visas tiesas iznāk tava krustmāte, — jauki gan tavam tētiņam ar viņu klājāsl Un tagad milēdija. Kad pirmoreiz ieraudzīju viņu uz seglu spilvena jājam tēvam aizmugurē, viņa izskatījās 'dūži pēc bērna — un tā tas arī bija —, pēc bērniņa, ko aplaimotu pat sešus pensus vērta lelle. Bet palūk, kāda tagad kļuvusi — nenāc par tuvu, ka neielec acīs, deguns paīsā, izslējusies kā tāda ķeizariene. Pasniedz krūku, Harij, draudziņ! Kauss alus rītā, pusdienā un vēl viens pēcāk vakarā! Sasodīts! Cik gards gan ir tāds alus kauss, ja vēl tam brendijs klāt piejaukts! Velns parāvis! — Milords, šķiet, baudīja taisni šādu sajauktu labumu, jo jau pie pusdienu galda mēle tam metās vai pie katra vārda, bet vakara maltītes laikā milords sēdēja, tikpat ka pavisam valodu zaudējis.

Kad nu šķiršanās no Harija Esmonda Īrija izlemta, lēdija Kāslvuda likās priecājamies par jaunekļa aizbraukšanu, jo ne vienreiz vien, kad Harijs, varbūt slepus kaunēdamies par savu vēlēšanos jo drīzāk tikt projām (un arī bēdādamies par to, ka jāšķiras no cilvēkiem, kas tik daudzkārt viņam pierādījuši patiesu mīlestību un nenovērtējamu labsirdību), pūlējās savai labvēlei izteikt kvēlas pateicības jūtas un atzīties, ar kādām skumjām viņš pamet tos, kas nav lieguši patvērumu un gādību vientuļam nabaga bārenim, lēdija Kāslvuda pārtrauca gan viņa mīlestības apliecinājumus, gan žēlabas, jo gribēja nevis uzklausīt kaut kādas bēdu runas, bet apcerēt priekšdienas, kas Harijam sola slavu un gaišas nākotnes izredzes.

— Mūsu pieticīgais novēlējums dos jums iespēju četrus gadus dzīvot kā džentlmenim. Debesu svētība, jūsu pašu garadāvanas, uzcītība un goda jūtas paveiks visu pārējo. Kāslvudā jūs allaž varēsiet justies kā savās mājās, un bērni, kurus jūs mīlestības pilnu sirdi mācījāt, nekad jūs neaizmirsīs un nepārstās mīlēt- Un vēl, Harij, — teica milēdija (acīs viņai pirmo reizi sariesās asaras un balss iedrebējās), —1 var gadīties, ka liktenis būs lēmis man viņus atstāt un arī viņu tēvam... tad... tad viņiem vajadzēs rāst īstu draugu un aizstāvi. Apsoliet, ka paliksiet maniem bērniem tāds pats uzticams draugs, kāda... kāda.., manuprāt, esmu aizvien bijusi jums... un jūs pavadīs mana mātes svētība un viskvēlākās lūgšanas.

— Dievs mans liecinieks, kundze, es darīšu visu, kas būs manos spēkos, — noslīgdams ceļos un skūpstīdams dievinātās pavēlnieces rokas, apsolija Harijs Esmonds.

— Ja gribat, lai palieku jau tūdaļ, nekur es nebraukšu. Kāda nozīme tam, vai izlauzīšu sev ceļu dzīvē, vai arī nabaga bārenis nomirs tāds pats, neviena nepazīts, kā dzīvojis līdz šim brīdim? Man pilnām pietiek apzināties, ka baudu jūsu mīlestību un maigumu, un darīt jūs laimīgu ir mans svētākais pienākums.

— Laimīgu! — viņa sacīja. — Man patiesi vajadzētu justies laimīgai ar saviem bērniem un ...

— Labi! — iesaucās Esmonds (zinādams, kāda ir miiē-dijas dzīve, lai gan viņi nekad par to nebija runājuši).

— Ja nav laimes, lai vismaz būtu sirdsmiers. Ļaujiet man palikt un strādāt jūsu labā... ļaujiet man palikt še un kļūt par jūsu kalpu!

— Veltīgi par to runāt, jums jādodas projām, — iesmiedamās teica milēdija un īsu mirkli uzlika roku zēnam uz galvas. — Nav vērts palikt šādā drūmā nomalē. Brauciet uz koledžu un papūlieties tur gūt sava vārda cienīgus panākumus! Tas būs vislielākais iepriecinājums arī man, bet, ja... ja maniem bērniem vai man ievaja-dzēsics jūsu palīdzības, mēs jūs gaidīsim atpakaļ, un es zinu, ka varam uz jums paļauties.

— Lai dievs mani soda, ja jūs būsiet maldījusies, — pieceldamies kājās, atbildēja Harijs.

— Mans bruņinieks alkst pēc pūķa, ar ko tūdaļ mesties cīņā, — smiedamās piebilda milēdija, bet Harijs iztrūcies pietvīka, jo šai mirklī patiesi bija ieprātojies, cik labi būtu, ja nekavējoties rastos izdevība pierādīt savu bezgalīgo uzticību. Tik patīkami bija apzināties, ka milēdija nosauc viņu par savu bruņinieku, un arī pēcāk Harijs jo bieži atcerējās šos vārdus un lūdzās debesīm spēkus palikt līdz galam uzticamam bruņiniekam.

Pa milēdijas guļamistabas logu skatienam pavērās plašas āres — purpursarkanie pauguri aiz Kāslvudas ciema, zaļie tīrumi starp ciemu un pili un vecais tilts pāri upei. Kad Harijs Esmonds devās uz Kembridžu, mazais Frenks teciņiem vien skrēja blakus zirgam līdz pat tilta galam, un tur Harijs brīdi piestāja un palūkojās atpakaļ uz māju, kur aizvadīta labākā viņa mūža daļa. Tur nu tā gulēja viņa acu priekšā ar labi pazīstamajiem pelēkajiem torņiem, saulē mirdzošajām mazo tornīšu smailēm, ar balustrādēm un terašu vaļņiem, kas meta zālājā garas, zilga-nas ēnas. Līdz pat mūža galam Harijs atminējās savu pavēlnieci baltā tērpā stāvam pie loga, un blakus tai vīdēja mazās Beatriksas kastaņbrūnās cirtas. Abas māja viņam atvadu sveicienus, bet mazais Frenks šķiroties gauži rau-dāja. Jā, viņš paliks milēdijas uzticamais bruņinieks, tā Harijs cieši apņēmās un, pacēlis cepuri, māja viņai ardievas. Arī ciema jaudis iznāca atvadīties no jaunā Es-monda. Visi zināja, ka misters Harijs dodas uz koledžu, un ikvienam atradās laipns vārds vai sirsnīgs skatiens, ar ko jaunekli pavadit.

Nekavēšu laiku, stāstīdams, kādus piedzīvojumus viņš iztēlojās un kādiem nākotnes plāniem nodevās, līdzko bija ticis savu trīs jūdžu jājiena attālumā no mājām. Tolaik viņš vēl nebija lasījis msjē Galāna meistariski uzrakstītās arābu pasakas, taču lai neviens nešaubās, ka ir arī citi cilvēki, kas, tāpat kā lāgavīrs Alnašars, prot celt gaisa pilis, lolot rožainas ceribas un satriekt tās pīšļos.

X NODAĻA

Dodos uz Kembridžu, taču ipašus panākumus tur negūstu

Milords, izteicis vēlēšanos pārstaigāt savas jaunības takas, laipni pavadīja Hariju Esmondu tā pirmajā ceļā uz Kembridžu. Ceļš gāja cauri Londonai, kur milords vikonts gribēja palikt dažas dienas, lai pirms universitātes mācību sākuma iepazīstinātu Hariju ar pilsētas priekiem; tā kā laipnā Kāslvudas pavēlniece bija stingri piekodinājusi abiem džentlmeņiem apciemot atraitni vikontesi tās Celsijas namā pie Londonas, viņi devās turp apliecināt radiniecei cieņu.

Viņas augstība atraitne vikontese apdzīvoja Celsijā jaunu, skaistu māju ar lielu dārzu aizmugurē un jauku skatu uz upi, pa kuru nemitīgi braukāja liellaivas un kuģīši ar skaļi klaigājošiem matrožiem. Harijs iesmējās, viesistabā ieraudzījis labi pazīstamo veco sera Pītera Le-lija gleznu, kurā viņa tēva atraitne bija attēlota kā amazone ar zeltītu loku un bultām, tērpusies gaužām niecīgā drānas gabalā, kā jaunavām karaļa Kārļa laikā acīmredzot bija pieņemts.

Pēc apprecēšanās milēdija vikontese bija atteikusies no dēkainajām mednieces ierašām. Taču, kaut arī labi

sen jau pārkāpusi sešdesmit gadu slieksni, viņa laikam gan vēl arvien ticēja, ka godājamajā dāmā, kas pieņēma audiencē Hariju un viņa labvēli, it viegli sazīmējama gleznā redzamā gaisīgā nimfa.

Pret jaunekli viņa izturējās pat labvēlīgāk nekā pret tā pavadoni, jo bija uzdomājusi sarunāties franciski, bet lordam Kāslvudam šī valoda diez cik veikli nevedās; viņa izteica atzinību mistera Esmonda mākai brīvi runāt svešajā mēlē.

— Tā ir vienīgā valoda, kas noder smalkām sarunām, — viņa visžēlīgi sacīja, — un ir piemērota labi audzinātiem cilvēkiem.

Pēcāk, kad abi džentlmeņi devās atpaka]ce|ā uz Londonu, milords krietni izsmējās par savas radinieces izturēšanos. Viņš teicās atminamies laiku, kad tā it raiti runājusi angliski, un jokodamies sūrojās par savu neat-tapību, ka palaidis garām izdevību apņemt tik burvīgu sievu.

Milēdija vikontese visžēlīgi atļāvās apjautāties milor-dam, kā klājas tā dzīvesbiedrei un bērniem; viņai esot nācis ausīs, ka lēdija Kāslvuda slimojusi ar bakām, taču viņa cerot, ka milēdijas daiļums neesot tik stipri izbojāts, * kā ļaudis melšot.

Izdzirdējis pieminam sievas slimību, milords vikonts sarāvās un pietvīka, bet atraitne, runādama par jaunās lēdijas izbojāto daiļumu, pievērsās spogulim un aplūkoja sava novītušā krunkainā vaiga atspulgu ar tik pašapmierinātu smaidu, ka viesi tikai ar pūlēm spēja noturēties, lai nesmietos tieši viņas vecišķajā sejā.

Harijam vikontese apvaicājās, kādu profesiju viņš izvēlējies, un, kad milords pastāstīja, ka jauneklis izlēmis iestāties garīdznieku kārtā un pēcāk no vecā doktora Ta-šera pārņemt, Kāslvudas draudzi, Harija nodoms kļūt par anglikāņu mācītāju neizraisīja viņā ne mazāko nepatiku, viņa pat šķita gluži apmierināta, ka jauneklim tādējādi tiek nodrošināta nākotne. Vikontese lūdza misteru Es-mondu apciemot viņu ikreiz, kad gadīsies iegriezties Londonā, un laipnībā aizgāja pat tik tālu, ka uz viesnīcu, ko milords bija izraudzījies par apmešanās vietu («Pie medību suņa» Ceringkrosā), nosūtīja jaunajam radiniekam naudas maku ar divdesmit ginejām, šai augstsirdīgajai davanai pievienodama vēl lelli milorda meitiņai Beatrik-sai, kura gan bija jau pārsniegusi vecumu, kad rotaļājas

ar lellēm, un augumā droši varēja mēroties ar savu godājamo radinieci.

Izstaigājuši pilsētu un noskatījušies dažas teātra izrādes, milords Kāslvuds un Esmonds devās uz Kembridžu, pavadīdami ce|ā divas jaukas dienas. Toreiz vēl nebija jauno, ātro diližansu, kas atstatumu no Londonas lidz universitātei šobrīd pieveic vienas vienīgas dienas laikā, taču ceļš Harijam Esmondam likās patīkams un arī diezgan īss, un vēlāk viņš aizvien ar pateicības jūtām pieminēja šīs dienas, kuras viņam kā svētkus bija dāvājis laipnais labvēlis.

Misters Esmonds tika uzņemts par studentu slavenajā Kembridžas Trīsvienības koledžā, kur reiz bija mācījies arī milords. Koledžas priekšnieks tolaik bija misters Mon-tegjū, kurš milordu vikontu uzņēma īpaši pieklājīgi, tāpat kā misters Bridžs, kas tika nozīmēts par Harija audzinātāju^55. Toms Tašers, kurš mācījās Emanuēla koledžā un tobrīd bija pārgājis jau otrajā kursā, ieradās apliecināt cieņu milordam un ņemt savā aizgādībā Hariju; kad jauneklim bija nodrošināta ērta istaba lielajā ēkā pie pašiem vārtiem, blakus slavenā mistera Ņūtona kādreizējam miteklim, milords atvadījās no Harija, mīļiem vārdiem to svētīdams un piekodinādams uzvesties krietnāk, nekā savos studiju gados bija uzvedies viņš pats, milords.

Sai atmiņu stāstījumā nav nekādas vajadzības sīkāk pakavēties pie Harija Esmonda universitātē pavadītajiem gadiem. Tie ne ar ko neatšķīrās no simtiem citu jaunu tālaika džentlmeņu studiju gaitām. Taču, kā par nelaimi, Harijs bija dažus gadus vecāks par saviem studiju biedriem, turklāt, bez tēva un mātes vientulībā audzis, tādējādi kļūdams savam vecumam neparasti domīgs un grūtsirdīgs, viņš stipri atšķīrās no pārējiem biedriem, kas bija ne tikai jaunāki, bet arī daudz jautrāki. Harija audzinātājs, kurš klanījās vai līdz zemei, pavadīdams milordu pāri koledžas zālājam, mainīja izturēšanos, līdzko augstmanis pagrieza viņiem muguru, un kļuva — vismaz Harijam tā šķita — skarbs un valdonīgs. Kad jaunekļi starpbrīžos zālē sanāca kopā pulciņos, Harijs allaž jutās vientuļš to vidū, un, kad vajadzēja skaļi lasīt kādu tekstu latīņu valodā, sacēlās vesela smieklu brāzma svešādās izrunas dēļ, ko Harijs bija iemantojis no jezuītu mūka — līdz tam vienīgā sava skolotāja. Audzinātājs misters Bridžs, liels rupju joku cienītājs, allaž atrada iemeslu zobgalībām. Jaunekļa godkāre saplaka, viņa gars tika pazemots, un ilgu laiku viņš jutās šeit daudz vientuļāks nekā jebkad Kāslvudā, kurp alktin alka atgriezties. Jau pati Harija piedzimšana palika mūžīgs iemesls kauna jūtām, un jauneklim allaž šķita, ka ikviens — gan jauns, gan vecs — to tik zina kā viņu nievāt un izsmiet, lai gan īstenībā cilvēki būtu izturējušies pret viņu daudz labāk, ja viņš kļūtu kaut mazliet sirsnīgāks. Pēcāk, rāmu skatienu pārlūkojot šo sava mūža posmu, kas reiz šķita tik nelaimīgs, Henrijs Esmonds saprata, ka paša lepnums un iedomība bijuši galvenie vaininieki pazemojumos, ko viņš veltīgi piedēvēja cilvēku nelabvēlībai. Pasaule labsirdīgi izturas pret tiem, kas paši ir labsirdīgi, un, cik man gadījies sastapt īdzīgus cilvēknīdējus, kas mūždien kurn pret pasauli, tik vienmēr vainīgi bijuši viņi paši, nevis pasaule. Toms Tašers bieži deva Harijam šai ziņā labus padomus, jo pats bija apveltīts gan ar gaišu prātu, gan labsirdību, taču Harijs vecākā biedra padomus noraidīja ar saltu nicību un bezjēdzīgu apsmieklu, nekādi negribēdams atteikties no iedomas par apvainojumiem, kuriem acīmredzot neticēja neviens cits kā tikai viņš pats. Lāgavīrs doktors Bridžs, pāris reižu izmēģinājis roku asprātībās pret savu audzēkni, drīz vien nāca pie atziņas, ka šis jauneklis nav diez cik piemērots mērķis atjautas bultām, jo tās palaikam vērsās atpakaļ pret viņu pašu. Audzinātājs un audzēknis, protams, lielāki draugi tālab nekļuva, toties Esmonds guva vismaz tik daudz labuma, ka misters Bridžs gribot negribot lika viņu mierā, un, tā kā Harijs kārtīgi apmeklēja dievkalpojumus un uzcītīgi mācījās uzdoto, Bridžs jutās gluži priecīgs, neredzot Harija saīgušo seju klasē, un ļāva tam lasīt un bozties pašam savā istabā.

Divi trīs dzejoļi latīņu un angļu valodā, kuri tika atzīti par diezgan veikli sacerētiem, un svinīga runa latīniski (jo misteram Esmondam šī valoda labāk padevās rakstiski nekā mutiski) atnesa viņam zināmu slavu kā universitātes autoritāšu, tā studentu vidū, lai gan jaunie cilvēki mazliet pārvērtēja viņa spējas. Dažas uzvaras pār kopējo ienaidnieku misteru Bridžu vēl jo vairāk noskaņoja biedrus Harija labā, un drīz vien viņu izdaudzināja

par cīnītāju, kas aizstāv studentu intereses pret mācību • pekiern. Daži jaunekļi, kuriem Harijs kaut mazliet uzticējās, atzina, ka studiju biedrs nepavisam nav tik īgns un uzpūtīgs, kā varētu spriest pēc viņa izturēšanās, un Dons Drūmio, tā Esmondu iesauca, mazpamazām iemantoja zināmu svaru koledžā un drīz pārliecinājās, kā pa-ain likās, ka mācību spēki viņu sākuši uzskatīt par visai bīstamu personu.

Dons Drūmio, tāpat kā visa viņa dzimta, bija nelokāms Jēkaba piekritējs un savu pārliecību lūkoja pierādīt ar dažādiem bezjēdzīgiem izlēcieniem — karaļa Jēkaba dzimšanas dienā saaicināja draugus pie pudeles burgundieša un iedzēra uz karaļa veselību, dienā, kad karalis atteicās no troņa, ieģērbās sēru drānās, Orānijas Vilhelma kronēšanas gadskārtā sāka gavēni un pastrādāja neskaitāmas citas aušības, kas pašam pēcāk izraisīja tikai smaidu.

Toms Tašers nenoguris vērsās pret šīm drauga aplamībām, jo allaž atbalstīja pastāvošo varu, gluži tāpat kā Esmonds allaž tai izrādīja pretestību. Toms pārstāvēja vigus, Esmonds bija torijs. Toms nekad neizlaida nevienu lekciju un proktoru vienmēr sveicināja, noceldams cepuri un godbijīgi palocīdamies. Tādēļ nav brīnums, ka viņu sarūgtināja Harija nepakļāvība un sagrāba dusmas, kad citi studenti par to smējās. Ja Harijs nebaudītu milorda vikonta labvēlību, Toms jau sen būtu pārtraucis draudzību ar viņu. Taču lāgazēns Toms nekad nepameta nevienu biedru, kamēr to saistīja draudzība ar kādu dižu viru. Toms to nepavisam nedarīja ar viltīgu nodomu, tā bija gluži dabiska tieksme pēc visa diženā. Viņš pieglaimojās nevis aiz liekulības, bet savas iedzimtās sliecības deļ, jo bija ārkārtīgi labsirdīgs, pakalpīgs un verdziski padevīgs.

Harijs varēja justies materiāli it labi nodrošināts, jo ne tikai dievinātā pavēlniece regulāri sūtīja viņam naudu, bet arī Celsijas vikontese ik gadus atkārtoja savu dāvinājumu un ielūdza jaunekli ziemsvētkus pavadīt viņas namā pie Londonas, taču, lai cik bagātīgi apgādāts, Esmonds pastāvīgi bija un palika nabadzīgs, toties par Tomu Tašcru varēja tieši pabrīnīties, kā tas, no tēva saņemdams gaužām trūcīgus līdzekļus, bija iemanījies dzīvot gluži vai pārticībā. Tiesa gan, Harijs it viegli tērēja naudu, aizdeva katram, kas palūdza, bet Toms nekad to nedarīja, Sai ziņā man viņš pat šķiet līdzīgs slavenajam Mārlboro hercogam, kas, jaunībā saņēmis kā dāvanu piecdesmit zelta monētas no kādas aušīgas sievietes, kura bija iemīlējusies viņa skaistumā, pēc ilgiem gadu desmitiem rādija Kedogenam atvilktni, kur nauda bija glabājusies kopš tā brīža, kad viņš pārdeva savu jauneklīgo godu. Nebūt negribu sacīt, ka arī Toms kādreiz tik izdevīgi pārdevis savu skaistumu, jo daba nebija viņu apveltījusi ar pārlieku pievilcību, turklāt viņš aizvien varēja noderēt par tikumiskas rīcības paraugu, kurš nekad nepalaida garām izdevību sniegt labus padomus gados jaunākajam biedram, — taisnības labad jāteic, ka ar padomiem Toms tiešām neskopojās. Tomā nevarēja noliegt arī savdabīgu jautrību — viņam patika joki, ja dažkārt izdevās tos saprast, viņš neatteicās kopīgi iztukšot pudeli, kad cits par to maksāja, īpaši tad, ja līksmotāju vidū gadījās kāds jauns lords. Šādās reizēs visā universitātē grūti būtu atrast prasmīgāku dzērāju; taisni pamācoši bija vērot viņu nākamajā rītā svaigi noskuvušos, tīru un glītu rīta lūgšanā skandinām «Āmen!». Nabaga Harijs, aizrāvies ar lasāmvielu, dzinās pakaļ visām deviņām mūzām, ne pie vienas negūdams īpašus panākumus, toties Toms Tašers, kam dzejā dotību nebija vairāk kā jebkuram zirgu puisim, ar stūrgalvību, neatlaidību un verdzisku padevību dievišķajai Kaliopei vispirms ieguva godalgu, tad zināmu ietekmi universitātē, līdz beidzot nāca lielā atlīdzība par viņa zināšanām — Toms tika ievēlēts par savas koledžas padomes locekli. Misters Esmonds savukārt šai mūža posmā guva maz zinību, ar kurām vēlāk būtu varējis lepoties, un lielāko dienas daļu pavadija, aizgūtnēm lasīdams grāmatu pēc grāmatas, kas tikai pagadījās pa rokai. Tā bez jebkādas secības viņš iepazinās ar lielākās daļas angļu, franču un itāļu dzejnieku darbiem un pat mazliet iemanījās lasīt spāniski, jo bija it krietns meistars klasiskajās valodās — vai vismaz latīņu valodā.

Pēcāk, kad studiju gadi jau iegriezās otrajā pusē, Harijs ķērās pie grāmatām, kas bija saistītas ar to profesiju, ko viņš izraudzījās, drīzāk gan pasaulīgā saprāta nekā iekšējas nepieciešamības mudināts, un teologu strīdi viņu galīgi samulsināja. Aizrāvies ar lasīšanu (kurai gan netika veltīta ne tā nopietnība, ne patiesā dievbijība, ko šādas studijas prasa), jauneklis kādudien jutās visdedzīgākais pāvesta piekritējs un teju, teju grasījās skaļi pasludināt savu pārliecību, bet jau pēc mēneša kopā ar Ci-

Imgvortu pēkšņi pieslējās protestantiem un vēl pēc mēneša l |uva par skeptiķi — tāpat kā Hobss un Beils. Turpretim I iņazēns Toms Tašers ne mirkli pat domās nenomaldījās no universitātes nospraustās taciņas, ar tīru sirdi pieņēma visus trīsdesmit deviņus ticības locekļus un, ja rastos vajadzība, mēmā paklausībā parakstītu un apzvērētu vēl trīsdesmit deviņus. Harija stūrgalvība šais jautājumos, dumpīgās domas un runas tik ļoti satrieca un apbēdināja viņa vecāko biedru, ka abi atsala un atsvešinājās viens no otra, bet kādreizējā ciešā draudzība, kas viņus saistīja tudiju sākuma posmā, pamazām pārvērtās par gluži parastu pazīšanos. Arī politiskajai pārliecībai universitātes dzīvē bija liela nozīme, un te tāpat abu jaunekļu uzskati atšķīrās. Toms, lai arī piederēdams pie Augstās baznīcas^56, atklāti atzina sevi par nelokāmu Orānijas Vilhelma piekritēju, bet Harijs, ieradies koledžā kā savai dzimtai raksturīgās toriju politikas pārstāvis, pēcāk izteica bīstamu sajūsmu par Oliveru Kromvelu un, brīžam nostādamies Kromvela, brīžam karaļa Jēkaba pusē, bieži piedalījās disputos, ko studenti sarīkoja te viena, te otra biedra istabā, lai apspriestu stāvokli valstī, lai kronētu karaļus un gāztu tos no troņa un, paceļot universitātes alys kausus, uzsauktu ‘tostus gan par bijušajiem, gan pašreizējiem varoņiem un to iedvesmotājām daiļavām.

Tādējādi, vai nu savas izcelšanās īpatnējo apstākļu dēļ, vai arī grūtsirdīgā rakstura nomākts, universitātes gadus Esmonds lielākoties pavadīja vientulībā, ne juzdams pietiekamu godkārību, lai izceltos mācībās, ne arī vēlēdamies piedalīties bērnišķīgajās draiskulībās un izpriecās, kam mīļuprāt nodevās citi studenti, kuri gandrīz visi bija savus divus trīs gadus jaunāki par Hariju. Jauneklis bija ieņēmis prātā, ka mācību spēki viņu nicina apšaubāmās izcelšanās dēļ, un tālab izvairījās no to sabiedrības. Ļoti iespējams, ka nelabvēlību, ko Harijs iedomājās sajūtam pasniedzēju attieksmē pret sevi, izraisīja viņa paša izturēšanās, vismaz vēlāk, atskatoties uz tālajiem studiju gadiem, Henrijam Esmondam šķita, ka pats bijis pārlieku drūms un augstprātīgs. īstenībā Harijs maigā paļāvībā tiecās pretī ikvienai laipnībai, tāpat kā sāpīgi pārdzīvoja

jebkuru pāridarījumu un ļaunumu, un, lai cik vientuļš viņš palika savā dziļākajā būtībā, ar dažu labu no toreizējiem biedriem viņu saistīja siltas draudzības jūtas.

Viens no tiem bija kāds dīvains džentlmenis, kas dzīvoja universitātē, nebūdams tās loceklis, un sniedza zināšanas priekšmetā, kas tik tikko bija atzīts par koledžas kursa cienīgu. Sis cilvēks bija franču virsnieks — bēglis, kas, protestantu vajāšanas laikā padzīts no dzimtās zemes, ieradās Kembridžā, kur apmācīja studentus cīņā ar špagu un atvēra paukošanas skolu. Lai arī pats viņš sevi sauca par protestantu, klīda baumas, ka īstenībā misters Moro esot maskējies jezuīts; un patiesi — toriju partijai, kura universitātē turējās stingrās pozīcijās, viņš iesniedza ietekmīgas rekomendācijas, tā ka droši vien varēja tikt uzskatīts par vienu no daudzajiem Anglijā iesūtītajiem karaļa Jēkaba aģentiem. Sarunas ar šo džentlmeni Es-mondam šķita daudz patīkamākas nekā uzturēšanās jebkura koledžas mācītāja sabiedrībā; neapnicis viņš klausījās Moro stāstus par Tirena un Kondē karagājieniem, kuros vecais virsnieks arī pats bija piedalījies; un, tā kā Harijs franciski runāja jau no bērna kājas un koledžā gandrīz neviens cits šo valodu neprata, ari brašais paukošanas skolotājs labprāt uzturējās jaunekļa sabiedrībā un savu mīļāko audzēkni misteru Esmondu drīz vien bija meistariski apmācījis cildenajā escrime^57 mākslā.

Nākamajā semestrī Esmondam vajadzēja iegūt humanitāro zinātņu bakalaura grādu un pēcāk noteiktajā laikā apvilkt garīdznieka tērpu, kurā viņu vēlējās ieraudzīt mīļotā pavēlniece. Toms Tašers tolaik jau strādāja par mācītāju un bija ievēlēts par koledžas padomes locekli; Harijs skaidri apzinājās, cik labprāt atdotu Tomam savas tiesības uz Kāslvudas draudzi, un saprata, ka sprediķošana no kanceles nepavisam nav viņa aicinājums. Bet, tā kā vairāk par visu pasaulē Hariju saistīja pienākums pret mīļoto pavēlnieci un viņš zināja, ka, atteikdamies no iecerētā, sarūgtinās milēdiju, viņš nolēma pat ne ar niecīgāko mājienu neizrādīt savu nepatiku pret garīdznieka amatu; un tā nomāktā omā jaunais Esmonds devās uz Kāslvudu, lai pavadītu pēdējās brīvdienas pirms stāšanās savā amatā.

XI NODAĻA

Pārbraucu Kāslvudā pavadīt brīvdienas, bet mājās radies kāds nelāgs noslēpums

Trešajās vasaras brīvdienās, kā parasti pārbraucis Kāslvudā, Esmonds atkal lāvās priecīgajam satraukumam, ko izjuta ikreiz, atgriežoties mājās, kur bija nodzīvojis tik daudzus gadus, un sastopot savas pavēlnieces laipno un draudzīgo skatienu. Kopā ar bērniem viņa bija iznākusi sagaidīt Hariju (bez bērniem milēdiju reti vairs gadījās redzēt). Mis Beatriksa bija izaugusi tik liela, ka' Harijs īsti nezināja, vai maz drīkst meiteni skūpstīt; kad jauneklis tomēr izlēma šādi apsveicināties, viņa piesār-tusi atrāvās, lai gan pēcāk, kad abi palika divi vien, ne tikai laipni pieņēma viņa skūpstu, bet pati uz to pamudināja. Jaunais lords bija tā izstiepies garumā, ka kļuva arvien līdzīgāks savam brašajam tēvam, taču zēna acis raudzījās laipni, kā mātei; arī pati lēdija Kāslvudā šķita izaugusi kopš tām dienām, kad Harijs viņu redzēja pēdējo reizi, — stāvs bija kļuvis staltāks, mazliet pilnīgāks, sejā, kuras vaibstos vēl arvien jautās senais maigums un draudzīgā sirsnība, bija parādījusies jauna apņēmības un kundziskuma izteiksme, kas Harijam nekādi nesaistījās ar liegi gaišo tēlu, kuru dziļā pateicībā glabāja viņa atmiņa. Zemie, skumjie toņi, kas, viņiem sasveicinoties, ieskanējās milēdijas balsī, Esmondu tik ļoti izbiedēja, ka viņš pārsteigts ielūkojās savai pavēlniecei acīs, bet tā tūdaļ nolaida skatienu un ne reizes vairs to nepacēla, lai cik pētoši jauneklis viņā raudzījās. Šī sērā, aizlauztā balss un skaidro acu sāpīgais skatiens pauda dziļi noslēptas bēdas, un Harija sirdī ielija nenosakāma trauksme. Milēdija apsveica Esmondu tik vēsi, ka, sāpīgi aizskarts (jo mīlēja un cienīja savu pavēlnieci ar tādu kvēli, ka labprāt būtu nometies ceļos un skūpstījis tās tērpa malu), jauneklis stostīdamies tik tikko atbildēja uz jautājumiem, ko tā savukārt uzdeva vilcinādamās.

Vai viņš Kembridžā jūtoties laimīgs? Un kā veicoties ar studijām? Viņa cerot, ka jauneklis nepārpūlas. Viņš esot stipri izaudzis un izskatoties ļoti labi.

— Viņam uzaugušas ūsasl — iesaucās ināsters Frenks.

Kāpēc viņš nenēsā parūku kā lords Mouens? —

apvaicājās mis Bcatriksa. — Milords apgalvo, ka tagad neviens nestaigājot ar saviem paša matiem.,.

— Jūs droši vien gribēsiet apmesties savā vecajā istabā, — teica miiēdija. — Ceru, ka saimniecības vadītāja to būs jau sakārtojusi.

— Bet, māmiņ, pēdējo tris dienu laikā jūs taču pati tur esat iegriezusies vismaz desmit reižu! — iesaucās Frenks.

— Un viņa saplūca puķes, ko jūs iedēstījāt manā dārzā... vai atceraties — pirms daudziem, daudziem gadiem, kad es vēl biju pavisam maziņa, — pastiepusies pirkstgalos, čivināja Beatriksa. — Un māmiņa nolika tās jums uz palodzes.

— Atceros, ka, atspirdzis pēc slimības, jūs allaž priecājāties par rozēm, — piesārtusi kā roze, sacīja miiēdija. Un visi devās pavadīt Hariju uz viņa istabu — bērni tecēja pa priekšu, Harijs rokrokā ar savu pavēlnieci tiem sekoja.

Sagaidot Hariju pārbraucam, vecā istaba bija krietni vien uzposta un izrotāta. Ziedi uz palodzes sakārtoti porcelāna vāzē, gulta pārklāta ar skaistu, jaunu segu, par ko mazā pļāpa Beatriksa tūdaļ pavēstīja, ka to esot darinājusi māmiņa pati. Kaut arī bija jūnijs, kamīnā kurējās uguns. Milēdijai šķita, ka istaba nav pietiekami silta; tika darīts viss, lai jaunais Esmonds justos laimīgs un gaidīts mājās.

— Jūs tagad esat nevis vairs pāžs, bet gan džentlmenis un mūsu radinieks un visur iesiet kopā ar tēti un māmiņu, — čaloja bērni.

Un, līdzko miiēdija un bērni bija atstājuši Hariju vienu, viņš mīlestībā un pateicībā pāri plūstošu sirdi nometās ceļos pie mazās gultiņas un izlūdzās svētību tiem, kas viņu apveltīja ar tādu laipnību.

Bērni, kuri parasti neko neprot paturēt pie sevis, drīz vien Harijam izstāstīja visu, kas pa šo laiku pilī noticis. Tētis divas reizes esot bijis Londonā. Tētis pēdējā laikā vispār bieži neesot mājās. Beatriksu tētis aizvedis uz Vestlendu, un tur izrādījies, ka viņa izaugusi lielāka par*cra Džordža Hārpera otro meitu, lai gan tā esot divus gadus vecāka. Tētis esot paņēmis līdzi Beatriksu un Frenku uz Belininsteru, un tur Frenks esot cīniņā pieveicis lorda Belminstera dēlu — to vēlāk smiedamies Harijam stāstīja arī pats milords. Pie tētiņa ciemos braucot daudzi džentlmeņi, un tētis no Londonas atvedis jaunu pēli — tā esot franču spēle, ko sauc par biljardu, — pats Francijas karalis to protot lieliski spēlēt; atraitne lēdija Kāslvuda atsūtījusi Bcatriksai dāvanu, bet tētis iegādājies jaunu ekipāžu ar diviem maziem zirdziņiem, to nu vadot viņš pats, jo ar lielo karieti braucot māmiņa; doktors Tašers esot vecs, īdzīgs kraķis, un viņiem riebjoties pie tā mācīties; tētis labprāt jautu viņiem nemācīties un smejoties, ieraudzījis abus sēžam pie grāmatām, bet māmiņa liekot mācīties un pati viņus mācot. — Tētis laikam gan nemīl māmiņu, — skatīdamās lielām acīm, sacīja Beatriksa. Tērzēdama meitene bija pienākusi Harijam gluži klāt, apsēdusies tam klēpī un nu ņēmās pētīt gan jaunekļa apģērbu, gan visu, kas tā neizskatīgajā sejā šķita glīts un neglīts.

— Nevajadzētu gan sacīt, ka tētis nemīl māmiņu, — izdzirdējis Beatriksas atzīšanos, aizrādīja mazais Frenks. — Māmiņa nekad to nav sacījusi, un arī jums, mis Beatriksa, viņa aizliegusi par to runāt.

Vairs nepalika šaubu, kālab lēdijas Kāslvudas acīs iegūlušas skumjas un balsi aizlauzušas žēlabainas nopūtas. Cik bieži nākas sastapt šādu skatienu, kurā apdzisušas kādreiz tik spoži mirdzējušās mīlestības liesmas, gluži kā noslāpētu gaismekli, kura spožums reiz ticis rūpīgi sargāts un glabāts! Ikviens vīrs lai tikai ielūkojas savā namā. Šādi mēmi pārmetumi padara tukšas un skumjas pat visgreznākās pilis, šādas sejas spēj aptumšot pašas saulainākās mūsu dienas. Tā savstarpējie zvēresti, debesu piesaukšana, baznīcas ceremonijas, bezgalīgā uzticība un mīlestība, tik kvēla un stipra, ka, liekas, tai nepienāks gals pat mūžībā, — nekas nespēj pretoties laika ritumam; mīlestība nomirst, spītēdama baznīcas lāstiem un garīdzniekam dotajam solījumam; bieži esmu domājis, ka tai lieti noderētu gan priekšnāves šķīstīšana, gan apbedīšanas rituāls, gan dvēseles svaidīšana un abi in paceK Kā visam mirstīgajam, arī mīlestībai ir sava gaita — savs sākums, savs briedums un sava sairšana. Tā izdzen pumpurus, atplaukst saules staros, novīst un nokalst. Strefons un Hloja tvīkst katrs savās ilgās, tad aizrautības mirklī savienojas, un jau klīst baumas, ka Hloja mirkstot asarās, bet Strefons salauzis spieķi uz viņas muguras. Vai [58] ir iespējams to salikt atkal kopā tā, lai nemanītu lūzuma vietu? Ne Hitneneja priesteri, ne dievu piesaukšana — nekas to nespēj padarīt veselu.

Attapies no sapņiem, grāmatām un godkārajām cerībām, kurās bija gremdējies divus pēdējos koledžā pavadītos gadus, Harijs Esmonds pēkšņi saprata, ka, atgriezdamies mājās, ir iekļuvis patiesā dzīves traģēdijā, un tā viņam šķita daudz svarīgāka un nozīmīgāka nekā viss, ko bija mācījis koledžas audzinātājs. Cilvēki, kurus viņš mīlēja vairāk par visu pasaulē un kuriem jutās parāda pateicību, darīja viens otru nelaimīgu. Vislēnprātīgākajai un maigāķajai sievietei ļauni tika darīts pāri, un viņa slepus lēja asaras; cilvēks, kas viņai sagādāja ciešanas ar savu nevērību un varbūt pat cietsirdību, bija Harija labvēlis un aizgādnis. Namā, kur svētās, dziļi sirdī slēptās mīlestības vietu ieņēmusi nesaticība, visus pārvar liekulības gars — un tie sāk melot cits citam. Kad ierodas viesi, melo vīrs (dažkārt arī sieva), uzlikdams saskaņas un pieklājības masku. Melo sieva (jo viņas pienākums ir melot un smaidīt, lai cik sāpīgi tiktu pērta), norij asaras un melo savam kungam un pavēlniekam, melo, lūgdama mazo Džekiju cienīt tētiņu, melo, iegalvodama vectētiņam, ka jūtas pilnīgi laimīga. Melo kalpotāji, drūmu seju stāvēdami aiz sava pavēlnieka krēsla un izlikdamies, ka nemana kungu savstarpējos cīniņus, — tā no rīta līdz vēlam vakaram dzīve aizrit vienā nepatiesīgumā. Bet prātvēderi to sauc par īstu tikumību un norāda uz Baukīdu un Filēmonu kā uz krietnas dzīves paraugiem.

Milēdija nebilda Harijam ne vārda par savām bēdām, toties inilords ieskurbušā prātā nepavisam nebija tik atturīgs, viņš klāja vaļā visu, kas nospieda sirdi, un, kā aizvien, spēcīgiem, nepārprotamiem vārdiem neskopodamies, ieteica Harijam vairīties no sievietēm, jo tās visas esot krāpnieces, palaidnes un paklīdenes. Patiesi — jāatzīst, tāda bija tolaiku mode, nav neviena cik necik ievērojama mūsdienu rakstnieka — vienīgais izņēmums ir nabaga Diks Stīls, — kas nerunātu par sievieti kā par verdzeni un neapietos ar to, pilns nicinājuma. Misters Poups, misters Kongrīvs, misters Edisons, misters Gejs — visi viņi dziedāja vienā un tai pašā toņkārtā atbilstoši savam raksturam un ieaudzinātajām pieklājības jūtām, taču visnekrietnāk par sievietēm ķengājās doktors Svifts, kurš gan vārdos, gan darbos izlēja pār tām vistrakāko niknumu.

Strīdi un naids starp laulātajiem draugiem, manuprāt, rodas galvenokārt tais ģimenēs, kur virs pārsteigts un sašutis pēkšņi saprot, ka viņa verdzene un gultas biedrene, kas devusi svēto laulības solījumu godāt un klausīt savu pavēlnieku, nolasīt tam no acīm ikvienu vēlēšanos, ir pārāka par viņu un ka no abiem nevis viņai, bet drīzāk viņam pieklātos būt pakļautajam; šai pretrunā, liekas, ari meklējams cēlonis milorda dusmām pret milēdiju. Kad milords pameta sievu, viņa sāka apcerēt savu likteni, un viņas secinājumi nenāca vīram par labu. Kad iepriekš minētais mīlestības gaismeklis apdzisis un ncizstaro vairs žilbinošo spožumu un mēs parastā dienas gaismā palūkojamies uz gleznu, tā šķiet rupjš smērējums, neveikls atdarinājums. Kā jums šķiet — vai daudz vīru un sievu nonāk pie šīs atziņas? Lai cik sāpīgs sievietei liekas atklājums, ka viņa uz visu mūžu saistīta ar pēdīgo lempi un spiesta godāt un mīlēt stulbeni, vēl ļaunāk jūtas vīrietis, nonākdams pie neskaidras apjausmas, ka viņa verdzene un kalpone īstenībā ir daudz pārāka par savu pavēlnieku, ka sievietei, kas izpilda jebkuru viņa vēlēšanos un pakļaujas jebkuriem viņa untumiem, vajadzētu būt pavēl-niecei, ka tās prāts spēj daudz ko aptvert tūkstoškārt labāk nekā viņa juceklīgās smadzenes un ka galviņā, kas atdusas uz spilvena blakus viņa paurim, mīt tūkstošiem jūtu, neizprotamu domu, slēpts nicinājums un 'dumpības gars, par ko miglainu priekšstatu viņam var radīt tikai vārgs atspulgs tās acīs; ka sievietes sirdī glabājas mīlestības dārgumi, kas lemti iznīcībai, jo nav nevienas rokas, kura pasniegtos tiem pretī; ka viņas prāts lolo saldas cerības un domas par daiļumu, kas spētu augt un izplaukt ziedos; ka šis gaišais prāts atmirdzētu spoži kā dimants, ja vien to iznestu saulītē; bet tirāns, kuram pieder visas šīs bagātības, neļauj tām izlauzties brīvē, kā cietumniekus sadzen tās atpakaļ apakšzemes tumsībā un vēl skaišas, ka ieslodzītā sadumpojusies, ka pielaulātā verdzene kļuvusi nepakļāvīga un stūrgalvīga. Tā nu gaismeklis Kāsl-vudas pilī bija. nodzisis — un milords un milēdija viens otru ieraudzīja tādus, kādi bija īstenībā. Milēdijas slimība un apvītušais daiļums atvēsināja milorda kvēlās jūtas pret sievu, viņa patmīlība un neuzticība izgaisināja milēdijas vientiesīgos sapņus par mīlestību un cieņu. Mīlestība! Kas gan mīlēs zemiskumu un neglītumu? Cieņai Kurš cienīs rupjību un baudkāri? Nekādi laulību zvēresti,

lai arī teikti kaut visas pasaules vikāru, kardinālu, bīskapu, mullu un rabīnu klātbūtnē, nespēj vairs nevienu pakļaut šai briesmīgajai padevībai. Un laulātie draugi dzīvoja katrs savu dzīvi: sieva jutās laimīga, mīlēdama un lolodama savus bērnus (kurus tā ne brīdi labprāt neizlaida no acīm), un pateicās debesīm, ka šos dārgumus pratusi pasargāt no nelaimes, kura sapostīja visu labāko, kas mita viņas pašas sirdī.

Bērni, kurus izglītoja tikai māte un kuru prātus ticības mācībā reižu reizēm apgaismoja doktors Tašers, bija guvuši ievērojamas sekmes, tā ka tieši brīnums, kā to spēja panākt tik iecietīga un lēnīga skolotāja kā lēdija Kāsl-vuda. Beatriksa prata dziedāt un dejot kā īsta nimfa. Tēvs pēc pusdienām labpatikā mēdza klausīties viņas dziedāšanu. Meitene bija iemanījusies lepni valdīt pār visu namu, bet vecāki sajūsmināti smējās vien. Jau sen viņa prata novērtēt savas skaistās acis un izmēģināja roku koķetērijā in corpore vili^59 ar zemnieku puišiem un vietējiem muižniekiem, līdz pienāks laiks gatavoties augstākās sabiedrības iekarošanai. Sagaidot Hariju Esmon-du, Beatriksa bija apsējusies jaunu lenti, un jauneklis uzjautrināts vēroja, kā tā zibina actiņām un apvelta viņu smaidiem, bet tēvs sajūsmā skaļi smējās, jo vairāk pamudinādams meitu uz aušībām. Lēdija Kāslvuda nopietni un skumji vēroja meiteni; mazā dažkārt vīzdegunīgi atbildēja mātei, taču prata kvēli apliecināt mīlestību un dot solījumus laboties, ātri izplūda asarās (pēc visniecīgākā strīda, ko izraisīja pašas vieglprātība), lai atgūtu māmiņas labvēlību, un tikpat ātri aizdeva laipnajai lēdijai dusmas ar jaunām neremdināmās godkārības izpausmēm. Bēgdama no mātes drūmajiem skatieniem, viņa metās pie iereibušā tēva un izpelnījās tā līksmos smieklus. Beatriksa prata noskaņot vecākus vienu pret otru; mazā blēde priecājās par strīdiem, ko tik agri jau bija mācījusies izraisīt.

Jauno Kāslvudas mantinieku lutināja abi — kā tēvs, tā māte. Vecāku glāstus puisēns uzņēma kā jau vīrietis — it kā tie viņam ar pilnām tiesībām pienāktos. Fren-kain piederēja medību vanagi, pašam bija savs spaniels, savs zirgs un savi dzinējsuņi. Viņš bija iemācījies jāt, dzert un nošaut putnu lidojumā, no mednieka un mež-

sarga puikām izveidojis sev veselu galmu — kā īsts troņmantnieks, kuram krietnākais paraugs bija paša tēvs milords. Ja zēnam iesāpējās galva, māte uztraucās tā, it kā māju būtu apsēdusi sērga, bet milords tikai ņirdzīgi smējās (jo tas patiesi allaž notika nākamajā rītā pēc Jaungada svinībām un negausīgas gaļas pīrāga iebaudīšanas) un, piemetinādams kādu no parastajiem lamu vārdiem, sacīja:

— Velns parāvis, Harij Esmond, palūk, kā milēdijai ķeras pie sirds Frenka migrēna! Kādreiz, manu zēn, viņa tā noņēmās ar mani (pasniedz kausu, Harij!) un uztraucās, ja man piemetās galvas sāpes. Bet tagad mana galva viņai vairs nerūp. Tādas viņas ir visas — šīs sievietes —, visas vienādas. Harij, svilpastes caur un cauri. Turies pie koledžas — turies pie punša un sava universitātes alus un nemet acis uz sievieti, ja tā kaut drusku šķiet glītāka par vecu, sušķainu kalponi. Tāds ir mans padoms.

Milords bija uzsācis mētāties ar šādiem jokiem sievas un bērnu klātbūtnē, parasti pie azaida galda, un milē-dija reizēm pūlējās novērst rupjās zobgalības, reizēm izlikās neko nedzirdam, bet dažkārt tās trāpīja mērķī, likdamas nabaga upurim sarauties (to pauda pietvīkusī seja un asarām pienesušās acis), vai arī iesvēla milēdiju tik kvēlās dusmās, ka viņa uz šiem smagajiem šāviņiem trīsošā balsī atbildēja ar kādu nicīgu piezīmi. Laulātie draugi nejutās laimīgi, un laimīgs nejutās neviens viņu tuvumā. Zēl, ka jaunības mīlestībai un uzticībai lemts beigties sarūgtinājumā un sabrukumā! Nav nekāds brīnums sastapt jaunu laulātu pāri, ko vieno mīlestība, bet nav nekā skaistāka pasaulē kā ieraudzīt vecus laulātus draugus, kuri mīl viens otru. Harijs Esmonds kļuva kā par vienas, tā otras puses uzticības personu, kaut, patiesību sakot, vienīgi milords klāstīja jauneklim visas savas likstas un pārestības (kurās vaina gan bija meklējama pašā lordā Kāslvudā), bet milēdijas bēdas Harijs tikai nojauta: jaunekļa mīlestība pret lēdiju Kāslvudu it viegli ļāva zem saltās maskas, ko milēdija uzlika, slēpdama savas nedienas, saskatīt, cik skaudri sāp viņas sirds, kaut seja savilkta smaidā. Grūts ir sievietēm šis mūža slogs — maska, ko pasaule uzspiež tām valkāt. Taču nav smagāka grēka par to noziegumu, ko atļaujas sieviete, kura, juzdamās nomākta un nelaimīga, savu nelaimi klaji izrāda. Pasaule ir nepielūdzama savā prasībā redzēt viņu allaž ar līksmu seju, un mūsu sievietes, tāpat kā malabaru sievas, smaidīgas un izkrāsotas, kāpj upura sārtā blakus saviem mirušajiem vīriem, bet tuvinieki dedzīgāk par visiem mudina viņas pildit pienākumu un, skaļi aurodami un rokām plaukšķinādami, apslāpē viņu sāpju kliedzienus.

Tādējādi, pats lāgā neapzinādamies, kā tas noticis, Harijs Esmonds uzzināja sava patrona ģimenes noslēpumu. Jau pirms diviem gadiem jaunekļa acu priekšā risinājās dīvaini notikumi, kurus toreiz viņš vēl nespēja saprast; izlasītās grāmatas, paša pārdomas un dzīves pieredze bija padarījusi viņu vecāku, un nu viņš sadūrās ar vienu no lielākajām nelaimēm, kas uzbrukusi dzīvei, kura tāpat nekad nav bijusi īsti laimīga, un viņam vajadzēja saprast un žēlot cilvēkus, kuru bēdas nekādi nespēja remdēt.

Jau iepriekš tika teikts, ka milords nevēlējās nodot pavalstniecības zvērestu, ne arī ieņemt pēra vietu Īrijas karalistē, kur viņam vārda pēc piederēja muiža. Viņš atteicās arī no Anglijas pēra goda, ko milordam kā kukuli piedāvāja Orānijas Vilhelma valdība, lai nodrošinātu viņa uzticību.

Anglijas pēra titulu viņš varēja pieņemt un droši vien arī būtu pieņēmis, ja pret šo soli dedzīgus iebildumus neceltu sieva, kura pār vīra uzskatiem prata valdīt daudz stingrāk nekā pār viņa rīcību un, palikdama neliekuļoti godīga savā sirdī un atzīdama vienu vienīgu ticību un vienu vienīgu taisnību, pat domās nespēja lauzt uzticību trimdā izdzītajai dinastijai vai atzīt par valdnieku kādu citu nekā karali Jēkabu; kaut arī milēdija ārēji pakļāvās valdošajai varai, viņa palika cieši pārliecināta, ka nekādi kārdinājumi viņu nepiespiestu Orānijas princi atzīt par likumīgo valdnieku, ne arī pieļaut iespēju, ka to atzītu viņas laulātais draugs. Tā milords Kāslvuds gandrīz visu mūžu nodzīvoja, neapzvērējis uzticību karalim, lai gan šī pašaizliedzība sagādāja tam daudz rūpju un nepatikšanu un darīja to allaž īdzīgu un neapmierinātu.

Pēc revolūcijas, tāpat kā visā karaļa Vilhelma valdīšanas laikā, nemitējās intrigas, kuru mērķis bija trimdā izdzītās dinastijas restaurācija; bet, ja miiords Kāslvuds patiešām arī pats piedalījās šais intrigās, tad tikai pavisam īsu brīdi, turklāt tais gados, kad Harijs Esmonds vēl bija pārāk jauns, lai tam uzticētu tik svarīgus noslēpumus.

Taču 1695. gadā, kad sers Džons Fenviks, pulkvedis 1.oviks un citi nolēma uzbrukt karalim Vilhelmam ceļā no Hemptonkortas^60 uz Londonu un izstrādāja slepenu sazvērestības plānu, kurā tika iesaistītas daudzas godājamas augstdzimušas personas, Kaslvudā ieradās pāters Holts ar kādu draugu — jaunu džentlmeni, pret kuru kā milords, tā pāters, savu attieksmi īpaši neslēpdami, izturējās ar neparastu cieņu. Harijs Esmonds redzēja jauno džentlmeni un, kā savā reizē tiks pastāstīts, pēc ilgiem gadiem to tūdaļ pazina; tad viņam arī izgaisa jebkuras šaubas par to, ka milords vikonts bijis iesaistīts tais darījumos, kuri aizņēma pātera Iiolta prātu un kuru dēļ tas, pastāvīgi mainīdams gan vārdu, gan apģērbu, bez mitas ceļoja no vienas vietas uz otru. Pātera ceļabiedrs tika saukts par kapteini Džeimsu, bet pēcāk Harijs Esmonds sastapa viņu ar gluži citu vārdu un citā izskatā.

Nākamajā gadā Fenvika sazvērestība tika atklāta; tā sen jau iegājusi vēsturē un beidzās ar nāves sodu seram Džonam un daudziem citiem, kuri sodu par valsts nodevību uzņēma vīrišķīgi un kurus pēdējā gaitā uz Taibērnu pavadīja milēdijas tēvs dekāns Ārmstrongs, misters Kol-jers un citi drosmīgi karalim nepakļāvušies mācītāji, kas pie karātavām atlaida notiesātajiem grēkus.

Ir zināms, ka, aizturot seru Džonu, tika atklāti daudzu to džentlmeņu vārdi, kuri bija iesaistīti sazvērestībā, taču princis cildenā gudrībā un žēlsirdībā sadedzināja viņam pasniegto sarakstu un paziņoja, ka nevēloties neko vairāk zināt. Pēc šā notikuma lords Kāslvuds svinīgi nozvērējās nemūžam, lai debesis stāvot viņam klāt, vairs neielaisties nekādos darījumos, kas būtu vērsti pret šo varonīgo un augstsirdīgo cilvēku; to viņš pateica arī Holtam, kad nenogurdināmais priesteris atkal apciemoja pili, lai iesaistītu milordu jaunā sazvērestībā. Kopš tās dienas milords par karali Vilhelmu allaž runāja tikai ar pienācīgo cieņu kā par vienu no gudrākajiem, drosmīgākajiem un dižākajiem cilvēkiem. Savukārt milēdija Esmonda apgalvoja, ka nekad nespēšot karalim piedot, pirmkārt, to, ka viņš padzinis sievastēvu no troņa, un, otrkārt, to, ka nav palicis uzticīgs savai sievai princesei Marijai. Man nudien šķiet — ja Nērons pieceltos no kapa un kļūtu par Anglijas karali un krietnu ģimenes tēvu, visas sievietes viņam piedotu. Milords tikai smējās par sievas pārmetumiem — šāda tikumības mēraukla viņam gan nelikās pieņemama.

Pēdējo reizi misters Holts ar viņa augstību vikontu apspriedās tai vasarā, kad Harijs pārbrauca mājās pavadīt pirmās koledžas brīvdienas (kādreizējo skolotāju Harijs redzēja labi ja pusstundu un divatā nepārmija ar to ne vārda), un abu saruna, lai par ko viņi būtu sprieduši, ārkārtīgi satrauca milordu — tik dziļi satrauca, ka pavēlnieka nemiers nepaslīdēja garām nemanīts ne viņa sievai, ne jaunajam radiniekam Henrijam Esmon-dam. Pēc Ilolta aizbraukšanas milords lāgiem nepamatoti uzbruka Esmondam, lāgiem apveltīja to ar neparastu cieņu, no sievas vairījās, lai tā nevarētu viņu iztaujāt, uz bērniem raudzījās ar drūmu un bažīgu skatienu, murminādams: «Nabaga bērni... nabaga bērni!» — tik nomāktā balsī, ka tiem, kuri dzīvē nepazina nekā cita kā padevību un paklausību tēvam, sirds bailēs sažņaudzās. Lorda Kāslvuda grūtsirdību ikviens no viņam tuvajiem cilvēkiem izskaidroja pēc sava prāta.

Milēdija, ļauni piezobodama vīru, sacīja: — Hekstonas draudzene droši vien saslimusi vai arī viņu sabārusi. — (Jo milorda aizraušanās ar misis Mārvudu nebija viņai nekāds noslēpums.) Jaunais Esmonds norūpējies iedomājās par labvēļa naudas darījumiem, kurus labi pārzināja, un nosprieda, ka lorda Kāslvuda nemiera cēlonis ir izdevumi, kas pastāvīgi pārsniedza ieņēmumus.

Viens no iemesliem, kālab jaunais Esmonds iemantoja īpašu milorda vikonta labvēlību, bija tik nenozīmīgs, ka līdz šim vēl nav ticis pieminēts, lai gan tas kļuva par laimīgu pavērsienu Henrija Esmonda dzīvē. Kādā ziemas vakarā dažus mēnešus pēc milorda ierašanās Kāslvudā Frcnks — tolaik vēl pavisam mazs puisēns — pēc pusdienām bija atstāts tēva uzraudzībā, bet tas, aizsnaudies pār kārtējo vīna kausu, nemanīja, ka zēns pierāpojis pie kamīna; liktenim labpatika, lai milēdija sūtītu Esmondu pēc Frcnka tieši tai brīdī, kad nabaga mazā nebēdņa svārciņi aizdegās no kvēlojošas pagales, un Esmonds, pieskrējis bērnam klāt, norāva tam drānas, tā ka viņam rokas apdega stiprāk nekā puisēnam, kurš brēca drīzāk no iz-biļa nekā no sāpēm. Tiešām laime, ka šai brīdī istabā ienāca izdarīgs cilvēks, citādi bērns būtu sadedzis, jo milords pēc izdzertā vīna kausa gulēja ļoti cieši un arī pamodies nespētu aptvert, ka jāstājas pretī briesmām.

Pēc šī notikuma tēvs, skaļos vārdos pauzdams nožēlu un pazemīgi atzīdams savu reibuma nevarību, tikpat skaļi apbrīnoja Hariju Esmondu, ko niecīgais pakalpojums bija padarījis par varoni viņa augstības acīs; kopš tā laika milords juta visdziļāko cieņu pret sava dēla glābēju un Harijs kļuva par pilntiesīgu ģimenes locekli. Laipnā pavēlniece ar vislielāko rūpību dziedēja Harija apdegumus, apgalvodama, ka debesis sūtījušas viņas bērniem sargu un glābēju un ka viņa to mīlēs līdz mūža galam.

Tieši tad vairāk gan aiz mīlestības un maiguma pret saviem labvēļiem, nekā dekāna Armstronga pierunāšanas mudināts (lai arī tai piekrita svarīga nozīme), Harijs pieņēma Kāslvudu nama un savas dievinātās pavēlnieces ticību un palika uz visiem laikiem uzticams tās piekritējs. Par doktora Tašera lepošanos, it kā viņš būtu jaunekli pievērsis īstajai ticībai, atliek sacīt tikai vienu — pat jaunības gados misters Esinorids tik ļoti nicināja doktoru, ka, līdzko Tašers ņemtos viņu pārliecināt par kādu ideju (mācitājs gan to nekad netika mēģinājis), Harijs tai pašā brīdī apšaubītu šās idejas patiesīgumu.

Milēdija reti dzēra vīnu, taču zināmās reizēs gadā, kaut dzimšanas dienās (nabaga Harijs savējo nezināja) vai kādos svinīgos gadījumos, mazliet to iebaudīja; viena no šādām dienām bija divdesmit devītais decembris. Kādā vakarā pāris nedēļu pēc mistera Iiolta pēdējā apciemojuma — tas notika deviņdesmit sestā gada nogalē — lords Kāslvuds gaužām sadrūvējies sēdēja pie galda, kad milēdija palūdza sulaini pasniegt tai glāzi vīna un, maigi uzsmaidījusi vīram, sacīja;

— Milord, vai arī jūs nepiepildītu savu kausu, lai es varu uzsaukt tostu?

— Kas noticis, Reičela? — apjautājās milords, pasniegdams sulainim kausu.

— Šodien ir divdesmit devītais decembris, — teica milēdija, un lūpās viņai atplauka pateicīgs smaids, — un es uzsaucu tostu par Hariju; lai dievs svētī mana puisēna dzīvības glābēju!

Milords cieši ielūkojās Harijam acīs, izdzēra kausu, bet tūdaj ar troksni nometa to uz galda, it kā ievaidējās, piecēlās un izgāja no istabas. Kas bija noticis? Mēs visi zinājām, ka viņu māc kaut kādas lielas bēdas.

Vai nu piesardzība bija vairojusi milorda bagātību, vai arī viņš bija saņēmis kādu mantojumu, kas deva iespēju plašākai izrīcībai nekā līdzšinējā pieticīgā dzīve, kurai tāpat nepietika ar vikonta trūcīgajiem līdzekļiem, — to Harijs Esmonds nezināja, taču vēriens Kāslvudā rādījās daudz plašāks nekā pirmos gadus pēc tam, kad viņa augstība mantoja titulu. Staļļos dižojās daudz vairāk zirgu, pilī rosījās vairāk kalpu, un viesi bez mitas nāca un gāja — ne tā kā agrāk, kad tikai ar vissīkstāko taupību muižu varēja noturēt viņa augstības kārtai atbilstošā stāvoklī, neapkraujot to ar parādiem. Nemaz nevajadzēja īpaši vērīga skatiena, lai pamanītu, ka pils kundzei daudzi no jaunajiem Kāslvudas paziņām nelikās pārāk tīkami; viņa, protams, izturējās pret tiem laipni un pieklājīgi — kā pret jebkuru mirstīgo, taču tie bija cilvēki, kurus mi-lēdija nevēlējās saukt par saviem viesiem un kuru sabiedrību tik smalka un atturīga dāma nevarēja uzskatīt par piemērotu saviem bērniem. Ieskurbuši sabrauca apkārtnes muižnieki, auroja zem viņas logiem dziesmas un apdzērās ar milorda punšu un alu; no Hekstonas šurp jaja virsnieki, kuru sabiedrībā mazais lords saklausījās nelāgas runas, mācījās dzert un lādēties, tā ka maigā māmiņa drebēja vien par savu lolojumu. Esmonds gan pūlējās milēdiju mierināt, stāstīdams par savu koledžas pieredzi — un proti: ikviena vīrieša mūžā agri vai vēlu pienākot mirklis, kad jāiepazīstas kā ar šādu sabiedrību, tā šādām runām, un neesot svarīgi, vai tas noliek divpadsmit vai divdesmit gadu vecumā; jaunekļi, kas ilgāk turoties, mātes brunčos ieķērušies, it bieži izvēršoties par pašiem trakulīgākajiem uzdzīvotājiem. Taču visvairāk lēdija Kāslvudā raizējās par savu meitu, domādama, ka tēva pārliecīgā iecietība apdraud mazās Beatriksas rak- , sturu (jāatzīst, ka milords — īpaši kopš tā laika, kad ģimenē sākās nelaimīgie strīdiņi, — dusmās sarunāja bērniem visādas rupjības, bet labā omā izturējās pret tiem pārāk vaļīgi, lai neteiktu — piedauzīgi), un sabiedrība, kurā vieglprātīgais lords ieveda meiteni, milēdiju tieši biedēja.

Netālu no Kāslvudas atrodas Sārku pils, kur dzīvoja ni.irķīze Sārka — tā pati marķīze, kas savā laikā bijusi nelaiķa karaļa Kārļa mīļākā, — un šo namu, kurā pulcējās’vai visi apkārtnes muižnieki, milords nolēma apciemot un ne jau viens pats, bet ar meitu un dēlu, lai lie parotaļātos ar Sārku bērniem. Mazie mīļuprāt taisījās līdzi, jo pils bija grezna un atbraucēji tur tika uzņemti viesmīlīgi. Taču milēdija, bez šaubām, gluži pamatoti nosprieda, ka tādas mātes bērni, par kādu bija izslavēta lēdija Sārka, nav īsti piemērota sabiedrība viņas lolojumiem, un savus uzskatus viņa izteica arī laulātajam draugam. Milords ietiepies nekad neskopojās spēcīgiem izteicieniem; īsi sakot, izraisījās kārtējais ģimenes strīds — kā vienmēr, līdzko radās mazākais iemesls, un milēdijai ne tikai vajadzēja padoties, jo ģimenes galvas vārds sievai ir likums, bet, tā kā bērni bija pārāk mazi, viņa nevarēja tiem arī paskaidrot savu iebildumu iemeslus; turklāt milēdija cieta slepenas aizvainojuma sāpes, vērojot bērnus, kad tie, dāvanām apkrāvušies, pārbrauca mājās un sajūsmināti stāstīja par jaunajiem draugiem, to vien gaidīdami, lai atkal dotos uz Sārku pili, tur tik liksmi pavadījuši laiku. Milēdijai šķita, ka šī sabiedrība ar katru gadu kļūs aizvien bīstamāka viņas meitai, jo Beatriksa mazpamazām jau veidojās par sievieti un diendienā ne tikai uzplauka meitenes daiļums, bet skaidrāk parādījās arī tās rakstura ēnas puses.

Harijam Esmondam laimējās kļūt par liecinieku kādai vizītei, ar ko vecā lēdija Sārka pagodināja Kāslvudas pavēlnieci: viņa ieradās ar lielu greznību — sešu zilām lentēm rotātu bēru vilktā karietē, kurai uz katra kāpšļa stāvēja pāžs, bet zirgā sēdēja staļļmeistars, un pa priekšu un nopakaļ aizjūgam jāja bruņoti kalpi. Ja Harija sirdi nemāktu žēlums par lēdijas Kāslvudas norūpējušos izskatu, viņš uzjautrināts būtu vērojis abu ienaidnieeu izturēšanos — jaunākās dāmas salto iecietību un vecās lēdijas nesatricināmo labsirdību, jo tā nelikās manām nevienu sāncenses aizvainojošo mājienu, bez mitas smaidīja un smējās, mīlinājās ar bērniem un apjūsmoja katru vīrieti, sievieti, bērnu, pat suni, krēslu un galdu, jo viņai Kāslvudā patika viss. Milēdija Sārka cildināja bērnus un izteica nožēlu — kurai gandrīz varēja arī noticēt —, ka viņas pašas pēcnācēji nepavisam neesot tik labi audzināti kā šie ķerubi. Nekad viņa neesot redzējusi tādu daiļu sejas krāsu kā jaukajai Beatriksai — to meitene acīmredzot mantojusi no tēva un mātes, jo lēdijas Kāslvudas svaigums liekoties īsts dabas brīnums, un lēdija Sarka nopūzdamās izteica nožēlu, ka neesot piedzimusi gaišmataina; pamanījusi Hariju Esmondu, vecā dāma ar apburošu smaidu vecīgajās lūpās cildināja jaunekļa prātu, kas, pēc viņas vārdiem, raugoties pretim jau no tā acīm un pieres, un nozvērējās nemūžam to neuzaicināt Sārku' pilī, iekāms viņas meita netikšot izdota pie vīra.

XII NODAĻA

Ierodas tnilords Mouens, ienesdams mūsu

mājās nelaimi

Vecās marķīzes pavadoņu kavalkādei līdzi atjāja arī divi džentlmeņi — viņas dēls milords Faierbreiss un tā draugs milords Mouens, kurus viesmīlīgais lords Kasl-vuds uzņēma īpaši sirsnīgi. Milords Faierbreiss bija kā ' garā, tā miesās pavārgs augstmanis sīku stāvu un aprobežotu prātu, ko jau pirmajā sarunā noprata jaunais Esmonds, toties otrs džentlmenis, glīts pēc vaiga, uzvedīgs un staltu, kareivīgu slāju, bija plaši izslavēts kā ! daiļavu Siržu lauzējs un salonu lauva. Viņš bija cīnījies un plūcis uzvaras laurus kā Francijā, tā Flandrijā, kopā ar Bādenes firstu devies vairākos Donavas karagājienos un piedalījies Vīnes atbrīvošanā no turku iekarotājiem. Par saviem varoņdarbiem milords prata stāstīt aizraujoši I un nepiespiesti, kā īsti vīrišķīgs karavīrs, viegli sajūsini- ļ^1 nādams Kāslvudas klausītājus, kuriem reti gadījās sa- ļ stapt tik patīkamu sarunu biedru.

Pirmajā augstdzimušo viesu apciemojuma reizē milords j ne dzirdēt negribēja par to aizbraukšanu pirms pusdie- ļ nām un, tiekdamies izklaidēt džentlmeņus, vadāja tos apkārt, bet veco marķīzi un tās meitu atstāja sievas ziņā. ' Viņi ielūkojās staļļos, kur milords Mouens uzslavēja zirgus, lai gan nekādi izcilie tie nebija, apstaigāja veco pili un parku, pārsprieda pils aplenkšanu Olivera Kroin-vela laikā, vecajā kortā izspēlēja tenisa partiju, kurā mi- i lords Kāslvuds sakāva milordu Mouenu, kas apgalvoja, ka teniss esot viņa visvairāk iecienītā spēle un tālab viņš drīz atkal iegriezīšoties Kāslvudā, lai gūtu revanšu. Pēc pusdienām džentlmeņi spēlēja kroketu un zālienā dzēra punšu, bet vakarā šķīrās kā labākie draugi — mi-lords Kāslvuds skūpstīja milordu Mouenu, kad tas grasījās lēkt zirgā, un dievojās, ka tik patīkamu sabiedrību sen neatminoties izbaudījis. Līdz vēlai naktij, pīpi paķiķinādams, viņa augstība milords Kāslvuds bez rimas cildināja Harijam Esinondam savu jauniegūto draugu un slavas dziesmas izbeidza tikai tad, kad skurbumā nespēja vairs sakarīgi parunāt.

Nākamajā rītā pie brokastu galda atsākās tā pati saruna, un, kad milēdija izteica savas domas par lordu Mouenu, kura vaļība manierēs un runas veidā neizraisīja viņas uzticību, vikonts, kā parasti, lādēdamies izsmēja sievu un sacīja, ka viņam nemūžam nedrīkstot patikt ne kāds vīrietis, ne sieviete, pat ne dzīvnieks, jo viņa tūdaļ kļūstot greizsirdīga, un ka Mouens esot visjaukākais cilvēks visā Anglijā, un, kamēr jaunais draugs viesojoties Sarku namā, viņš cerot ar to tikties cik iespējams biežāk un jau nākamajā reizē pastāstīšot, kā par to izteikusies milēdija Vīzdegune.

— Es nemaz nenoliedzu, •— atzinās lēdija Kāslvuda, — ka viņā labprāt var paklausīties. Reti gadās sastapt tik interesantu sarunu biedru. Kaut gan viņa valodas man šķiet pārlieku vaļīgas — ne tik daudz paši vārdi, cik aiz tiem slēptā jēga.

— Muļķības! Jūsu augstība nepavisam nepazīst pasauli, — atbildēja milords, — turklāt jūs vēl joprojām esat tikpat klīrīga kā piecpadsmit gadu vecumā.

— Kad man bija piecpadsmit gadu, jums tas nebūt nelikās nekāds grēks.

— Pie velna, cienītā, laiks būtu izaugt no bērna autiņiem, un man gan šķiet, ka es labāk zināšu, kāda sabiedrība piemērota manai sievai! — iebrēcās milords, ar dūri uzcirzdams pa galdu.

— Jums taisnība, Frensis, nekad neesmu domājusi citādi^1, — atbildēja milēdija, pieceldamās no galda un palocīdamās ar uzsvērtu cieņu, kurā varēja samanīt ne tikai paklausību, bet arī izaicinājumu; sarunas liecinieks Harijs Esmonds, kuram no sirds rūpēja šā laulātā pāra laime, skaidri saprata, cik bezcerīgi viens no otra attālinājušies abi viņam dārgie cilvēki, kāds starp tiem pavēries nesaskaņu un nesaderības bezdibenis.

— Nolādēts! Mouens ir visjaukākais cilvēks visā Anglijā, un es viņu ielūgšu mūsu namā kaut vai tāpēc, lai ērcinātu šo sievieti. Vai tu, Harij, esi kādreiz redzējis

šitādu saltu nekaunību? Tā viņa vienmēr ar mani izrīkojas, — dūres vīstīdams, satrakots kliedza milords, un seja viņam pietvīka gluži sarkana. •— Pašam savā mājā man nav nekāda teikšana. Lai es kā pazemīgs kalps pa k|aujos šai mācītāja meitai. Velna milti! Labāk būtu sviedusi ar traukiem man pa galvu nekā šitik nekrietni ņirgājusies. Ar savu sasodīto uzpūtību viņa apkauno mani bērnu acīs un, varu galvot, iestāsta Frenkam un Beatai, ka viņu tētis ir pēdīgais paklīdenis, kas pelnījis tikai nicinājumu, j

— Nē, nudien, ser, nekad un nemūžam neesmu dzirdējis milēdiju bilstam par jums kādu vārdu citādi kā vien ar vislielāko cieņu, — iebilda Harijs Esmonds.

— Kā tad, nolādēts! Labāk būtu izteikusi savas domas! Taču to viņa pat nemēģina. Nicina mani, bet muti va|ā netaisa. Izvairās no manis kā no mēra apsēstā. Velns parāvis, kādreiz pati šai sērgā bija ieķērusies! Un, kad es sāku pievērst šai uzmanību, tev vajadzēja redzēt, kā jaunkundze pietvīka — pietvīka, velns parāvis, aiz prieka! Kā tu domā, Harij, ko viņa man sacīja? Kad es par smaidā piesārtušajiem vaidziņiem, sasodīts, pajokojos, viņa man teica: «Gluži kā Sentdžeimsas pilī, sagaidīdama savu karali, es izkaru sarkanu karogu.» Es, raugi, toreiz viņai biju karalis. Bet tagad, mīļais, paskaties, ko daral Esmu pārliecināts, ka viņa priecātos, redzot mani mirušu, un miris viņai esmu jau veselus piecus gadus, kopš jūs visi -saslimāt ar bakām; vēl arvien viņa nespēj man piedot, ka toreiz aizbraucu.

— Nudien, milord, lai cik grūti bija piedot, man šķiet — milēdija sen jau jums ir piedevusi, — iebilda Harijs Esmonds, — atceros, cik satraukta viņa gaidīja jūsu augstību atgriežamies un cik skumja novērsās, ieraudzījusi jūsu salto skatienu.

— Nolādēts! — iesaucās milords. — Vai man vajadzēja gaidīt, kamēr pats aplipšu ar bakām? Kam no tā, velns rāvis, tiktu kāds labums? Nebaidos ne no kādām briesmām, bet, ja šīs briesmas ir bezjēdzīgas, — nē, paldies. Pazemīgi pateicos. Redzu jau, redzu, tu māj ar galvu, un es ļoti labi saprotu, mācītāj Harij, ko tu gribi teikt. Jā, bija... bija vēl cits iemesls viņai dusmoties. Bet vai tiešām sieva nekad nespēj piedot vīram, ja tam mazliet paslīdējusi kāja? Vai tu domā, ka esmu svētais?

— Nē, ser, to es patiešām nedomāju, — smaidīdams atbildēja Harijs.

— Kopš tā laika mana sieva aizvien ir auksta kā sta-luja Ceringkrosā. Tici man, Harij, viņa nevienam neko nespēj piedot. Viņas aukstums man visu dzīvi samaitājis, un tālab es ķeros pie punša kausa un braukāju apkārt. Mani bērni vairs nav manējie, kad mēs visi esam kopā, tie pieder vienīgi viņai. Tikai tad, kad tuvumā nav viņas un es nejūtu šo atbaidoši salto skatienu, kas man izskrien caur visiem kauliem, bērni labprāt nāk man klāt un es uzdrīkstos viņus noskūpstīt; tieši tāpēc, Harij, es vadāju mazos pa svešām mājām, lai varētu tos apmī|ot. Si lepnā sieviete mani nogalina ar savu tikumību. Tikumība! Rādiet man tikumību, kas prot piedot, rādiet man tikumību, kas rūpējas nevis par sevis saglabāšanu, bet par citu cilvēku laimi! Nolāpīts, kāda nozīme dažai labai rētai, ja tā iegūta, palīdzot draugam nelaimē!?

Un milords vēlreiz gāza ar dūri pa galdu un iedzēra no kausa krietnu malku. Harijs Esmonds klausījās un izbrīnījies domāja par to, kā šis nabaga pašaizliedzības sludinātājs aizbēga no bakām, kuras milēdija uzņēma tik drosmīgu prātu un kuras sapostīja dzīvi visiem šīs mājas iemītniekiem. «Cik jauki gan cilvēki prot sludināt,» jauneklis domāja, «kaut tie spētu noderēt par priekšzīmi paši saviem sprediķiem! Jebkurā strīdā ikvienam atrodas ko aizstāvēt — un abiem vai nu ir taisnība, vai nav taisnība, kā uz to raugās.» Harijam sirds sāpēs sažņaudzās, vērojot mokas, ko izcieta viņa krietnais, vīrišķīgais draugs un labvēlis.

— Patiešām, ser, — viņš sacīja, — dievs dod, lai mana pavēlniece dzirdētu to, ko jūs sacījāt man, jo tad viņa uzzinātu daudz ko tādu, kas padarītu viņas dzīvi stipri vien laimīgāku.

Taču milords, netaupīdams lāstus, kārtējo reizi tikai paņirgājās; viņš apgalvoja, ka mācītājs Harijs esot lāga zēns, toties sievietes — tās gan visas esot vienādas — bezsirdīgas palaistuves. Tā cilvēks nomet zemē skaistu vāzi un nicinājumā novēršas, jo tā ir saplīsusi. Varbūt tai vairs nav agrākās vērtības — iespējams; taču kam vajadzēja to saglabāt, un kas to sadauzīja druskās?

Saprazdams milorda noskaņojumu un skaidri redzēdams, ka tā sirdī vēl saglabājusies krietna tiesa kādreizējās mīlestības, kas tiecas pretī sievai, ja vien tā gribētu šo mīlestību pieņemt, Harijs, kurš labprāt atdotu dzīvību, lai tikai viņa labdare un tās vīrs atkal kļūtu laimīgi, nodevās domām, vai nevarētu kaut kā samierināt abus šos cilvēkus, ko godāja vairāk par visu pasaulē. Un jauneklis prātā apsvēra, kā daļēji savas domas darīt zināmas milē-dijai, ļaujot tai nojaust, ka vismaz pēc viņa — Harija novērojumiem milords vēl arvien sievu cienī un pat mīl

Taču, ka šāds uzdevums nepavisam nav viegli pavei cams, to Harijs noprata jau pirmajā reizē, kad, uzsāk dams pārliecināšanu ārkārtīgi nopietnā tonī (jo ilgajos gados ar savu uzticību ,un pastāvīgajiem mīlestības un padevības pierādījumiem bija iemantojis zināmu autoritāti, ko sajuta vienmēr, kārtējo reizi atgriezies mājās) un ietērpdams domas vārdos, kam noteikti vajadzēja klausītāju ietekmēt, jo tie tika teikti no tīras sirds, viņš uzdrošinājās dievinātajai pavēlniecci ar maigu mājienu aizrādīt, ka, nelāgi domādama par vīru, tā milordam nodara pāri un ka visas ģimenes laime atkarīga no tā, vai viņa šo kļūdu gribēs izlabot.

Aizvien rāmā, lēnprātīgā, smaidošā un maigi uzmanīgā milēdija pēc Harija Esmonda teiktajiem vārdiem aizsvilās un, piecēlusies no krēsla, uzlūkoja jaunekli ar tik augstprātīgu un naidīgu skatienu, kādu viņi» nekad vēl nebija redzējis. Sai bridi vikontese pārvērtās un šķita gluži cits cilvēks— viņa izskatījās pēc princeses, ko apvainojis tās vasalis.

— Vai jūs jebkad esat dzirdējis kaut vārdu, ar ko es noniecinātu milordu? — izšņākdama vārdus, viņa dedzīgi jautāja un piecirta kāju.

— Nē, nekad, — nolaizdams skatienu, atbildēja Es-

monds.

— Varbūt jūs nākat, viņa sūtīts, jūs?— viņa turpināja.

— Nekā cita tik karsti nevēlos kā redzēt jūs abus atkal dzīvojam mierā un saticībā, — atbildēja Harijs, — un šā mērķa dēļ nāktu, jebkura sūtīts.

— Tātad jūs esat milorda starpnieks? — neklausīdamās jauneklī, milēdija sacīja. — Jūs tiekat sūtīts mani pierunāt, lai atgriežos verdzībā, un paziņot, ka milords atkal visžēlīgi dāvā labvēlību savai kalponei? Laikam taču Kovcntgārdena apnikusi, ja viņš atgriežas mājās un gaida, kad tiks kauts nobarotais teļš?

— Pēc svētajiem rakstiem tā iznāk gan, — atbildēja Esmonds.

— Tikai tas bija pazudušais dēls, bet milords man nav nekāds dēls. Viņš mani atstūma. Viņš izpostīja mūsu

laimi un tagad cer, ka es to salāpīšu. Viņš beidzot parādījis, kāds ir īstenībā, nrevis tāds, kādu biju viņu iedomājusies. Sadzēries vīnu, viņš stulbs, kā jēgu zaudējis, icgojas bērniem, viņš bēg no mums, meklēdams sabiedrību krogos un citās apšaubāmās vietās, viņš pamet ģimeni un skrien pie saviem draugiem uz pilsētu, bet, kad tic viņam apnikuši, atgriežas mājās un cer, ka es viņu sagaidīšu, ceļgalos nometusies. Un jūs viņš izraudzījies par savu kambarsulainil Kāda cildena misijai Msjē, apsveicu jūs jaunajā amatā!

— Tā patiešām būtu cildena misija, turklāt arī laimīga misija, ja man izdotos salabināt jūs un milordu, — atbildēja Esmonds.

— Man šķiet — jūs savu pienākumu esat izpildījis, scr. Jauki gan jūs bijāt izdomājuši. Nezinu, kas īsti — vai Kembridžā smeltā filozofija vai laika ritums — tik ļoti pārvērtis jūsu domu gaitu, — vēl arvien dzēlīgi turpināja lēdija Kāslvuda. — Varbūt arī jūs esat iemācījies tā krietni iedzert un žagoties ar vīna vai punša kausu rokā, nezinu, kurš dzēriens jūsu godībai labāk garšo. Varbūt arī jūs pa ceļam uz Londonu iegriežaties «Rozē» un jums ir labi paziņas Koventgārdenā^61. Visu cieņu, ser, cieņu milordam un tā sūtnim, kungam un... un sulainim.

— Dievs debesīs, kundze! — iesaucās Harijs. — Ko esmu nodarījis, ka jau otro reizi jūs mani tā apvainojat! Vai gribat, lai man jāsarkst par to, kā dēļ līdz šim esmu lepojies, ka dzīvoju, izmantodams jūsu devību? Jūs zināt, ka mana lielākā laime ir kalpot jums (ziedojot kaut vai dzīvību) un laimīgs esmu, arī saņemot no jums pakalpojumu. Ko ļaunu esmu nodarījis jums, cietsirdīgā sieviete, ka mani tik gauži sāpināt?

— Ko ļaunu esat nodarījis? — pārjautāja milēdija, neprātīgām acīm lūkodamās Esmondā. — Neko... neko tādu, ko pats apzinātos, Harij, ne arī ko būtu spējis novērst. Kādēļ jūs no Kāslvudas ciema, — pēc īsa brīža viņa turpināja, — ienesāt mājās bakas? Jūs, protams, nebijāt vainīgs. Kurš gan zina, ko tam lēmis liktenis? Taču līdz tam mēs visi bijām tik laimīgi, Henrij.

Pēc šīs sarunas Harijs vēl joprojām ticēja, ka iespē-, jams novērst plaisu, kas šķir viņa labvēli milordu un

dievināto pavelnieci, un ka savā sirdi iaulātie draugi viens otru tomēr mīl.

Kamēr lords Moueris dzīvoja Sārku pilī, draudzība starp viņu un lordu Kāslvudu kļuva jo dienas jo ciešāka, šķila, ka it īpaši milords Kāslvuds nespēj justies laimīgs ne mirkli, kad neatrodas jaunā drauga tuvumā. Abi kopā medīja, kopā dzēra, spēlēja kroketu un tenisu; milords kādas trīs dienas nodzīvoja Sārku pilī un mājās pārradās, atvezdams līdzi milordu Mouenu, kurš Kāslvudā tika uzņemts kā gaidīts viesis, jo allaž prata pateikt kādu joku vai iemācīt jaunu rotaļu bērniem, izklāstīt svaigākās pilsētas tenkas milordam, galanti aprunāties par mūziku un citiem smalkiem tematiem ar milēdiju un Hariju, kurš neapnikdams klausījās stāstos par lorda karagājieniem un dzīvi Vīnē, Venēcijā, Parizē un citās slavenās Eiropas pilsētās, ko tas bija apmeklējis gan miera, gan kara laikā. Milords Mouens dziedāja milēdijas Kāslvudas pavadībā, spēlēja kārtis, riču-raču vai jauno biljarda spēli ar milordu (pastāvīgi to uzveikdams), allaž jutās vislabākajā omā, izturējās ar īpašu vīrišķīgu grāciju, kura gan nespēja noslēpt zināmu kazarmu un Elzasas^1 garu, toties darīja lordu jo pievilcīgu un apliecināja par īstu džentlmeni; viņa attieksmē pret lēdiju Kāslvudu jautās tāda pazemība un cieņa, ka milēdija drīz vien aizmirsa sākotnējo nepatiku un pēc kāda laika pat sāka rūpēties par lorda dvēseles glābšanu, un cerībā pievērst to savai ticībai deva tam dažādas dievbijīga satura grāmatas, kuras milords Mouens paklausīgi apņēmās izlasīt. Milēdijai viņš apsolīja laboties, stāstīja, ka pametīšot galmu un pilsētu, nopirkšot tepat tuvumā zemes gabalu un uzsākšot mierīgu dzīvi, kaut gan jāatzīst, ka, pēc pusdienām divatā iebaudīdami burgundieti, abi lordi risināja gluži citādas sarunas un no milorda Mouena pievēršanās ticībai nepalika vairs ne miņas. Kad pienāca karta otrajai pudelei, Harijs Esmonds parasti pameta abus dižciltīgos žūpas, jo tie, lai arī — dievs liecinieks — jaunekļa klātbūtnē atļaudamies gaužām vaļīgas valodas (ak kungs, kādus stāstus par Elzasu un Springgārdenu^62 [63], par krogiem un spēļu namiem, par galma dāmām un teātru dai-ļavām jaunekļa atmiņā atstājušas abu lordu dievbijīgās sarunas!), jo tie, kā jau minēju, lai arī Esmonda klātbūtnē atļaudamies gaužām vaļīgas valodas, tomēr allaž šķita īpaši apmierināti, kad viņš devās projām, un lika atnest nākamo pudeli, pēc tam ķērās pie kārtīm, bet vēlāk mi-lords Mouens pārgāja uz viņas augstības milēdijas viesistabu, atstādams pudeles brāli izguļam dzērumu.

Augstākās sabiedrības džentlmeņi tolaik par goda jautājumu uzskatīja spēju vienlīdz cildena mierā gan uzvarēt, gan zaudēt kā zirgu skriešanās sacīkstēs, tā kāršu un kauliņu spēlē — tālab pēc abu lordu izturēšanās nekad nevarēja spriest, kuram spēlē laimējies, kurš cietis neveiksmi. Kad iniledija dažkārt milordam ieminējās, ka tas pārlieku aizrāvies ar kārtīm, milords tikai nicinoši nosvilpās un apgalvoja, ka divu džentlmeņu spēlē abiem esot pilnīgi vienādas izredzes, ja vien tā netiekot aiz-laikus pārtraukta. Un, ka šie abi to aizlaikus nepārtrauks, tas nu kfftram bija skaidrs. Lepnākie tā laika kavalieri bieži vairāk nekā ceturto daļu dienas nosēdēja pie kāršu galda un otru ceturto daļu pie vīna kausa; man gadījies sastapt ne vienu vien veiklu zēnu — ar humoru, atjautu un neskaitāmām citām izcilām īpašībām apveltītu prātvēderu, kurš apjukumā nezinātu, kur sprukt, ja vajadzētu uzrakstīt mazliet vairāk nekā savu vārdu.

Laikam gan grūti būs atrast kaut vienu domātspējīgu sievieti vai vīrieti, kas, pametis skatienu atpakaļ pagātnē, neatrastu tur kādu notikumu, kurš, savā laikā varbūt šķitis pavisam neievērojams sīkums, tomēr pavērsis vai pat pilnīgi pārveidojis viņa dzīvi. Ikvienam no mums, kā par Orānijas Vilhelmu tēlaini izteicies M. Masiljons, gadās savs grain cle sable', uz kura klūpam un dažkārt pat nokrītam; tā nejauši izmests nenozīmīgs vārds, stūrgalvīga bērna niecīgs untums sakustināja bēdu lavīnu, kas postīdama gāzās pāri ģimenei, pie kuras piederēja arī Harijs Esmonds.

Pārbraucis mājās sirdij dārgajā Kāslvudā pēc koledžā pavadītā trešā mācību gada (izpelnījies jau zināmu ievērību ar Dānijas princeses Annas dēlam Glosteras hercogam veltītu latīniski uzrakstītu poēmu, kas viņam ne tikai ļava izcīnīt medaļu, bet arī ieveda viņu universitātes [64] [65] gudrāko prātu sabiedrībā), Esmonds ieraudzīja, ka viņa mazā draudzene un skolniece Beatriksa pāraugusi savu māti un izvērtusies par slaidu, daiļu jaunavu, kam vaigi veselībā zied kā rozes, acis staro kā zvaigznes debesu zilgmē, bronzas rudganie mati viļņiem kļaujas ap glezno pieri, bet vaibsti un stāvs cēli un skaisti, lepni un valdonīgi— kā slavenajai antīkajai mednieces Diānas statujai, bet skatiens spēj trāpīt tikpat strauji un nemaldīgi kā bulta. Harijs apbrīnā vēroja jaunavu, domās to salīdzinādams ar Artemīdu, kuras strinkšķošais loks un zibenīgais šķēps nes nāvi Niobes bērniem; lāgiem viņa šķita kautra un lēnīga — kā Luna, kas liegi lej gaismu pār Endimionu. Sī daiļā būtne, šī zaigojošā Fēba bija pavisam jauna, tālu no pilnzieda plaukuma, taču mūsu centīgais students, kura galvā gūzmējās dzejiski iedomu tēli un sirdī pulsēja varbūt vēl gluži neapzinātas alkas, kā apstulbis nolūkojās šai uzlecošajā spīdeklī, šai jaunajā dievietē, nolūkojās, bezgalīgas sajūsmas un apbrīnas pārņemts (kaut arī kā uz «tālu zvaigzni...»1, kas augsta pār viņu savā dižumā). Jau kopš agrīnas bērnības meitene allaž šķelmīgi prata dažādus untumus un greizsirdības izpausmes, pēkšņas līksmes uzplūdus un apburošus glāstus izmēģināt ar katru, kas tikai pagadījās viņas tuvumā, aukles mācēja salaist ragos un uzsmaidīja grūmam, kam zirgā sēdēja aiz muguras uz spilventiņa.

Tēvu un māti viņa prata gan iepriecināt, gan mocīt. Ar katru no vecākiem viņa spēlēja savu slepenu spēli — gan apveltīja ar maigumu, gan liedza glāstus, gan laida darbā asaras, gan apstrādāja ar Smaidiem, skūpstiem un glaimiem; kad māte dusmojās, un tas notika bieži, viņa skrēja pie tēva un, izmantodama tā aizstāvību, kaut iztālēm turpināja sava upura spīdzināšanu; kad sakaitināti šķita abi vecāki, viņa visu maigumu veltīja kalpotājiem vai ari nogaidīja īsto mirkli, lai atgūtu tēva un mātes labvēlību, un tas allaž izdevās, vai nu abus sasmīdinot un atkal radot mājās līksmu garastāvokli, vai arī liekulīgā pazemībā apsolot turpmāk laboties. Viņa bija saevo laeta negotio'[66] [67], kā Horācija apdziedātā nepastāvīgā dieviete^68, kuras «ļauno prieku» tik cildeni aprakstījis kāds dižs

mūsu pašu dzejnieks^69, kas, lai cik slavens un varonīgs irs būdams, tomēr nerada spēku stāties pretī sievietes

Izgudrotajām mocībām.

Pirms kādiem trim gadiem, toreiz vēl tikai desmit gadu veca meitene, Beatriksa gandrīz sanaidoja Hariju Es-mondu un tā draugu — labsirdīgo, lēnīgo Tomasu Tašeru, kurš pats nekad strīda nemeklēja; viņa atstāstīja Tomam l ādu muļķīgu joku, kas Harijam neviļus bija pasprucis (gluži nekaitīgu zobgalību, kuras dēļ draugi bezmaz sakāvās, un šāds kautiņš laikam gan meiteni būtu iepriecinājis); kopš tās dienas Toms turējās pa gabalu no Beat-riksas, bet viņa sāka zēnu cienīt un visādi pūlējās tam pieglaimoties. Pielabināties Harijam izdevās daudz vieglāk, jo viņš meiteni mīlēja stiprāk; ja Beatriksa nodarīja kādam pāri, sarunāja draugiem dzēlības vai kā citādi tos sāpināja, viņa nekad necentās savu vainu vērst par labu, atzīdama pāridarījumu un to nožēlodama, bet tik dedzīgi un neviltoti aizstāvēja savu taisnību, ka neviens nespēja viņas pārliecību apšaubīt. Sākotnēji Beatriksas nodarījumi nebija nekas cits kā bērnišķīgas palaidnības, bet līdz ar gadiem viņas vara kļuva aizvien postošāka, — tā kaķēns vispirms spēlējas ar bumbu, pēcāk uzklūp putnam un to saplosa. Aplam būtu iedomāties, ka Harijs Esmonds visu izjuta jau tai agrīnajā mūža posmā, ko apraksta savās piezīmēs, — daudz kas no šeit pieminētā viņam skaidrs kļuva tikai daudz vēlāk. Tolaik un vēl pēc daudziem gadiem viss, ko Beatriksa darīja labu vai ļaunu, viņam šķita pareizi darīts vai vismaz piedodams.

Pēdējās brīvdienās Harijs Esmonds Kāslvudā pārbrauca, slepus lolodams cerību, ka tiks ievēlēts par koledžas padomes locekli, un cieši apņēmies izmēģināt laimi tieši tādā ceļā. Ritēja mūsu gadsimta pirmais gads, un misters Esmonds (aptuveni zinādams savas dzimšanas laiku) bija sasniedzis divdesmit divu gadu vecumu. Agrākā Harija skolniece, kā jau iepriekš minēts, bija izvērtusies apbrīnojami daiļā jaunavā, lai gan tās skaistums vēl tikai sāka atplaukt; viņas brālis, milorda dēlēns, bija glīts, jautrs un ņiprs zēns, kas izturējās augstsirdīgi, atklāti un laipni pret visiem, vienīgi ar māsu atrazdamies pastāvīgā karastāvoklī (ne jau savas, bet viņas vainas deļ), dievināja māti, kurai puisēns bija vienīgais acuraugs, un netīkamajos ģimenes strīdiņos, kas gandrīz nekad vairs nebeidzās, allaž nostājās mātes pusē, toties Beat-riksas jaunkundze, bez šaubām, uzmetās par aizstāvi tēvam. Kad naidīgas pozīcijas ieņem ģimenes pavēlnieki, to padotie, dabiski, pieslienas vienai vai otrai partijai, tā ka Harijs ar savu vērigo aci gan kalpu galā, gan staļļos prata saskatīt, kuri ir milorda, kuri •— milēdijas piekritēji, un viegli varēja iedomāties, kā, sapulcējušies vienkop, tie apspriež viņa labvēļu nesaskaņas. Mūsu sulaiņi ir mūsu tiesneši. Lai cik slepus milords nododas mīlas dēkām, sulainim tās vienmēr zināmas; bet milēdijas istabene savas kundzes noslēpumus iznes virtuves tenku tirgū un apmaina tos pret citu kalpoņu uzticētajiem noslēpumiem.

XIII NODAĻA

Milords aizbrauc, bet viņa sētais ļaunums

paliek

Milords Mouens (par kura varoņdarbiem un slavu universitātē klīda visai neglītas runas) vēlreiz ieradās viesos Kāslvudā, un viņa draudzība ar milordu šķita kļuvusi vēl ciešāka nekā jebkad. Reiz pavasarī abi dižciltīgie lordi ceļā no Ņūmārkitas, kur bija piedalījušies rikšošanas sacīkstēs, pa ceļam mājup iegriezās Kembridžā un pagodināja Hariju Esmondu ar apciemojumu. Koledžas priekšnieks doldors Montegjū, kas līdz tam pret Hariju bija izturējies diezgan augstprātīgi, novērojis jaunekļa draudzīgās attiecības ar tik dižiem vīriem un līksmos milorda Kāslvudā smieklus, kad tas, pastaigādamies pa dārzu, roku bija uzlicis Harijam uz pleca, mainīja savu attieksmi pret misteru Esmondu un kļuva īpaši pieklājīgs; dažas dienas pēc atgriešanās pili Harijs smiedamies pastāstīja šo notikumu lēdijai Esmondai un izteica izbrīnu, ka tik ievērojams zinātnieks, kura vārds pazīstams visā Eiropā, klanās jebkura titula priekšā un verdziski izdabā katram dižciltīgajam, lai tas būtu vai pēdīgais nabags. To izdzirdusi, Beatriksas jaunkundze atmeta galviņu un paziņoja, ka zemas izcelsmes cilvēkiem pienākoties godāt augstdzimušos, ka mācītāji, pēc viņas domām, tāpat jau'esot kļuvuši pārlieku lepni un ka viņai

patīkot lēdijas Sārkas namā ieviestā kārtība, kur kapelāns, lai kā prazdams novērtēt pudiņu, allaž pieceļoties no galda pirms saldēdiena pasniegšanas.

— Kad es būšu mācītājs, vai ari man jūs nenovēlēsiet aldēdienu, Beatriksa? — apjautājās misters Esmonds.

— Jūs — jūs esat pavisam kas cits, •— atbildēja Beat-riksa. — Jūsu dzīslās rit mūsu asinis.

— Mans tēvs arī bija mācītājs, kā tev labpatika izteikties, — sacīja milēdija.

— Toties manējais ir Īrijas pērs, — atcirta Beatriksa, vēl lepnāk atmezdama galvu. — Lai katrs cilvēks zina savu vietu. Ceru — jūs neliksiet man krist ceļos, lai izlūgtos svētību misteram Tomasam Tašeram, kurš tikko kļuvis par draudzes mācītāja palīgu un kura māte bija * istabene.

Un mis Beatriksa, padodamās kārtējam untumam, strauji izdrāzās no istabas.

Pēc meitas aiziešanas milēdijas sejā iegūla tik nomācošas skumjas, ka Harijs apjautājās par viņas nemiera cēloņiem. Milēdija atbildēja, ka viņu satraucis ne tikai Harija stāsts par Ņūmārkitu, — viņa ar bažām un pat ar bailēm vērojot, ka milords pēdējā laikā, īpaši kopš iepazīšanās ar lordu Mouenu, atkal esot dedzīgi pievērsies kāršu spēlei, ko pēc viņu kāzām atmetis.

— Vīrieši apsola vairāk nekā spēj laulībā izpildīt, — nopūzdamās teica milēdija. — Baidos, ka viņš ir paspēlējis prāvas summas un mūsu jau tāpat diezgan niecīgie līdzekļi, tik vieglprātīgi šķiesti, var drīz izsīkt. Dzirdēju, ka Londonā milords redzēts visai apšaubāmā sabiedrībā. Kopš viņa atgriešanās pārāk bieži pienāk dažādas vēstules un mūsu mājās pastāvīgi iegriežas advokāti, un man viņš šķiet ārkārtīgi norūpējies, lai gan cenšas slēpt savas bažas ar trokšņainu jautrību un smiekliem. Vakar... un arī šad tad agrāk.,, esmu ielūkojusies pa durvīm, — teica milēdija, — un vēl pēc pusnakts abi sēž pie kāršu galda. Nekādi īpašumi nespētu izturēt šādu bezprātīgu izšķērdību — kur 11u vēl mūsējie, kas drīz vien izkusīs tā, ka mans dēls paliks galīgi tukšā un nabaga Beatriksa nesaņems pat pūra tiesu!

— Kaut es spētu jums palīdzēt, kundze! — sacīja Harijs Esmonds un nopūtās, kā tūkstoškārt agrāk izjuzdams, cik veltīga ir šāda vēlēšanās.

— Kurš gan spēj palīdzēt? Vienīgi dievs, — atbildēja lēdija Esmonda, — vienīgi dievs, kura rokās ir vara pār mums visiem.

Tā tas ir, un ikvienam, kas vērīgi ielūkojas pasaulē, ar drebošu sirdi lāgiem jādomā, ko darīs dažs labs vīrs, kad pienāks reize atbildēt uz jautājumu, kā viņš valdījis pār savu ģimeni, kā izturējies pret sievu un bērniem, kas tikpat kā pavalstnieki pakļauti neierobežotai monarha varai. Jo mūsu sabiedrība nepazīst likumus, kas jel kā iegrožotu ģimenes ķēniņu. Viņš jūtas kungs pār savu piederīgo īpašumiem, labklājību un gandrīz vai pār viņu dzīvību. Viņam ir tiesības tos sodīt, padarīt laimīgus vai nelaimīgus, pat mocīt un pazudināt. Viņš drīkst mazpa-mazām nogalināt savu sievu un justies tikpat brīvs no atbildības kā turku sultāns, kas pusnakts stundā noslīcina vergu. Viņš drīkst padarīt savus bērnus vai nu par vergiem un liekuļiem, vai par draugiem un brīviem cilvēkiem-vai arī panākt, 1-ai pretēji dabas dotajam mīlestības likumam tie saceļas naidā pret tēvu. Esmu dzirdējis, kā politiķi un kafejnīcu prātvēderi apspriež avīžu rakstus, nosodīdami Francijas karaļa vai imperatora tirāniju, un savā prātā nodomājis — diez kā viņi paši (arī nekas cits kā mazi ķeizariņi) rīkojas savā ģimenē, kurā ikviens vīrs jūtas kā absolūts valdnieks. Kad katra sīkā valdnieciņa annāles pāršķirstīs Visaugstākais, kura varai mēs visi esam pakļauti, viņa skatienam pavērsies neskaitāmi ģimenes tirāni — nežēlīgi kā Amurats, cietsirdīgi kā Nē-rons, vieglprātīgi un izvirtuši kā Kārlis.

Ja Harija Esmonda labvēlis šai ziņā grēkoja, tad tikai sekodams Kārļa paraugam, un arī ne aiz ļaunprātības,- bet gan tādēļ, ka vājais raksturs neļāva apspiest iegribas, un atkal droši vien kļūtu krietns un mīlošs vīrs, ja viņam tiktu dots laiks ne tikai nožēlot grēkus, bet arī laboties.

Tā kā milords juta pret lordu Mouenu jo ciešu draudzību, Beatriksas jaunkundze sadomāja kļūt greizsirdīga pret viesi, un abi džentlmeņi it bieži uzjautrinājās, skaļiem, rupjiem smiekliem izņirgādami meitenes dusmu un nepatikas izpaudumus. — Kad paaugsies, iziesi par sievu pie lorda Mouena, — tādās reizēs sacīja Beatriksas tēvs, bet meitene, lūpu uzmetusi, atbildēja: — Tad jau labāk precēšos ar Tomu Tašeru. — Tā kā lords Mouens aizvien īpašu laipnību veltīja milēdijai Kāslvudai, kuru teicās no

sirds apbrīnojam, kādudien, atbildēdama uz tēva veco |"ku, Beatriksa sacīja: — Manuprāt, milords drīzāk gan gribētu precēt māmiņu, nevis mani un gaida, kad jūs nomirsiet, lai varētu viņu bildināt.

Sos vīzdegunīgos vārdus meitene izmeta kādu vakaru,

kad visa ģimene sapulcējusies sēdēja pie lielā kamīna. Abi lordi, kas cītīgi spēlēja kārtis, satrūkās, milēdija pietvīka tumši sarkana un pavēlēja Bcatriksas jaunkundzei tūdaļ doties uz savu istabu, bet meitene, kā parasti izlikdamās gluži bez vainas, sacīja:

— Neko sliktu es nepateicu; es taču zinu, ka ar Hariju Esmondu māmiņa runā biežāk nekā ar tēti; viņa pat raudāja, kad Harijs brauca projām, bet, kad tētis dodas projām, viņa nekad neraud. Un vakar viņa ilgi jo ilgi sarunājās ar lordu Mouenu, bet mūs izdzina no istabas, un, kad mēs atgriezāmies, viņa raudāja un...

— Nolādēts! — zaudējis savaldību, iebrēcās milords.

— Taisies ārā no istabas, čūskulēns tāds! — Un, pielēcis kājās, viņš nometa kārtis.

— Pavaicājiet Jordani Mouenain, ko es viņam teicu. Frensis, — sacīja milēdija un piecēlās; viņas sejā parādījās izbailes, taču skatiens un balss pauda aizkustinošu taisnprātibu un cieņu. — Nac, iesim, Beatriksa! — Meitene arī pielēca kājās, un tai pār vaigiem plūda asaras.

— Miļo māmiņ, ko es izdarīju? — viņa jautāja.

— Nekā ļauna nedomāju. — Meitene apskāva māti, un abas elsodamas izgaja pa durvīm.

— Es jums izstastišu, Frenk, ko man teica jūsu sieva, — iesaucās milords Mouens. •— Lai klausās arī mācītājs Harijs, un debesis manas liecinieces, ka ikkatrs vārds būs patiesība. Jūsu sieva ar asarām acis vakar mani lūdza vairs nespēlēt ar jums ne kauliņus, ne kārtis, un jūs pats vislabāk zināt, ka viņa to darīja jūsu labā.

— Protams, manā labā, — cieti un asi atbildēja milords. — Jūs, protams, esat īsts paraugeilvēks, un visa pasaule pazīst jūsu svētumu.

Milords Mouens bija izšķīries ar sievu un daudzkārt piedalījies divkaujās, kuras parasti izcīnīja sieviešu dēļ.

— Es neesmu nekāds svētais, bet jūsu sieva gan ir svēta, un par saviem darbiem vēl protu atbildēt, tāpat kā ciliem jāprot atbildēt par saviem vārdiem, — sacīja milords Mouens.

— Pie velna, milord, atbildēt vajadzēs jums! — pielēkdams kājās, iesaucās vikonts.

— Vispirms mums jānokārto kāds cits mazs rēķins, milord, — teica lords Mņuens.

Harijs Esmonds bailēs par sekām, ko varētu izraisīt šis nelaimi vēstījošais strīds, kvēli metās pārliecināt savu labvēli un tā pretinieku.

— Žēlīgās debesis! — viņš iesaucās. — Vai iespējams, milord, ka jūs pats savās mājās vērsīsiet zobenu pret draugu? Vai tiešām jūs apšaubāt milēdijas godu, kaut gan viņa ir skaidra kā debesis un tūkstoškārt mīļāku prātu dotos nāvē nekā nodarītu jums ļaunu? Vai tukši vārdi, ko izteicis greizsirdīgs bērns, lai sanaido draugus? Vai mana pavēlniece, ja reiz gribam runāt patiesību, bailes drebošu sirdi nav lūgusi jūsu augstību izbeigt draudzību ar milordu Moucnu un atmest ieradumu, kas var izpostīt visu jūsu ģimeni? Un, ja slimība neaizkavētu milordu Alouenu, vai viņš sen jau pats nebūtu aizbraucis?

— Nudien, Frenk, kurš gan, ģikts mocīts, skraidīs pakaļ citu sievām? — pēkšņi ierunājās milords Mouens, kuram patiešām bija piemetusies ģikts lēkme, un, palūkojies uz savu apsaitēto kāju, tik sirsnīgi un līksmi iesmējās, ka milordam pielipa ta jautrība un, iesitis ar dūri sev pa pieri, viņš lādēdamies iesaucās:

— Nolāpīts, Harij, es tev ticu!

Ar to strīds arī beidzās, un abi džentlmeņi, tikko vēl grasījušies ķerties pie zobeniem, nolaida ieročus un paspieda viens otram roku.

— Beati pacifici.' Ej pasauc milēdiju! — teica Harija labvēlis. Priecīgs, ka var aiznest, tik patīkamu vēsti, Esmonds devās izpildīt rīkojumu. Milēdija stāvēja turpat pie durvīm; viņa bija visu dzirdējusi, bet, Harijam nākot, gāja atpakaļ uz savu istabu. Milēdija saņēma abas Harija rokas savējās, un viņas plaukstas šķita saltas kā marmors. Likās, viņa tūdaļ saļims uz jaunekļa pleca.

— Paldies jums, un lai dievs jūs svētī, mans mīļais brāli Harij, — viņa sacīja. Tad milēdija noskūpstīja jauneklim roku — un Esmonds sajuta uz plaukstas noritam asaras; kad viņi ienāca istabā un viņš milēdiju pieveda klāt milordam, lords Kāslvuds sensenis neredzētā mai- [70] guma un mīlestības uzliesmojumā piekļāva sievu pie

krutīm, skūpstīja to un izlūdzās piedošanu.

— Man nu laiks būtu likties pie miera. Tumi apēdīšu i'iillā, — sacīja milords Mouens un, atspiedies uz Harija

rokas, smieklīgi izkliboja no istabas. — Godavārds, šī icviete ir īsta pērle! — viņš noteica. — Un tikai cūka lo nespēj novērtēt. Vai esat redzējis to izlaidīgo teātra mamzeli, ar kuru Esmonds ...

Taču misters Esmonds viņu pārtrauca, sacīdams, ka neko tādu nevēloties uzklausīt.

Ienāca milorda sulainis izģērbt savu kungu, kurš nepaguva vēl uzvilkt rīta svārkus un uzmaukt naktsmici, kad pie durvīm pieklauvēja un, namatēva sūtīta, ieradās lēdija Kāslvuda, nesdama grauzdētas maizītes un auzu tumi, ko vīrs bija lūdzis to pašai pagatavot un pasniegt viņa viesim.

Lords Kāslvuds noskatījās, kā sieva aiziet izpildīt viņa rīkojumu, un Harijs Esmonds dzi|i aizkustināts vēroja sava labvē|a sejā pēkšņi parādījušos mīlestības, nožēlas un rūpju izpausmi. Lorda Kāslvuda rokas nolaidās, galva noslīga uz krūtīm, un viņš negaidot ierunājās:

•— Vai tu dzirdēji, mācītāj, ko teica Mouens?

— Ka milēdija esot svētā?

— Ka mums vēl divi rēķini kārtojami. Sos piecus gadus esmu dzīvojis nelāgi, Harij Esmond. Kopš jūs ienesāt mūsu mājās nolādētās bakas, liktenis nepārstāj mani vajāt, un labāk es būtu nomiris no šīs sērgas nekā bēdzis kā pēdīgais gļēvulis. Beatriksu atstāju pie radiem un pats devos uz Londonu; tur es nonācu zagļu sabiedrībā, Harij, aizrāvos atkal ar sasodītajām kārtīm un kauliņiem, kuriem nebiju pieskāries kopš mūsu kāzām ... nē, no tā brīža, kad atstāju hercoga gvardi un tās nešķīstos kaušļus. Spēlē man jo dienas jo vairāk neveicās, un es slīgu aizvien dziļāk un dziļāk; šobrīd esmu Mouenam parādā divus tūkstošus mārciņu un, kad tos nomaksāšu, palikšu tikpat kā galīgs nabags. Nespēju skatīties acīs savam puisēnam, zinu, ka viņš mani ienīst. Arī Beatas trūcīgo pūra tiesu esmu izšķērdējis, un dievs vien zina kas notiks, ja palieku dzīvs. Vislabākais būtu man nomirt un atstāt zēnam to, kas vēl ir saglābjams.

Mouens Kāslvudā jutās tāds pats saimnieks kā pils likumīgais īpašnieks; viņa bēri aizņēma staļļus, kur gan, starp citu, pietiktu vietas daudz vairāk zirgiem, nekā spēja turēt nabadzībā nonākušais Harija Esmonda labvēlis. Milords Mouens ar saviem ļaudīm bija ieradies zirgos, bet, kad lepnajam kavalierim piemetās ģikts lēkme, viņš aizsūtīja kalpu uz Londonu pēc vieglās karietes, kas, divu nelielu rikšotāju vilkta, pa labiem ceļiem nesās kā eskimosu ragavas. Kad kariete tika atvesta, viņa augstība izteica vēlēšanos pavizināt lēdiju Kāslvudu, un tā abi brauca ne vienreiz vien, traukdamies straujā riksī par prieku milēdijai, kurai gauži patika gan ātrums, gan svaigais vējš, kas pūta no kāpām, kuras sākās turpat aiz Kāslvudas sienām un sniedzās līdz pat jūrai. Tā kā šī izklaidēšanās iepriecināja rnilēdiju un viņas laulātais draugs ne tikai nedomāja izrādīt nepatiku par sievas labajām attiecībām ar lordu Mouenu, bet pat mudināja to braukt milordam līdzi, it kā ar šādu ārkārtēju uzticēšanos gribēdams nogludināt neseno greizsirdības uzplūdu radītos asumus, lēdija Kāslvuda labprāt nodevās šai nevainīgajai izpriecai, ko viesis, taisnību sakot, tai sagādāja ļoti labprāt; šķita, ka milēdijas attieksme pret lordu Mouenu kļuvusi labvēlīga un tā sabiedrība viņai patīkama tālab, ka tas aiz tīras cēlsirdibas apsolījis viņas labā kaut ko upurēt.

Redzēdams, ka abi džentlmeņi joprojām augus vakarus pavada pie kāršu galda, Harijs Esmonds kādu dienu atļāvās izteikt milēdijai bažas par to, ka milords neatmet liktenīgo aizraušanos, un, tā kā ģimenē atkal valdīja saskaņa, lūdza savu pavēlnieci atrunāt vīru no turpmākas spēles.

Taču lēdija Kāslvuda, līksmi un šķelmīgi smaidīdama, atbildēja, ka drīz vien to darīšot, bet dažus vakarus lai viņi vēl papriecājoties.

— Piedodiet, kundze, — teica Harijs, — jūs nezināt, cik dārgi tas var maksāt; ikvienam, kurš kaut mazliet saprot kāršu spēli, ir skaidrs, ka lords Mouens ir daudz spēcīgāks par savu pretinieku.

— Zinu, ka jums ir taisnība, — atbildēja milēdija vēl arvien pacilātā garastāvoklī, — viņš ir ne tikai pats labākais, bet arī pats nesavtīgākais spēlētājs visā pasaulē.

— Ak, kundze, kundzei — uzbudinājumā aizrāvies, iesaucās Harijs. — Goda parādi agri vai vēlu ir jāsamaksā, un, ja mans pavēlnieks tā turpinās, viņš tiks izpostīts.

— Vai gribat, lai jums izstāstu kādu mazu noslēpumu? — par atbildi ievaicājās milēdija, un viņas acis . i/.vien vēl pauda prieku un laipnību. — Frensiss netiks i/postīts, ja turpinās spēli; turpinādams viņš gan drīzāk izglābsies. Nožēloju, ka runāju un domāju ļaunu par lordu Mouenu, kad viņš pērn viesojās mūsmājās. Viņā mīt tik daudz labsirdības un krietnuma, un es esmu pārliecināta, ka rnēs viņu atgriezīsim uz pareizā ceļā. Iedevu viņam palasīties Tilotsonu un jūsu iecienīto bīskapu Tei-loru, un milords atzīstas, ka šīs grāmatas viņu dziļi aizkustinājušas, un pierādījumam par savu grēku nožēlošanu (tas arī ir mans noslēpums) — kā jūs domājat, ko viņš nolēmis darīt ar Frensisu? Viņš dod iespēju nabaga Frenkam atspēlēt naudu. Jau četrus vakarus Frenks vinnējis, un milords Mouens apgalvo, ka nemūžam nepieļaušot, lai ciestu Frenks un mani‘mīļie bērni.

— Bet kā jūs, dieva dēļ, viņu atalgosiet par šo upuri? — šausmu pārņemts, jautāja Esmonds, kurš pietiekami pazina vīriešus un šo jau nu īpaši, lai nešaubītos, ka tāds pēdīgais izvirtulis neko nedarīs par velti. ~ Kā, debesu vārdā, jūs viņam atlīdzināsiet?

— Kā es atlīdzināšu! Ar mātes svētību un sievas lūgšanām! — lauzīdama rokas, iesaucās milēdija.

Harijs Esmonds nezināja, vai smieties vai dusmoties, vai vēl vairāk mīlēt savu laipno pavēlnieci par to, ka viņa stūrgalvīgā vientiesībā pēc sava prāta sprieda par šā salonu lauvas nolūkiem, kurus viņš, Harijs, gan prata pareizāk izskaidrot. Piesardzīgi, taču pūlēdamies, lai viņa domas tiktu pareizi saprastas, Harijs milēdijai pastāstīja visu, ko zināja par šā dižciltīgā džentlmeņa agrāko dzīvi un uzvešanos, — par citām sievietēm, kuras tas bija centies ievilināt savos tīklos un galu galā arī pavedis, par kādu sarunu ar lordu Mouenu, kad tas plātījies ar savu netiklību un, tāpat kā citkārt, apgalvojis, ka ikviena sieviete esot gaužām viegls medījums (tā viņa augstībai labpatika nosaukt šo neglīto sportu) un ka tāda vēl neesot piedzimusi, ko nevarētu iegūt. Ar savu lūgumu un iebildumiem Harijs iemantoja tikai milēdijas Kāslvudas dusmas, jo tā ne dzirdēt negribēja šādas apsūdzības un asi atcirta, ka viņš pats laikam esot ļauns un samaitāts cilvēks, ja spējot saskatīt nelāgus nodomus tur, kur nekā tamlīdzīga neesot. «Tādu pateicību saņem katrs, kas jaucas citu darīšanās,» rūgti nodomāja Harijs; un viņš apjuka un sapīka vēl vairāk tālab, ka ar pašu milordu Kāslvudu neuzdrošinājās runāt par šādu tematu, ne arī dot tam padomus tik svētā jautājumā kā milorda gods, ko viņa augstība pats gan prata vislabāk nosargāt.

Lai arī lēdija Kāslvuda nevēlējās uzklausīt jaunā radinieka pamācības un sašutusi tās pat noraidīja, Harijs gandarīts pārliecinājās, ka tā tomēr ievērojusi viņa ieteikumu, ko pirināk nekādi negribēja pieņemt, — proti, nākamajā dienā, kad milords Mouens piedāvāja milēdijai kārtējo izbraukumu, viņa aizbildinājās ar galvas sāpēm; aiznākamajā dienā galvas sāpes joprojām nebija rimušās, bet trešajā dienā milēdija jautrā omā, kā jokodamās izteica milordam ierosinājumu, lai viņas vietā vizināties dodas bērni, jo tiem šāds izbrauciens sagādāšot ārkārtīgi lielu prieku, turklāt viņa neuzdrīkstoties viena pati baudīt tik jauku izpriecu. Milords laipni apņēmās vizināt bērnus, lai gan klusībā droši vien par šādu vilšanos nopukojās — ne jau tāpēc, ka no sirds būtu aizrāvies ar vientiesīgo dāmu, bet šādu vīriešu dzīve parasti aizrit vienās dēkās, un tie ne dienu nespēj iztikt, nedzinušies pakaļ kādai sievietei, tāpat kā lapsu mednieks nevar rimties, pēc brokastīm mežā nepašaudījies.

Lai cik veikli milords Kāslvuds tēloja bezrūpību un lai arī kopš abu milordu strīda ne reizi neizrādīja nekādas šaubas par sava viesa nodomiem, Harijs tomēr manīja, ka vikonts neatlaidīgi vēro draugu, un lāgiem tā skatienā notvēra aizdomas un apslēptas dusmas, kas (pēc Harija domām) nekā laba nesolīja. Esmonds labi zināja, cik jūtīgs viņa labvēlis ir goda jautājumos, un, vērodams milordu, kā ārsts vēro pacientu, viņš nosprieda, ka šis cilvēks tik viegli slimībai nepadosies, kaut gan nespēj atbrīvoties no indes, kas reiz iekļuvusi tam asinīs. Palasījuši Šekspīru (kuru šo rindu rakstītājs vērtē daudz augstāk par misteru Kongrīvu, misteru Draidenu un citiem mūsdienu asprāšiem), uzzinām, ka pietiek tikai parādīties greizsirdībai, un ne magones, ne mandragora, ne citas Austrumu miega zāles nespēs to ne remdēt, ne izārstēt.

īsi sakot, slimības simptomi jaunajam dziedniekam (kurš, lai arī cik jauns būdams, prata saklausīt visu savu sirdij dārgo radinieku pulsu) šķita tik draudīgi, ka viņš uzskatīja par savu pienākumu brīdināt milordu Mouenu, atklāti pasakot, ka tā nodomi ir pamanīti un milords pats

liek cieši novērots. Kādu dienu, kad milords aizvainots mēma lēdijas Kāslvudas atteikumu, lai gan tā bija solījusi doties līdzi izbraucienā, Harijs sacīja:

— Milord, būšu ļoti pateicīgs, ja atļausiet man ieņemt vietu jums blakus; man ir daudz ko jums sacīt, un es labprāt parunātu ar jums divatā.

— Ar savu uzticēšanos jūs mani pagodināt, mister Henrij Esmond, — zemu paklanīdamies, atbildēja lords Mouens. Milords allaž uzvedās smalki, kā īsts džentlmenis, un arī Esmonds, lai cik jauns būdams, ikvienā žestā prata parādīt, ka tāpat ir džentlmenis un nevienam neļaus pret sevi izturēties pārāk familiāri, — tā viņi abi izgāja pa durvīm, iesēdās mazajā karietē, kas pagalmā jau gaidīja, grezni aizjūgta ar diviem bēriem Hanoveras zirdziņiem, kuri nepacietīgi košļāja laužņus.

— Milord, — ierunājās Harijs, kad viņi izbrauca ārpus muižas robežām, un norādīja uz milorda Mouena kāju, kas, flanelī ievīstīta, mākslotā piesardzībā bija nolikta uz spilvena, — milord, es Kembridžā esmu mācījies arī medicīnu.

— Ko jūs sakāt, mācītāj Harij? — atjautāja milords. — Jūs domājat tikt pie diploma un ārstēt savus draugus no...

— No ģikts, — Harijs pārtrauca sarunu biedru un cieši ielūkojās tam acīs. — Par ģikti esmu krietni daudz mācījies.

— Kaut pašam jums nekad nevajadzētu ar to slimot! Ellišķīga kaite, — sacīja milords, — un sāpes ir taisni kā nelabā uzsūtītas. Vai! — Un viņš savaikstījās tik drausmīgi, it kā nule būtu piemetusies sāpju lēkme.

— Jūsu augstība justos daudz labāk, ja noņemtu šo flaneli; pēda no tā var tikai iekaist, — turpināja Harijs, jo neatlaidīgāk ielūkodamies milordam acīs.

— Ko jūs sakāt? Vai tiešām no apsēja var iekaist pēda? — pavisam nevainīgi pārjautāja lords Mouens.

— Ja jūs noņemtu flaneli, nomestu šo bezjēdzīgo tupeli un apautu zābaku, — turpināja Harijs.

— Jūs iesakāt man zābakus, mister Esmond? — apvaicājās milords.

— Jā, zābakus un piešus. Pirms trim dienām redzēju jūsu augstību it naski skrienam pa galeriju, — teica Harijs. — Un arī sarkanvīns, manuprāt, jūsu augstībai vakaros ietu pie sirds labāk nekā tume, turklāt jūsu augstība pie kārtīm var ķerties ar skaidru galvu, bet manam labvēlim prātu sakarsē un uzbudina vīns.

— Jupis ārā, ser, jūs taču neuzdrošināsieties sacīt, ka es spēlēju negodīgi? — iesaucās milords, pātagodams zirgus tā, ka tie metās aujos.

— Jūs saglabājat skaidru galvu, bet milords piedzeras, — turpināja Harijs, — jūsu augstība gūst virsroku pār manu labvēli. Esmu jūs novērojis, paceldams skatienu no grāmatas.

— Atradies jauns Args'l — sacīja milords, kuram Harijs Esmonds patika, un arī Harijs labprāt uzturējās mi-lorda sabiedrībā, jo viņu saistīja tā atjauta un drosmīgais prats. — Atradies jauns Argsl Skatieties kaut ar visām simt savām acīm — un jūs redzēsiet, ka mūsu spēle ir godīga. Vienā vakarā esmu paspēlējis veselu inuižu, esmu nospēlējis kreklu no muguras, un esmu paspēlējis parūku un mājās devies ar naktsmici galvā. Bet neviens cilvēks nevar sacīt, ka esmu viņu apspēlējis citādi kā vien ar prasmi izmantot gājienus savā labā. Reiz Elzasā ar kādu nelietīgu krāpnieku es spēlēju uz tā ausim un laimēju, vēl tagad Boustrītas dzīvoklī man šī auss glabājas spirta pudelē. Harijs Mouens vienmēr un visur spēlēs uz visu ko un nekad neatteiksies.

— Mana labvē|a namā, milord, jūsu likmes ir drausmīgas, — teica Harijs, —• un uz spēles jūs liekat vairāk nekā naudu vien.

— Ko jūs ar to gribat sacīt, ser? — pagriezies pret Hariju, iesaucās milords, un viņa seja pietvīka.

— Gribu sacīt, — dzēlīgi atbildēja Harijs, — ka ģikts jums ir pārgājusi, ja tā kādreiz vispār piemetusies.

— Ser! — pārskaities iekliedzās milords.

— Taisnību sakot, man šķiet — ja jūsu augstība slimo ar ģikti, tad arī es esmu slims. Katrā ziņā gaisa pārmaiņa nāks jums tikai par labu, milord Mouen. Un patiešam es domāju, ka būs labāk, ja jūs atstāsiet Kāsl-vudu.

— Jums laikam kāds uzdevis man to pasacīt! — lords Mouens kliedza. — Vai jūs pilnvaroja Frenks Esmonds?

— Neviens mani nav pilnvarojis. Un, ja arī ir, tad tikai

manas ģimenes gods. [71]

— - Un jūs esat sagatavojies atbildēt par savu rīcību? — l neprātā pātagodams zirgus, brēca inilords.

Pilnīgi, milord; tik neganti šaustīdams zirgus, jūsu augstība apgāzīs karieti.

— Pie velna, jūs gan esat varonīgs! — iesaucās mi-lords un skaļi iesmējās. — Drosmi jums laikam dod šis jnsu ellišķīgais botte de Jesuite', — viņš piebilda.

— Dārgāka par visu pasaulē man ir šās ģimenes laime, — iekaisis sacīja Harijs Esmonds, — mana cēlā labdara gods un manas mīļotās pavēlnieces un viņas bērnu labklājība. Viņiem esmu parādā pateicību par savu dzīvi, milord, un, ja būs vajadzīgs, atdošu dzīvību par jebkuru no viņiem. Kālab jūs esat ieradies šeit un izpostījis šā nama kluso mieru? Kālab mēnesi pēc mēneša novilcināt aizbraukšanu no laukiem? Kālab izliekaties slims un gudrojat dažnedažādus citus iemeslus, lai tikai varētu ilgāk šeit aizkavēties? Vai tālab, lai apspēlētu manu nabaga aizbildni? Esiet augstsirdīgs, milord, neizmantojiet vikonta vājību, jo tā nāk par ļaunu viņa sievai un bērniem! Bet varbūt jūs nebraucat projām, lai mulsinātu tikumīgas dāmas skaidro sirdi? Tikpat labi jūs viens pats varētu doties triecienuzbrukumā Taueram. Taču ar vienu otru vieglprātīgu piezīmi, tāpat kā ar neatlaidīgo vajāšanu jūs varat aptraipīt milēdijas vārdu, un es ne mirkli nešaubos, ka jūsu varā ir padarīt viņu nelaimīgu. Žēlojiet šos nevainīgos cilvēkus un brauciet projām!

— Velns parāvis, vai tikai jūs pats, māster Harij, neesat metis acis uz šo daiļo puritāni? — it kā ar patiesu interesi noklausījies jaunekļa kaislo runu, ierunājās mi-lords, turklāt pārgalvīgi un līksmi iesmiedamies. — Nu, sakiet droši, Harij! Vai jūs pats esat viņā iemīlējies? Un pļēguru Frenku Esmondu piemeklējis ikviena mirstīgā liktenis?

— Milord, milord! — iesaucās Harijs, un vaigi viņam pietvīka un acīs sariesās asaras. — Nekad man nav bijis mātes, taču šo dāmu es mīlu kā savu māti. Es pielūdzu viņu, kā ticīgais pielūdz svēto. Ja viņas vārds netiek izrunāts ar pienācīgo cieņu, jau tā man šķiet svētuma zaimošana. Vai jūs spētu atļauties tik nekrietnas domas par savu māti un vai paciestu, ja kāds par viņu izteiktos necienīgi? Mani sagrābj šausmas, iedomājoties vien, ka [72] atrastos kāds cilvēks ar nešķīstiem nolūkiem pret milē-diju. No visas sirds lūdzu jūs — lieciet viņu mierā! Citādi var notikt nelaime.

— Iedomājies tikai, nelaime! -— iesaucās milords un uzšāva ar pātagu zirgiem, kuri tai pašā mirklī metās ārprātīgos auļos, ko nekāds spēks vairs nespētu apturēt, jo bijām jau iebraukuši kāpās. Groži satrūka lorda Mouena rokās, un satrakotie dzīvnieki drāzās uz priekšu, kariete mētājās no vieniem sāniem uz otriem, bet abi braucēji izmisīgi pūlējās noturēties pie karietes sienām, līdz beidzot, priekšā ieraudzījuši dziļu gravu, kur apgāšanās vairs nebūtu novēršama, ilgāk neprātodami, izlēca katrs uz savu pusi. Harijam Esmondam laimējās izkrist zālē, un, lai gan trieciens bija tik pamatīgs, ka jauneklis labu brīdi palika apdullis guļam, tomēr drīz vien viņš piecēlās, ticis cauri ar nelabu dūšu un asiņojošu degunu. Milorda Mouena kritiens bija daudz nelāgāks — viņš atsitās ar galvu pret akmeni un gulēja zemē bez jebkādām dzīvības zīmēm.

Nelaime džentlmeņus piemeklēja jau atceļā uz mājām, un milords Kāslvuds, izjājis ar dēlu un meitu pastaigā, ieraudzīja auļojošos ponijus, kas, pīdamies sarautajos grožos, vilka tukšu karieti; milorda kalpi metās tiem priekšā un apturēja pajūgu. Mazais Frcnks pirmais ieraudzīja lorda Mouena koši sarkanos svārkus, un visi traucās palīgā nelaimīgajam džentlmenim un Esmondam, kas stāvēja, noliecies pār cietušo. Krāšņā paruka un spalvām rotātā cepure bija nokritusi blakus, bet no brūces milorda pierē aumaļām plūda asinis, un neviens vairs nešaubījās, ka zemē guļ mironis.

— Dievs debesīs! Viņš taču ir miris! — iesaucās milords. — Jājiet kāds žigli pēc ārsta... nē, palieciet! Es pats došos mājās un atvedīšu Tašeru, viņš zinās, ko darīt. — Un milords aizauļoja, bet viņam pakaļ devās mazais Frenks.

Līdzko abi bija projām, Harijs Esmonds, kaut cik atguvies, atcerējās redzējis līdzīgu gadījumu ceļā no Ņūrnār-kitas uz Kembridžu; atrāvis milorda svārkiem piedurkni, viņš ar spalvu nazīti pārgrieza tam vēnu un atvieglots uzelpoja, kad pēc brīža no brūces sāka tecēt asinis. Pēc pusstundas lords Mouens atguva samaņu, un, kad kopā ar mazo Frenku ieradās doktors Tašcrs, milords tos sagaidīja dzivs, lai gan vēl izskatījās bāls kā liķis.

Kad milords atguvās tiktāl, lai varētu tikt kustināts, viņu uzcēla vienā no grūmu zirgiem, otrā uzsēdās Es-monds, bet inilordam katrā pusē gāja pa vīram, lai vajadzības gadījumā viņu atbalstītu, un blakus tiem turējās cienījamais doktors Tašers. Mazais Frcnks un Harijs jaja cieši blakus.

Ceļā uz mājām zēns sacīja:

— Māmiņu mēs sastapām terasē pastaigājamies ar doktoru, un tētis viņu pārbiedēja, teikdams, ka tu esi miris...

— Ka es esmu miris? — iejautājās Harijs.

— Jā. Tētis sacīja: «Zini, dārgā, nabaga Harijs ir nosities,» — un viņa skaļi iekliedzās un, ak vai, Harij, nokrita zemē, bet es jau domāju, ka arī viņa ir mirusi. Tu nekad neesi redzējis tēti tādu, kādu tai brīdī viņu ieraudzīju es, — nobālis viņš lādējās vistrakākajiem vārdiem, tad sāka jocīgi smieties un pavēlēja doktoram sēsties viņa zirgā un man jāt tam līdzi; un tā mēs viņu atstājām. Atskatījies es ieraudzīju, ka viņš no strūklakas apšļakstina māmiņu ar ūdeni. Ak, cik ļoti viņa bija izbijusies!

Pārdomādams šo dīvaino atgadījumu — jo arī lorda Mouena priekšvārds bija Henrijs un abi draugi viens otru sauca par Frenku un Hariju, — Esmonds tuvojās mājām krietni satraukts un nobažījies. Viņa dievinātā pavēl-niece, kalpones aprūpēta, vēl aizvien sēdēja uz terases, bet milordu vairs tur nemanīja. Terasi no ceļa atdalīja vārtiņi un daži pakāpieni. Jādams garām vārtiem, milords Moucns, vēl joprojām bāls kā nāve un ar mutautu pārsietu pieri, jo platmali un parūku nesa grūms, tikpat pieklājīgi kā arvien paklanījās milēdijai.

— Lai slavētas debesis, jūs esat dzīvs! — viņa sacīja.

— Un Harijs arī, māmiņ, — piebilda mazais Frcnks, — urā!

Harijs Esmonds nolēca no zirga un steidzās pie savas pavēlnieces, un mazais Frcnks skrēja viņam līdzi; viens no grūmiem saņēma aiz pavadām abus zirgus, bet otrs ar platmali un parūku rokās devās nopakaļ milordam uz lielajiem vārtiem, kas atradas pusjūdzi tālāk.

— Ak, manu zēn! Kā jus mani pārbiedējāt! — sacīja lēdija Kāslvuda, kad Harijs Esmonds pienāca viņai klāt, un milēdijas acīs mirdzēja prieks un balsī skanēja

maigums; viņa bija tik laipna, ka pat noskūpstīja jaunekli (šis gods tam tika parādīts otro reizi), un, sadevusies rokās ar Hariju un savu dēlu, iegāja pilī.

XIV NODAĻA

Ari mēs dodamies uz Londonu

Pēc dažām dienām lords Mouens no savainojuma bija tiktāl atkopies, ka varēja paziņot par mājās braukšanu, un nākamajā rītā, atvadījies no Kāslvudas, nolēma braukt uz Londonu palēnām, ceļā divas reizes pārnakšņojot, Namatēvs izturējās pret viesi uzsvērti laipni un pieklājīgi, lai gan bez ierastās bezrūpīgās atklātības, taču nemanīja ne mazākā iemesla šaubām, ka abi lordi šķiras kā vislabākie draugi, kaut Harijs Esmonds ievēroja lordu vikontu ar viesi tiekamies tikai citu cilvēku klātbūtnē, it kā viņš izvairītos no sarunas divatā. Arī pavadīt lordu Mouenu vikonts negrasījās, lai gan allaž bija radis jāšus doties kādu ceļa gabalu līdzi saviem draugiem, kurus ar lielu prieku sagaidīja un nelabprāt atlaida mājās; šai reizē, kad viņa augstības milorda zirgi tika piebraukti pie namdurvīm un to īpašnieks, saposies ceļam, ienāca teikt ardievas Kāslvudas dāmām, vikonts tikai pavadīja viesi pa kāpnēm līdz zirgam un tur palocīdamies novēlēja tam laimīgu ceļu.

— Drīz vien mēs tiksimies Londonā, Mouen, — smaidīdams sacīja milords, — un tad arī nokārtosim savstarpējos rēķinus.

— Par tiem jums galva nav jālauza, Frenk, — lab-. sirdīgi atbildēja lords Mouens un, sniegdams roku, pārsteigts pamanīja, cik stīvi un cēli namatēvs pieņem šo viņa atvadu sveicienu; tā, kalpu pavadīts, lords Mouens devās ceļā.

Harijs Esmonds redzēja šo šķiršanos. Milorda aizbraukšanu nekādi nevarēja salīdzināt ar viņa ierašanos, kas tika gaidīta ar milzīgiem sagatavošanās darbiem (vecā pils izgreznojās kā mācēdama, lai tikai godam uzņemtu viesi), un todien it visi pils iemītnieki izjuta dīvainas skumjas un grūtsirdību, kas mistera Esmonda sirdī modināja drūmas priekšnojautas un neizskaidrojamas bažas. Lords Kāslvuds stāvēja pie durvīm un skatieniem

pavadīja viesi un tā pavadoņus, līdz tie izjāja cauri ārējo \ utu arkai. Pie vārtiem lords Mouens vēlreiz atskatījās, un milords vikonts lēnām pacēla cepuri un paklanījās. Aizgādņa seja tai mirklī Harijam šķita nedabiski nobālusi. Milords nolamājās un ar kāju paspēra suņus, kas tekāja saimniekam apkārt, tad viņš piegāja pie strūklakas pagalma vidū, atspiedās pret stabu un sāka lūkoties ūdenī. Kad Esmonds pāri pagalmam devās uz savu istabiņu, kur kādreiz bija mitinājies kapelāns, un pagriezās, lai pa zemajām durtiņām tiktu iekšā, viņš ieraudzīja lēdiju Kāslvudu otrā stāva viesistabas lielajā logā pa aizkaru spraugu vērojam milordu, kurš stāvēja pie strūklakas, lūkodamies ūdenī. Pagalmā valdīja savāds klusums; un šī aina Esmonda atmiņā iespiedās uz ilgiem laikiem — augstās, skaidrās debesis, masīvie ēkas pīlāri un saules pulksteņa mestā ēna, kas nolaidusies pār zeltā izrakstītajiem vārdiem memento mori, divi suņi — melns kurts un gandrīz balts spaniels, pirmais purnu pret sauli pastiepis, otrs ošņājas pa zāli un akmeņiem — un milords, nolīcis pār burbujojošo strūklaku. Dīvaini, ka šāda aina un strūklakas š|aksti tik cieši iespiedušies prātā cilvēkam, kas simtiem reižu savām acīm skatījis gan krāšņuma, gan briesmu ainas, nekā no tām nepaturēdams atmiņā.

Lēdija Kāslvuda visu rītu smējās vienā smiešanā un īpaši līksma un mundra rādījās sava vīra un tā viesa klātbūtnē, taču, līdzko abi džentlmeņi izgāja no istabas, viņa, pēkšņi pārvērtusies sejā, pieskrēja klāt Harijam un, raudzīdamās jauneklī raižu aizēnotu skatienu, sacīja;

— Ejiet viņiem līdzi, Harij, man šķiet — tur kaut kas nav kārtībā.

(Jn tā Esmonds, pēc pils kundzes gribas kļuvis par izsekotāju, devās uz savu istabiņu, lai klusībā sacerētu pasaciņu, ar ko nomierināt milēdiju, jo pats jutās pilnīgi pārliecināts, ka abiem džentlmeņiem agri vai vēlu kārtojamas kaut kādas nopietnas domstarpības.

Nu jau vairākas dienas nelielā kāslvudiešu* saime, kā agrāk, pulcējāt pie vakariņu galda, taču rūpes, lai gan skaļi neizteiktas un acyn nesaskatāmas, neatlaidīgi nomāca prātu vismaz trim klātesošajiem. Milords likās neparasti maigs un lēnprātīgs. Tikko viņš. izgāja no istabas, sievas acis nenovērsdamās viņam sekoja. Vikonta attieksmē pret laulāto draudzeni parādījās dīvaini skumja pieklājība un laipnība, kas nekādi nesaskanēja ar viņam raksturīgajām skarbajām un diezgan rupjajām manierēm. Bieži viņš sievu kā iemīlējies sauca vārdā, nepieredzēti maigi un mīļi izturējās pret bērniem, īpaši pret dēlu, ko ar mīlestību nekad nebija lutinājis, un, atmetis ierasto nevērību ticības jautājumos, cītīgi gāja baznīcā un pašaizliedzīgi izpildīja visus kārtīga draudzes locekļa pienākumus (klausījās pat doktora Tašera sprediķus).

— Cauru nakti soļo šurp un turp pa istabu; kālab viņš tā dara? Henrij, noskaidrojiet — kālab viņš tā soļo? — lēdija Kāslvuda tincināja jauno radinieku. — Viņš nosūtīja uz Londonu trīs vēstules, — viņa žēlojās nākamajā dienā.

— Patiesi, kundze, visas trīs adresētas advokātam, — atbildēja Harijs, kurš zināja, ka vēstules tikušas rakstītas, un vienu pat bija redzējis — to, kurā milords apjautājās par jaunu aizdevumu; kad jauneklis pūlējās savu labvēli no šāda soļa atrunāt, milords atbildēja, ka nauda vajadzīga, lai samaksātu kādu senu parādu, kura dēļ apdraudēts viņa īpašums.

Par naudas jautājumiem lēdija Kāslvuda nepavisam nebažījās. Reti kādu mīlošu sievieti satrauc naudas grūtības; paliesi — nav iespējams sievietei sagādāt lielāku prieku kā lūgt, lai mīļotā labā tā ieķīlā savus dimantus; atceros, misters Kongrīvs reiz par milordu Mārlboro izteicās, ka milorda panākumi pie sievietēm jaunekļa gados esot izskaidrojami tādējādi, ka viņš ņēmis no tām naudu. «Tikai retais vīrietis sieviešu dēļ uzņemsies tādu upuri,» teica misters Kongrīvs, kurš gaužām labi pazina krietnu tiesu vājā dzimuma pārstāvju.

Harija Esmonda brīvdienas beidzās, un, kā jau sacīts, viņš gatavojās atgriezties universitātē, lai pēc pēdējā semestra iegūtu zinātnisko grādu un stātos garīdznieka kārtā. Par šo amatu Harijs bija izšķīries nevis aiz godbijīgas cieņas pret mācītāja sūtību, kā pieklātos cilvēkam, kurš nolēmis uzņemties tik svētu pienākumu, bet gan vēsu saprātu apsvērdams, ka atliek vienīgi samierināties ar izraudzīto profesiju. Viņš saprata, ka par visu ir parādā pateicību Kāslvudu dzimtai un ka nekur pasaulē viņam neklāsies tik labi kā pie radiniekiem; ka viņš vēl var noderēt saviem labvēļiem, kuri viņam ne tikai parādījuši vislielāko uzticību, bet arī pieķērušies kā īstam tuviniekam; ka, uzņemdamies skolotāja pienākumus, viņš var palīdzēt dzimtas mantinieka audzināšanā, ka jopro-jām var palikt sava dārgā aizgādņa un dievinātās pavēl-uicces draugs un padomdevējs, kurš allaž labprāt atkārtoja, ka nekā cita arī nevēloties; un tā, mierinādams sevi ar domu, ka paliek noderīgs tiem, ko mīlēja vairāk par visu, viņš atteicās no jebkādiem godkāriem sapņiem, ko varbūt slepus bija sirdī lolojis. Un patiešām — milēdija dažu labu reizi bija izteikusies, ka nevēlētos no viņa šķirties, un jebkura pavēlnieces vēlēšanās viņam bija likums.

Pēdējās šī dziji atmiņā iegūlušā brīvlaika dienās milēdija Kāslvuda atvieglota uzelpoja, jo, kādu rītu pārlasījis tikko no Londonas saņemtās vēstules, milords it kā starp citu ieminējās, ka lords Mouens esot aizbraucis uz Parīzi un dziroties doties garākā ceļojumā pa Eiropu; kaut arī lorda Kāslvuda prātu vēl arvien nomāca drūmas domas un viņa izturēšanās palika tikpat dīvaina, milēdija, kā no smaga sloga atbrīvota, kļuva atkal dzīvespriecīga un, cerību spārnota, lika lietā visu savu mierinātājas māku, lai tikai izkliedētu milorda grūtsirdību un tas atgūtu senāko jautro omu.

Milords pats savu izturēšanos izskaidroja ar sašķobījušos veselību; tā kā vajagot aprunāties ar ārstu, viņš braukšot uz Londonu pie doktora Ceina. Tika nolemts, ka viņa augstība un Harijs Esmonds līdz Londonai dosies kopā; un tā nu 1700. gada 11. oktobra rītā — tas iekrita pirmdienā — abi sēdās zirgos un jāja uz Londonu. Tā kā iepriekšējā diena bija svētdiena un spēcīgas lietus gāzes aizkavēja ģimeni apmeklēt baznīcu, milords pats savai saimei noturēja vakara lūgšanu, un tas viņam izdevās ārkārtīgi svinīgi un cēli, bet atvadu svētīšanas vārdus, pēc Harija domām, viņš norunāja tik aizkustinoši kā vēl nekad. Un, pirms katrs devās uz savu istabu, pretēji paradumam neizrādit savas jūtas viņš apskāva un noskūpstīja sievu un bērnus tik maigi un sirsnīgi, ka vēlāk, pieminēdami šo mirkli, viņi allaž to izjuta kā lielu mierinājumu.

Otrā rītā abi sēdās zirgos (pēc tam kad milords no ģimenes bija atvadījies tikpat maigi kā iepriekšējā vakarā), nakti pavadīja ceļā un Londonā ieradās pēcnāka-mās dienas novakarē; milords apmetās Vaitholas ielas viesnīcā «Taure», ko par mājvietu bija izraudzījies jau kopš jaunības, kad te allaž mēdza pārnakšņot virsnieki, un pēc veca paraduma apmeklēja vēl joprojām.

Kādu stundu pēc milorda ierašanās (tas liecināja, ka šis brauciens bijis jau iepriekš sarunāts) no Greizinnas ieradās milorda uzticības persona, un, nospriedis, ka labvēlis droši vien vēlas aprunāties ar advokātu divatā, Esmonds jau dzirās iziet no viesnīcas, taču milords sa-cija, ka saruna būšot īsa, un iepazīstināja Esmondu ar advokātu, kurš Kāslvudu dzimtas darīšanas kārtoja jau kopš vecā lorda laikiem; pilnvarotais pastāstīja, ka naudu pēc milorda rīkojuma tai pašā dienā esot samaksājis personiski lordam Mouenam tā namā Boustrītā, ka viņa gaišība rādījies manāmi pārsteigts, jo šādu rēķinu kārtošanā, viņaprāt, godavīri nemēdzot iesaistīt advokātus, taču tūdaļ atdevis milorda vikonta izrakstīto parādzīmi, ar ko debitors nu varot rīkoties pēc savas patikas.

— Es domāju, ka lords Mouens atrodas Parīzē, — bezgala satraukts un izbrīnījies iesaucās Esmonds.

— Viņš pārbrauca mājās, manis aicināts, — atbildēja milords vikonts. — Mums te kārtojami daži rēķini.

— Lai dievs stāv mums klāt, es ceru, ka tie nu ir nokārtoti, — sacīja Esmonds.

— Jā gan, pilnīgi, — atbildēja milords, cieši ielūkodamies jauneklim acīs. — Viņš bija gauži noraizējies par naudu, kuru, kā tev zināms, es viņam zaudēju kāršu spēlē. Tagad parāds ir nomaksāts, un mēs atkal varēsim tikties kā labi draugi.

— Milord! — iesaucās Esmonds. — Es taču saprotu, ka jūs mani mānāt un ka starp jums un lordu Mouenu palikušas kādas neatrisinātas domstarpības.

— Domstarpības — blēņas! Šovakar abi kopā ēdīsim vakariņas un izdzersim pudeli vīna. Kuram gan nesamaitātos oma, ja gadītos zaudēt tik pamatīgu summu! Bet nu parāds ir nomaksāts, un man vairs nav iemesla dusmoties.

— Kur mēs ēdīsim vakariņas, ser? — apvaicājās Harijs.

— Mēs! Lai dažs labs džentlmenis pagaida, kamēr tiks uzaicināts! — iesmiedamies atbildēja milords vikonts. — Aizej uz Djūkstrītu noskatīties misteru Beter-tonu. Zinu, cik ļoti tev patīk teātris. Man ļauj pašam tikt galā ar savām darīšanām, un rīt brokastosim abi kopā, likdami lietā krietnu ēstgribu, kā teikts kādā lugā.[73]

velns parāvis, milord, šovakar es no jums neatkāptie soli, — sacīja Harijs Esmonds. — Man šķiet —•

/inu jūsu domstarpību iemeslu. Taču zvēru jums, ka l i ir tukša iedoma. Tai pašā dienā, kad lordam Mouenam atgadījās nelaime, es ar viņu runāju par šo jautājumu.

ticiet man, nekas tur nav bijis, milords tikai aiz gara laika mazliet palakstojās.

— Tu zini, ka nekas tur nav bijis, ka milords aiz gara laika tikai mazliet palakstojies ar manu sievu, — milords nodārdināja, •— tu to zināji un man neteici ne vārda?

— Es to zināju labāk nekā mana mīļotā pavēlniece pati, ser, — tūkstoškārt labāk. Kā gan lai viņa savā bērna nevainībā varētu noprast, kas slēpjas aiz šāda nelieša liekulīgās laipnības?

— Tātad tu atzīsti, ka viņš ir nelietis, kas gribēja atņemt man sievu.

— Ser, viņa ir šķīsta kā eņģelis! — iesaucās jaunais Esmonds.

— Vai esmu kaut vārdu bildis viņai par ļaunu? — atkliedza milords. — Vai jel kad esmu šaubījies par viņas šķīstību? Tā diena, kad es apšaubītu savas sievas šķīstību, kļiitu par pēdējo viņas mūžā. Vai tev šķiet, ka es pieļauju domu par viņas noiešanu neceļos? Nē, viņai pietrūkst kvēles šādam solim. Ne viņa pati grēko, ne citiem piedod grēkus. Pazīstu viņas dabu... un nu esmu viņu zaudējis, lai gan — dievs mans liecinieks — mīlu viņu desmittūkstoškārt stiprāk nekā jebkad agrāk... jā, stiprāk nekā tad, kad viņa bija jauna un daiļa kā eņģelis... kad viņa uzsmaidīja man sava tēva namā, gaidīdama mani atgriežamies no medībām ... kad es neskaitāmas reizes kritu pie viņas mazajām kājiņām un, galvu viņai klēpī ieslēpis, raudāju kā mazs bērns un... zvērēju laboties, atmest dzeršanu, atmest kāršu spēli, atmest lakstošanos ar citām sievietēm... kad visi galminieki skrēja viņai pakaļ... kad ar bērnu uz rokām viņa šķita daiļāka, dieva vārds, par madonnu karaliskajā kapelā. Zinu, ka neesmu viņas vērts. Bet kurš gan — dievs debesīs — ir viņas cienīgs? Viņai bija garlaicīgi un grūti ar mani, zinu to pārāk labi. Es nepratu ar viņu sarunāties. Jūs, gudrās galvas un lielie grāmatnieki, jūs to pratāt, bet es ne... pats jutu, ka nespēju. Kur nu! Kad tev bija tikai piecpadsmit gadu, dzirdot, kā jūs abi spriežat par dzeju un pārrunājat izlasītās grāmatas, es aiz trakām dusmām būtu varējis tevi vai nožņaugt. Taču tu allaž esi bijis krietns zēns, Harij, un es tevi mīlēju, lu zini, ka es tevi esmu mīlējis. Un jutu, ka viņa man nepieder un arī bērni ne. Un es pūlējos apreibināties — spēlēju kārtis, dzēru un izmisumā un niknumā nodevos dažnedažādām palaidnībām. Bet tad pēkšņi uzrodas šis Mouens un iepatīkas viņai, zinu, ka šis nelietis viņai iepatikās.

— Nē, nudien, ticiet man, jūs maldāties, ser, — iesaucās Esmonds.

— Viņa saņem no tā vēstules, — kliedza milords.

— Paraugies, Harij! — Un viņš izvilka papīra lapu, uz kuras rēgojās brūns asiņu traips. — Tas izkrita milordam no kabatas tai dienā, kad viņš tik tikko neņēma galu. Grūms to pacēla no zemes un atdeva man. Lasi, kas tur sapenterēts tai viņu sasodītajā komediantu garā! «Dievišķā Gloriāna! Kālab raidāt tik saltus skatienus savam vergam, kas Jūs dievina? Vai, vērojot manas ciešanas, Jūsos nemostas ne mazākā līdzjūtība? Vai esat nozvērējusies neatbildēt uz vēstulēm, kas rakstītas ar manas sirds asinīm?» Tātad viņa saņēmusi vairākas vēstules.

— Bet ne reizi nav atbildējusi, — iesaucās Esmonds.

— Tas nu nav Mouena nopelns, — sacīja milords,

— un es viņam atriebšos, dievs mans liecinieks, es atriebšos.

— Vai tiešām dažu vieglprātīgu vārdu dēļ jūs liksiet uz spēles savas sievas godu un visas dzimtas laimi, inilord? — lūdzoši viņu pārtrauca Esmonds.

— Nieki! Kāds tam sakars ar manas sievas godu! — sacīja milords. — Strīdam var atrast neskaitāmus citus ieganstus. Ja es palikšu dzīvs, šis nelietis tiks sodīts, bet, ja man lemts mirt, tas manai dzimtai nāks tikai par labu — viena izšķērdēja pasaulē būs mazāk, un Frenks iegūs labāku izglītību nekā viņa tēvs. Viss izlemts, Harij Esmond, un, lai kas mani gaida, esmu ar mieru saņemt savu likteni. Bērnus es atstāju savas sievas un tavā aizgādībā.

Sapratis, ka milords cieši apņēmies novest strīdu līdz galam un ka nekādas lūgšanās to vairs neatturēs, Harijs Esmonds (tolaik nesalīdzināmi kvēlāks un straujāks nekā šobrīd, kad viņu rāmu padarījušas rūpes, pārdomas par dzīvi un sirmums matos) uzskatīja par savu pienā-

kumui palikt kopā ar laipno un augstsirdīgo labvēli, tādēļ vņš sacīja:

Milord, ja esat nolēmis doties cīņā, jūs to nedrīkstat darīt viens pats! Visas mūsu dzimtas pienākums ir atbalstīt savu galvu, tālab es nekad nespētu piedot ne sev, jio jums, ja neaicināsiet mani līdzi vai arī es nestāvēšu jums klāt briesmu brīdī.

—• Paklau, Harij, manu nabaga zēn, tu taču tiec gatavots garīdznieka amatam, — teica milords, ļoti mīļi saņemdams Esmondu pie rokas, — un būtu gaužām žēl, ja tev nāktos iejaukties šādā nepatīkamā notikumā.

— Jūsu augstība arī kādreiz domāja par mācītāja karjeru, — atbildēja Harijs, — un jūsu tēva piederība pie garīdznieku kārtas nebūt viņu nekavēja mesties kauja ar apaļgalvjiem pie Kāslvudas. Jūsu ienaidnieki ir arī mani ienaidnieki, ser: ar floreti rīkoties protu gluži labi, to jūs pats esat redzējis, un nedomāju, ka satrūkšos, ieraudzījis šos ieročus bez uzgaļiem.

Pēc tam Harijs sarkdams un stomīdamies (jo jautājums bija kutelīgs un viņš baidījās, ka, aizlaikus iejaucies strīdā un tādējādi aizsteidzies priekšā milordam, varētu aizskart sava labvēļa godajūtas) atzinās, kā pats centies lordu Mouenu atrunāt no vieglprātīgas rīcības un ierosinājis krustot ar to zobenus, ja viņa gaišībai nelab-patiktu vārdu maiņu izbeigt miera ceļā.

— Un es viņu būtu sakāvis, ser, — smiedamies teica Harijs. — Viņš nemūžam nespētu atvairīt botte cirtienu, ko es iemācījos Kembridžā. Pamēģināsim kādu pusstundu, pavingrināsimies, es jūsu augstībai iemācīšu šo paņēmienu: tas ir cirtiens, kas prasa vislielāko izveicību, bet, ja misējas, pretinieka zobens izurbjas uzbrucējam cauri.

— Dieva vārds, Harij, tev vajadzēja kļūt par dzimtas galvu, — drūmi noteica milords. — Tu būtu daudz labāks lords Kāslvuds nekā tāds slinks žūpa kā es, — viņš piebilda, pārlaizdams plaukstu pār acīm un nolūkodamies radiniekā maigas mīlestības pilnu skatienu.

— Vilksim nost svārkus un pusstundiņu pavingrināsimies, iekāms satumst vakars, — teica Harijs, pateicīgi paspiedis labvēļa vīrišķīgo roku.

— Tu taču esi vēl tikai zēns, — labsirdīgi ierunājās milords, — taču es nudien ticu, ka tu to zelli būtu pieveicis gan. Nē, manu puisēn, — viņš turpināja, — nemācīšos no tevis nekādus māņu trikus un izmaņas arī es it labi protu rīkoties ar zobenu tin savu cīņu izcīnīšu pats pēc savas paražas.

— Bet es iešu līdzi, lai pārliecinātos, ka nenotiek nekāda krāpšana.

— Jā, dievs ar tevi... tu varēsi nākt līdzi.

— Kad tas notiks, ser? — vaicāja Harijs, sapratis, ka milords visu jau iepriekš slepus norunājis.

— Norunāts ir šādi: aizsūtīju savu cilvēku pie Džeka Vestberija ar ziņu, ka viņš man vajadzīgs īpaši svarīgā pasākumā. Viņš zina, kāds ir šis pasākums, un kuru katru brīdi būs klāt, un izdzers kopā ar mani šo pudeli baltvīna. Tad mēs dosimies uz teātri Djūkstrītā, kur sagaidīsim Mouenu, pēc tam visi kopā brauksim vakariņās vai nu uz «Rozi», vai «Medību suni». Vēlāk pieprasīsim kārtis, un spēles laikā droši vien radīsies kādas nesaskaņas; un tad — lai dievs mums stāv klāt! — šo pasauli atstās vai nu nelietis un nodevējs, vai nekam nederīgs nabaga dīkdienis, kuram vienalga — aiziet no šīs pasaules vai vēl uzkavēties tajā. Labāk, ka manis nebūs, Harij, — mana sieva būs laimīgāka bez manis, — teica milords, tik grūti nopūzdamies, ka Harijam sirds sāpēs sažņaudzās un jauneklis elsodams noliecās pār sava laipnā labvē|a roku.

— Ar Mouenu viss tika norunāts, pirms viņš aizbrauca no mājām... gribēju teikt — no Kāslvudas, — turpināja milords. — Paradīju viņam šo vēstuli, pateicu, ka uzskatu viņu par nelieli, viņš arī necentās vainu noliegt, tikai sacīja, ka mana sieva esot pavisam bez vainas.

— Un tā tas arī ir, varu apzvērēt pie debesīm, rnilord, viņa ir bez vainas! — iesaucās Harijs.

— Protams, protams. Viņas jau nekad nav vainīgas,— noteica milords. •— Un, protams, aiz tīrās nejaušības arī viņa paģība, izdzirdējusi, ka Mouens nosities.

— Bet, rnilord, matu vārds arī ir Harijs, — pietvīkdams gluži sarkans, iesaucās Harijs. — Jūs taču teicāt milēdijai: «Harijs ir nosities!»

— Sasodīts! Vai ar tevi arī man vēl vajadzēs cīnīties? — pārskaities iebrēcās milords. — Sasildījies manā azotē, tu varbūt gribi man iedzelt, čūskulēns tāds? Nē, manu puisēn, tu esi godīgs zēns, tu esi krietns zēns. (Un šai brīdī milordam dusmas vērtās asarās, kurās nolūkoties Harijam bija vēl grūtāk.) Tu esi godīgs zēns, un es

tevi mīlu un, dieva vārds, esmu tik nelaimīgs, ka man ir gluži vienalga, kā zobens mani piebeidz. Skaties tik, džeks Vestberijs arī klāt! Nu, Džek! Sveiks, veco zēn!

šis ir mans radinieks Harijs Esmonds.

— Kurš jums kādreiz Kāslvudā pienesa bumbas, scr,— palocīdamies sacīja Harijs; un visi trīs džentlmeņi ap-• ēdās un izdzēra galdā pasniegto baltvīna pudeli.

— Harijs būs trešais, — sacīja milords. — No viņa tev nav ko baidīties, Džek.

Un pulkvedis palūkojās jauneklī ar tādu skatienu, it kā gribētu sacīt: «No tāda nudien nav ko baidīties.»

Tad milords paskaidroja sīkāk to, par ko iepriekš bija runājis tikai aplinkus. Saiedams naidā ar lordu Mouenu, vikonts bijis viņa gaišībai parādā tūkstoš sešsimt mārciņu, kuras lords Mouens piedāvājis pagaidīt, kamēr mi-lordam vikontam radīsies iespēja parādu atlīdzināt. Mi-lordam izdevies sadabūt visas tūkstoš sešsimt mārciņas, un viņš naudu šīs pašas dienas rītā nosūtījis lordam Mou-enam, bet pirms aizbraukšanas no mājām nokārtojis, kas vien bijis kārtojams, un nule jutās sagatavojies uz visu, lai kā arī beigtos abu džentlmeņu strīds.

Kad izdzērām vēl pāris pudeļu baltvīna, milords lika piebraukt karieti, un visi trīs džentlmeņi pēc iepriekšējas norunas devās uz hercoga teātri. Tovakar tika spēlēta viena no mistera Vičerlija lugām «Mīlestība mežā».

Kopš tā brīža Harijs Esmonds allaž ar šausmām atcerējās gan šo komēdiju, gan misis Breisgērdlu — aktrisi, kura tovakar spēlēja meitenes lomu. Pārģērbusies par pāžu, viņa pienāca klāt džentlmeņiem, kuri sēdēja uz skatuves, un, pāri plecam zibinādama šķelmīgās melnās acis, ar smaidu uz lūpām apvaicājās milordam, kas gan kaitot provinces džentlmenim, — varbūt viņš esot saņēmis nelāgas vēstis no lopu tirgus?

Izrādes starpbrīžos džentlmeņi pastaigājās un jautri sarunājās. Kopā ar lordu Mouenu bija kapteinis Makārt-nijs virsnieka uniformā un džentlmenis ar sudrabu cauraustā zila samta apģērbā, ko bagātīgi rotāja greznas Venēcijas mežģīnes, un gaišu parūku galvā, — milords Vorikas un Holcndas grāfs. Milords ņēma no papīra turzas apelsīnus, ēda tos pats un piedāvāja aktrisēm, ikreiz izteikdams pa jocīgai piezīmei. Un, kad milordam Mouenam paspruka kāds nepiedienīgs joks, misis Breis-gērdla pagriezās pret viņu un apjautājās, ko viņš te meklējot: vai varbūt milords ar draugiem esot ieradies šeit tāpēc, lai atkal kādu sadurtu tāpat kā nabaga Viļu Mauntfordu? Pēc šiem dzēlīgajiem vārdiem milorda tumšā seja kļuva vēl tumšāka un tajā iegūla ļaunu vēstījoša ēna. Tie, kas tobrīd atradās viņa tuvumā, vēlāk stāstīja, ka šis mirklis viņiem cieši iespiedies atmiņā.

Kad izrāde beidzās, milords Kāslvuds ar saviem draugiem piebiedrojās milorda Mouena kompānijai — un Kāslvuds ierosināja doties uz kādu tavernu vakariņās, īsti piemērots šķita «Medību suns» — Lokita krodziņš Ceringkrosā. Visi seši devās turp kājām — trīs lordi soļoja pa priekšu, lorda Mouena kapteinis, pulkvedis Vestberijs un Harijs Esmonds — nopakaļ. Pa ceļam Vestbe-rijs pastāstīja Harijam par tā veco draugu Skoloto Diku, kurš nule esot paaugstināts par gvardes kornctu, paguvis sarakstīt grāmatu ar nosaukumu «Kristīgais varonis», par ko citi gvardi censoni allaž piezobojot, jo kristīgais varonis, kā apgalvoja Vestberijs, nemitīgi pārkāpjot paša izvirzītos baušļus un jau vairākkārt esot izcīnījis divkaujas. Un, mazliet pieklusinājis balsi, Vestberijs ņēmās pierunāt jauno misteru Esmondu, lai tas neiejaucas strīdā.

— Pilnīgi pietiek ar vienu sekundantu, — teica pulkvedis, — arī kapteinis un lords Voriks var doties projām.

Taču Harijs nepiekrita, viņš cieši bija nolēmis palikt līdz galam kopā ar savu labvēli. Slepus viņš jau bija izstrādājis plānu, kā milordu vikontu aizkavēt no Mouena izaicināšanas uz divkauju.

Iegājuši krogā, viņi pasūtīja atsevišķu istabu, lika atnest vīnu un kārtis un, kad pieprasītais bija uzlikts galdā, sāka dzert un uzsaukt tostus, un, kamēr sulaiņi stāvēja klāt, izlikās par labākajiem draugiem.

Savā plānā Harijs Esmonds bija paredzējis uzsākt ar lordu Mouenu sarunu un aizskart tā godu, lai rastos Iemesls ķildai. Kad vīri ķērās pie kārtīm, arī viņš izteica vēlēšanos piedalīties spēle.

— Blēņas! •— sacīja milords Mouens (vai nu vēlēdamies saudzēt Hariju, vai arī negribēdams uz savas ādas izbaudīt botte de Jesuite — kas to lai zina!). — Jauniem džentlmeņiem no koledžas mūsu likmes nav pa kabatai. Jūs vēl esat pārāk jauns.

— Kas iedrošinās teikt, ka es esmu pārāk jauns? — satraucās Harijs. — Jūsu augstība laikam baidās?

— Es baidoties! — iesaucās Mouens,

taču krietnais lords vikonts saprata Harija gājienu.

- Lieku galdā desmit moidorus^1, Mouen, — viņš sacīja. — Paliec rāms, muļķa zēn, te jau nav Kembridža, kur jūs spēlējat uz zirņiem.

Un Harijs, kuram kabatā patiešām šādas summas nebija (jo pusgada pabalstu viņš allaž iztērēja, iekāms bija paguvis to saņemt), sašutis atkāpās, no sirds dusmodamies par savu nabadzību, kuras dēļ nespēj piedalīties spēlē.

— Es varu spēlēt ar jauno džentlmeni uz kronu, — teica Mouena kapteinis.

— Līdz šim man vienmēr šķitis, kar armijas džentlmeņiem kronas apkārt vis nemētājas, — sacīja Harijs.

— Interesanti, vai koledžās ar žagariem vairs neper? — apjautājās kapteinis.

— Per gan, tikai muļķus, — atbildēja Harijs, — bet lielībniekiem sadod ar stibu un kucēnus met ūdenī.

— Paskat tikai, un dažs labs iemanās nenoslīkt, — sacīja kapteinis, pēc tautības īrs; un visi džentlmeņi skaļi iesmējās, bet nabaga Harijam sanāca vēl trakākas dusmas.

Milords Mouens, apgriezdams svecei degli, nejauši nodzēsa liesmu. Sulaiņi tieši tobrīd nesa iekšā jaunas pudeles un glāzes — un milords vikonts iesaucās:

— Velns parāvis, Mouen, jūs nu gan esat sasodīti

lempīgs! Paklau, sulaini, aizdedz sveci! .

— «Sasodīti lempīgs» ir sasodīti lempīgs izteiciens, milord, — atsaucās Mouens. — Pilsētā džentlmeņi šādus vārdus nelieto un, ja lieto, katrā ziņā atvainojas.

— Es esmu no laukiem, — atcirta milords vikonts.

— To var redzēt pēc jūsu uzvešanās, — sacīja milords Mouens. — Neviens lai neuzdrošinās nosaukt mani par sasodītu lempil

— Sos vārdus es metu jums tieši sejā, milord, — teica milords Kāslvuds, — varbūt sviest tiem paka] arī kārtis?

— Džentlmeņi, džentlmeņi! Kalpu klātbūtnē! — vienā balsī iesaucās pulkvedis Vestberijs un milords Voriks. Sulaiņi steigšus izmetās no istabas. Lejā viņi tūdaļ visiem izstāstīja par lordu strīdu.

— Pietiek pļāpāt, — noteica pulkvedis Vestberijs. —- Vai jūsu augstībām labpatiks sastapties rīt no rīta? [74]

— Varbūt milords Kāslvuds atsauks savus vārdus? —[74]

apvaicājās grāfs Voriks.

— Milords Kāslvuds rīt ieradīsies pirmais, — sacīja pulkvedis Vcstberijs.

— Tad nav vairs ko runāt. Ievērojiet, džentlmeņi, šeit tika lietoti aizskaroši vārdi... mēs lūdzām tos atsaukt, bet mums atteica.

— Jums atteica, — piekrita milords Kāslvuds, likdams galvā cepuri. — Kur mēs tiksimies? Un kad?

— Tā kā milords atsakās dot man gandarījumu atvainodamies — un man ir gaužām žēl, ka tā noticis, — domāju, ka pats labākais būtu izšķirt strīdu tūlīt, — sacīja milords Mouens. —• Izsauksim karietes un brauksim uz Lesterfīldu.

— Vai jūsu augstība neliegs man godu apmainīties ar pāris zobena cirtieniem, — teica pulkvedis Vestberijs, zemu paklanīdamies milordam Vorikas un Holendas grāfam.

— Uzskatīšu par godu, — atbildēja milords, arī jo zemu noliekdamies, — mēroties spēkiem ar džentlmeni, kurš cīnījies pie Monsas un Namīras.

— Kā domā jūsu svētība — vai atļausiet mazuliet jūs pamācīt? — apvaicājās kapteinis.

— Nē, nē, džentlmeņi, ar diviem katrā pusē pietiks, — iejaucās Harija labvēlis. — Saudzējiet zēnu, kapteini Makārtnij! — Un viņš paspieda Harijam roku — priekšpēdējo reizi savā mūžā.

Kroga apakšējā zālē džentlmeņi apstājās un milords smiedamies teica bufetniecei, ka viņas kārtis esot, kā parasti, salaidušas džentlmeņus ragos, bet nu jau strīds ticis nokārtots un viņi visi braucot pie lorda Mouena Boustrītā izdzert vēl vienu pudeli pirms došanās pie miera.

Tika izsaukts pusducis nesamkrēslu, visi seši džentlmeņi sasēdās tajos un nesējiem paklusām lika doties uz Lesterfīldu, kur džentlmeņi izkapa iepretim «Karoga krogam». Ritēja pusnakts stunda, visa pilsēta šai laika jau dusēja, ugunis vēl spīdēja tikai dažu namu logos, taču gaismas pietika nelāgajam nodomam, kura dēļ strīdnieki bija šeit ieradušies; un tā visi seši džentlmeņi spēra kāju liktenīgajā vietā, bet nesēji palika pie žoga sargāt, lai kāds nejaušs garāmgājējs neiztraucētu divkauju.

Viss, kas šeit notika, nāca zināms atklātībai un par

brīdinājumu likuma pārkāpējiem tika ierakstīts mūsu dzimtenes annālēs. Nepagāja ne dažas minūtes, kā Ha-

rijam e smondam šķita (lai gan iespējams, ka, cītīgi at-

vairīdams pats.sava pretinieka zibenīgos zobena cirtienus, īsti nespēja laiku novērtēt), kad no tās puses, kur, atspiedušies pret žogu, pīpes kūpinādami, tumsā tik tikko

sakatāmo cīniņu vēroja nesēji, atskanēja nelaimi vēstīji. kliedziens; to izdzirdis, Esmonds nometa zobenu un .11 katījās, bet tieši šai mirklī pretinieks viņam ievainoja liit.o roku. Taču jauneklis, nepievērsdams ne mazāko uz-inuiiību sāpēm, steigšus skrēja pie sava dārgā labvē|a, Kurš gulēja zemē.

Milords Mouens stāvēja, noliecies pār vikontu.

— Vai jūs esat stipri ievainots, Frenk? — viņš jautāja dobjā balsī.

— Liekas, ar to pašu man Ir beigas, —- nepakustēdamies atbildēja milords.

— Nē, nē, tas nevar būt, — iesaucās Mouens, — dievs mans liecinieks, Frenk Esmond, ka es labprāt būtu lūdzis jums piedošanu, ja vien jūs neliegtu man šādu iespēju. Tai jautājumā... tai jautājumā, kura dēļ mēs pirmoreiz sanaidojāmies, zvēru jums, vainojams nav neviens cits kā tikai es, bet milēdija ... milēdija .,.

— Cst! — atbalstīdamies uz elkoņiem, vārgā balsī ierunājās nabaga lords vikonts. — Mēs sastrīdējāmies kāršu dēļ... nolādēto kāršu dēļ. Harij, manu zēn, vai tu arī esi ievainots? Lai dievs tev stāv klāti Es tevi mīlēju, Harij, un tagad tev jāapņemas sargāt manu mazo Frenku ... un ... nodot šo sirsniņu manai sievai.

Pateicis šos vārdus, mans dārgais labvēlis sāka taustīties sev gar krūtīm, meklēdams medaljonu, ko nēsāja pie sirds, taču šai mirklī zaudēja samaņu.

Mēs visi šausmās sastingām, domādami, ka milords jau ir miris, tomēr Esmonds un pulkvedis Vestberijs lika nesējiem viņu pacelt, un tā milordu nogādāja pie kāda ķirurga mistera Eimza, kuram Longakrā piederēja peldu iestāde, un te nu visa māja tika sacelta kājās, kamēr strīda upuri novietoja drošībā.

Milordu vikontu noguldīja gultā, un ķirurgs, kurš likās ne tikai laipns cilvēks, bet arī visai izveicīgs sava amata pratējs, apskatīja ievainojumu. Izmeklējis milordu, viņš apsaitēja roku Harifam Esmondam (kas, ienācis ķirurga namā, no prāvā asiņu zaudējuma arī paģība un labu bridi nogulēja nemaņā); līdzko atguvis samaņu, jauneklis tūdaļ satraukts apvaicājās par sava dārgā labvēļa stāvokli, un ķirurgs viņu aizveda uz istabu, kur gulēja lords Kāsl-vuds; milords jau bija licis ataicināt garīdznieku un izteicis dedzīgu vēlēšanos parunāt divatā ar savu radinieku. Milords gulēja bāls kā līķis, un viņa stingajā skatienā jautās tā liktenīgā ēna, kas vēstī nāves tuvumu; vārgi pamājis ar roku, lai visi pārējie atstāj istabu, viņš iesaucas: «Tikai Harijs Esmonds!» •— bet roka bez spēka noslīga uz segas, un Harijs, pienācis pie gultas, nometās ceļos un noskūpstīja saltos pirkstus.

— Tu taču arī esi gluži vai mācītājs, Harij, — vārgi pasmaidījis, milords vikonts izdvesa un paspieda jauneklim roku. — Vai visi ir projām? Nu, tad uzklausi manu priekšnāves grēksūdzi!

Un, it kā svētā nāve — šī drausmā lieciniece —- stāvētu gultas kājgalī, uzklausīdama nabaga mirēja vārdus, viņš, tik tikko dvašodams, izteica pēdējo vēlēšanos, kā nodrošināt savu ģimeni priekšdienām, pazemīgi nožēloja grēkus un skumjā labsirdībā atvadijas no šīs pasaules. Milorda atzīšanās, kas visvairāk skāra tieši Hariju Esmondu, bezgalīgi pārsteidza jaunekli. Milords, acīm redzami zaudēdams pēdējos spēkus, vēl nebija paguvis beigt atzīšanās vārdus, kad ieradās misters Eterberijs — mācītājs, ko milords lika ataicināt.

Sis cienījamais džentlmenis tolaik vēl nebija aizsniedzis garīdznieka karjeras kalngalus, bet darbojās par draudzes ganu Svētās Jaunavas dievnamā, kur, viņa daiļrunīgo sprediķu pievilināta, pulcējās gandrīz vai visa pilsēta. Misters Eterberijs, būdams krustdēls milordam, kurš savukārt jaunībā bija mācījies pie tā tēva, vairākkārt ceļa no Oksfordas apciemoja Kāslvudu; un, manuprāt, paklausot tieši viņa padomam, Hariju Esmondu sulija mācīties uz Kembridžu, nevis Oksfordu, par ko misters Eterberijs, lai arī pats ievērojams šās universitātes loceklis, nemēdza izteikties pārāk glaimojoši,

Mūsu sūtītais ziņnesis sastapa krietno mācītāju jau piecos rītā sēžam pie grāmatām, un viņš nekavējoties devās tam līdzi uz namu, kur gulēja nabaga lords vikonts un Esmonds, sēdēdams pie sava labvēļa nāves gultas, nolasīja tam no lūpām pēdējos vārdus.

Uzzinājis par mistera Eterberija ierašanos, milords paspieda Esinondam roku un lūdza atstat viņu divatā ar

mācītāju, un Esmonds nepretodamies ļāva tiem nodoties lai sirsnīgajai sarunai. Pats viņš, bez šaubām,

miju pārpilnu sirdi iegrima lūgšanās par savu mirstošo

labvēli. Milords jauneklim bija atklājis kaut ko tādu, kas

to gauiži samulsināja, — izpaudis noslēpumu, kuram bija

visciešākais sakars ar Esmondu. Nu Harijam patiešām radās pamatots iemesls gan šaubām un apjukumam, gan " garīgām mokām un apņēmīgai rīcībai. Kamēr misters Eterberijs sarunājās ar mirstošo grēku nožēlotāju, lorda Kaslvuda jaunā radinieka dvēseli plosīja mulsums un neziņa.

Pagāja stunda — varbūt pat vairāk —, līdz misters Eterberijs iznāca no jstabas ar kādu dokumentu rokā un

cieši palūkojās Esmondā.

— Viņš ir sagatavojies stāties tā kunga pastarās tiesas priekšā, — čukstēja garīdznieks. —- Atklādams man savu sirdi, viņš to šķīstījis. Viņš piedod visiem un dziļā ticībā grib nolīdzināt savu vainu. Vai darīsim to atklātībai zināmu? Vai pieaicināsim liecinieku, kas ar savu parakstu apliecinās šo dokumentu?

— Dievs ir liecinieks, — iešņukstējās jauneklis, — ka dārgais milords visu mūžu darījis man tikai labu.

Mācītājs ielika papīru Esnondam saujā. Jauneklis uzmeta tam skatienu. Rakstītais izplūda viņa acu priekšā.

— Tā ir grēksūdze.

«— Kā jums labpatīk, — sacīja misters Eterberijs.

Istabā kurējās kamīns, pie kura tika žāvēti peldpalagi, bet kaktā bija nomesta mana dārgā lorda asinīm slacītās veļas kaudze. Esmonds piegāja pie kamīna un iemeta papīru ugunī. Milzīgais kamīns bija izlikts ar glazētiem holandiešu podiņiem. Cik dziļi atmiņā šādos briesmīgos brīžos iespiežas ikkatrs sīkums! — rindiņa grāmatā, ko esam lasījuši, lielu bēdu nomākti, ēdiens, ko esam baudījuši pirms divkaujas vai kādas citas izšķirošas tikšanās, vai arī pirms šķiršanās no tuva cilvēka. Holandiešu krāsns podiņus peldu iestādē rotāja primitīvs zīmējums — Jēkabs ar spalvainiem cimdiem rokās īzākam izkrāpj Ēzava pirmdzimtā tiesības. Papīrs uzliesmodams spoži apgaismoja zīmējumu.

— Tā ir tikai grēksūdze, mister Eterberij, >— teica jauneklis. Viņš piespieda galvu pie kamīna dzegas, un acīs viņam sariesās asaras. Tās bija pirmās asaras, ko Harijs

Esrnonds raudāja kopš tā brīža, kad apsēdās pie sava pavēlnieka gultas, satriekts par notikušo nelaimi, bet vēl vairāk par to, ko mirējs bija atklājis, un, šausmu pārņemts, saprata, ka tieši viņš ir cēlonis tām divkāršajām ' likstām, kas nākušas pār viņam visdārgāko cilvēku galvu.

— Iesim pie viņa, — sacīja misters Esrnonds. Un viņi abi iegāja blakus istabā, kur austošās dienas blāzmā mi-lorda seja raudzījās pretim nāves bālumā un lūdzoši nemierīgajā skatienā jautās drīzā gala baigi liktenīgās ēnas. Pie gultas sēdēja ķirurgs, kurš bija iegājis pie milorda, līdzko misters Eterberijs iznāca no istabas. Mi-lords pievērsa stingstošo skatienu Esmondam. Jauneklim sažņaudzās sirds, kad viņš izdzirda guldzienus milorda kaklā.

— Milord vikont, — sacīja misters Etertierijs, — misters Esrnonds nevēlas neviena liecinieka, un dokumentu viņš sadedzināja.

— Mans dārgais labvēli! — teica Esrnonds un, noslīdzis ceļgalos, noskūpstīja vikontam roku.

Milords vikonts uzrāvās gultā sēdus un abām rokām apskāva Esmondu. «Lai dievs svē ... svētī...» bija viss, ko viņš spēja izrunāt. No mutes viņam izšļācās asinis, apslacinādamas jaunekli. Mana dārgā lorda nebija vairs starp dzīvajiem. Viņš bija aizgājis ar svētīšanas vārdiem uz lūpām, ar mīlestību, maigumu un nožēlu vīrišķīgajā sirdī.

— Benedicti benedicenles,[75] — teica misters Eterberijs, un jauneklis, uz ceļiem pie gultas stāvēdams, kā vaidu izdvesa: — Āmen.

«Kas šo vēsti paziņos viņai?» — tas bija pirmais, par ko iedomājās misters Esrnonds. Un viņš tūdaļ lūdza misteru Eterberiju nogādāt ļauno ziņu Kāslvudā. Pats viņš nespēja ierasties pie savas pavēlnieces ar tik briesmīgām vēstīm. Saņēmis mistera Eterberija laipnu piekrišanu, viņš steigšus uzrakstīja zīmīti milorda kalpam, lūgdams sadabūt zirgus misteram Eterberijam un doties tam līdzi, bet viņa — Esmonda ceļasomu nogādāt Geithauzas cietumā, kurp viņš bija nolēmis doties pats un nodot sevi taisnai tiesai.

OTRĀ GRĀMATA

.

I NODAĻA

Atrodos cietumā, mani apmeklē, taču mierinājumu nerodu

Tie, kas paši pieredzējuši nāvi aizlaikus nokaujam ev dārgus un tuvus cilvēkus, pilnām sapratīs, cik vel-ligi šādā reizē ir jebkuri mierinājumi, un iztēlosies mokas, ko izcieta Harijs pēc drausmīgās, asiņainās pusnakts drāmas, kurā arī viņam bija iedalīta sava loma. Viņš juta, ka nespēs rādīties acis mīļotajai pavēlniecei un paziņot tai notikušo. Pateicībā Harijs pieminēja laipno Eter-be’riju, kurš bija uzņēmies saudzīgi aiznest skumjo vēsti, un tomēr viņš cietumā līdzi paņēma ne tikai bēdas, bet arī sirdī cieši glabātu niecīgu mierinājumu, kas viņa garu darīja kaut mazliet možāku.

Gulēdams nāves cisās, likteņa piemeklētais nelaimīgais vikonts bija uzticējis savam radiniekam lielu noslēpumu. Ja Harijs to darītu zināmu atklātībai — un tas pienāktos kā pēc goda, tā taisnības —, vēl sūrākas bēdas vajadzētu izciest tiem, kurus viņš mīlēja vairāk par visu pasaulē un kuri nesa tāpat jau pietiekami smagu ciešanu nastu. Vai tiešām grūst kaunā un neziņā cilvēkus, ar kuriem viņu saista neskaitāmas maigas mīlestības un pateicības saites? Pazemot sava tēva atraitni? Aizskart un aptraipīt sava tēva un savas dzimtas godu? Un kālab? Tikai skanīga titula dēļ, atņemot to nevainīgam puisēnam, savas mīļotās labdares dēlam. So jautājumu viņš bija izlēmis jau saskaņā ar savu sirdsapziņu, kamēr nabaga milords nāves gultā sūdzēja viņam grēkus. No vienas puses, viņu urdīja godkārība, kārdinājums un pat vienkārša taisnīguma apziņa, taču, no otras puses, virsroku guva mīlestība, pateicība un uzticība. Kad cīņa pašam ar sevi bija galā, Harija sirdi pildīja kvēla pelnītas laimes izjūta, un ar atvieglojuma asarām acīs viņš pateicās dievam par spēku, ko tas devis, lai pieņemtu pareizo lēmumu.

«Kad mani aizliedza asinsradinieki,» viņš domāja, «nabaga bāreni pieņēma un apmīļoja vislabākie draugi. Kad biju visu pamests un neviena neaizsargāts, es atradu

aizstāvi tai krietnajā dvēselē, kas nule aizgājusi viņsaulē, nožēlojot neapzināti nodarīto jaunumu.»

Un, nododamies šai mierinātājai domai, viņš noskūpstīja sava labvēļa saltās lūpas un devās uz cietumu.

Trešajā dienā pēc ierašanās Geithauzas cietumā (kur Harijs gulēja, nomocījies ar ievainojumu, kas stipri iekaisa un sagādāja neciešamas sāpes), kad viņš vēl arvien prātā pārcilāja tikko minētās domas, kas gan nomāca, gan arī mierināja sirdi, kamerā ienāca uzraugs un paziņoja, ka pēc H. Esmonda jautājot kāda dāma; lai gan seju nevarēja saskatīt, jo to aizklāja melna kapuce un arī visu stāvu sedza dziļu sēru plīvurs, Esmonds tūdaļ nojauta, ka viešņa ir viņa dārgā pavēlniece.

Jauneklis piecēlās no guļvietas, kurā viņu noturēja tikai spēku izsīkums, un, līdzko uzraugs aizcirta durvis no ārpuses, atstādams ieslodzīto un viešņu vienus šai drūmajā vietā, spēra soli tai pretim, kreiso roku izstiepis (jo labā — ievainotā bija pārsieta ar saiti), lai satvertu savas labvēles laipno roku, kas tik ilgus gadus bija dāvājusi viņam neskaitāmus draudzības pierādījumus.

Taču lēdija Kāslvuda' atkāpās atpakaļ un, kapuci atmetusi, atspiedās pret smagajām, dzelzī kaltajām durvīm, ko uzraugs tikko bija aizcirtis. Milēdijas seja spokaini bāla vē"ras Esmondam pretī no kapuces, un viņas acis, aizvien bezgala mīļas un maigas, raudzījās jauneklī tik dziļu ciešanu un dusmu apspīdētas, ka viņš, pirmo reizi saskatīdams vikontesē nelaipnību, novērsa skatienu.

— Tik tālu, mister Esmond, — viņa sacīja, — esat nonācis jūs un tik tālu esat novedis arī mani!

— Jūs esat atnākusi mierināt mani bēdās, kundze, — viņš teica (lai gan, patiesību sakot, lāgā nezināja, kā uzrunāt milēdiju, jo satraukums viņu bija pārņēmis pilnīgi savā varā).

Milēdija panācās mazliet uz priekšu, bet tad apstājās, trīcēdama zem melnajām sēru drānām; tā viņa klusu stāvēja, baltās rociņas sažņaugusi, un drebošām lūpām, tukšu skatienu raudzījās Esmondā.

*— Jūs taču negribēsiet izteikt man pārmetumus, — pēc brīža viņš turpināja. — Manas bēdas jau tāpat ir pietiekami lielas.

— Ņemiet prom roku... nepieskarieties mani — viņa iesaucās. — Skatieties! Tā aptraipīta ar asinīml

- Kaut es tās visas būtu zaudējis, — teica Esmonds, - ja jau man zudusi jūsu laipnība.

Kur ir mans vīrs? — viņa iesaucās. — Atdodiet man manu vīru, Henriji Kādēļ jūs tai pusnakts stundā stāvējāt .un blakus un ļāvāt viņu nogalināt? Kādēļ ļāvāt aiz-i nodevējam, viņa slepkavam? Jūs, mūsu mājas lielais H/stāvis, kas solījās mirt par mums! Jūs, ko viņš mīlēja, ir ko paļāvās, jūs, kam es uzticēju viņu... jūs, kas uiii/.īgi apliecinājāt padevību un pateicību, un es jums licēju... jā, jā, es jums ticēju... kālab jūs esat šeit, bet mans cēlais Frensiss ir miris? Kāpēc jūs ienācāt mūsu namā? Jūs atnesāt mums tikai bēdas un ciešanas, un ar nepateicību, rūgtu, rūgtu nepateicību jūs atmaksājāt mušu mīlestību un laipnību. Vai esmu jums kādreiz nodarījusi pāri, Henrij? Jūs bijāt nabaga bārabērns, kad es jūs pirmoreiz ieraudzīju... kad pirmoreiz jūs ieraudzīja viņš — šis krietnais, cēlais, paļāvīgais cilvēks. Viņš gribēja sūtīt jūs projām, bet es, J<ā jau muļķa sieviete, izlūdzos, lai viņš jūs atstāj pie mums. Jūs izlikāties mūs mīlam, un mēs noticējām... bet jās ienesāt mūsu mājās nelaimi, un mana vīra sirds novērsās no manis, un es jūsu dēļ viņu zaudēju... zaudēju viņu —savas jaunības mīļoto. Es viņu dievināju — jūs zināt, ka es viņu dievināju, un viņš kļuva citāds pret mani. Tas nebija vairs mans agrākais Frensiss — mans mīļais, mīļais karavīrs. Viņš mīlēja mani, kamēr nebija saticis jūs, un arī es viņu mīlēju. Ak, dievs ir mans liecinieks, kā es viņu mīlēju! Kālab viņš neaizsūtīja jūs projām? Tikai aiz labsirdības, kuras dēļ nespēja man neko atteikt. Un, kaut arī jūs bijāt mazs — jā, pavisam mazs un neaizsargāts —, jūs atnesāt sev līdzi ļaunumu, jau toreiz zināju, ka līdz ar jums mūsu mājās ienāks ļaunums. To es izlasīju jūsu sejā un acīs. Redzēju, ka tās pareģo mums nelaimi ... un nelaime atnāca, zināju, ka tas notiks. Kāpēc jūs toreiz nenomirāt ar bakām... un es vēl pati jūs kopu, un drudža murgos jūs mani nepazināt... un saucāt pēc manis, lai gan es atrados turpat blakus. Viss, kas notika pēc tam, nāca kā taisna tiesa par manu ļauno sirdi — par manu ļaunumu un greizsirdību. Ak, nu esmu sodīta... bargi sodīta! Mans vīrs guļ pats savās asinīs — viņš tika nogalināts, aizstāvot mani, mans mīļais, labais, cēlsirdīgais laulātais draugs... un jūs stāvējāt viņam blakus un ļāvāt viņam nomirt, Henriji

Sie vārdi, kas izlauzās pār lūpām bēdu sagrauztajai milēdijai, kura aizvien bija rāma un klusa un reti runāja citādi kā tikai ar smaidu uz lūpām, glāsmainā balsī, skanēja Esmondam ausīs kā drūms zvans; un stāsta, ka viņš tos daudzreiz atkārtojis drudzī, kurš sākās no iekaisušā ievainojuma, bet varbūt no pārdzīvojuma, ko radīja tik kvēli, nepelnīti pārmetumi. Šķita, ka visi upuri un mīlestība, kas tikuši veltīti šai dāmai un viņas ģimenei, draud pārvērsties naidā un ļaunumā, it kā viņa klātbūtne patiešām būtu izraisījusi Kāslvudu namā likstas un viņa turpmākā dzīve spētu nest tiem tikai bēdas un nedienas. Kamēr lēdija Kāslvuda skarbi un steidzīgi runāja, neno-birdinādama nevienu asaru, Esmonds pat nemēģināja bilst kādu vārdu sevis aizstāvēšanai vai viņas apsūdzību noraidīšanai, bet sēdēja savas cietuma guļvietas kājgalī, apcerēdams mokošo domu, ka tieši šī maigā un mīļā rociņa viņu tik nežēlīgi pārmāca un viņš nekādi nespēj līdzēt viņas neremdējamās bēdās. Milēdijas vārdi sāpīgi skāra viņa atmiņas stīgas, un Harijs gara acīm skatīja visu savu bērnību un jaunības gadus, bet šī dāma — vēl vakar tik maiga un lēnprātīga —, viņa sargeņģelis, ko viņš bija mīlējis un pielūdzis, stāvēja turpat blakus, šaustīdama viņu asiem vārdiem un naidā degošiem skatieniem.

— Kaut es varētu būt milorda vietā, — Harijs ievaidējās. — Tā nav mana vaina, kundze, ka neguļu kapā. Liktenis ir stiprāks par mums, un viss notiek pēc viņa prāta. Labāk es būtu nomiris toreiz, kad saslimu ar bakām.

— Jā, Henrij, — viņa atbildēja un pēkšņi palūkojās jauneklī ar tādu skatienu, kas pauda gan mīlestību, gan skumjas, ka Esmonds, rokas atmetis, strauji atkrita guļvietā un aizklāja seju ar segu. Pagriezdamies viņš ar ievainoto roku atsitās pret sienu, pārsējs nobruka, un no brūces aumaļām sāka plūst asinis. Pēcāk viņš atcerējās tai mirklī izjutis slepenu prieku par notikušo un prātā iešāvušos domu: «Ja es tagad nomirtu, kurš gan par mani skumtu?»

Vai nu no asiņu zaudējuma, vai no sarunas laikā pārdzīvotajām bēdām un izmisuma jauneklis acīmredzot bija kritis nemaņā, jo pēcāk gandrīz neko neatcerējās, vienīgi to, ka viņu kāds — iespējams, milēdija — satvēris aiz rokas.,, kad viņš nāca pie samaņas, ausīs dobji dunēja,

bet ap lāviņu, kur viņš gulēja pats savu asiņu peļķē, bija sapulcējušies vairāki cietumsargi.

Roku atkal pārsēja cietuma ārsts, kurš, par laimi, gadījās tuvumā, un cietuma priekšnieka sieva un kalpone laipni apņēmās pieskatīt sirdzēju. Atguvies no ģīboņa, Esmonds savu labdari ieraudzīja turpat kamerā, taču viņa aizgāja, ne vārda nebildusi, un cietuma priekšnieka • ieva jauneklim vēlāk pastāstīja, ka milēdija vēl ilgi sēdējusi viņas istabā un cietumu atstājusi tikai pēc tam, kad pārliecinājusies, ka Esmondam nekādas briesmas vairs nedraud.

Pēc vairākām dienām, kad Esmonds atlaba no karsoņa, kas viņu bija sagrābis tai pašā naktī, cietuma priekšnieka labsirdīgā sieva atnesa savam slimniekam tīri izmazgātu un izgludinātu mutautiņu, kura stūrī viņš tūdaļ ieraudzīja labi pazīstamo savas pavēlnieces monogrammu un vikon-teses kroni. «Ickāms sauca pēc palīdzības, lēdija to bija aptinusi viņam ap roku, kad viņš paģība,» stāstīja cietuma priekšnieka sieva. «Nabaga lēdija! Traki pārdzīvo sava vīra nelaimi. Šodien viņu apglabāja, un līdzi uz kapiem karietēs brauca daudzi dižmaņi — milords Mārlboro un milords Sanderlends, daudz virsnieku no gvardes pulka, kur aizgājējs dienēja vecā karaļa laikā; milēdija ar abiem bērniem bijusi pie karaļa Kensingtonā un pieprasījusi tiesāt milordu Mouenu, kurš kaut kur slapstās, un arī Vorikas un Holendas grāfu, kas pats atzīst savu vainu un ir mierā saņemt taisno tiesu.»

Šādas vēstis savam pacientam atnesa cietuma priekšnieka sieva, papildinādama tās ar apliecinājumiem, cik godīga ir viņa un viņas kalpone Mollija, kura nemūžam neietu zagt kaut kādu nieka zelta aproču pogu, kas misteram Esmondam pazudusi ģīboņa laikā. Esmonds domās pavadīja līdz kapam savu nelaikā aizgājušo draugu, drosmīgo karotāju, vīrišķīgo džentlmeni, godīgu vārdos un augstsirdīgu domās, kaut dažkārt vāju rīcībā (bet vai stipri allaž jūtas tie, kas ir labāki par viņu?), cilvēku, kurš viņam deva maizi un pajumti, kad viņš bija visu pamests, kurš viņam deva mājas un mīlestību, kad tas visvairāk bija vajadzīgs, cilvēku, kurš viņam gan bija nodarījis ļaunumu, laikus neatklādams svarīgu noslēpumu, bet kurš mirdams savu vainu nožēloja un atzinās, ka visu mūžu mocījies sirdsapziņas pārmetumos, kaut arī grēkojis, padodamies neatvairāmam kārdinājumam.

Kad Esmonda kopēja izgāja no kameras, viņš paņēma mutautiņu, noskūpstīja to un ilgi lūkojās uz stūrītī izšūto dižciltības zīmi. «Cik daudz sirdēstu tev sagādājis šis nieks,» viņš domāja, «tev, dārgā milēdij, kas esi tik maiga un mīlestības alkstoša. Vai man to atņemt tev un taviem bērniem? Nē, nemūžam! Paturi to un valkā vesels, mazais Frenk, mans jaukais puisēni Ja jau pats nespēju sev izcīnīt vārdu, tad ari nomiršu, neviena nepazīts. Kādudien, kad manai dārgajai pavēlniecei pavērsies mana sirds, es tikšu viņas acīs attaisnots; ja tam nav lemts piepildīties šeit un tagad, varbūt tas notiks citā saulē, kur godam gan ir tukša skaņa, bet kur valda mūžīga mīlestība.»

Nav nekādas nozīmes šeit pārstāstīt izmeklēšanas sīkumus un tiesas pieņemto lēmumu, jo tas viss jau aprakstīts likumu zinātāju annālēs pēc prāvas, kurā izskatīja lietu par milorda Kāslvuda bēdīgo galu. Otru lordu, kas arī bija iejaukts šai skumjajā notikumā, — Vorikas un Holendas grāfu, kas cīnījās ar pulkvedi Vestberiju un tika ievainots, attaisnoja pēru tiesa (lorda stjuarta^76 — lorda Somersa vadībā); galvenais nelaimes cēlonis lords Mouens tika atzīts par vainīgu cilvēka nogalināšanā (ko, patiesību sakot, viņam uzspieda un ko viņš vēlāk no visas sirds nožēloja), lēmumu viņš pārsūdzēja baznīcas tiesā un galu galā tika atbrīvots bez jebkāda soda. Nogalinātā muižnieka atraitne, kā pēcāk cietumā stāstīja, parādījusi izcilu gara spēku, un, lai gan vajadzēja gaidīt veselus desmit gadus, līdz viņas dēls iegūs rīcības spēju, viņa atklāti paziņoja,-ka nolēmusi atriebties vīra slepkavam. Tik stipri un pēkšņi milēdiju bija pārvērtušas bēdas, dusmas un likstas. Manuprāt, ne laime, ne arī nelaime tomēr nespēj cilvēkus pārveidot. Tās tikai veicina rakstura attīstību noteiktā virzienā. Tāpat kā cilvēka prāts slēpj tūkstošiem domu, ko viņš pats neapzinās, iekams nav ķēries pie spalvas, lai tās izliktu uz papīra, tā arī sirds paliek noslēpums pat tam (vai tai), kura krūtīs tā pukst. Kurš gan nav izjutis pēkšņus atriebības, vardarbības vai kaisles — vienalga, labas vai ļaunas — uzplūdus, neapzinādamies un nenojauzdams tās dīgļus sevī līdz tam brīdim, kad nejaušs gadījums paver tiem

ceļu. I.idz ar laulātā drauga nāvi krasi pārmainījās lēdijas Kāslvudas raksturs un rīciba, taču par to runāsim, I īd pienāks īstā reize.

lordi saskaņā ar kārtas privilēģiju stājās pēru tiesas priekšā Vestminsterā, uz kurieni no Tauera tika pārvesti .ii laivām krāšņā procesijā cietuma komandantu un fivnešu pavadībā, bet liktenīgajā kautiņā iejauktie vienkāršās tautas pārstāvji atbilstoši savam stāvoklim tika tiesāti Ņūgeitā; visi atzīti par vainīgiem, arī viņi lūdza apžēlošanu baznīcas tiesā. Spriedums šādos gadījumos, kā zināms, paredz gadu ieslodzījuma cietumā vai arī mazāku termiņu, ja karalim labpatīk to saīsināt, turklāt ieslodzītajam uz rokas iededzina vai ar aukstu dzelzi iespiež zīmi — šī soda da|a pēc valdnieka gribas vispār var tikt atcelta. Tā nu Harijs Esmonds divdesmit divu gadu vecumā kļuva par noziedznieku un ieslodzīto; viņa nelaimes biedri — abi pulkveži notikušo uztvēra gaužām viegli. Divkaujas piederēja pie viņu amata, un viņu goda pienākums bija pieņemt katru šādu izaicinājumu.

Toties misteram Esmondam viss izvērtās gluži citādi. Zobena cirtiens, kas izdzēsa Harija labvēļa dzīvību, pārgrozīja arī viņa dzīvi. Kamēr viņš smaka cietumā, vecais doktors Tašers saslima un nomira; atbrīvojušos draudzi ar visiem ienākumiem lēdija Kāslvuda nodeva Tomasa Tašera aizgādībā, lai gan daudzkārt bija runājusi ar Hariju Esmondu kā ar nākamo draudzes ganu, priecājusies par to, ka viņiem nevajadzēs šķirties, ka Harijs audzinās viņas dēlu, ka nav laimīgāka un cēlāka uzdevuma dzīvē kā kļūt par lauku mācītāju, līdzīgi dievbijīgajam Džor-džam Herbertam vai svētajam tēvam doktoram Kenam, kā (ja viņš noteikti gribēs apprecēties, lai gan viņa pieslejas karalienes Besas^77 uzskatam, ka bīskapam nav vajadzīga sieva; un, ja tā nav vajadzīga bīskapam, kālab gan jāprecas parastam mācītājam?) viņa izraudzīsies tam krietnu sievu un tā joprojām, simtiem visjaukāko nākotnes izredžu, ko viņi apsprieda vakara stundās pie kamīna uguns, kamēr bērni, jautri čalodami, draiskojās zālē. Tagad visiem plāniem tika pārvilkta svītra. Tomass Tašers atrakstīja Esmondam uz cietumu vēstuli, kurā paziņoja, ka milēdija viņam piešķīrusi draudzi, ko ilgus gadus bija

ganījis viņa godājamais tēvs, ka pēc traģiskajiem notikumiem (par kuriem Toms runāja patiesās šausmās) milēdija nevēloties redzēt ne cienījamā Tašera kancelē, ne pie sava dēla mācību galda cilvēku, kas vainīgs Frenka tēva nāvē, ka viņas augstība likusi pateikt — viņa lūdzot dievu par sava radinieka grēku piedošanu un pasaulīgo labklājību un tas varot paļauties uz viņas palīdzību jebkuru nākotnes nodomu veikšanā, bet šaipus kapa viņa nemūžam to vairs nevēloties redzēt. Tašers savukārt piebilda, ka lūgšanās allaž pieminēšot Hariju kā savu bērnības draugu, un silti ieteica izmantot ieslodzījuma laiku, lai izlasītu vairākas teoloģijas grāmatas, ko viņa svētība atzina par sevišķi noderīgām grēciniekiem tik nožēlojamos apstākļos.

Un tāda bija atmaksa par padevībā ziedotu mūžu, tāds gals sagaidīja patiesā draudzībā un kvēlā uzticībā pavadītos gadus! Harijs būtu atdevis dzīvību par savu labvēli, bet tika uzskatīts gandrīz vai par tā slepkavu; savas pavēlnieces labā viņš bija nesis milzīgu upuri, bet tā, šo upuri pat nenojauzdama, viņu atgrūda; viņš tās ģimeni nodrošinājis ar visu, kas'tiem pieder, bet milēdija piesolās viņam atmest žēlastības dāvanu kā pēdīgajam sulainim. Bēdas par labvēļa zaudējumu, paša mokas cietumā un raizes par nākamību — viss tika aizmirsts, un viss šķita niecīgs to moku priekšā, ko viņam uzvēla šis drausmīgais aizvainojums.

Drīz vien Esmonds aizrakstīja misteram Tašeram atbildes vēstuli, kurā apsveica viņa svētību sakarā ar stāšanos Kāslvudas draudzes mācītāja amatā, dzēlīgi novēlēja tam, kā jau sava tēva talāra mantiniekam, sekot šā godājamā garīdznieka pēdās, pateicās viņas augstībai par piesolīto žēlastības dāvanu, bez kuras viņš gan kaut kā iztikšot, un lūdza milēdiju paturēt prātā — ja tā kādreiz nolemtu grozīt pret viņu vērsto apņemšanos, viņš labprāt pierādīs savu uzticību, kura ne mirkli nav kļuvusi svārstīga un kuru Kāslvudu dzimtai jau nu neklātos apšaubīt. «Un, ja mēs šai saulē nekad vairs netiksimies vai arī tiksimies kā svešinieki,» vēstuli nobeidza misters Esmonds, «šā nežēlīgā, netaisnā sprieduma dēļ, ko pārsūdzēt es uzskatu par sevis necienīgu, milēdija tomēr agri vai vēlu uzzinās, kurš viņai palicis uzticīgs un vai viņai jebkad radies iemesls apšaubīt sava radinieka un kalpa mīlestību un padevību.»

I īd vēstule tika nosūtīta, nabaga jaunck|a satrauktā ml mazliet nomierinājās. Trieciens bija saņemts, un

I to izturēja. Viņa nežēlīgā dieviete bija savīcinājusi '.purnus un aizlidojusi, atstādama viņu vienu, bez drau-picin, taču virtute suā'. Un viņam vajadzēja izturēt, svār-toties starp savas taisnības apziņu un pārestības izjūtu, turp savu godu un pārciestajām bēdām. Kā vīri, izdzirdējuši pēkšņu taures aicinājumu, ķeras pie ieročiem, tā drosma sirds sparīgi iepukstas un apņēmības pilna dodas pretī draudošajām briesmām, ne mirkli neprātodama, vai uzvarēs vai tiks uzvarēta. Ak, neviens nezina ne savu spēku, ne vājumu, iekams tie dzīvē netiek pārbaudīti! Un, kaut ikvienam cilvēkam gadās atminēties savas domas un rīcību, kas liek tam aiz kauna nosarkt, ikkatra mūžā ir ari kaut kas tāds, ko viņš atzīst un atceras ar lepnumu,— [(iedotas pārestības (dažkārt), pieveikti kārdinājumi un pacietībā pārvarētas grūtības.

Tā domas par dzīvajiem vairāk nekā sāpes par mirušo, lai cik dziji tās skāra Harija Esmonda sirdi, nomāca viņu cietumā pēc tiesas sprieduma: viegli iedomāties, ka savās jūtās viņš nespēja dalīties ne ar vienu no saviem bēdubrāļiem, tie ticēja, ka jauneklis mokās sirdsapziņas pārmetumos un sērās par zaudēto labvēli, un Harijs arī jāva tiem palikt pie šīm maldīgajām domām. Kā sarunu biedrs viņš bija tik noslēgts un kluss, ka abi virsnieki, ar kuriem viņš sēdēja vienā kamerā un kuri pret viņu nejuta īpašu labvēlību, lielākoties atstāja viņu mierā un noņēmās ar kauliņu vai kāršu spēli vai dzeršanu, pēc sava prāta nosizdami ieslodzījumā pavadāmo laiku. Esmon-dain šķita, ka viņš cietumā nosēdējis daudzus gadus, un brīvībā viņš iznāca gluži pārvērties, kļuvis vīrišķīgāks. Ir tādi brīži cilvēka mūžā, kad tas dažu nedēļu laikā savas jūtās pārdzīvo veselus gadus, un, pēcāk atskatoties uz nodzīvoto, tā vien liekas — veco dzīvi no jaunās šķir bezdibenis. Ir grūti pateikt, cik dziļas ir ciešanas, kad sirds sāpēs asiņo, tās aptvert var tikai pēc nelaimes, nolūkojoties atpakaļ no laika attāluma. Kamēr cilvēkam sāp, viņam šīs sāpes liekas paciešamas. Diena paiet, sāpēm uznākot un pārejot, nakts kaut kā tiek pavadīta līdz rītam. Un tikai pēc laba laika mēs ieraugām, kādas briesmas draudējušas, — tā cilvēks, kas zirgā dzenas pakaļ [78]

medījumam vai glābj savu dzīvību, atskatīdamies uz šķērsli, ko bailēs pārvarējis, pats brīnās, kā izkļuvis sveikā, nenolauzdams sprandu. Ak, bezcerīgie bēdu un dusmu mēneši, pārestību un spīvas izturības mēneši! Tas, kurš jūs atsauc atmiņā, ir jau vecs vīrs. Sen viņš visu piedevis un svētījis maigo roku, kas viņu ievainoja, taču rēta vēl arvien ir redzama un brūce tik tikko sadzijusi — ne laiks, ne asaras, ne glāsti, ne nožēla nespēj izdzēst tās pēdas. Un tomēr mēs esam pārāk nepakļāvīgi, lai bēdas mūs pieveiktu. Reficimus rātes quassas,[79] mēs atkal un atkal spītējam okeānam, dodamies pretī jaunam riskam. Savus jaunības gadus Esmonds domās nosauca par mācekļa laiku, bet nescnējās ciešanas — par ievešanu dzīvē; tāpat kā jaunie indiāņi klusēdami pārcieš mocības, lai tiktu uzņemti savas cilts karotāju rindās.

Toties virsnieki, nenojauzdami, kādas bēdas plosa viņu nomāktā jaunā drauga sirdi, turklāt pieraduši ik dienas redzēt kādu no savējiem krītam par upuri zobenam, nelaiķa ieroču biedra ļauno likteni pārāk neremdināmam asarām neapraudāja. Viens mēļoja par nabaga Frenka Esmonda kādreizējām mīlas dēkām, piedzīvojumiem kaujas laukā un izpriecām medībās, otrs atcerējās, kā vikonts savā laikā pratis piekrāpt policistu un iekaustījis mutē pārlieku izlaidušos kroga dzērāju, bet milorda nabaga atraitne tikām sēdēja pie sava dārgā aizgājēja kapa, pielūgdama to kā īstu svēto un nekādiem netikumiem neaptraipītu varoni, — tādas vēstis Harijam atnesa apmeklētāji, kuri zināja, kā klājas lēdijai Kāslvudai, bet Vest-beriju un Makārtniju apciemoja turpat vai visa pilsēta.

Kā pati divkauja un tās liktenīgais iznākums, tā ari abu -pēru un triju nedižciltīgo tiesāšana radīja pilsētā lielu satraukumu. Gan Londonas avīzes, gan provinces ziņu lapiņas aizgūtnēm apcerēja notikušo. Par trim džentlmeņiem Ņūgeitas cietumā pūlis izrādīja tikpat kvēlu interesi kā par Tauerā ieslodzītiem bīskapiem vai lielceļa laupītājiem, kad tos ved uz nāves soda vietu. Gan izmeklēšanas laikā, gan pēc sprieduma pasludināšanas mums, kā jau minēts, ļāva dzīvot cietuma priekšnieka mājā, kur mēs gaidījām karaļa žēlastību; liktenīgā strīda patiesais iemesls atklātībā nekļuva zināms, tik cieši milords un abi pārējie šai lietā iejauktie cilvēki prata glabāt noslēpumu,

tā ka visi palika tai pārliecībā, ka divkauju izraisījusi nesaprašanās kāršu spēlē. Par naudu ieslodzītie varēja dabūt gandrīz visu, ko vēlējās, trūka vienīgi svaiga gaisa.

priekšniecība parūpējās, lai viņiem nevajadzētu sastapties i vienkāršajiem cietumniekiem, kuru piedauzīgo dziedā-šanu, skaļos smieklus un rupjās lamas varēja sadzirdēt no otra cietuma gala, kur tie tika turēti kopā ar nabaga nelaimīgajiem parādniekiem.

II NODAĻA

Mans ieslodzījuma laiks beidzas,

lolies likstām vēl nepienāk gals

Starp draugiem, kas cietumā apciemoja abus virsniekus, bija arī kāds sens Harija Esmonda paziņa — tas pats gvards, kurš tik laipni izturējās pret Hariju tolaik, kad vairāk nekā pirms septiņiem gadiem Kāslvudā bija izvietots kapteiņa Vestberija vads. Skolotais Diks bija nevis vairs vienkāršs ierindas Diks, bet gan kapteinis Stils no Lūkasa musketieru pulka, turklāt veica arī sekretāra pienākumus pie milorda Katsa — tā paša izslavētā karaļa Vilhelma virsnieka, kas tika uzskatīts par pašu drosmīgāko un visvairāk cienīto vīru visā angļu armijā. Reiz vakarā abi jautrie virsnieki draugu pulkā iebaudīja vīnu (jo mūsu pagrabu, tāpat kā Ņūgeitas priekšnieka pagrabu pastāvīgi papildināja nebeidzami burgundieša un šampanieša krājumi, ko veseliem groziem piegādāja pulkvežu draugi), un Harijs, kam prāts nenesās ne uz vīnu, ne tērzēšanu, jo dzeršanai viņa veselība vēl bija pārāk vārga un liekas runas nekāroja nomāktais gars, viens pats sēdēja savā šaurajā kamerā un lasīja kādu no nedaudzajām grāmatām, kad pēkšņi pie viņa ienāca krietnais pulkvedis Vestberijs, pietvīcis no izdzertā vīna, jautrā omā, ko nezaudēja ne iereibis, ne skaidrā prātā, un smiedamies sacīja:

— Paklau, jaunais Rūgumpods, tevi apciemot atnācis kāds draugs, kas labprāt palīdzēs gan dievu pielūgt, gan vīnu nobaudīt vai otrādi — vispirms nobaudīs vīnu un tad pielūgs dievu. Dik, mans kristīgais varoni', te nu ir tavs mazais Kāslvudas grāmatutārps! [80]

Diks pienāca Esmondam klāt un noskūpstīja to uz abiem vaigiem, un līdz ar maigumu no viņa dvesa spēcīga sīvā smarža.

— Ko tu neteiksi! Vai šis ir tas pats puišelis, kas runāja latīniski un pienesa mums ķegļus? Cik garš tu esi izaudzis! Tomēr jāteic — es tevi šā vai tā visur pazītu. Un tu nu esot kļuvis par kausli un duelantu un pat sadomājis mēroties zobeniem ar Mouenu? Vakar pie pusdienu galda mūsu lāgazēnu gvardu sabiedrībā Mouens, vai zini, pats stāstīja par kādu jaunekli, kas gribējis ar viņu cīnīties un droši vien būtu viņu pieveicis.

— Zēl, ka man neizdevās to pierādīt, mister Stīl, — sacīja Esmonds, iedomādamies savu mirušo labdari, un acīs viņam sariesās asaras.

Par savu pavēlnieci misters Esmonds nebija saņēmis vairs nekādas vēstis — pēdējā saikne bija iepriekš minētā cietsirdīgā vēstule —, un šķita, ka milēdija cieši nolēmusi izpildīt apņemšanos — neatzīt radinieku un nekad ar to nesatikties.

Taču nu misters Stīls piegādāja Harijam par milēdiju dažādas ziņas, ko savāca prinča un princeses galmā, kur krietnais kapteinis bija iecelts par ceremonijmeistaru. No pienākumiem brīvajā laikā kapteinis Diks bieži nāca mierināt savus ieslodzītos draugus; uz šiem apciemojumiem Diku pamudināja lādzīgā daba un patiesā līdzjūtība pret visiem, ko piemeklējušas likstas, bet neskaitīt stundas ļāva tīkamā sabiedrība un labais vīns.

— Tiesa, — sacīja Vestberijs, — toreiz pie Lokita pirmais strīdiņu uzsāka mazais grāmatutārps, tagad es skaidri atceros. Un šito Mouenu es arī nekad neesmu varējis ciest. Bet kas īsti izraisīja viņa un nabaga Frenka ķildu? Lieku galvu ķīlā, ka tur bija iejaukta sieviete.

— Viņi sastrīdējās kāršu spēlē... godavārds, kāršu spēlē, — teica Harijs. — Mans nabaga pavēlnieks savam viesim Kāslvudā zaudēja krietnu summu. Abi apmainījās skarbiem vārdiem, un, lai gan lords Kāslvuds bija pats laipnākais un piekāpīgākais cilvēks pasaulē, toreiz viņš saskaitās no visas tiesas, un šī ķilda beidzās ar divkauju, kuras dēļ mēs visi tagad sēžam šeit, — sacīja misters Esmonds, cieši nolēmis nemūžam neatzīties, ka divkaujai bijis arī cits iemesls, ne tikai kāršu spēle vien.

—- Neesmu radis runāt ļaunu par dižciltīgajiem, — sacīja Vestberijs, — taču, ja lords Mouens nāktu no vienkāršiem |audīm, cs teiktu — žēl gan, ka viņš vēl nav pakārts. Jau tolaik, kad citi zēni skolā dabūja pērienu,

viņš noņēmās ar kauliņu spēli un pinās ar sievietēm, puikas gados pārspēdams vispārgalvīgākos pieaugušos trakuļus, ar zobenu un floreti velnišķīgi veikli iemanījās nkolies agrāk nekā sāka skūt bārdu. Nabaga Viļu Maunt-lordu viņš aizkavēja ar tukšām sarunām tai vakarā, kad nelietis Diks Hils to sadurstīja ar zobenu. Labu galu viņš neņems, šis jaunais lords, un jebkura nāve nebūs viņam pietiekami |auna, — sacīja lāgavīrs misters Vestberijs, un viņa pravietiskie vārdi piepildījās pēc divpadsmit gadiem tai liktenīgajā dienā, kad Mouens krita, aizraudams sev līdzi vienu no visdrosmīgākajiem un cēlākajiem Anglijas džentlmeņiem.

Tātad no mistera Stila, kurš piegādāja gan sabiedrības tenkas, gan savus paša novērojumus, Esmonds saņēma šādas tādas ziņas par savu nelaimīgo pavēlnieci. Stila sirds bija radīta no viegli uzliesmojoša materiāla, tālab godājamais ceremonijmeistars nebeidzamas apbrīnas pilniem vārdiem apjūsmoja kā atraitni (šo burvīgāko no sievietēm, kā viņš izteicās), tā arī viņas meitu, kas kapteiņa acīm šķita vēl lieliskāka. Lai gan bālā atraitne, ko kapteinis Ričards dzejiskā kvēlē salīdzināja ar asarās mirkstošo Niobi, ar Sigismundu^1, ar raudošo Belvideru^81 [82], likās visvairāk apbrīnotā, visdziļāk aizkustinošā būtne, kuru jebkad skatījušas kapteiņa acis vai kuras dēļ sāpēs sažņaugusies viņa sirds, — pat šis neizteicamais cildenums un skaistums pagaisa kā nieks salīdzinājumā ar tiem neaprakstāmās dailes priekšvēstnešiem, ko lāga kapteinis saskatīja atraitnes meitā. Te nu patiešām^ matre pulcra filia pulcrior^83. Veikdams dienesta pienākumus prinča priekšistabā, Stīls sacerēja valdzinošajai mātei un meitai veltītus dzejoļus. Ar Mariju Esmondu viņš spēja veselām stundām runāt par tām, un, taisnību sakot, labāku sarunas tematu nebija iespējams izraudzīties, lai ieinteresētu nelaimīgo jaunekli, kura sirds vēl aizvien palika uzticīga šīm lēdijām un kurš jutās pateicīgs ikvienam, kas tās vai nu mīlēja, vai cildināja, vai arī apveltīja laba vēlēj umiem.

Jāatzīst, ka ši uzticība gan netika atalgota ne ar pretmīlestību, pat ne ar niecīgāko pielaidību, jo milēdija pēc desmit laipnības un labdarības gadiem joprojām palika tikpat nelokāma. Uz vēstuli, ko nabaga jauneklis bija aizsūtījis, viņš nesaņēma citu atbildi kā vienīgi Toma Tašera rakstīto zīmīti, un, juzdamies pārāk lepns, lai rakstītu vēlreiz, Harijs vismaz daļēji atklāja sirdi Stīlam, kas laipni prata uzklausīt un draudzīgi atbalstīt ikvienu bēdu piemeklēto; Harijs stāstija visu (un vārdi plūda saviļņojoši, jo nāca itno pectoreaizgrābdami Diku lidz asarām) •— par savu jaunību, pastāvību, uzticību dzimtai, kas devusi viņam patvērumu, par savām jūtām, kas atlīdzinātas ar pretmīlestību līdz pat pēdējam laikam, un aprakstīja apstākļus un iemeslus (ciktāl uzdrīkstējās), kuru dēļ viņš, Esmonds, ticis ieslodzīts cietumā un kuri padarījuši par atraitni un bāreņiem tos, kas viņam dārgāki par visu pasaulē. Vārdiem, kas it viegli aizkustinātu cietsirdīgāku cilvēku nekā Esmonda uzticības persona, — jo stāstītāja paša sirds sāpēs vai lūza, kamēr viņš runāja, — Harijs kaut daļēji aprakstīja vienīgo skumjo tikšanos, ar ko viņu aplaimojusi milēdija, kā dusmās un gandrīz ar lāstiem viņu pametusi tā, kuras vārdi un domas vēl nesen paudušas tikai svētību un laipnību; kā milēdija nosaukusi viņu par vainīgo asinsizliešanā, lai gan viņš labprāt būtu ziedojis dzīvību, ja vien spētu nelaimi novērst (un patiesi — kā lorda Mouena un lorda Vorika, tā arī citu divkaujas dalībnieku stāsti un pat pilsētā klīstošās baumas — tā vismaz apgalvoja Stils — aizstāvot nelaimīgo jaunekli); asarām ritot, Harijs sirsnīgi lūdza misteru Stilu darīt viņa pavēlniecei zināmas tās radinieka likstas un novērst milēdijas lielās dusmas. Gluži neprātīgs aiz bēdām par nodarīto pārestību, salīdzinādams to ar neskaitāmām jaukām atmiņām par kādreizējo mīlestību un uzticību, kas darīja vēl ļaunāku viņa pašreizējo likteni, nabaga nelaimīgais jauneklis vientulībā vadīja nebeidzamas dienas un nomoda naktis, nevarīgā izmisumā un dusmās nolādēdams netaisno likteni. Vismaigākā roka bija devusi viņam triecienu, viscēlākā, vislīdzjūtīgākā sirds sagādājusi bezgalīgas ciešanas.

— Labāk es būtu atzinis sevi par vainīgu slepkavībā, —• viņš sacīja, — un saņēmis par to sodu kā jeb-

' No sirds dziļumiem (latiņ.).

kurš noziedznieks nekā ciešu mokas, kurām mani pakļāvusi mana pavēlniece.

lai gan Esmonda stāsts, viņa kaislās žēlabas un sodī-.1 nns noveda uzticamo klausītāju Diku līdz gaužām asa-iatn, nekas neiedarbojās uz dāmu, kuras aizkustināšanai isas šīs likstas tika klāstītas. Izpildījis nabaga jaunā l/entlmeņa uzticēto misiju, Esmonda sūtnis atgriezās cie-imā pavisam satriekts un skumji kratīja galvu, nepārpro-t.imi rādīdams, ka nav nekādu cerību; diez vai pats nožēlojamākais no visiem noziedzniekiem, kas Ņūgeitas cie-ti nā gaida nāves soda izpildīšanu un drebošu sirdi cer, ka spriedums tomēr tiks atcelts, izcieš briesmīgākas mokas nekā misters Esmonds, kas tapa sodīts gluži nevainīgs.

Kā cietumnieks un viņa padomdevējs bija norunājuši, misters Stils devās uz vecās atraitnes milēdijas namu Celsijā, kur, pēc nostāstiem, bija apmetusies jaunā atraitne ar abiem bērniem, tikās ar milēdiju vikontesi un lūdza to apžēloties par nelaimīgo radinieku.

— Man šķiet — es izteicos pietiekami daiļrunīgi, manu nabaga puisēn, — sacīja misters Stils, — jo kam gan pietrūktu daiļrunības, kad aizstāvama tik tīra taisnība, turklāt šādas daiļas tiesneses priekšā? Brīnum jauko Beatriksu gan es nesastapu (esmu pārliecināts, ka slavenā vārdamāsa Florcncē ne tuvu nespētu mēroties ar viņu daiļumā), mājās bija tikai jaunais vikonts un lords Cērčils, lorda Mārlboro vecākais dēls. Taču jaunie džentlmeņi drīz izgāja dārzā — un es pa logu redzēju, kā tie bakstīja viens otru ar nūjām, acīmredzot spēlēdami bruņinieku turnīru (jā, bēdās jaunībā neskar dziļi, atceros, kā es pats situ bungas pie sava tēva zārka). Milēdija vikontese arī palūkojās uz zēniem, kas bija aizrāvušies rotaļā, un teica: «Redziet, ser, bērnus māca spēlēties ar nāves ieročiem un slepkavību padarīt par laika kavēkli.» Runādama viņa izskatījās tik pievilcīga un stāvēja tik skumja un skaista — īsts pierādījums tai mācībai, par kuras padevīgu priesteri varu uzskatīt arī sevi, — ka es nodomāju: ja savu «Kristīgo varoni» nebūtu veltījis (skatos, Harij, tu šim mazajam sējumiņam neesi pat lapas atgriezis. Sprediķis allaž ir noderīgs, kaut arī priestera paša dzīve ne vienmēr atbilst viņa sludinātajiem principiem.) — tātad, ja es savu grāmatiņu nebūtu veltījis lordam Katsam, izlūgtos atļauju pirmajā lappusē iespiest viņas augstības milēdijas Kāslvudas vārdu, Savu mūžu

neesmu redzējis neko līdzīgu vijolīšu zilgmei viņas acīs, . Harij. Vaigs viņai ir tik liegi sārts kā vismaigākais rožu pumpurs, rociņa tik cēla un smalka, ar jaukām bedrītēm, un es lieku galvu ķīlā, ka ...

— Vai jūs esat atnācis stāstīt man par bedrītēm uz milēdijas rokām? — noskumis iesaucās misters Esmonds.

— Piemīlīga būtne bēdās man aizvien šķiet divtik daiļa, — atbildēja nabaga kapteinis, kurš patiešām it bieži nonāca tiktāl, ka viss viņam šķita rādāmies dubulti; tik strupi apsaukts, kapteinis gribot negribot atgriezās pie pārrautā stāsta pavediena. — Tad es ķēros pie sava uzdevuma, — teica misters Stīls, — un izstāstīju jūsu pavēlniecei to, kas zināms visai pasaulei un ko spiesta atzīt pat pretinieka puse, — proti, ka jūs pūlējāties mesties starp abiem lordiem un jūsu pavēlnieka izraisīto strīdu novērst pats uz sevi. Uzskaitīju visas jūsu cēlsir-dibai veltītās uzslavas, it īpaši milorda Mouena augstās domas par jums; atraitne likās klausāmies gandrīz ar interesi, un viņas acis — nemūžam neesmu redzējis tādu vijolīšu zilgmi, Hariji — pāris reižu pat palūkojās manī. Taču, ļāvusi man kādu brīdi apcerēt jūsu likteni, viņa mani pēkšņi pārtrauca ar vaidam līdzīgu kliedzienu. «Kaut dievs dotu, ser,» viņa sacīja, «lai es nekad vairs nedzirdētu vārdu «cēlsirdība», ko jūs nupat izteicāt, un nemūžam nezinātu, ko šis vārds nozīmē! Ja mēs nepazītu šo vārdu, milords varbūt vēl šodien dzīvotu mūsu vidū, manās mājās valdītu laime, mans nabaga puisēns nebūtu bārenis. Tas, ko.jūs, džentlmeņi, saucat par cēlsirdību, ienāca manā namā un aizrāva manu laulāto draugu pretim bezjūtīgajam zobenam, kas to nonāvēja. Nevajadzētu, ser, šo vārdu sacīt krietnai kristietei, nabaga atraitnei ar bāreņiem, kuru namā mājoja laime, iekams tajā neielauzās pasaule— cietsirdīgā, bezdievīgā pasaule, kas ļauj noasiņot nevainīgajam, bet vainīgo atlaiž nesodītu brīvībā.»

Kad skumju nomāktā lēdija turpināja tādā pašā garā,— teica misters Stīls, — man šiķta, ka viņu spēcīgāk urda sašutums, nevis bēdas. «Atmaksu!» viņa kaislīgi iesaucās, vaigiem un acīm kvēlojot. «Kādu atmaksu jūsu pasaule piešķirs atraitnei par zaudēto dzīvesbiedru un bērniem par noslepkavoto tēvu? Nelietis, kas pastrādāja šo asinsdarbu, nesaņēma pat sodu. Sirdsapziņa! Vai vispār sirdsapziņa ir cilvēkam, kas ielaužas drauga namā, čukst liekulīgus, aizvainojošus vārdus ausī sievietei, kas viņam

nav darījusi nekā ļauna, un pāršķeļ cēlo sirdi, kura viņam uzticējusies? Milorda... milorda Neģēļa, inilorda Ļaun-

...... pēri sapulcējas, lai viņu tiesātu, bet, aprobežojušies

ar dažiem pārmetuma vārdiem, atlaiž viņu brīvu tai pašā pasaullē, lai viņš atkal vājā sievietes ar zemisku baud-kāri un viltu un slepkavo cilvēkus, kas, nekā ļauna nenojauzdami, viesmīlīgi atver sava nama durvis. Tai dienā, I ad milords... milords Slepkava (nemūžam es viņu nelikšu -vārdā) tika atlaists brīvībā, kādu sievieti Taibērnā sodīja ar nāvi par to, ka viņa bija nozagusi vei-i alā maizi. Bet nelietis var laupīt draugam dzīvību, var ilņemt krietnai sievietei godu, un neviens viņu par to nedomā sodīt! Es ņemu savu puisēnu, traucos pie troņa un, uz ceļgaliem mezdamās, lūdzos pēc taisnības, un ka-ralis man atsaka. Karalis! Man viņš vairs nav nekāds karalis un nekad arī nebūs karalis. Viņš, kas pats nolaupīja troni savam tēvam — īstajam karalim — un izkļuva sveikā nesodīts — kā visi, kam rokās vara.»

Šķita — nu ir īstā reize runāt par jums, — turpināja misters Stīls, — un es uzdrošinājos sacīt: «Tomēr ir kāds cilvēks, cienītā kundze, kas ar savām krūtīm metās starp jūsu laulāto draugu un milorda Mouena zobenu. Jūsu nabaga jaunais radinieks Harijs Esmonds pats man stāstīja, ka pūlējies novērst strīdu uz sevi.»

«Vai jūs nākat, viņa sūtīts?» iesaucās milēdija (tā savu stāstu turpināja misters Stīls), pieceldamās kājās stalta un barga. «Domāju, ka jūs nākat princeses uzdevumā. Es tikos ar misteru Esmondu cietumā un atvadījos no viņa. Viņš mūsu mājai atnesa postu. Kaut viņš nekad nebūtu spēris kāju pār tās slieksni!»

«Ak, kundze, kundze, jūs veltīgi viņu nosodāt,» es centos iebilst, — turpināja misters Stīls. — «Vai esmu viņu kaut kā nosodījusi, ser?» vaicāja atraitne. «Ja jūs sūta viņš, sakiet, ka esmu lūgusi padomu tur,» viņas vaigi bija pavisam nobāluši un balss skanēja aizlauzti, «kur padomu saņem visi, kas pēc tā jautā, un ka šis padoms lemj man no viņa šķirties un nekad vairs ar viņu neredzēties. Cietumā mēs tikāmies pēdējo reizi — vismaz uz ilgu laiku. Varbūt kādreiz, pēc daudziem gadiem, kad... kad, ceļus locīdami, asaras liedami un ļaunu nožēlodami, būsim šķīstījuši savas grēcīgās sirdis, ser, un beidzot iemantojuši piedošanu, mēs atkal varēsim satikties, bet tas laiks vēl nav pienācis. Pēc visa, kas noticis, es nespēju ar viņu redzēties. Novēlu viņam visu labāko, taču lai šie laba vēlējumi piepildās tālumā no manis; un, ja viņš patiešām jūt pret mums to... to cieņu, par kuru runā, vēlos, lai viņš to pierāda, paklausot manam lūgumam.»

«Ar šo bargo spriedumu, cienītā kundze, es salauzīšu viņa sirdi,» — sacīja misters Stīls. — Milēdija papurināja galvu, — turpināja mans laipnais vēstnesis. — «Jaunekļu sirdis, mister Stīl, nemaz tik ātri nelūst,» viņa teica. «Misters Esmonds atradīs citu ... citus draugus. Sī nama saimniece arī atmaigusi pret nelaiķa lorda dēlu,» viņa nosarkusi piebilda, «un apsolīja man... tas ir, vispār solījās, ka parūpēsies par viņa nākotni. Kamēr es dzīvošu Kāslvudā, pēc tā drausmīgā, drausmīgā notikuma tās nekad vairs nebūs viņa mājas... nekad. Nevēlos arī, ka viņš man rakstītu ... vienīgi... nē, nevēlos, ka viņš man jebkad rakstītu, un arī redzēt viņu negribu. Ja vēlaties, varat nodot viņam manu atvadu sveicienu... CstI ne vārda par to manas meitas klātbūtnē.»

Sai mirklī pēc pastaigas gar upmalu mājās pārnāca daiļā Beatriksa veselībā ziedošiem vaigiem, melnajās sēru drānās vēl piemīlīgāka un svaigāka nekā citkārt, Un milēdija vikontese sacīja:

«Beatriksa, šis ir misters Stīls, viņa augstības prinča ceremonijmeistars. Kad varēsim skatīt jūsu jauno komēdiju, mister Stīl?» Ceru, Harij, ka uz pirmizrādi tu jau būsi ticis ārā no cietuma.

Jūtīgais kapteinis skumjo stāstījumu pabeidza šādiem vārdiem:

— Atzīstos, ka filia pulcrior skaistums lika man aizmirst pulcram matrem, un tomēr, soļodams gar upi un domās salīdzinādams abas dāmas, secināju, ka pārāka ir mātes skumju māktā cieņa un lieliskā grācija un tālab viņa man šķiet cildenāka par jaunavu.

Cietumniekiem Ņūgeitā klājās pavisam labi, jo viņiem tika sagādātas gluži citas ērtības nekā nabaga noziedzniekiem (pēcāk misters Esmonds kaunējās par savu vienaldzību pret šo nelaimesputnu postu un» bēdām, pret to izpriecām, kas šķita vēl briesmīgākas nekā lāsti un dieva zaimošana, saprazdams, cik patmīlīgu viņu ieslodzījuma laikā bija padarījušas paša likstas, kas paņēma savā varā visas viņa domas); ja trim džentlmeņiem Ņūgeitas cietuma priekšnieka gādībā klājās pavisam labi, tad tikai tāpēc, ka viņi arī maksāja labi; un patiešām — pat vis-dārgāijā Londonas viesnīcā un vislepnākajā krogā nemcētu saskaitīt lielāku rēķinu par to, ko mums pasniedza laipnais saimnieks mūsu viesnīcā «Pie roku dzelžiem», i i lo iekristīja pulkvedis Vestberijs. Mūsu rīcībā tika nodotas trīs istabas otrajā stāvā virs cietuma vārtiem, ar skatu uz Ņūgeitstrītu Cīpsaidas un Sv. Pāvila katedrāles ui/.ienā. Mums ļāva pastaigāties pa jumtu, no kurienes dienam pavērās Smitfīlda un labdarības skola nabadzīgo bērniem, parks un kartēziešu klostera skola, kurā, kā Harijs Esmonds atcerējās, bija mācījies Skolotais Diks un Harija draugs Toms Tašers.

Harijs nemūžam nespētu samaksāt savu tiesu milzīgajā rēķinā, ko reizi nedēļā saviem viesiem pasniedza mūsu viesnīcnieks, jo liktenīgajā naktī pirms divkaujas, Kad džentlmeņi sēdēja pie kāršu galda, viņam kabatā 'dja tikai trīs ginejas, bet, lai piedalītos spēlē, vajadzēja piecas. Taču, kad viņš vēl pirms liesas Geitliauzā gulēja ^lirris, drīz pēc lēdijas Kāslvudas apciemojuma pie viņa ieradās kāds zili tresotā dzeltenbrūnā livrejā tērpies vīrs (šādas livrejas allaž valkājuši Esmondu sulaiņi) un atnesa misteram Esmondam aizzieģelētu aploksni, kurā bija divdesmit ginejas un vēstule ar ziņu, ka viņam nolīgts advokāts un ka nauda tiks sūtīta vēl, ja vien tā būs vajadzīga.

Tā šķita dīvaina vēstule no tik augsti mācītas dāmas, kāda bija vai par kādu sevi daudzināja atraitne vikontese Kāslvuda, rakstīta savādā barbariskā i'ranču valodā, ko lietoja ne tikai viņa, bet arī daudzas citas smalkas tālaika dāmas, kaut vai, piemēram, viņas augstība Portsmutas hercogiene. Pareizrakstība augstākajā sabiedrībā toreiz patiešām nebaudīja vispārēju cieņu, un milorda Mārlboro vēstules var noderēt par pierādījumu tam, ka viņš ar šo gramatikas nodalījumu tikpat kā nav nācis saskarē. [84]

battews ansamb. Aincy ce pauv Vicompte est mort. Mort et peutayt — Mon coussin, mon coussin! jaty dans la tayste que vous n’estes quung pety Monst — angcy que les Esmotids ong tousjours esté. La veuve est chay moy. J’ay recuilly cet’ pauve famme. Elle est furieuse conl vous, allons tous les jours chrecher ley Roy (d’icy) démandant à gran cri revanche pour son Mary. Elle ne veux voyre ni entende parlay de vous: pourtant elle ne fay qu’en parlay milfoy par jour. Quand vous seray hor prison venay me voyre. J’auray soing de vous. Si cette petite Prude veut se défaire de song pety Monste (Hélas je craing quill ne soy trotarl) je m’en chargeray. J’ay encor quelqu interay et quelques escus de costay.

La Veuve se raccommode avec Miladi Marlboro qui est tout puiçante avecque la Reine Anne. Cet dam sentéraysent pour la petite prude: qui pourctant a un fi du mesme asge que vous savay. En sortant de pri-song venez icy. Je ne puy vous recevoir chaymoy à cause des méchansetés du monde, may pre du moy vous aurez logement.

Isabelle Viscotnlesse d’Esmond.»[85]

«Radiniek, zinu, ka Jūs drosmīgi cīnījāties nelaiķa lorda vikonta pusē un tikāt smagi ievainots. Lords Voriks runā tikai par Jums un lāpāt arī lords Mouens. Viņš stāsta, ka Jūs esot gribējis duelēties ar viņu, ka ar rapieri Jūs rīkojoties veiklāk nekā viņš, vēl vairāk — ka Jums esot zināms kāds īpašs cirtiens, ko viņš nekad nav varējis atvairīt, un, ja jūs abi būtu cīnījušies, viņam ar to pašu būtu beigas. Tā nu nabaga vikonts ir miris. Miris un varbūt... Ak, radiniek, radiniek, man šķiet — Jūs esat īsts mazs briesmonis — kā visi Esmondi. Atraitne apmetusies pie manis. Devu šai nabaga sievietei pajumti. Viņa ir ārkārtīgi dusmīga uz Jums, diendienā prasās audiencē pie karaļa (tā, kas dzīvo šeit) un, skaļi klaigādama, pieprasa atriebt savu vīru. Viņa nevēlas ne Jūs redzēt, ne arī dzirdēt par Jums, kaut pati simtreiz dienā uzsāk sarunas, lai tikai pieminētu Jūs. Kad iznāksiet no cietuma, atbrauciet mani apciemot. Es par Jums parūpēšos. Ja mazā Svētule gribēs tikt vaļā no sava mazā briesmoņa (ak vai! baidos, ka ir jau par vēlu!), gādību par Jums uzņemšos es pati. Man vēl ir dažs labs noguldijums un arī kādas zelta monētas noliktas nebaltai dienai.

Atraitne salabusi ar milēdiju Mārlboro, kura jūtas visvarena karalienes Annas galmā.

Sīs dāmas rūpējas par mazo Svētuli, kuras dēls ir tai pašā vecumā kā vēl kāds zēns — Jūs jau zināt, kurš. Brauciet pie manis tūlīt, līdzko iznāksiet no cietuma. Pie sevis nevaru Jūs ņemt ļaunu valodu dēļ, taču Jūs atradīsiet mitekli tepat manā tuvumā.

1zabelta, vikontese Esmonda.»

Sī lēdija dažkārt sevi godāja par marķīzi Esmondu sa-i arā ar patentu, ko Harija Esmonda tēvam bija pasniedzis m laiķa karalis Jēkabs; šai pašā sakarā viņa valkāja tērpu, kura velci nesa bruņinieku kārtas augstmaņa sieva, dzēra no kausa ar vāku^1 un sēdēja bārkstīm rotātā krēslā^86 [87].

Tas, kas bija vienā vecumā ar mazo Frensisu, kuru turpmāk sauksim par vikontu Kāslvudu, bija Viņa karaliskā augstība Velsas princis, dzimis tai pašā gadā un tai pašā mēnesī, kad mazais Frcnks, un Senžermēnā tikko pasludināts par Lielbritānijas, Francijas un Īrijas karali.

III NODAĻA

Stājos karalienes dienestā, un mani uzņem Ķvina pulkā

Sulainis dzelteņbrūnajā livrejā ar zilām tresēm un atlokiem gaidīja Esmondu pie cietuma vārtiem un, paņēmis jaunā džentlmeņa pieticīgo bagāžu, veda to no bēdīgi slavenās Ņūgeitas gar Flītas notekcauruli lejup uz Temzu, kur pasauca laivinieku, lai pa upi brauktu uz Celsiju. Esmonds nodomāja, ka nekad vēl saule nav spīdējusi tik spoži, ne arī gaiss šķitis tik spirgts un uzmundrinošs. Tcmplgārdena, kad viņi tai paīrās garām, Harijam likās īsts Ēdenes dārzs, bet skats uz krastmalu, kuģu piestātni un ēkām upes malā — Somersethauzu un Vestminsteru (kur tikko sāka celt jauno tiltu), Lambetas pils ar torni un Temzas vizmainais ūdens klajs, ko rosīgi vagoja laivas un kuģi, pildīja viņa sirdi ar prieku un līksmību, — un kāds gan brīnums, ka šī jaukā aina tik dziļi aizkustināja nesenējo cietumnieku, kura drūmo ieslodzījuma laiku vēl vairāk aptumšoja paša nebeidzamās grūtsirdīgās domas! Beidzot viņi pieairējās pie jaukā Celsijas ciematiņa, kas lepojās ar daudzām skaistām augstmaņu vasarnīcām, un drīz vien jau nonāca pie milē-dijas vikonteses nama — gaišas jaunceltas ēkas to māju rindā, kuru fasādes atradās upes pusē, ar gleznu dārzu aizmugurē un lielisku skatu uz Sariju un Kensingtonu, kur pacēlās Harija bijušā pretinieka lorda Vorika senā un cēlā pils.

Šeit, viņas augstības milēdijas viesistabā, jauneklis atkal ieraudzīja vairākas gleznas, kuras agrāk bija rotājušas Kāslvudas sienas un kuras milēdija paņēma līdzi pēc sava dzīvesbiedra — Harija tēva nāves. īpaša goda vieta bija ierādita sera Pītera Lelija gleznotajam cienījamās Izabellas Esmondas portretam, kur viņa attēlota kā Diāna dzeltenā atlasa tērpā, ar loku rokās un pusmēnesi uz pieres, bet visapkārt draiskojošu suņu bars. Portrets bija gleznots tolaik, kad, pēc ļaužu nostāstiem, jaunavīgās mednieces labvēlību baudījis dažs labs ķēnišķīgs Endimions; un, tā kā dievietes mūžam saglabā jaunību, tā arī šī Diāna līdz pat nāves stundai nezaudēja pārliecību, ka nepavisam nav kļuvusi vecāka, un ne mirkli nešaubījās, ka vēl joprojām ir līdzīga gleznā attēlotājaf jaunavai.

Kad kambarsulainis, kas viņas augstības pieticīgajā mājas saimniecībā veica arī vairākus citus pienākumus, ieveda Hariju milēdijas viesistabā, pagāja krietns laika sprīdis, iekāms vecīgajai dievietei Diānai labpatika iznākt pie jaunā cilvēka. Pēc turku modes apģērbts morēns ar sarkaniem zābakiem kājās un ap kaklu apliktu sudraba ķēdi, kurā bija iegravēts vikonteses ģerbonis, soļoja pa priekšu vecajai dāmai , nesdams tās spilvenu; morēnām nopakaļ nāca kambarjumprava, tad, apsteidzot augstdzi-mušo mednieci, veselā barā, skaļi riedami un astes luncinādami, izjoņoja spanielu bars, līdz beidzot «smaržu mākonī» parādījās viņa — pati vikontese. Kopš bērnības Esmonds atcerējās šo spēcīgo muskusa smaržu, kas allaž dvesa no viņa pamātes (tā Harijs tagad drīkstēja saukt milēdijuj. Kā debesis arvien tumšāk un tumšāk sārtojas, saulei slīgstot uz rieta pusi, tā arī milēdijas atraitnes vaigi mūža nogalē kļuva jo dienas jo rožaināki. Viņas seju klāja spilgti sarkana cinobra kārta, kas jo košāk izcēlās blakus apkārt aptrieptajai baltajai krāsai. Mati viņai bija sasprogoti pēc karaļa Kārļa laika modes, lai ģan karaļa Vilhelma laikā dāmas' valkāja frizūras, kas šķita stipri līdzīgas Ķibeles torņiem^88. No visa šā dīvainā krāsu, pūdera un pomādu jūkja pretī spīdēja milēdijas ac is. Tāda bija inilēdija vikontese, mistera Esmonda tēva atraitne.

Viņš jo zemu paklanījās atbilstoši milēdijas cienījamai personai un abu radniecībai, tad svinīgi spēra dažus soļus uz priekšu un atkal skūpstīja roku, kuras trīcošajos pirkstos vizuļoja vai vesels ducis gredzenu, atcerēdamies vecos laikus, kad šī trīcošā roka bija likusi arī viņam trīcēt.

— Marķīze! — viņš sacīja, noslīgdams uz ceļgala. — Vai, sveikdams jūs, drīkstu izmantot tikai godu noskūpstīt jūsu roku?

Lai gan slepus apspiezdams smieklus, kas lauzās uz āru, kad viņš ieraudzīja jokaino veco dāmu, jauneklis tomēr izjuta pret to laipnību un tuvību, kā jau pret asins-radinieci. Vikontese bija Harija tēva sieva un viņa vectēva meita. Toreiz viņa to bija pacietusi un tagad izturējās, cik laipni vien prazdama. Kad nu svītra ģerboņa kreisajā pusē pagaisa no Esmonda domām un ilgi slēptais negods vairs nespieda sirdi, viņam tīkami šķita sajust un atzīt ģimenes saites un varbūt viņš slepus pat lepojās ar nesto upuri, domādams, ka īstais dzimtas galva ir viņš, Esmonds, kas, tikai augstsirdības mudināts, nav uzturējis savas tiesības.

Vismaz kopš tā brīža, kad, stāvēdams pie sava nabaga labvēļa nāves gultas, Esmonds uzzināja patiesību, viņam radās nekad agrāk nepazīta neatkarības sajūta, kas pēcāk viņu nekad vairs neatstāja. Tādējādi viņš veco krustmāti godāja par marķīzi, taču darīja to tik cēli, kā tikai marķīzs Esmonds spētu uzrunāt savu radinieci.

Vai atraitne izlasīja jaunā džentlmeņa acīs, kas bez bailēm izturēja viņas sen jau varu zaudējušo skatienu, ka Esmonds vai nu zina, vai arī nojauš patiesību par savu izcelšanos? Vikontese satrūkās, pārsteigta par viņa izturēšanos, kas nepavisam vairs nelikās tāda kā agrāk; vai šis maz bija tas pats Kembridžas students, kurš pirms diviem gadiem viņu apciemoja un kuram viņa ar kambarsulaini aizsūtīja piecas ginejas? Vikontese vērīgi nopētīja jaunekli, tad ietrīcējās mazliet stiprāk nekā parasti un izbiedētā balsī sacīja:

— Esiet sveicināts, radiniek!

Esmonds, kā jau iepriekš minēts, sākumā domāja rīkoties pavisam citādi, proti, visu mūžu izturēties tā, it kā

nenieka nezinātu par savu patieso izcelšanos, bet tad negaidot, lai gan gluži pamatoti, savu lēmumu pārdomāja. Palūdzis viņas augstību vikontesi sūtīt projām visus klātesošos kalpotājus, Harijs pagaidīja, kamēr viņi paliek divatā, un sacīja:

— Vismaz «Esiet sveicināts, krustdēl!» jūs, cienītā kundze, droši varējāt sacīt. Liels ļaunums ir nodarīts gan man, gan jums, gan arī manai nabaga mātei, kuras vairs nav starp dzīvajiem.

— Dievs mans liecinieks, neesmu pie vainas! — iesaucās vikontese, skaidri parādīdama, ka viņai viss ir zināms. — Jūsu grēcīgais tēvs, tikai viņš ...

— Tikai viņš iegrūda mūsu dzimtu negodā, — atsaucās misters Esmonds. — Zinu to gaužām labi. Nevēlos nevienu sāpināt. Tie, kam patlaban pieder mūsu dzimtas tituls, reiz bija mani labdari, mani vistuvākie cilvēki, kas nekad nav vēlējuši man ļaunu. Nelaiķa lords, mans mīļotais labvēlis, patiesību uzzināja tikai dažus mēnešus pirms nāves, kad viņam to pavēstīja pāters Holts.

— Nelietis! Tas viņam tika uzticēts grēksūdzē! Tas viņam tika uzticēts grēksūdzē! — iesaucās milēdija vikontese.

— Nav taisnība. Viņš to zināja ne tikai pēc grēksūdzes, — atbildēja misters Esmonds. — Mans tēvs, ievainots pie Boinas, izstāstīja patiesību kādam franču priesterim, kas slēpās pēc kaujas, un vēl kādam citam garīdzniekam, kura mājās viņš nomira. Sim džentlmenim ne prātā nenāca izpaust noslēpumu, iekāms pie Sentomēras viņš sastapās ar misteru Holtu. Pāters Holts savukārt to neizpauda tālāk, pats savu nodomu mudināts, turklāt iepriekš gribēdams tizzināt, vai mana māte vēl nav dzīva. Taču viņa ir mirusi pirms daudziem gadiem — to man līdz ar pēdējo dvašu pateica mans nabaga labvēlis, un viņa vārdus es nedomāju apšaubīt. Nezinu pat, vai man izdotos pierādīt, ka viņu laulība bijusi likumīga. Un es nemaz to arī nevēlos, pat ja varētu. Negribu ne apkaunot mūsu vārdu, ne sagādāt ciešanas tiem, ko mīlu, lai cik cietsirdīgi tie izturējušies pret mani. Dēls, cienītā kundze, nevēlas padziļināt ļaunumu, ko jums nodarījis viņa tēvs. Palieciet viņa atraitne un neliedziet man savu labvēlību! Tas ir viss, ko jums lūdzu, un apsolos nekad vairs par šo jautājumu nerunāt.

Mais vous êtes un noble jeune homme!1 — iesaucās i nlcdija, ka vienmēr satraukuma brīžos sākdama runāt Il franciski.

Moblesse oblige![89] [90] — zemu palocīdamies, atbildēja misters Esmonds. — Vēl dzīvi ir tie, kuriem es bieži esmu Mīdījies par man dāvāto mīlestību labprāt atlīdzināt ar •savu dzīvību. Vai tagad lai kļūstu viņu ienaidnieks un uzsaku ķildas titula dēj? Kāda nozīme tam, kurš nes šo titulu? Tas taču paliek mūsu dzimtai.

— Kas gan šai mazajā svētulē liek vīriešiem tik raffoler^91? — iesaucās milēdija vikontesc. — Viņa nodzīvoja te veselu mēnesi, nomocīdama karali ar saviem lūgumiem. Viņa ir glīta un labi saglabājusies, taču viņai pietrūkst bel air^92. Viņa majestātes nelaiķa karaja galmā visi vīrieši likās viņu apjūsmojam, bet kas no viņas bija — tikai tāda vaska lellīte. Tagad viņa kļuvusi glītākā un izskatās kā māsa savai meitai; taču kāda jēga visai šai pārmērīgajai cildināšanai? Misters Stīls, veikdams savus ceremonijmeistara pienākumus pie prinča Džordža, redzējis viņu ar abiem bērniem dodamies uz Kensingtonu un tūdaļ uzrakstījis dzejoli, kurā nosolās valkāt viņas krāsas un turpmāk aizvien tērpties tikai melnā. Mļsters Kongrīvs teicis, ka sarakstīšot «Sērojošo atraitni», kas noteikti pārspēšot «Sērojošo līgavu». Kaut arī abu dāmu vīri naidojās un pat cīnījās viens pret otru, kad šis nelietis Cērčils pameta karali (par ko būtu pelnījis karātavas), lēdija Mārlboro atkal kritusi trakā sajūsmā par mazo atraitnīti; viņa mani apvainoja manā pašas mājā, sacīdama, ka ieradusies apciemot nevis veco atraitni, bet gan jauno vikontesi. Mazais Kāslvuds un mazais lords Cērčils kļuvuši nešķirami draugi un jau paguvuši vairākkārt viens otru brālīgi iedunkāt. Izlaidīgais jaunais Mouens, pērngad atgriezies no laukiem, kur bija atklājis šo brīnumu, visu ziemu staigāja kā apmāts viņas dēļ, runāja par pērli, kas nomesta priekšā cūkai, un galu galā nogalināja nabaga muļķīti Frenku. Ķilda iznāca tikai viņa sievas dēļ. Zinu, ka tikai viņas dēļ. Vai starp viņu un Mouenu kaut kas bija, krustdēl? Sakiet droši — vai starp viņiem kas bija? Kas attiecas uz jums, par to es pat nedomāju jautāt.

Misters Esmonds pietvīka.

— Milēdijas tikums nav mazāks kā svētajiem debesīs, — viņš iesaucās.

— Ehl mon neveu!1 Daudzi svētie debesīs nonāk tikai pēc krietnas grēku nožēlošanas. Jūs, liekas, esat tāds pats muļķis kā pārējie, kas tik bezdievīgi viņā iemīlējušies.

— Es viņu patiešām esmu mīlējis un godājis vairāk par visu pasaulē, — atbildēja Esmonds. — Un par to nekaunos.

— Bet viņa aizcirta durvis jums deguna priekšā, atdeva draudzi šim pretīgajam kucēnam, pretīgā vecā lāča Ta-sera dēlam, un paziņoja, ka nevēlas jūs nekad vairs redzēt. Msjē mon neveu, visas mēs esam vienādas. Kad es biju jauna, manis dēļ tika izcīnīts vismaz savs tūkstotis divkauju. Un, kad nabaga msjē de Sušī noslīcinājās kanālā pie Briges tikai tādēļ, ka es dejoju ar grāfu Spring-boku, es nespēju izspiest nevienu vienīgu asariņu, bet dejoju līdz pulksten pieciem nākamajā rītā. Un tad vēl ballē pie grāfa... nē, pie milorda Ormona, kad viņa majestāte parādīja man godu un visu nakti dejoja tikai ar mani. Kā jūs esat izaudzis! Jums gan ir bel air. Jūs esat tumšmatis. Mēs, Esmondi, visi esam tumšmataini. Mazās svētules dēlēns ir gaišmatis, tāds pats kā tēvs — gaišmatains un dumjš. Jūs gan bijāt briesmīgi neglīts, kad ieradāties Kāslvudā, — vienas vienīgas acis, nu, tieši kā tāds vārnulēns. Mēs gribējām, lai jūs kļūtu par garīdznieku. Sis briesmīgais pāters Holts — kā viņš mani biedēja, kad dažkārt sasirgu! Tagad gan man ir omulīgs biktstēvs abbe^2 Dulets — īsts sirdscilvēks. Piektdienās mēs aizvien gavējam. Pavārs arī man gadījies uzticams un. dievbijīgs. Jūs, bez šaubām, domājat tāpat kā mēs. Stāsta, ka Orānijas princis patiešām esot ļoti slims.

Ar šādu nerimtīgu čalošanu vecā atraitne gluži nomocīja misteru Esmondu, kurš nespēja nobrīnīties vien par tās runīgumu, kas nekādi neatbilda radinieces agrākajai augstprātībai pret viņu. Taču Harijs pēkšņi bija iemantojis vikonteses labvēlību, vecā dāma radinieku ne tikai [93] [94]

iemīļoja, cik to jāva viņas raksturs, bet pat sāka no \iua baidīties; Harijs savukārt vikontcses sabiedrībā ta-i;ad izturējās tikpat brīvi, cik bikli un klusu bija uzvedies zēna gados. Doto vārdu vikonlcse godam turēja. Viņa ieveda jauno cilvēku savā diezgan plašajā sabied-nbā, kurā sastapt varēja, protams, vienīgi karaļa Jē-kaba piekritējus, un pie viņas kāršu galdiņiem pastāvīgi lika perinātas vistrakākās intrigas. Ar misteru Esmondu kā savu radinieku viņa iepazīstināja daudzus izcilus cilvēkus, ar naudu jaunekli apgādāja diezgan bagātīgi, un viņš arī nekautrējās to pieņemt, allaž paturēdams prātā radniecību, kas viņus abus saistīja, un upurus, kurus viņš bija nesis dzimtas labā. Taču Esmonds cieši bija nolēmis nekad vairs nenokļūt ne zem vienas sievietes tupeles un varbūt pat apsvēra, kā saviem paša spēkiem gūt panākumus un iekarot vārdu, ko liktenim bija labpa-ticis viņam liegt. Neapmierinātība ar agrāko klusumā vadīto grāmatnieka dzīvi, rūgts dumpības gars pret verdzisko atkarību, ko viņš labprātīgi bija uzņēmies, lai tikai būtu noderīgs tiem, kuru saltā ietiepība gauži sāpināja viņa sirdi, neatvairāma vēlēšanās iepazīt cilvēkus un pasauli — tas viss lika Esmondam domāt par karavīra profesiju vai vismaz meklēt iespēju, kā piedalīties kaut pāris karagājienos, tālab viņš neatlaidīgi lūdza savu jauno labvēli, lai tā parūpējas par virsnieka dienesta pakāpi, un kādudien viņam piekrita gods saņemt paziņojumu, ka viņš iecelts par leitnantu pulkveža Kvina komandētajā Īrijas armijas musketieru pulkā.

Nepagāja ne trīs nedēļas pēc mistera Esmonda iecelšanas virsnieka kārtā, kad karali Vilhelmu piemeklēja nelaime, kas atņēma dzīvību visdižākajam, visgudrākajam, visdrosmīgākajam un visžēlsirdīgākajam valdniekam, kādu jebkad pazinuši Anglija. Jau dižā karaļa dzīves laikā naidīgā partija kā vien mācēdama centās aptraipīt viņa labo slavu, bet prieks, ko šās partijas piekritēji un visi Vilhelma pretinieki Eiropā parādīja, saņemot vēsti par viņa nāvi, apliecina šausmas, ko viņš visiem bija iedvesis. Lai cik jauns vēl bija Esmonds, viņam pietika gudrības (un piebildīsim •— arī augstsirdības) nicinājumā novērsties no piedauzīgajām gavilēm, kas izcēlās karaļa Jēkaba Londonas piekritēju vidū pēc šā izcilā valdnieka, neuzveicamā karotāja, gudrā un mērenā valstsvīra nāves. Dzimtā, pie kuras piederēja misters

Esmonds, ka jau iepriekš lika minēts, valdīja tradīcija saglabāt uzticību trimdā izdzītajam karalim. Visas Harija tēva atraitnes cerības, simpātijas, atmiņas un aizspriedumi saistījās tikai ar karali Jēkabu, un diez vai izdotos atrast otru sazvērnieku, kas pie kadriļas^1 galda vai Ķīnas tējas tases tik kvēli aizstāvētu karaļa tiesības un zākātu viņa pretiniekus. Viņas augstības nams ņudzēja no garīdzniekiem, kas parādījās gan pārģērbušies, gan savā patiesajā izskatā, no Senžennēnas mēlnešiem un tenku vācelēm, kas manījās savākt visjaunākās Ver-saļas baumas — un ne tikai baumas, dažs labs pat minēja precīzus skaitļus par bruņotajiem spēkiem, ko Francijas karalis sūtīšot no Dinkerkas, lai tie lupatu lēveros sagrautu Orānijas princi ar visu tā armiju un galmu. Savā namā milēdija vikontese bija uzņēmusi Bērvikas hercogu, kad tas deviņdesmit sestajā gadā pārradās dzimtenē. Viņa glabāja glāzi, no kuras tika dzēris hercogs, nozvērēdamās, ka necels to pie lūpām, iekāms neradīsies izdevība uzsaukt tostu par karaļa Jēkaba Trešā veselību sakarā ar viņa majestātes atgriešanos tronī; viņa bija savākusi arī dažādas karalienes piemiņas lietiņas un relikvijas atcerei par svēto^95 [96], kurš, ja vien varam ticēt nostāstiem, nemaz tāds svētais nav bijis — vismaz attieksmē pret vikontesi un daudzām citām dāmām. Viņa ticēja brīnumiem, kas it kā notiekot pie karaļa kapa, un zināja stāstīt simtiem visticamāko stāstu par sirdzējiem, kas brīnumaini izdziedināti ar svētlaimīgā karaļa rožukroni, viņa valkātajiem medaljoniem, matu sprogām un tā tālāk. Esmondain atmiņā saglabājās neskaitāmi brīnumaini nostāsti, ko tam bija uzticējusi lētticīgā večiņa. Tika minēts Otcnas bīskaps, kas, četrdesmit gadu sirdzis ar ļaunu slimību, vienā mirklī no tās izveseļojies, līdzko noturējis karaļa dvēseles aizlūgumu. Tika minēts msjē Marē, ķirurgs no Overnas, kuram trieka bija. ķērusi abas kājas un kurš tāpat atguva veselību ar karaļa labvēlību. Tika minēts benediktiešu mūks Filips Pitē, kuru mocījis smacējošs kāss, kas nabadziņu būtu arī piebeidzis, taču viņš, piesaukdams palīgos svētlaimīgā karaļa cildenos nopelnus, acumirklī pārplūdis sviedriem un tādējādi ticis pilnīgi izdziedināts. Tika minēta arī Sak-senas Gotas hercoga deju skolotāja msjē Lepervjē sieva,

kura no reimatisma izārstēta tikai ar nelaiķa karaļa starpniecību, — brīnums, kas nespēja radīt ne mazākās šaubasi , Jo ķirurgs, kurš šo dāmu ārstēja, tāpat kā tā māceklis, ar zvērestu apliecināja, ka nekādi neesot veicinājuši savas pacientes izdziedināšanu. Nevarētu teikt, ka misters I inonds cieši noticēja šiem un vēl neskaitāmiem citiem tamlīdzīgiēm stāstiem. Toties viņa radiniece tos uzņēma par svētu patiesību.

\nglijas Augstās baznīcas piekritēju partija visas šīs It .’.endas neturēja nekādā vērtē. Taču taisnības izjūta tm gods, tā viņi domāja, lika viņiem nostāties trimdā izdzītā karaļa pusē; un diez vai izraidītā karaļģimene spētu rast dedzīgāku atbalstītāju par labsirdigo Kāsl-vudas lēdiju, kuras namā uzauga Esmonds. Milords pat lāgā nenojauta, cik stipri viņu ietekmē laulātā draudzene, un, kaut arī lāgiem kļuva tai neuzticīgs, sievu vērtēja ļoti augstu un, negribēdams sevi apgrūtināt ar lieku domāšanu, labprāt pieņēma uzskatus, ko tā atzina par pareiziem. Sievietei ar tik patiesu un uzticamu sirdi neiespējama šķita pakļaušanās jebkuram citam valdniekam kā tikai vienīgajam īstajam karalim. Kalpošanu Orā-nijas Vilhelmam savtīgu interešu labad viņa uzskatītu par drausmīgu liekulību un nodevību. Viņas skaidrā sirdsapziņa nespētu samierināties ar to, tāpat kā ar zādzību, krāpšanu vai kādu citu zemisku rīcību. Lordu Kāslvudu pretinieki droši vien varētu pārdabūt savā pusē, bet viņa sievu nemūžam ne, tālab viņa sirdsapziņa godbijīgi pakļāvās sievas gribai, tāpat kā daudzos citos gadījumos, ja tikai kārdinājums nelikās pārāk spēcīgs. Mīlestība un pateicības jutās, kā arī tā kaislā uzticība milēdijai, kas izvadīja Esmondu cauri viņa jaunības gadiem, lika jauneklim pieņemt par saviem gan šo, gan citus ticības apliecinājumus, ko viņam iedvesa dievinātā labvēle. Ja milēdija pieslietos vigiem, arī Esmonds kļūtu par vigu, ja tā sekotu mistera Foksa mācībai un kļūtu par kvē-keri, viņš nešaubīdamies atteiktos no rišām, kruzuļiem un parūkas un nolādētu zobenu, tresoto mundieri un zīdā izšūtās zeķes. Universitātes studentu puiciskajos strīdos, kur partiju kaislības sita jo augstu vilni, Esmonds it drīz tika izdaudzināts par jakobītu^97 un, tiklab godkārības, kā patiesu jūtu mudināts, nostājās tai pusē, pie kuras piederēja viņa dzimta.

Pie tādiem pašiem ieskatiem turējās gandrīz visa valsts garīdzniecība un vairāk nekā puse nācijas. Mūsu tauta nudien ir valdniekiem pati padevīgākā pasaulē, mēs apjūsmojam savus karajus un paliekam tiem uzticīgi vēl ilgi pēc tam, kad viņi mūs sen jau piekrāpuši. Ikviens, kas ņemsies izsekot Stjuartu dinastijas vēsturi, nespēs nobrīnīties vien, kā tie mētājušies ar kroni, kā tīšuprāt citu pēc citas nav izmantojuši iespējas, cik bieži nav pratuši novērtēt pavalstnieku bezgalīgo padevību un cik liktenīgā neatlaidībā paši metušies pretim savam postam. Ja kāds jel kad baudījis uzticību, tad tie ir bijuši viņi, ja kāds jel kad vieglprātīgi laidis garām izdevības, tad tie ir viņi, un no visiem viņu ienaidniekiem visbīstamākie bijuši viņi paši.[98]

Kad tronī uzkāpa princese Anna, pārgurusī tauta uzelpoja atvieglojumā, ka beidzot gals nesaskaņām, kariem un sazvērestībām, un cerēja, ka šī princese ar karaliskajām asinīm radīs izlīgumu starp valsti sašķēlušajām partijām. Toriji viņai varēja kalpot bez sirdsapziņas pārmetumiem; lai gan pati piederēja pie torijiem, viņa pārstāvēja vigu uzskatu triumfu. Angļu tauta, kam allaž gribējies, lai viņu valdnieki cieši turas pie savas dzimtas, labpatikā domāja, ka ari šī princese paliks uzticīga savējai; un līdz pat pēdējai viņas valdišanas dienai un stundai spēkā palika iespēja Jēkabam Trešajam mantot Anglijas kroni, ja vien viņš no saviem priekštečiem reizē ar pretenzijām pēc valdnieka troņa nebūtu mantojis arī neveiksminieka likteni. Taču ne viņš prata nogaidīt izdevību, ne ari to attiecīgā reizē izmantot; ja apstākļi prasīja piesardzīgu rīcību, viņš parādīja lieku pārdrošību, bet piesardzīgs kļuva tad, kad vajadzēja bezbailīgi riskēt. Jēkaba Trešā bēdīgo likteni nav iespējams pat domās apcerēt, nesaskaišoties par viņa neizdarību. Vai gan ar karaļiem liktenis izrīkojas citādi nekā ar vienkāršiem mirstīgajiem? Tāds priekšstats rodas, ja vēstures gaitā aplūko šo karalisko dinastiju, kurai ziedots tik daudz drosmess un uzticības un kuras dēļ bezcerīgi un veltīgi izliets tik daudz asiņu.

I.ilad, līdzko karalis nomira, ar heraldu taures ska-ii.iui, tautai skaļi gavilējot, visā pilsētā no Vestminsteras līdz Ladgithilai tika paziņota princeses Annas (neglī-

tās Annas Haidas meitas, kā jauno karalieni sauca mūsu Olsijas atraitne) uzkāpšana troni.

N'akamajā nedēļā lords Mārlboro tika apbalvots ar Bikšu lentes ordeni un iecelts par viņas majestātes bruņoto spēku virspavēlnieku (kā iekšzemē, tā ārpus tās robežām). Milorda iecelšana tik augstā amatā šausmīgi saniknoja atraitni vikontesi jeb, kā milēdijai pašai labpatika izteikties, satricināja viņas uzticību likumīgajai valdniecei.

— Princese ir tikai marionete šās nekrietnās fūrijas rokās, kura uzdrošinās mani apvainot mana pašas mājā. Kāds liktenis gan sagaida zemi, kas nodota šādas sievietes varā? — sacīja atraitne. — Un šis divkosis un nodevējs lords Mārlboro — tas jau nu spēj piekrāpt ikkatru, ar ko nāk saskarē, bet tric aiz bailēm tikai no savas drausmīgās sievas. Bēdīgs gals gaidāms zemei, kas nokļuvusi šādu neliešu nagos.

Ar šādām domām jaunās varas pārstāvjus apsveica Esinonda vecā radiniece, taču kādai citai ģimenei, ko sen jau vajāja likstas, sākās laimīgākas dienas kopš tā brīža, kad augstos amatos stājās slavenās personas, kas dāvāja labvēlību pieticīgākiem cilvēkiem, kuriem piekrita laime nākt viņu aizbildniecībā. Iekams misters Es-monds augustā atstāja Angliju, viņš pievienojās savam pulkam Portsmutā, kur citīgi iedziļinājās karošanas noslēpumos, iemanīdamies rīkoties ar musketi un šķēpu, un tur uzzināja, ka viņa kādreizējai dievinātajai pavēl-niecci valdība piešķīrusi pensiju un Beatriksas jaunkundze drīz tikšot uzņemta galmā. Vismaz tik daudz labuma nabaga atraitnei bija devusi viesošanās Londonā, kaut ari viņa neko nepanāca, lai atriebtos sava nelaiķa dzīvesbiedra ienaidniekiem, toties salaba ar senajiem draugiem, kuri juta viņai līdzi un kā prazdami centās palīdzēt. Par nesenajiem cietuma un nelaimes biedriem misters Esmonds zināja tik vien, ka pulkvedis Vestbcrijs devies virspavēlniekam līdzi uz Holandi, bet kapteinis Makārtnijs atrodas Portsmutā musketieru pulkā, kas, pēc jaunākajām vēstīm, kopā ar cilām vienībām viņa gaišības hercoga Ormonda vadībā gatavojoties ceļam uz Spāniju; milords Voriks bija atgriezies mājās, bet lords Mouens, nesaņēmis ne mazāko sodu par slepkavību, kas Esmondu dzimtai sagādāja tik daudz bēdu un pārmaiņu, ieskaitīts milorda Meklsfīlda vadītajā spožajā sūtniecībā, kurai bija uzdots aizvest viņa augstībai lianoveras kūrfirstam Bikšu lentes ordeni un apsveikuma vēstuli no karalienes.

IV NODAĻA

īss iepriekšējo notikumu kopsavilkums

No vārās atblāzmas, ko pār mistera Esmonda tumsā tīto pagātni meta saraustītie vārdi, kurus, sirdsapziņas pārmetumu tirdīts, nāves mokās bija paudis viņa nabaga labvēlis, Esmonds saprata, ka viņa māte sen jau ir mirusi, un tādēļ jautājums par māti vai tās godu, ko bija aptraipījis laulātais draugs, lauzdams uzticības zvērestu un pamezdams sievu, nespēja ietekmēt dēla turpmāko rīcību savu paša tiesību aizstāvēšanā vai lēmumā atteikties no tām. No nabaga milorda steidzīgās atzīšanās kļuva skaidrs, ka patiesos lietas apstākļus viņš uzzinājis tikai pirms diviem gadiem, kad viņu apciemoja misters Holts, gribēdams milordu iesaistīt kādā no daudzajām sazvērestībām, ko gatavoja karaļa Jēkaba piekritēji Anglijā, lai nogalinātu Orānijas princi vai arī atņemtu tam varu; šīs sazvērestības šķita tik līdzīgas slepkavu perinātiem plāniem ar pašiem zemiskākajiem līdzekļiem un ļaunākajiem nodomiem, ka angļu tauta pareizi rīkojās, atteikdamās no padevības un uzticības neveiksmīgajai dinastijai, kas savas tiesības prata aizstāvēt tikai ar nodevību, laižot darbā visļaunākās intrigas un visnekrietnākos līdzekļus. Pret karali Vilhelmu vērstie nodomi negodīgumā varēja mēroties vienīgi ar rīkļurāvēju un lielceļu laupītāju noziedzībām. Apkaunojoši pat domāt, ka dižais valdnieks, kas mantojis dižas un svētas tiesības un ticis aicināts aizstāvēt dižas idejas, spējis pazemoties līdz tādai slepkavas un nodevēja nekrietnībai, ko apliecina nelaimīgā karaļa Jēkaba pašrqcīgi parakstītās pavēles un rīkojumi, kurus viņš deva saviem atbalstītajiem Anglijā. Tas, ko karalis un viņa atbalstītāji sauca par kara sāk-

šanu, īstenībā nebija nekas cits kā kūdīšana uz slcpka-vībām. Cildenais Orānijas princis augstsirdīgi sarāva irdenoos sazvērestības tīklus, kuros viņu centās iepīt ienaidnieki; šķita, ka g|ēvu|u raidītie dunča dūrieni salūst pret viņa bezbailīgās apņēmības bruņām. Pēc karaļa Jēkaba nāves karaliene un viņas piekritēji Scnžermēnā — galvenokārt garīdznieki un sievietes — turpināja intrigas par labu prineim Jēkabam Trešajam, kā jaunekli sauca Francijā un viņa atbalstītāji Anglijā (šis princis, citiem vārdiem sakot, chevalier de St. George, dzimis vienā gadā ar Esmonda mazo audzēkni Frenku, milorda vienīgo dēlu),— un prinča aizstāvību, kas atradās garīdznieku un sieviešu rokās, raksturoja viss, kas raksturīgs garīdznieku un sieviešu rīcībai, — viltība, nežēlība, bezspēcība un gala iznākumā, protams, neveiksme. Morāle, kas izsecināma no visas jezuītu vēstures, manuprāt, ir gaužām pamācoša: lai cik viltīgi un gudri, lai cik veikli un rūpīgi viņi ceļ savu sazvērestības ēku, aizvien pienāk diena, kad tautas sašutums sagrauj viegli būvēto celtni un gļēvulīgais ienaidnieks dod kājām ziņu. Misters Svifts lieliski aprakstījis šo kaisli uz intrigām, šo mīlestību pret slepeniem nodomiem, neslavas celšanu un meliem, ar ko izceļas vāji cilvēki, liekēži vāju valdnieciņu galmos. Vidu dabai piemīt naids un skaudība pret stiprajiem, viņi perina sazvērestības, lai iznīcinātu stipros; un sazvērestības sekmējas, un it viss ļauj nojaust, ka dižais upuris tiks sakauts, līdz kādudien Gulivers mostas no miega, pieceļas kājās, nopurina sīko kaitēkli no saviem pleciem un sveiks un vesels dodas tālāk. Ak, īru kareivji pēc Boinas droši varēja sacīt: «Apmainīsimies karaļiem un pamēģināsim vēlreiz izcīnīt šo kauju.» Sī kauja patiesi nebija vienlīdzīga. Nīkulīgs, garīdznieku un sieviešu dīdīts vīrelis ar vārgiem sabiedrotiem un nederīgiem ieročiem, kuru izvēli noteica viņa paša nožēlojamā daba, gribēja sacensties ar īsta varoņa cieto gribu, kara mākslu, gudrību un vīrišķību.

Veikdams kārtējo šā gļēvuļa uzdevumu (atskatoties atpakaļ, citādi to nespēju nosaukt), misters Ilolts bija ieradies Kāsivudā pie milorda un gribēja to iesaistīt kādā drošā plānā ar nolūku gāzt Orānijas princi, taču miiords, uzticīgs pavalstnieks būdams, sašutis atteicās piedalīties sazvērestībā. Cik misters Esmonds spēja saprast no mirēja vārdiem, Holts aicinājis milordu piedalīties dumpī, par atlīdzību piesolīdams marķīza titulu, ko karalis Jēkabs piešķīris iepriekšējam vikontam; kad lords Kāslvuds atteicās pieņemt kukuli, Holts piedraudēja parūpēties, lai mi-lordam tiktu atņemta muiža un vikonta tituls. Gribēdams pastiprināt šos pārsteidzošos draudus, kas Henrija Es-monda aizgādnim nāca kā zibens no skaidrām debesīm, Holts bija apbruņojies ar atzīšanos, ko pēc Boinas kaujas Trimā, Īrijā, uz nāves gultas nelaiķa lords uzticējis kādam īru mācītājam un Holta ordeņa brālim franču garīdzniekam, kas devies līdzi karaļa Jēkaba armijai. Holts vai nu parādījis, vai arī izlicies rādām dokumentu, kurā apliecinātas nelaiķa vikonta Esmonda laulības ar manu māti Briselē 1677. gadā, kad vikonts, toreiz vēl tikai Tomass Esmonds, dienēja angļu armijā Flandrijā; Holts teicies pierādīt, ka Ģertrūde Esmonda, ko vīrs sen jau atstājis, esot vēl dzīva un 1685. gadā, kad Tomass Esmonds apprecējis sava tēvoča meitu Izabellu, tagadējo atraitni vi-kontesi Kāslvudu, mūķenes kārtā mitusi kādā klosterī Briselē; dodams vikontam divpadsmit stundu laika šīs vēsts apdomāšanai (tā sacīja nabaga mirstošais lords), Holts ar visiem dokumentiem pazudis tikpat noslēpumaini, kā bija ieradies. Esmonds labi zināja, kāds pāteram bijis ceļš: pa logu, ko viņš vairākkārt bija redzējis pātera izmantotu, — taču nebija nekādas vajadzības to skaidrot nabaga milordam, jo Esmonds centās no mirēja lūpām uzklausīt vārdus, kurus tas drīz vairs nespēs izrunāt.

Noteiktās divpadsmit stundas vēl nebija pagājušas, kad Holts tika apcietināts par līdzdalību sera Džona Fenvika sazvērestībā un ieslodzīts pirrnāk Hekstonas cietumā, no kurienes viņu pārveda uz Taueru; nabaga lords vikonts, nezinādams nekā par Holta likteni, diendienā ar bažām gaidīja pāteru atgriežamies, lai paziņotu tam savu apņemšanos (milords Kāslvuds to apgalvoja asarām dziestošajās acīs, piesaukdams dievu par liecinieku) tūdaļ nodot muižu un titulu likumīgajam īpašniekam un kopā ar ģimeni doties uz savām mājām Volkotā. — Kaut dievs man būtu lēmis to izdarīt, — sacīja nabaga lords. — Tad es te negulētu nāvīgi ievainots, nožēlojams un nevienam nevajadzīgs!

Milords gaidīja dienu no dienas, bet, kā to viegli iedomāties, neviens vēstnesis neieradās; taču mēneša beigās Holtam radās izdevība atsūtīt no Tauera vēstuli ar šādu saturu: lai milords visu teikto uzskatot par neteiktu, un viss lai paliekot, kā bijis.

Tas man bija drausmīgs kārdinājums, — sacīja nabaga milords. — Kopš saņēmu šo nolādēto Kāslvuda liltilu, kam no manis nav ticis nekāds labums, esmu iztēmis daudz vairāk naudas, nekā spēja ienest Kāslvudas muiža un mana tēva īpašums. Saskaitīju savus līdzekļus līdz pat pēdējam šiliņam un sapratu, ka nekad nespēšu, manu nabaga Harij, izmaksāt tavu īpašumu, ko esmu šķērdējis šos divpadsmit gadus. Manai sievai un bērniem būtu jāatstāj šīs mājas apkaunotiem un kā pēdīgiem ubagiem. Dievs vien zina cik nelaimīgas tās bijušas man un manai ģimenei! Kā īsts gļēvulis es pieķēros atelpas brīdim, ko man atvēlēja Holts. Slēpu patiesību no Reičelas un. no tevis. Mēģināju vinnēt naudu kāršu spēlē ar Mouenu, bet tikai vēl dziļāk iekritu parādos; ieraudzījis tevi, es neuzdrošinājos skatīties tev acīs. Šis zobens karājās pār manu galvu veselus divus gadus. Zvēru, ka jutos laimīgs, kad Mouena ierocis iedūrās man krūtīs.

Desmit mēnešus pavadījis Tauerā, Holts, pret kuru neizdevās atrast nekādus pierādījumus, vienīgi viņa piederību pie jezuītu ordeņa un simpātijas pret karali Jēkabu, tika iesēdināts kuģī, kā to vēlēja nelabojami žēlsirdīgais karalis Vilhelms, kurš tomēr apsolījās Iloltu pakārt, ja tas vēl kādreiz uzdrošinātos spert kāju Anglijas krastā. Ieslodzīts cietumā, Esmonds ne vienreiz vien nodevās domām par to, kur meklējami papīri, kurus jezuīts rādījis viņa labvēlim un kuriem būtu tik liela nozīme viņa dzīvē. Tie netika atrasti pie mistera Holta arestēšanas brīdī, jo tad tos ieraudzītu arī milotdi karaļa padomnieki un ģimenes noslēpums sen jau būtu.nācis zināms atklātībā. Tomēr meklēt šos dokumentus Esmonds nedomāja. Lēmums bija pieņemts — nabaga māte mirusi, kāda jēga tam, ka ir šādi dokumenti, kas pierāda viņa tiesības uz titulu, pēc kura viņš cieši apņēmies neizvirzīt nekādas prasības un kuru nozvērējies nemūžam neatņemt ģimenei, kas viņam dārgāka par visu pasaulē. Varbūt šis upuris sniedza viņa lepnumam lielāku gandarījumu, nekā būtu devuši pagodinājumi, no kuriem viņš bija nolēmis atteikties. Turklāt, kamēr īstais titula mantinieks nekļuva zināms, Esmonda radinieks, mīļais, mazais Frensiss, palika vienīgais neapstrīdamais Kāslvudu muižas un titula īpašnieks. Jezuītu priestera tukšie vārdi vien nespēja apšaubīt Frenka īpašuma tiesības, un tādējādi Esmonda prāts rada mierinājumu domā, ka papīri nav atrasti un, tā kā to nav, viņa mī|otā pavēlniece paliek likumīgā lēdija Kāslvuda un tās dēls — lords Kāslvuds.

Ļoti drīz pēc atbrīvošanas no ieslodzījuma misters Es-rnonds uzskatīja par pienākumu doties uz Ilingas ciematu, kur bija pavadījis savus pirmos gadus Anglijā, lai uzzinātu, vai vēl dzīvi ir kādreizējie aizbildņi un vai tie mitinās agrākajā vietā. Taču vienīgais, kas palicis pāri no vecā mistera Pasturo, bija kapsētā akmens ar uzrakstu, ka šeit atdusas Atanasiuss Pasturo, dzimis Flandrijā, miris astoņdesmit septītajā mūža gadā. Vecā vīra namiņā, ko Esmonds atcerējās kā šodien, un dārzā (kur bērnu dienās viņš tik daudzas stundas pavadīja rota|ās un sapņos un tik daudzkārt saņēma pērienu no ķildīgās pamātes) nulc saimniekoja gluži sveši cilvēki, un Esmondam tikai ar lielām pūlēm izdevās ciematā noskaidrot, kas noticis ar Pasturo atraitni un bērniem. Viņu atcerējās draudzes ķesteris, večuks, kas tikpat kā nebija pārvērties to četrpadsmit gadu laikā, kuri pagājuši pēc tās dienas, kad Esmonds viņu redzēja pēdējo reizi. Izrādījās, ka, guldījusi zemes klēpī veco vīru, ko bija dancinājusi pēc savas stabules, atraitne visai drīz radusi mierinājumu, iziedama pie cita — par sevi jaunāka vira, kas notriecis visu sievas naudu un dauzījis kā viņu, tā bērnus. Meitene nomirusi, viens zēns brīvprātīgi iestājies karadienestā, otrs nodots par mācekli pie vietējā kurpnieka. Vecais ķesteris misters Rodžerss piebilda — viņam ausīs nākusi vēsts, it kā arī misis Pasturo nesen esot mirusi. Ilingu viņi abi ar vīru atstājuši jau pirms septiņiem gadiem, un tā sagruva mistera Esmonda cerības no šīs ģimenes gūt kādu skaidrību par saviem vecākiem. Vecajam ķesterim viņš iedeva kronu par sniegtajām ziņām un pasmaidīja, atcerēdamies, kā bērnībā ar saviem rotāju biedriem bija paklusām lavījies ārā no kapsētas vai slēpies aiz kapakmeņiem, līdzko pamanīja tuvojamies šo bargo varas pārstāvi.

Kas bija viņa māte? Kāds bijis tās vārds? Kad tā mirusi? Esmondam gauži gribējās atrast kādu, kas spētu atbildēt uz šiem jautājumiem, un viņš pat apsvēra domu, vai neuzdot tos savai krustmātei vikontesei, kura, nekā ļauna nedomādama, bija pieņēmusi vārdp, kas likumīgi pienācās Henrija mātei. Taču vikontese vai nu patiešam neko nezināja, vai izlikās nezinām, un misteram Esmondam arī negribējās viņai īpaši uzmākties ar tincināšanu. Pāters Holts bija vienīgais cilvēks, kas spētu ienest skaid-rību šais jautājumos, un Esmonds saprata, ka atliek vie-

nīgi gaidīt, kad izdevīgs gadījums vai kāds jauns plāns

radīs iespēju viņam tikties vaigu vaigā ar seno draugu vai arī atvedīs šo nenogurdināmo nemiera garu atkal Anglija.

Iecelšana virsnieka kārtā un nepieciešamā sagatavošana . gaidāmajam karagājienam pavērsa jaunā džentlmeņa domas citā virzienā. Jaunā labvēle izturējās pret viņu laipni un augstsirdīgi: viņa pat apsolīja parūpēties par naudu un iespēju Harijam jo drīz saņemt pašam savu lotu, lūdza to iegādāties visglītāko karavīra ietērpu — rau uniformu, gan ieročus — un iepriecināta apjūsmoja ladinieku, kad viņš pirmo reizi parādījās koši sarkanos liesotos formas svārkos, un par godu šim svarīgajam brīdim atjāva tam noskūpstīt sevi uz vaiga.

— Sarkano krāsu, — viņa sacīja, atmezdama veco galvu, — allaž valkājuši Esmondi.

Un arī viņas augstība uzcītīgi valkāja sarkano krāsu uz vaigiem līdz pat pēdējai mūža dienai. Griboties, teica vikontese, lai Esmonds ģērbjas, kā pieklājas sava tēva dēlam, un nesūkstīdamās viņa deva naudu greznajai cepurei, kas maksāja piecas mārciņas, melnsprogainajai parūkai, smalkajiem audekla krekliem, zobeniem un sudrabā kaltajām pistolēm. Kopš pašas dzimšanas nabaga Harijs nekad vēl nebija izskatījies tik lepns džentlmenis; devīgā pamāte turklāt piepildīja viņa maku ar ginejām, ko Harijs ar kapteiņa Stila un vēl daža laba dižgara palīdzību iemanījās daļēji notērēt pusdienās, kuras Diks pasūtīja (un no visas tiesas arī būtu samaksājis, ja vien kabatā atrastos nauda, kad tika pasniegts rēķins, bet uz parāda viesnīcnieks kapteinim vairs neko neuzticēja) «Bikšu lentes» viesnīcā pretim pils vārtiem Pelmelā.

Patiesi — ja arī vecā vikontese kādreiz Harijam bija nodarījusi pāri, viņa pūlējās seno vainu izlīdzināt ar īpašu labvēlību; atvadoties viņa to cieši apskāva, raudāja gaužas asaras, lūdza radinieku sūtīt vēstules ar katru pasta kuģi un uzdāvināja tam nenovērtējamu relikviju, piekodinādama nēsāt to kaklā pakārtu, — medaljonu, ko svētījis dievs vien zina kāds pāvests un valkājis viņa majestāte svētlaimīgais nelaiķa karalis Jēkabs. Tā nu Esmonds ieradās pulkā nesalīdzināmi labākā ietērpā, nekā spēja atļauties lielais vairums jauno virsnieku. Viņš bija vecāks par daudziem dienesta pakāpē augstākiem virsniekiem un baudīja priekšrocību, ar ko tolaik armijā lepoties varēja tikai atsevišķi komandieri, no kuriem retais prata vairāk kā parakstīt savu vārdu, — viņš bija daudz lasījis gan mājās, gan universitātē, mācēja divas vai trīs valodas un bija ieguvis zināšanas, ko nespēj dot ne grāmatas, nej gadi, bet ko daži cilvēki prot smelties klusajā posta mācībā. Posts ir lielisks skolotājs — to labi zina ikviens ne-laimesputns, kas turējis roku zem šā skolotāja lineāla sitieniem un šņukstēdams atbildējis stundu tā bargās katedras priekšā.

V NODAĻA

Dodos ekspedīcijā uz Vigo lici, iepazīstu

sālsūdens garšu un pulvera smaržu

Pirmā ekspedīcija, kurā misteram Esmondam piekrita gods piedalīties, drīzāk gan šķita līdzīga briesmīgā kapteiņa Eiverija vai kapteiņa Ķida pirātiskajiem uzbrukumiem nekā karam starp divām kronētām personām, kuras pārstāv diženi augstas kārtas karavadoņi. Pirmajā 1702. gada jūlija dienā varena simt piecdesmit kuģu flote admirāļa Sovela vadībā devās ceļā no Spithcdas ar divpadsmit tūkstošu viru lielu armiju un ekspedīcijas virspavēlnieku Ormondas hercogu uz klāja. Viens no šiem divpadsmit tūkstošiem varoņu, kurš nekad vēl nebija braucis pa jūru kopš tās reizes agrīnā bērnībā, kad tika atvests Anglijā no tās nezināmās zemes, kur bija piedzimis, viens no šiem divpadsmit tūkstošiem — pulkveža Kvina komandētā musketieru pulka jaunākais leitnants dažas stundas pēc došanās ceļā sajuta gaužam nevaronīgu fizisko spēku apsīkumu, un, ja ienaidniekam nāktu prātā tobrīd kuģi abordēt, tas jo viegli spētu pieveikt šo virsnieku. No Port-smutas mēs devāmies uz Plimutu, kur uzņēmām jaunus palīgspēkus. 31. jūlijā, kā liecina Esmonda piezīmju grāmatiņa, mēs apbraucām Finisteru un 8. augustā sasniedzām Lisabonas klintis. Ap šo laiku jaunākais leitnants jau jutās drosmīgs kā pats admirālis, un vēl pēc nedēļas viņam laimējās nokļūt ne tikai zem ienaidnieka uguns, bet arī zem ūdens, jo, kad flote iebrauca Torosas līcī, kur karaspēks izcēlās malā, viņa laivu apgāza krasta bangas. Samērcētais lepnais mundieris tā arī palika vienīgais zau-dējums, ko jaunais karotājs cieta šai ekspedīcijā, jo spā-nieši pat nemēģināja pretoties mūsu vienībām, un tas viņiem arī nebūtu bijis pa spēkam.

kaut gan šis karagājiens netika īpašas slavas vainagots . toties sagādāja patiesu prieku. Neredzēti dabas iikati — gan jūras, gan krastu ainavas, rosmes pārpilnā Ikdiena, ko jauneklis agrāk netika piedzīvojis, aizņēma viņa prātu un satrauca sirdi. Nebeidzami jauni notikumi, kuģa ikdienas ritms, karavīra pienākumi, jauni paziņas kā Ieroču biedru, tā flotes virsnieku vidū — tas viss aizņēma nu izklaidēja viņa domas un palīdzēja atbrīvoties no sma-gas nomāktības, kas viņam bija uzgūlusi kā slogs kopš ļaunajiem likteņa triecieniem. Šķita, it kā okeāna klaids atšķirtu Esmondu no pagātnes likstām, un viņš atvieglots sveica savas jaunās dzīves rītausmu. Divdesmit divu gadu vecumā brūces sirdī sadzīst ātri, katra diena nes jaunas ierības un gars viegli atspirgst, kaut arī cilvēks pats to neapzinās. Iespējams, ka, atcerēdamies savu nesenējo izmisumu un grūtsirdību, kas šķita nedziedināma vēl pirms dažiem mēnešiem, kad viņš vadīja dienas cietumā, Es-monds slepus pat nosodīja sevi par tik negaidītu mundrumu.

Savām acīm skatīt citas zemes un cilus cilvēkus ir daudz labāk nekā izlasīt kaut visas ceļojumu grāmatas pasaulē, un jauneklis neizteicamā priekā un sajūsmā nodevās lielajam ceļojumam, kas jāva redzēt zemes un tautas, par kurām viņš bija lasījis zēna gados. Pirmo reizi viņš iepazina karu — vismaz no tās puses, kur cīņu karstums, līksme uzvarās,' lai gan ar kara briesmām vēl nebija sastapies. Beidzot viņš ieraudzīja īstenībā pats savām acīm tos spāņu kavalierus un dāmas, ko tika skatījis iztēlē, jaunības dienās lasot Servantesa nemirstīgo stāstu — savu va|as brīžu iepriecinājumu. Jau četrdesmit gadu pagājis kopš tā laika, kad misters Esmonds ieraudzīja šīs ainas, taču atmiņā tās saglabājušās tikpat spilgtas kā tai dienā, kad viņš — gluži jauns cilvēks — to visu skatīja pirmoreiz. Posta mākonis, kas nolaidās pār Esmondu, aptumšodams iepriekšējos viņa mūža gadus, šķita izklīstam šā veiksmīgā ce|ojuma un kampaņas laikā. Jaunekja rosme šķita pamostamies un uzplaukstam līksmajā brīvības izjūtā. Vai viņš slepus sirdī priecājās, ka atbrīvojies [99]

no patīkamā, taču nomācošā mājas jūga? Varbūt atklātais noslēpums, kas palīdzēja izgaisināt pazemojumu par nelikumīgo izcelšanos, lai arī joprojām tālāk neizpausts, uzmundrināja un ielīksmoja viņa prātu? Lai kā tas arī būtu, jaunākais leitnants Esmonds likās gluži cits cilvēks nekā mazais, skumjais laipno Kāslvfidas saimnieku apgādājamais vai grūtsirdīgais Svētās Trīsvienības koledžas students, kurš, neapmierināts ar savu dzīvi un profesiju, ko tam uzspieda liktenis, sašutis slepus prātoja, ka garīdznieka talārs ar visiem piederumiem, kā arī pats svētītais amats, kam viņš reiz bija iecerējis pievērsties, īste.-nībā ir tikai ārēja izpausme verdzībai, kurai lemts turpināties līdz viņa mūža galam. Jo, lai kā arī mēģinādams iztēloties savu nākotni, viņš nemaldīgi saprata, ka Kāsl-vudu kapelāns allaž būs un paliks kaut kas zemāks par pašiem Kāslvudiem un ka viņa mūžs tā arī aiztecēs nebeidzamā, bezcerīgā verdzībā. Tālab viņš nepavisam neap-skauda laimīgo lozi, kas krita viņa senajam draugam Tomam Tašeram (lai gan Toms, bez šaubām, to uzskatīja par laimi). Ja arī draugi Harijam piedāvātu mitru un rezidenci Lambetā, nevis mazu draudzi tālā provinces nostūri, gan vienā, gan otrā gadījumā viņš tomēr būtu juties kā vergs un tālab līksmā pateicībā baudīja atgūto brīvību.

Visbrašākais karotājs, kādu jebkad pieredzējusi mūsu armija, kurš piedalījies gandrīz visās kara|a Vilhelma izcīnītajās kaujās, kā arī dižā Mārlboro hercoga vadītajos karagājienos, nemūžam nebūtu piedabūjams par saviem varoņdarbiem stāstīt kaut ko citu kā tikai vienu gadījumu, kad princis Eižens pavēlējis viņam uzkāpt kokā, lai izlūkotu ienaidnieka spēkus, bet viņš nav spējis pavēli izpildīt garo, piešiem apkalto zābaku dēļ, un vēl otru līdzīgu gadījumu, kad tik tikko nav nokļuvis gūstā to pašu zābaku dēļ, jo tie kavējuši skriešanu. So piezīmju autors sekos šai visādi cildināmajai atturībai un nepakavēsies pie saviem karalauka varoņdarbiem, kas īstenībā ne ar ko neatšķīrās no tūkstošiem citu džentlmeņu rīcības. Mistera Esmonda pirmais karagājiens ilga tikai dažas dienas, un, tā kā par to sarakstīts desmitiem grāmatu, pietiks ar pavisam īsu pārskatu.

Kad mūsu flote piestāja Kadisas tuvumā, komandieris laivā ar baltu karogu nosūtīja dažus virsniekus pie Kadisas gubernatora dona Scipio de Brankačo ar viņa gai-šības parakstītu vēstuli, kurā tika izteikta cerība, ka viņa ekselence dons Scipio, kurš kādreiz cīnījies kopā ar aus* Iliesiem pret frančiem, arī tagad — karā starp.karali Filipu un karali Kārli — nostāsies Austrijas pusē pret Fran-i ijas karali. Taču viņa ekselence dons Scipio sagatavoja .ilbildi, kurā paziņoja, ka, daudzus gadus godam un uzticīgi kalpojis agrākajam karalim, cerot parādīt tādu pašu padevību un uzticību arī savam pašreizējam valdniekam karalim Filipam Piektajam; kamēr gubernators rakstīja atbildi, abus virsniekus aizveda apskatīt pilsētu — galveno aleju, vēršu cīņu arēnu, klosterus, kur dona Bartolomeo Muriljo neaizmirstamie darbi vienā no viņiem izraisīja tādu sajūsmu un apbrīnu, kādu tas nekad nebija jutis pret dievišķo glezniecības mākslu; apskatījuši pilsētu, pacienāti ar krietnām uzkodām un šokolādi, abi angļu džentlmeņi laipni un pieklājīgi tika nogādāti atpakaļ laivā un tā arī palika vienīgie angļu armijas virsnieki, kuriem toreiz laimējās redzēt šo slaveno pilsētu.

Ģenerālis vēlreiz mēģināja iedarboties uz spāniešiem ar vēstījumu, kurā paziņoja, ka esam ieradušies, tikai aizstāvot Spānijas un karaļa Kārļa intereses, un Spānijā nevēlamies sev nekādus iekarojumus, ne citus labumus. Taču ši daiļrunība acīm redzami nespēja ietekmēt spāniešus: Andalūzijā izvietotā karaspēka komandieris, tāpat kā Ka-disas gubernators, mūsu pierunāšanā pat klausīties negribēja; atbildei uz viņa gaišības vēstījumu marķīzs Vila-darjass savukārt veikli sacerēja vēstījumu, kuru tie, kas prata runāt spāniski, uzskatīja par labāko no abiem; tā domāja arī Harijs Esmonds, kurš vecajos labajos laikos no sava jezuītu pātera bija iemācījies spāņu valodu un kuram tagad piekrita gods pārtulkot viņa gaišībai šos nekaitīgos kara dokumentus. Ar pēdējo teikumu savā atbildes vēstījumā marķīzs trāpīja viņa gaišībai un arī citiem viņas majestātes ģenerāļiem kā ar asu dūrienu, sacīdams, ka viņam un viņa padomei ir dižens paraugs, kam sekot, — viņu senči, kuri nekad nav tiekušies izsisties uz augšu, izlejot savu karaļu asinis vai izdzenot tos trimdā. Mori pro patria' — tāda ir marķīza devīze, un to hercogs var paziņot princesei, kura valda Anglijā.

Vai nu šī asprātība aizskāra karaspēka godu vai ne, taču kaut kas angļus saniknoja, jo, nespēdami sagrābt [100]

Kadisu, mūsu vīri metās uz Santamarijas ostu un to izlaupīja, nodedzināja tirgoņu noliktavas, sadzērās slavenos spāņu vīnus, apzaga mierīgo iedzīvotāju mājas un klosterus, slepkavoja un pastrādāja vēl citas ļaunprātības. Vienīgais asiņainais darbs, ko šai apkaunojošajā karagājienā varēja pierakstīt misteram Esmondam, bija kāds ar šķēpu no kājām nogāzts angļu sargkareivis, kas uzmācās bailēs drebošai mūķenei. Varbūt tā bija neredzeta daiļava? Varbūt pat princese? Vai, iespējams, Esmonda māte, ko viņš zaudēja, nemaz neiepazinis? Diemžēl nekas tamlīdzīgs — tā bija aizdusas mocīta večiņa uzburbušu seju, ar neglītu kārpu uz deguna. Taču, bērnībā pievērsts Romas pāvesta ticībai, Esmonds nekad nejuta pret katolicismu to pretīgumu, ko klaji izrāda citi protestanti, acīm redzami uzskatīdami to par mūsu reliģijas neatņemamu sastāvdaļu.

Izlaupījušas un nopostījušas Sanlamariju, uzbrukušas kādiem diviem vai trim fortiem, karaspēka daļas atgriezās uz kuģiem un ekspedīciju pabeidza ar spožākiem panākumiem nekā bija to iesākušas. Padzirdējuši, ka franču flote ar bagātīgu kravu iegriezusies Vigo līcī, mūsu admirāļi Ruks un Hopsons nolēma dzīties pakaļ ienaidniekam; karaspēka vienības izcēlās krastā, ieņēma franču nocietinājumus, kas aizsargāja līci, un angļu un holandiešu kuģi, kuriem priekšgalā turējās «Torbejs» ar admirāli Hopsonu uz k!;ja, iebrauca līcī. Rcdondiljas ostā divdesmit franču kuģi tika vai nu sadedzināti, vai saņemti gūstā — un sākās vēl trakāka izlaupīšana, nekā aprakstīts iepriekš; dažs labs plikadīda pēc šās ekspedīcijas kļuva bagāts vīrs, un par Vigo ofensīvas virsnieku biezi piestūķētajām kabatām klīda tik trakas valodas, ka bēdīgi slavenais Džeks Sefto, kurš dižojās kā Londonas krogu un spēļu namu dienas varonis, uzdodamies par Vigo kaujas dalībnieku, tikai karātavu cilpas priekšā atzinās, ka viņa Vigo līcis esot Begšothītā un par Redondilju viņš stāstījis tikai tālab, lai novērstu ļaužu uzmanību no īstās laupījuma vietas. Un patiesi — vai nav vienalga, vai runājam par Haunslovu vai par Vigo līci? Tas nudien bija kauna traips, lai gan misters Edisons mūsu uzvaru ņēmās cildināt latīņu vārsmās. Sā krietnā džentlmeņa mūza allaž metusi acis uz panākumiem, un es stipri šaubos, vai tā spētu smelties iedvesmu zaudējumos.

Lai arī Esmonds neiemantoja nenieka no šā pasakainā

laupījuma, tomēr minētais karagājiens atnesa viņam milzīgu bagātību, proti, satraukums kaujās un apstākļu m.iiņa ļāva nokratīt agrāko grūtsirdību. Vismaz viņš li-macījās nesūkstīdamies paciest savu likteni. Pēc ekspedīcijas, kad karaspēks rudenī atgriezās Anglijā, ari Es-monds pārradās mājās iedegušu seju, apņēmīgu prātu un ar veselu gūzmu jaunu zināšanu un novērojumu; sakarā ar karadarbības izbeigšanos Esmonds atstāja savu sekretārā posteni ģenerāļa Lainlija dienestā un, atvadu brīdī uzklausījis bijušā priekšnieka neskaitāmos laba vēlējumus, devās uz Londonu iekārtot turpmāko dzīvi, atkal nokļūdams omulīgajā namā Celsijā pie savas krustmātes, kura nule uzņēma viņu vēl laipnāk nekā jebkad agrāk. Vecās dāmas labvēlību jo lielāku vērta pārvestās dāvanas— ķemme, vēdeklis un melna mantija — Kadisas dāmu raksturīgās rotas, par kurām milēdija vikontese apgalvoja, ka tieši tās īpaši piestāvot viņas tipa daiļavām. Stāstu par mūķenes izglābšanu milēdija uzklausīja patiesi pacilāta un palika ciešā pārliecībā, ka radinieku no briesmām pasargājusi un no ienaidnieka lodes paglābusi tikai viņas līdzdotā karaļa Jēkaba relikvija, ko Harijs uzcītīgi visu laiku bija nēsājis līdzi savā karavīra somā. Par godu radiniekam milēdija rīkoja lepnas svinības, ieveda Es-mondu arvien jaunā sabiedrībā un tik rosīgi un veiksmīgi ņēmās iekārtot viņa nākotni, ka jauneklim drīz vien tika apsolīta vesela rota, jo pie šā jautājuma risināšanas ķērās lēdija Mārlboro, kura laipni pieņēma no mistera Es-monda viņa krustmātes izšķērdīgi piešķirto davanu — dimantu vairāku simtu gineju vērtībā, apsolīdamās turpmāk rūpēties par Esmonda likteni. Viņam tika piešķirts gods dažkārt apmeklēt karalienes viesistabu un piedalīties viesu pieņemšanā pie milorda Mārlboro. Dižais valstsvīrs, kā novēroja Esmonda ieroču biedri, jauno virsnieku uzņēma īpaši vēlīgi un atļāvās pat bilst, ka viņam ausīs nākušas jo atzinīgas atsauksmes par misteru Esmondu — gan par tā drosmi, gan izveicību, bet jaunais džentlmenis, kā jūs paši sapratīsiet, zemu paklanījās un apliecināja lielo laimi dienēt armijā, kuru komandē visievērojamākais karavadonis pasaulē.

Kamēr viņa priekšdienas tik veiksmīgi tika nokārtotas, misters Esmonds nodevās arī izpriecām, kopā ar citiem jauniem džentlmeņiem apmeklēdams gan kafejnīcas, gan teātrus, gan iziedams promenādē pa Pelmclu. Viņš alka

uzzināt kaut ko par savu dārgo labvēli un tās ģimeni un daudzkārt, aizrāvies pilsētas izpriecās un liksmībā, pēkšņi juta sirdi milas pārpilnu pievēršamies senajiem draugiem; bieži, kad viņa aprindu jaunekļi dzīroja krogā un uzsauca skaļus tostus (tāda tolaik bija mode), Esinonds domās pievērsās divām brīnišķīgām sievietēm, ko reiz bija gluži vai pielūdzis, un nopūties tukšoja kausu.

Vecajai milēdijai atraitnei tikām jaunā vikontese atkaj bija jau apnikusi, un, ierunādamās par milorda atraitni, viņa ikreiz lietoja tādus izteicienus, kas nekādi nespētu glaimot nabaga milēdij ai; pārliecinājusies, ka jaunajai radiniecei viņas palīdzība vairs nav vajadzīga, vecā dāma to nopulgoja pēdīgajiem vārdiem. Lielais vairums ģimenes ķildu, ko man savā mūžā nācies novērot (vienīgais izņēmums ir strīdi naudas jautājumos, kad, dalīdami pus-penija, par ļaunākajiem ienaidniekiem kļūst paši tuvākie radinieki), cēlušās aiz greizsirdības un skaudības. Džcks un Toms, piedzimuši vienā ģimenē un baudījuši vienādus labumus, dzīvo sirsnīgā saskaņā, kurai pienāk gals nevis tad, kad Džeks tiek izpostīts un Toms to pamet nelaimē vienu, bet gan tad, kad Toms pēkšņi iedzīvojas turībā un Džeks viņam to nespēj piedot. Desmit gadījumos pret vienu naidu uzsāk neveiksminieks, nevis tas, kurš otra priekšā ir vainīgs. Tā Džcka laulātā draudzene, kuras rīcībā ir tikai parasts vienjūgs, kļūst dusmās vai traka, ieraudzījusi Toma dzīvesbiedri braukājam karietē, kam priekšā aizjūgti seši rumaki, un, skaļi nosodīdama svaines vīzdegunību, rīda brāli pret brāli. Tāpat Džeks, pamanījis brāli sarokojamies ar lordu (ar kuru Džeks pats labprāt apmainītos kaut tabakas dozēm), pārnāk mājās un sūdzas sievai, cik zemu, viņaprāt, kritis Toms, kļūdams par līdēju, liekēdi un ubagotāju. Atceros, kāds niknums pārņēma visus kroga asprāšus, kad Diks Stils iegādājās karieti un nopirka lepnu namu Blūmsberijā; Dikam piedots tika vienīgi pēc tam, kad viņu sāka vajāt tiesas izpildītāji, un tad visi metās virsū misteram Edisonam, ka tas esot pārdevis Dika māju. Un tomēr Diks parādnieku cietumā un Diks Haidparkā ar četrām ķēvēm sudrabotā iejūgā bija un palika tas pats jaukais, laipnais, vieglprātīgais un jautrais Diks Stīls; tāpat kā misters Edisons ar pilnām tiesībām pievāca savu sūri grūti pelnīto naudiņu, neļaudams Dikam to iztērēt šampanietim un vijolniekiem, mežģīņotiem svārkiem, lepnām mēbelēm

un liekēžiem, sievietēm un vīriešiem, ebrejiem un kristīgajiem, kas to apsēda bariem vien. «Mušu draugu nelaimē,» kā sacīts msjē de Rošfuko slavenajā sentencē, «rodams kaut kas mums slepus tīkams,» — toties viņu veiksme mums nav nekāds iepriecinājums. Cilvēkam dažkārt grūti ir panest pašam savu laimi, taču jo grūtāk to paciest viņa draugiem, un tikai retais spēj izturēt šādu pārbaudījumu; turklāt reizēm ir «saldi augļi nelaimēm»[101] — tās lieliski noder par samierinātājām, kas spēj atdot zaudēto laipnību, remdēt niknumu, liek vakarējam ienaidniekam aizmirst naidu un sniegt roku vecajam draugam, it kā nekas nebūtu noticis. Vienā un tai pašā sirdī pret vienu un to pašu cilvēku spēj sadzīvot līdzjūtība un mīlestība kopā ar skaudību. Sāncensība izbeidzas, līdzko pretiniekam gadās paklupt; un man šķiet, ka visas šīs tīkamās un netīkamās cilvēciskās īpašības mums jāpieņem vienlīdz pazemīgi. Tās ir likumsakarīgas un dabiskas, jo kā augstsirdība, tā zemiskums iemīt cilvēku būtībā.

Tā mēs varam domāt, ka vecākā no abām Esmonda radiniecēm piedeva jaunākajai tās daiļumu, kad šis daiļums jau sāka zaudēt daļu sava svaiguma, un aizmirsa sev nodarītās pārestības, kad nebija vairs iemesla skaudībai, vai arī, ja gribam izlikties labvēlīgāki, varam sacīt (taču summa, lai no kura gala skaitīts, paliek viena un tā pali), ka Izabella nožēloja savu nelaipnību pret Rei-čelu, kad tā nonāca nelaimē, un, uzņemdamās rūpes par nabaga atraitni un tās bērniem, sniedza tiem patvērumu un draudzīgu palīdzību. Kamēr vājākajai bija vajadzīgs atbalsts, abas dāmas palika labos draugos. Kad Esmonds devās savā pirmajā karagājienā, viņa bijusī labvēle (lai gan saukāta par nabaga knīpu, mazdūšīgu zostiņu irtt.) vēl arvien nebija zaudējusi vecās lēdijas Kāslvudas draudzību, bet mis Bcatriksai pat tika atļauts būt skaistulei.

Taču ap to laiku, kad karalienes Annas valdīšanas pirmo gadu nomainīja otrais, abu jaunāko dāmu izskatā bija notikušas bēdīgas pārmaiņas, vismaz tā varēja spriest pēc vecākās dāmas izteikumiem. Reičelas — vi-konteses Kāslvudas seja diez ko neatšķiroties no piena

ķiļķena, bet mis Beatriksas vaibsti kļūstot aizvien raupjāki, un tā mazpamazām zaudējot savu daiļumu. AAazais lordelis Blendfords (par lordu Blendfordu viņa gan to nemūžam nedēvēšot; lordeļa tēvu lordu Cērčilu karalis, ko šis nodevējs vēlāk pievīla, padarījis par lordu Cērčilu, un lords Cērčils viņš arī palikšot) varot neapnicis mest acis uz Beatriksu, viņa māte — šī vecā spīgana Sara Džcningsa par tādu neprātu nemūžam pat ne dzirdēt negribēšot. Lēdija Mārlboro esot iekārtojusi mis Beatriksu par princeses galma dāmu, bet gan jau drīz to nožēlošot. Frensisa atraitne (viņa taču neesot nekas cits kā nelaiķa Frensisa Esmonda sieva) esot viltīga, veikla un nejūtiga palaidne. Lutinot tikai savu knēveļa puiku un beigšot droši vien ar to, ka apprecēšot savu kapelānu.

— Ko, Tašeru! — pārsteigts iesaucās Esmonds un juta, ka viņu sagrābj dusmas.

— Jā, Tašeru, manas istabenes dēlu, kurš mantojis visas sava tēva — īsta melnā talārā tērpta sulaiņa un savas mātes — kalpones īpašības! — iesaucās milēdija. — Ko gan, jūsuprāt, citu darīt jūtelīgai atraitnei, kas, ieslēgusies šai visu pamestajā cietumā Kāslvudā, lutina savu knauķi, indē nabagus ar zālēm, divreiz dienā pielūdz dievu un satiekas vienīgi ar savu kapelānu, — ko gan citu, jūsuprāt, mon cousin, viņai darīt kā vien ļaut, lai šis pretīgais svētulis ar strupajām pēdām un zaļajām ačelēm mīlinās ap viņu? Ceļa c’est vu, mon cousin.' Kad es vēl meitenes gados dzīvoju Kāslvudā, visi kapelāni manī iemīlējās, jo cits nekas tiem neatlika, ko darīt.

Milēdija turpināja tādā pašā garā, bet Esmonds, taisnību sakot, pat neaptvēra, ko tā runa, jo visas viņa domas aizņēma vikonteses pirrnāk teiktie vārdi. Vai tā tiešām taisnība? Itin nekas, ne puse, ne desmitā daļa taisnības nebija vecās mēlneses tukšajās pļāpās. Vai tas varētu būt? Pret visu pārējo Esmonds palika kurls, lai gan viņa labvēle neapnikusi tērgāja vēl vai veselu stundu.

Vairāki jauni džentlmeņi, ar kuriem Esmonds pēdējā laikā bija sadraudzējies, solīja viņu iepazīstināt ar misis Breisgērdlu, šo burvīgo aktrisi un pievilcīgo sievieti, kuras dēļ Harija senais ienaidnieks Moucns bija laidis darbā zobenu jau pāris gadu pirms liktenīgā ķīviņa ar nabaga milordu. Slavenais misters Kongrīvs šai apburošajai būt- [102]

nei velltija viscildenākos atzinības vārdus, ko neviens neuzdrošinājās apstrīdēt; viņa spēlēja Dika Stila komēdijās, un, ieraudzījis viņu uz skatuves, misters Esmonds, tāpat l i l līkstošiem citu jaunekļu, veselas divdesmit četras stun-das jutās iemīlējies vai varbūt tikai iedomājās sevi iemīlējušos šai glitajā tumšmatē. Kas vienreiz skaistuli redzēji to vien sapņoja kā ieraudzīt viņu vēlreiz, un aizraujošā cerība iepazīties ar daiļo aktrisi tuvāk jaunajam leitnantam šķita tik vilinoša. Vai gan cilvēks var ilgāku laiku nodzīvot kopā ar biedriem vienā teltī, neatskāršot, ka ari viņam ir tikai divdesmit pieci gadi? Vai gan vissmagākā likstu un nelaimes nasta spēj nomākt jaunekli tik dziļi, lai viņš kādu nakti neaizmigtu cietā miegā un kādu dienu ar krietnu ēstgribu nenotiesātu gardu bifšteku? Laiks, jaunība un laba veselība, nebijuši piedzīvojumi un cīņu karstums un rosme drīz vien līdzēja Esmondam remdēt bēdas, un biedri smējās, ka dons Drumio, kā Esmonds tika iesaukts, nekāds dons Drūmio vairs gan neesot. Tā kādu vakaru, kad jautra sabiedrība sarunāja paēst vakariņas viesnīcā «Roze» un pēc tam iegriezties teātrī, Esmonds tikpat līksmi kā pārējie viņa biedri tukšoja pudeli un noskatījās izrādi.

Ka vecās krustmātes pavēstītie jaunumi, kas varbūt bija tikai tukšas tenkas, spēja tik pēkšņi un dīvaini satraukt Toma bērnības dienu rotaļu biedru? Vai gan Harijs neskaitāmas reizes klusībā netika nozvērējies, ka milēdija Kāslvuda, kas viņam kādreiz darīja tik daudz laba un pēcāk viņu cietsirdīgi pameta, kļuvusi viņam gluži svešs cilvēks un sveša arī paliks uz mūžīgiem laikiem? Vai gan pašlepnums un taisnības izjūta sen jau nebija nākusi viņam talkā sadziedēt nepelnītās pārestības cirsto brūci — un vai šī brūce vispār vairs smeldza? Vai vēl tikai vakar vakarā, no Pelmelas pāri laukiem un pļavām atgriezdamies Celsijā, viņš nebija sacerējis vairākus pantus, kuros apdziedāja Breisgērdlas brūnās acis, dēvēdams tās tūkstoškārt daiļākas par dzidro debesu zilgmi, kas reiz mirdzējusi aiz kādas bālas daiļavas skropstām? Bet Toms Tašersl Istabenes dēls Toms Tašers pēkšņi metis mazās ačeles uz viņa pavēlnieci! Toms Tašers iedrošinājies uzcerēt lorda Kāslvuda atraitni! Šāda doma vien iesvēla Harija sirdī dusmas un nicinājumu: viņš taču bija šīs ģimenes galva, un dzimtas gods uzlika viņam par pienākumu aizkavēt tik drausmīgi nesaderīgu laulību un sodīt

iznireli, kas uzdrīkstējies kaut iztēlē šādi apvainot viņa dzimtu. Misters Esmonds gan bieži lepojās ar saviem republikāniskajiem uzskatiem un varētu atcerēties dažu labu dedzīgu runu, ko bija teicis kā koledžā, tā šur tur citur, slavinādams cilvēka vērtību, nevis tā izcelšanos, taču ļaut, lai Toms Tašers ieņem dižciltīgo Kāslvudu vietu, — nu nē, tas šķita tikpat derdzīgi kā Hamleta tēva atraitnei nomest sēru tērpu Klaudija dēļ. Nu Esmonds varēja smieties par visām atraitnēm, par visām sievām un visām sievietēm; ja nākamo sestdien, par ko laikam nav vērts pat šaubīties, Volkotas baznīcā abi tiks uzsaukti, Esmonds nozvērējās ierasties tur īstajā reizē, lai skaļi sacītu «nē!» visas draudzes acu priekšā un pēc tam divatā sadotu līgavainim pa ausīm.

Tovakar misters Esmonds tālab neieradās vakariņās viesnīcā «Roze», bet lika sulainim sakravāt ceļasomu, sadabūt zirgus un sasniedza trīsdesmit jūdžu attālo Fārnemu, no kurienes līdz Volkotai atliek vairs tikai pusceļš, labu brīdi pirms tam, kad viņa biedri pēc teātra izrādes sēdās pie vakariņu galda. Sulainim viņš piekodināja milēdijas atraitnes saimei neizpaust ne vārda par viņa nodomāto ceļojumu, un, tā kā Celsija no Londonas atradās patālu, ceļi bija slikti, turklāt tos bieži apdraudēja laupītāji, Esmonds pēc nakts izpriecu gaitām bieži palika pārnakšņot pie kāda drauga pilsētā, tālab krustmātei neradās ne mazākā iemesla satraukumam par viņa prombūtni; vecā dāma — gluži otrādi — sajūsmināta iztēlojās, kā brašais radinieks, šis nelabojamais grēkagabals, klīst pa pilsētu, iedunkādams sargkareivjus vai trokšņodams Sentdžailzā. Tiku tikām nodevusies lūgšanu grāmatām, vikontese allaž ķērās pie Eteridža un Sedlija, uzskatīdama to par vislabāko lasāmvielu. Milēdija apjūsmoja neskaitāmos aizraujošos stāstus par Ročestru, Hariju Džērminu un Hamiltonu, un, pat ja Esmonds aizlaistos ar kāda godājama pilsoņa sievu, viņa, esmu cieši par to pārliecināts, ne mirkli nevilcinādamās, ieķīlātu savus dimantus (dārgākie no tiem nonāca Saijo dievmātes rīcībā^103), lai samaksātu par viņa nedarbiem.

Milorda nelielais nams Volkotā, kur viņš bija dzīvojis,

Iekams mantoja titulu un pārcēlās uz Kāslvudu, atrodas apmēram jūdzes attālumā no Vinčestras, un pēc milorda nāves atraitne atkal atgriezās šajā sirdij tik dargajā vietā, kur aizvadītas viņas mūža laimīgākās dienas; Volkotas nams šķita mājīgāks nekā Kāslvudas pils, kas bija pārāk liela milēdijas pieticīgajiem iztikas līdzekļiem, turklāt šeit viņa jutās sava tēva — bijušā dekāna aizgādībā. Jaunais vikonts jau gadu mācījās slavenajā vietējā koledžā, bet misters Tašers veica mājskolotāja pienākumus. Tas arī bija viss, ko Esmondam par kādreizējiem labdariem pēdējā gada laikā pastāstīja viņa tēva atraitne vecā vikontese; no jaunās vikonteses viņš vēl arvien nesaņēma nekādu ziņu.

Kad vēl dzīvs bija viņa aizgādnis, Esmonds divas trīs reizes tika apmeklējis Volkotu; pāris stundu atpūties ceļmalas viesnīcā, viņš agri pirms rītausmas atkal devās ceļā un steidzās tā, ka ap diviem dienā sasniedza Volkotu. Izjājis cauri ciemam, viņš pie kādas mājas nolēca no zirga un sūtīja kalpu pie mistera Tašera ar ziņu, ka no Londonas ieradies džentlmenis, kam steidzami jārunā ar mācītāju. Ziņnesis atgriezies pavēstīja, ka doktors esot devies uz pilsētu un acīmredzot noturot lūgšanu katedrālē. Ari milēdija esot katedrālē, viņa ik dienas cītīgi ejot turp uz dievkalpojumu.

Zirgi piederēja pasta stacijai Vinčestrā. Esmonds atkal uzlēca seglos un aizjāja līdz «Džordžam»; atstājis viesnīcā saīgušo kalpu, kas, gaidīdams pasniedzam pusdienas, beidzot atplauka, viņš kājām devās taisnā ceļā uz katedrāli. Spēlēja ērģeles; pār palso ziemas dienu jau nolaidās vakara krēsla, kad viņš cauri arkādei iegāja senajā, svinīgajā ēkā. [104]

VI NODAĻA

Divdesmit devītais decembris

Katedrālē bija tikai dekāns ar pāris garīdzniekiem, koristi, gan jauni, gan veci, kas dziedāja skaisto vakara korāli, un labi ja kāds desmits dievlūdzēju. Dievkalpojumā piedalījās arī misters Tašers, kurš, uzmaucis galvā kuplu, melnu parūku, valdonīgā balsī no kanceles skaitīja lūgšanu; baznīcēnu solos, matus vēl aizvien ar melno atraitnes kapuci aizsegusi, sēdēja Esmonda mīļotā pavēlniece un viņai blakus — dēls, jau krietni paaudzies jauneklis dižciltīgiem vaibstiem, mātes acīm un tēva gaišajiem, cirtainajiem matiem, kas slīga pār Venēcijas mežģīņu apkakli, — skaists skats, gluži kā no Vandeika gleznas. Msjē Rigo vēlāk Parīzē gleznotais milorda vikonta portrets šķiet tikai viņa vīrišķīgās, atklātās angļa sejas pārfranciskots variants. Kad jauneklis pacēla skatienu, no viņa acīm pretī staroja tāds safīrzils daiļums, kam, manuprāt, līdzināties nespetu neviena krāsa gleznotāja paletē. Tai dienā gan neradās īpaša izdevība novērot jaunā milorda sejas vislielāko rotu, jo, taisnību sakot, acis viņš gandrīz visu laiku turēja aizvērtas un, tā kā korālis skanēja diezgan ilgi, pat saldi nosnaudās.

Līdzko mūzika apklusa, milords pamodās, palūkojās visapkārt — un viņa acis uzmirdzēja misteram Esmon-dam, kas sēdēja tieši pretī, maigi un grūtsirdīgi raudzīdamies abos cilvēkos, kuri daudzus gadus bija ieņēmuši galveno vietu viņa sirdī; lords Kāslvuds satrūkās, paraustīja māti aiz piedurknes (milēdija sēdēja, galvu no lūgšanu grāmatas nepaceldama) un sacīja: «Paskatieties, rnāmiņ!» — tik skaļi, ka šos vārdus sadzirdēja Esmonds otrā baznīcas pusē un vecais dekāns no sava troņa altāra telpā. Lēdija Kāslvuda palūkojās turp, kur rādīja dēls, un brīdinoši pacēla pirkstu; Esmonds juta seju pietvīkstam un sirdi iepukstamies straujāk, kad atkal skatieniem sastapās ar savu mīļoto pavēlnieci. Atlikusī dievvārdu daļa pagāja kā īss mirklis; lūgšanas vairs nedzirdēja ne misters Esmonds, ne, jādomā, arī milēdija, kura nolaida kapuci vēl zemāk pāri sejai un galvu nepacēla, iekārns dievkalpojums nebija beidzies, pēdējie svētīšanas vārdi izrunāti un dekāns garīdznieku procesijas pavadībā izgājis no altāra telpas.

Mācītāji vēl lāgā nebija paguvuši aiziet, kad jaunais Kāslvuds, lēkdams pāri baznīcēnu soliem, metās klāt Es-mondam un dedzīgi to apskāva.

— Manu mīļo, mīļo, veco Harij! — viņš teica. — Vai tiešām jūs esat atgriezies? Jūs bijāt karā? Vai ņemsiet mani līdzi, kad nākamreiz dosieties karot? Kādēļ jūs mums nerakstāt? Nāciet, iesim pie māmiņas!

Misters Esmonds tik tikko spēja izdvest: «Lai dievs tev! svētī, manu. zēn!» — jo viņa sirds pārplūda pateicībā par jaunekļa maigumu; cik dziļi Esmondu aizkustināja atkal-

redzēšanās ar Frenku, tikpat gauži viņš baidījās no otras i mās, jo nezināja, vai atraitne viņu atkal neatstums ai lādu pašu nežēlību, kā bija atstūmusi pērn.

Cik jauki, ka esat atgriezies pie mums, Henrij, —• - inja lēdija Esmonda. — Es jau domāju, ka jūs atnāksiet.

— Mēs lasījām, ka flote iebraukusi Portsmutā. Kāpēc jus nebraucāt tieši no Portsmutas? — jautāja Frenks jeb lords vikonts, kā tagad pieklājas teikt.

Esmonds pats par to jau bija domājis. Viņš labprāt atdotu vienu aci, lai tikai atkal ieraudzītu savus mīļos draugus, taču, uzklausījis milēdijas aizliegumu pārkāpt tās nama slieksni, viņš cieši to ielāgoja un pat nemēģināja tuvoties.

— Jūs taču zināt, ka atlika mani tikai aicināt, un es tūdaļ būtu klāt, — viņš sacīja.

Viņa sniedza Harijam roku, savu mazo, daiļo rociņu, kuras pirkstā mirdzēja vienīgi laulības gredzens. Nesaskaņas bija beigušās. Bēdu un atsvešināšanās gads pagājis. Nekad viņi arī nebija izšķīrušies. Pavēlniece ne mirkli Esmondam nebija izgājusi no prāta. Nē, ne mirkli. Pat cietumā ne, ne arīdzan karaspēka nometnē, ne cīņā ar ienaidnieku uz sauszemes, ne jūrā zem zvaigžņotām svētsvinīgām pusnakts debesīm, ne tad, kad viņš vēroja rītausmu uzblāzmojam, kad kopā ar draugiem dzīroja, ne teātrī, kur viņš pūlējās iztēloties, ka ieraudzījis kaut ko daiļāku par milēdijas acīm. Var jau būt, ka ir spulgākas acis, varbūt ir daiļākas sejas, taču nav nekā dārgāka... nav jaukākas balss kā viņa pavēlniecei — viņa jaunības dienu māsai, mātei, dievībai, dievībai, kas nule nokāpusi no dievišķības augstumiem, jo viņš, iepazinis tās vājības, ar pārdomās un ciešanās uzkrāto pieredzi kļuvis vecāks par milēdiju; iespējams, ka tagad Harijs sievieti milēdijā mīlēja stiprāk nekā jebkad agrāk tika pielūdzis viņā dievību. Ko tas nozīmē? Kur meklējams noslēpums, kas vienu mazu rociņu padara dārgāku par visām citām pasaulē? Kas var atminēt šo mīklu? Te nu viņa stāvēja ar dēlu blakus, ar šo viņa mīļo puisēnu. Te nu viņa stāvēja, raudādama laimes asaras. Abām rokām milēdijā turēja Ha-s rija plaukstu, un viņš sajuta uz tās noritam asaras. Lielais samierināšanās brīdis bija pienācis.

— Tur jau nāk arī strupkājis, — sacīja Frenks. — Redziet, Tašersl

Patiesi, čīkstinādams kurpes ar augstajiem papēžiem, viņiem tuvojās Tašers. Misters Toms jau bija novilcis balto virssvārku un palicis sutanā, ar kuplo, melno parūku galvā. Kā gan Esmonds kaut mirkli spēja just greizsirdību pret šo nožēlojamo cilvēku!

— Sniedz roku, Tom Tašer! — viņš sacīja.

Kapelāns ļoti zemu un cienīgi viņam paklanījās.

— Kāds prieks ieraudzīt kapteini Esmondu! — viņš teica. — Mēs ar jauno lordu lasījām Reddas incolumem, precor^1 un abi acīmredzot domājām par jums. Jūs atgriežaties, Kadisas lauru vainagots; uzzinājis, ka tiekat sūtīts turp, es nožēloju, ka neesmu Septimijs. Milord vikont, vai jūsu augstība atceras Septimi, Gades aditure mecum^2?

— Ir kāds kaktiņš šai pasaulē, kas manai sirdij mīļāks par Gadesu, Tašer, — atbildēja misters Esmonds. — Tā vieta, kur jūsu svētībai ir draudze un kur pagājusi mūsu jaunība.

— Māja, kas glabā tik daudzas man svētas atmiņas, — sacīja misters Tašers (un Harijs atcerējās, kā Toma tēvs viņu kādreiz tur tika pēris), — māja, kas atrodas blakus mana cienījamā labvēļa un manas augsti godātās labvēles namam, man mūžam paliks visdārgākais patvērums. Taču, cienītā kundze, ķesteris gaida, kad pēc jūsu augstības aiziešanas varēs aizslēgt vārtus.

— Un Harijs nāks mums līdzi vakariņās. Urā! Urā! — sauca milords. — Māmiņ, es skriešu mājās un teikšu Beatriksai, lai apsienas lentes. Beatriksa tagad ir galma dāma, Harij. Ak, šī uzpūtīgā draiskule!

— Jūsu sirds nekad nav tiekusies pēc baznīcas, Harij, — savā jaukajā, klusajā balsī teica atraitne, kad viņi abi devās mājup. (Un Harijam brīžiem šķita, ka viņi nekad nav šķīrušies, brīžiem — ka veselu mūžību dzīvojuši atšķirtībā.) — Allaž esmu domājusi, ka tas nav jūsu aicinājums, un žēl būtu atraut jūs no pasaules. Kāslvudā jūs tikai nonīktu aiz skumjām un garlaicības; jūsu īstais ceļš — pašam iekarot sev vārdu. To es bieži sacīju savam laulātajam draugam. Cik ļoti viņš jūs mīlēja! Viņa vēlēšanās bija, lai jūs paliktu pie mums.

— Nekā labāka neesmu vēlējies kā palikt vienmēr kopā ar jums, — teica misters Esmonds. [105]

— Labāk bija, Harij, ka jūs aizbraucāt. Ja pasaule neīrēs sniegt jums mieru, jūs zināsiet, kur to atrast; taču i ilvēkam, kas spēj visu tik spilgti iztēloties un tik dedzīgi vēlēties, vispirms jāizbauda pasaule, lai atzītu, ka

l.i apnikusi. Nemaz nedrīkstēja prātot par to, lai jūs pa-liktu par provinces muižnieka kapelānu vai maza zēna audzinātāju, un, ja es arī to kādreiz domāju, tad tikai savas patmīlības vadita. Jūsu dzīslās rit Esmondu asinis, radiniek, un šīs asinis jaunībā allaž bijušas straujas. Palūkojieties uz Frensisu! Viņam ir tikai piecpadsmit gadu, un es vienīgi ar pūlēm spēju viņu noturēt ligzdā. Neko citu nedzirdu viņu runājam kā tikai par karu un izpriecām, un viņš ilgoties ilgojas nokļūt kaujā. Iespējams, ka Frenks un jaunais lords Cērčils dosies līdzi nākamajā karagājienā. Lords AJārlboro ir ļoti labs pret mums. Jūs droši vien zināt, cik daudz viņi man palīdzēja nelaimē. Un arī jūsu... jūsu tēva atraitne. Neviens nezina, cik krietni ir cilvēki, iekāms viņu nav piemeklējušas bēdas. Tikai ar milēdijas Mārlboro labvēlību Beatriksa iekļuva galmā, bet par Frenku rūpējas milords kambarkungs. Un milēdija vikontese, jusu tēva atraitne, apsolījās gādāt par jums — vai viņa savu solījumu ir turējusi?

Esmonds atbildēja:

— Jā. Līdz šim brīdim lēdija Kāslvuda veltījusi man vislielāko labvēlību. Un, ja arī viņas prāts grozīsies, — viņš jautri piebilda, — kā dāmām dažkārt gadās, esmu pietiekami spēcīgs, lai pats panestu savu nastu un tiktu dzīvē uz priekšu. Protams, ne jau ar zobenu rokās. Sai amatā tūkstošiem citu ir nesalīdzināmi vairāk apdāvināti nekā es, taču pasaulē ir tik daudz ceļu, ko izvēlēties jaunam cilvēkam ar krietnām spējām un labu izglītību, un es esmu cieši pārliecināts, ka vai nu šā, vai tā man dzīvē paveiksies.

Henrijam patiešām bija radušies labvēļi gan armijā, gan citu visai noderīgu cilvēku vidū, un viņš nevilcinādamies stāstīja milēdijai par savām iepriecinošajām nākotnes izredzēm. Viņi lēnām soļoja viens otram blakus, it kā nekad nebūtu šķīrušies, un mijkrēslis pamazām tos ietina zilgajos autos.

— Mājas arī gandrīz jau klāt, — turpināja milēdija. — Es zināju, ka jūs atbrauksiet, Harij, kaut... kaut vai tādēļ, lai piedotu manus netaisnos vārdus pēc šīs briesmīgās ... briesmīgās nelaimes. Toreiz, kad mēs tikāmies,

es aiz bēdām biju gandrīz bez prāta. Bet tagad zinu... man viss ir izstāstīts. Pat nelietis, kura vārdu es nemūžam neizrunāšu, arī tas man sacīja, ka jūs esot pūlējies izkliedēt ķildu, pēc tam gribējis to novērst uz sevi, manu nabaga zēn; taču dievs lērna mani sodīt un manam dārgajam laulātajam draugam lika krist no zobena.

— Nāves gultā viņš mani svētīja, — teica Esmonds.

— Lai slavēts dievs par šo žēlsirdību!

— Āmen, āmen! Mīļais Henrij, — spiezdama Esmonda roku, sacīja milēdija, — es to zināju. Svētās Jaunavas baznīcas mācītājs misters Eterberijs, ko atsauca pie viņa gultas, man to pastāstīja. Un es pateicos dievam un kopš tās dienas allaž to pieminu savās lūgšanās.

— Cik daudz rūgtu bezmiega nakšu jūs man būtu aiztaupījusi, pateikdama to agrāk! — sacīja misters Esmonds.

— Zinu, zinu, — atbildēja milēdija, un viņas balsī ieskanējās tik maiga pazemība, ka Esmonds tūdaļ nožēloja pārsteidzīgi izteikto pārmetumu. — Zinu, cik cieta toreiz bija mana sirds, bet arī es esmu daudz pārcietusi, mīļais. Misteram Eterberijam jau izsūdzēju grēkus, ka... nē, jums to nedrīkstu stāstīt. Viņš... es nosolījos jums nerakstīt un ar jums nesatikties... un tā bija labāk — ja jau tikām šķirti, tad šķirti arī palikām. Taču es zināju, ka jūs atgriezīsieties... tagad varu atzīties. Neviens tur nav vainīgs. Un šodien, Henrij, kad baznīcā dziedāja korāli «Kad tas kungs tos Cionas bērnus no gūsta atsvabi-nājķ mēs visi grimām kā sapni» es nodomāju: «Jā, grimstam kā sapnī... gluži kā sapnī.» Bet dziesma skanēja tālāk: «Kas asarās sējis, tas līksmībā pļaus, un, kas raudošs prom gājis, tas līksms reiz nāks un nesīs sev līdzi bagātus kūļus,» — es pacēlu acis no grāmatas un ieraudzīju jūs. Nemaz nebiju pārsteigta, jūs ieraudzījusi. Zināju, ka nāksiet, dārgais, un redzēju zeltainus saulstarus ap jūsu galvu.

Raudzīdamās Henrijā, milēdija smaidija gandrīz neprātīgu smaidu. Mezdams palsu gaismu saltajās debesīs, la-mēr bija uzlēcis mēness. Tikai tagad Henrijs tā īsti ieraudzīja viņas daiļo, rūpju nomākto seju.

— Vai jūs zināt, kāds šodien ir datums? — viņa jautāja.

— Divdesmit devītais decembris — jūsu dzimšanas dienai Pērngad mēs neuzdzērām uz jūsu laimi — nē, nē. Milords gulēja aukstā kapā, arī manam Harijam draudēja nāve,

r. pati mocījos kā drudža murgos, un mājās mums nebija tu* lāses vīna. Toties tagad... tagad jūs esat atgriezies, in-sdams līdzi bagātus kū|us, mans dārgais. — Nevaldāmas asaru straumes pārtrauca milēdijas. vārdus, viņa smēja^106 un raudāja pie jaunekļa krūtīm, kā neprātā izjaukdamās: — Nesdams līdzi bagātus kūļus, bagātus kūļus!

Kā dažkārt, no kuģa klāja lūkodamies bezgalīgajās, zvaigznēm piebārstītajās debesīs virs galvas, Harijs bija i/jutis svētu brīnumu par šo nebeidzamo spulgotni un daili, tā arī tobrīd šķīsto jūtu dzi|ums (kas viņam pavēnis pirmo reizi mūžā) pārsteidza un satrieca viņu, ieliedams sirdī kvēlu pateicību. Žēlīgais dievs, kā gan tas Iespējams, ka viņam, tik vājam un visu pamestam radījumam, tiek dāvāta šāda mīlestība? Viņš nav dzīvojis vel-ligi... nē, viņš nav dzīvojis veltīgi — tāda doma vien jau būtu rūgta nepateicība —, ja viņam piešķirts šāds dārgums. Jebkuri godkāri sapņi tagad šķiet tukša patmīlība. Kļūt bagātam, slavenam? Paies gads, un citi vārdi aizskanēs ska|āk par tavējo, bet tu gulēsi dziji apakš zemes ar visiem saviem skanīgajiem tituliem, kas paliek iekalti zārka vākā. Tikai patiesa mīlestība spēj tevi pārdzīvot, klusībā vēl ilgi nesdama svētību tavai piemiņai, vai arī aizsteidzas pa priekšu, lai aizliktu tam kungam labu vārdu par tevi. Non omnis moriar^106 — ja nomirdams palieku dzīvojam kāda cilvēka sirdī; tāpat kā dzīvodams neesmu zaudējis visu līdz pēdējai cerībai, ja kāda mūžībā aizgājusi svētīta sirds aizvien vēl mani mīl un lūdz dievu par mani.

— Ja tas... ja tas nudien ir tiesa, dārgā milēdij, — sacīja misters Esmonds, — kādēļ lai es vispār jūs atstātu? Ja dievs man dāvājis šādu bagātību un, lai es atrastos tuvu vai tālu, mana mīļotā pavēlniece, kā nupat pārliecinājos, savā sirdī allaž paliks kopā ar mani, ļaujiet man baudīt šo svētlaimi līdz mūža galam, kamēr mūs izšķirs nāve. Brauciet man līdzi... atstāsim Eiropu, šo zemi, kas jūs nomāc ar tik daudzām skumjām atmiņām. Sāksim jaunu dzīvi jaunā pasaulē. Mans krietnais labvēlis milords bieži man stāstīja par zemes gabalu Virdžīnijā, ko mums... ko viņa senčiem dāvājis karalis Kārlis. Frenks to labprāt atdos mums. Neviens tur nevaicās, vai mans

vārds nav aptraipīts, ne arī kāds turienes mežos tincinās par maniem tituliem.

— Bet mani bērni... pienākums... un mans mīļotais tēvs, Henrij? — iesaucās milēdija. — Es taču esmu palikusi tēvam vienīgā, jo mana māsa drīz viņu pametīs —r un vecais vīrs paliks gluži viens. Kopš tronī uzkāpusi! jaunā karaliene, viņš pakļāvies likumīgajai varai, un šeit, Vinčestrā, kur tiek visu mīlēts, viņš saņēmis arī draudzi. Kad bērni mani atstās, es apmetīšos uz jtzīvi pie tēva. Nevaru doties līdzi lielajā pasaulē, kurp ved viņu ceļš... mani biedē šī pasaule. Viņi dažkārt mani apciemos un ari jūs, Henrij... jā, jā, reizēm, tāpat kā tagad, svētās adventes dienās, kad es atkal jūs ieraudzīju un varēju dot jums savu svētību.

— Es pamestu visu, lai tikai sekotu jums, — sacīja misters Esmonds, — vai tiešām jūs neradīsiet tādu pašu augstsirdību, ko dāvāt man, dārgā pavēlniece?

— Apklustiet, zēn! — teica milēdija, un viņas balsī un acīs jautās mātes maigās skumjas. — Jums dzīve tikai sakas. Toties man, vājai un grēcīgai sievietei, pienākusi reize noiet malā, klusībā lūgt dievu un izpirkt savu vainu, mīļais Henrij. Ja mums, kā agrākos laikos, būtu klosteri, kurus tik labprāt atkal ierīkotu daudzi mūsu baznīcas garīdznieki, es kļūtu par mūķeni un atlikušo mūža daļu pavadītu, nožēlodama grēkus. Taču jūs es arī tad arvien vel mīlētu... jā, jo manā mīlestībā pret jums nav ne mazākās apgrēcības un mans mīļotais dzīvesdraugs no debesim var lasīt manā sirdī, redzēdams, ka ar asarām esmu nomazgājusi savus grēkus... bet tagad... tagad pienākums mani saista šeit pie maniem bērniem, kam pagaidām vel esmu vajadzīga, un pie nabaga vecā tēva, un...

— Nevis pie manis? — ievaicājās Henrijs.

— Apklustiet! — viņa vēlreiz sacīja un pielika plaukstu pie jaunekļa lūpām. — Es kopu jūs slimības gultā. Jūs mani neredzējāt, Harij, kad mocījāties baku karsonī un es sēdēju jums allaž blakus. Ak, kā es lūdzu, lai dievs ļauj man nomirt, taču es būtu nomirusi apgrēcībā, Henrij. O, cik briesmīgas ir pat atmiņas par šo laiku! Nule tas viss jau nogrimis pagājībā un šis grēks man tapis piedots. Ja kādreiz jums atkal būšu vajadzīga, došos vienalga uz kādiem tālumiem. Ja jūsu sirdī atkal tiks cirsta brūce, nāciet pie manis, dārgais! Nesakiet ne vārda! Ļaujiet man izrunāt līdz galam! Jūs nekad neesat mani mīlē-

ļls, dārgais Henrij... nē, nē, arī tagad jūs mani nemīlat, un es tencinu par to debesis. Esmu jūs allaž vērojusi, un lukstošiem sīkumu apliecinājuši, ka tas nudien ir tiesa. Vai atceraties, ar kādu prieka devāties uz koledžu? Es pati liku jums braukt projām. To esmu pastāstījusi savam tēvam un teicu arī misteram Eterberijain, kad toreiz runāju nr viņu Londonā. Un viņi abi piedeva man grēkus — abi divi, un viņi ir dievbijīgi cilvēki, kam dota vara savienot cilvēkus un pārraut to saites. Un viņi man piedeva, tāpat ka piedeva mans mījotais dzīvesdraugs, pirms devās uz debesīm.

— Eņģeji, manuprāt, nedzīvo tikai debesīs vien, — sacīja misters Esmonds. Un, kā brālis pieglauž māsu pie sirds un māte piekļaujas pie dēla krūtīm, tā Esmonda mīļotā pavēlniece apskāva jaunekli un svētīja viņu.

VII NODAĻA

Volkolā esmu gaidils viesis

Kad viņi pienāca pie Volkotas nama, logos viesmīlīgi spīdēja ugunis, ozolkoka pane|u viesistabā bija klāts vakariņu galds; tā vien šķita, ka šeit piedošana un mīlestība sagaida atgriežamies pazudušo dēlu. Uz lieve-nēm stāvēja daži pazīstami mājkalpotāji — to vidū vecā saimniecības vadītāja un jaunais Lokvuds no Kāslvudas milorda laiku dzeltenbrūni zilajā livrejā. Ieejot hallē, mi-lēdija paspieda Esmondam roku. Viņas acis uzsmaidīja tam neaprakstāmi starojošā maigumā. «Esiet gaidīts viesis!» — tas bija viss, ko viņa pateica, atglauzdama no pieres gaišos matus un atmezdama melno kapuci. Sārti pietvīkušajā sejā rotājās liegs smaids; nekad vēl viņa Harijam nebija šķitusi tik apburoša. Prieks, kas apmirdzēja milēdijas vaibstus, šķita vēl spožāks nekā viņas daiļums. Viņa paņēma pie rokas dēlu, kurš jau gaidīja hallē, bet otru roku neatlaida no Esmonda elkoņa.

— Esiet gaidīts viesis, Hariji — kā mātes atbalss atsaucās jaunais lords. — Mēs visi sapulcējāmies, lai jums to pateiktu. Sī ir mūsu vecā Pinkote; vai redzat, cik viņa kjuvusi glīta? — Un Pinkote, kas bija pieņēmusies gan vecumā, toties nepavisam ne glītumā, paklanījās kapteinim, kā viņa nogodāja Esmondu, bet milordam uzsauca:

— Liecieties taču mierāl

— Bet šis ir Džeks Lokvuds. No viņa iznāks varens grenadieris un no manis arī; mēs abi pierakstīsimies jūsu pulkā, brālēn. Līdzko man paliks septiņpadsmit gadu, tūdaļ iestāšos armijā — ikvienam kārtīgam vīrietim jādien armijā. Paskatieties tik, kas tur nāk, — ha, ha, ha! — Un jaunais lords palaida skaļus smieklus. — Tā taču ir Trik* sas jaunkundze ar jaunu lentīti, es jau zināju, ka viņa ap-siesies jaunu lenti, līdzko izdzirdēs, ka uz vakariņām ieradies kāds kapteinis.

Sī jautrā saruna notika Volkotas ballē, no kurienes pa kāpnēm varēja nokļūt atklātā galerijā, kur skatienam pavērās guļamistabu durvis; pa vienām no šīm durvīm ar vaska sveci rokās, liesmas apspīdēta, iznāca Bcatriksas jaunkundze, — gaisma patiešām krita uz koši sarkano lenti, kas bija apsieta ap visdaiļāko un visbaltāko kaklu pasaulē.

Aizbraukdams Esmonds bija atstājis bērnu, bet tagad ieraudzīja sievieti, kas slaidumā bija pāraugusi vidēju garumu un staroja tādā spulgā daiļumā, ka viņa acīs, gluži dabiski, parādījās pārsteigums un apbrīna. Beatriksas acis savukārt mirdzēja tik spoži un vilinoši, ka ļaudis dažkārt (to esmu pats pieredzējis) bariem vien, it kā neatvairāmas pievilcības spēka vilkti, devās viņai nopakaļ; tai vakarā, kad dižais hercogs^107 pēc Ramiljē kaujas ierādās teātrī, visas galvas pagriezās un lūkojās uz mis Beatriksu, nevis uz hercogu (gadījās tā, ka viņa ienāca tai pašā-brīdī pa durvīm zāles otrā pusē). Beatriksa bija tumšmataina skaistule — acis, mati, uzacis un skropstas viņai bija tumšas, biezie mati smagiem viļņiem slīga pār pleciem; toties āda vizēja žilbinoši balta — ka sniegs saulstaru spožumā, un vienīgi vaigos rotājās liegi rožaina blāzma, bet lūpas kvēloja košā sārtumā. Ļaudis-runāja, ka mute un zods viņai esot pārlieku lieli un pilnīgi; varbūt tas tiešām liktos trūkums marmora dievietei, nevis dzīvai sievietei, kuras skatiens šķīla ugunis, kuras smaids solīja mīlestību, kuras balss skanēja kairi kā klusa dziesma, kuras stāvs pauda nevainojamu simetriju, veselību, apņēmību un rosmi, kuras kājas spēra soli stingri un lokani, kuras kustības, gan straujas, gan piegausinātas, allaž šķita apbrīnojami graciozas — žiglas kā nimfai, cēlas kā karalienei —, lāgiem pieglaimīgas, lāgiem valdo-

nīgas, lāgiem izsmējīgas; ikviens viņas žests bija patiesas dailes apstarots. Domājot par viņu, šo rindu rakstītājs ji'itas atkal kā jaunības dienās un tā atmiņā ataust šis skaistuma paraugs.

Tā, ar vienu glito, apaļīgo rociņu pieturēdama tērpa malu, otrā nesdama vaska sveci, sīkiem solīšiem viņa nāca lejup pa kāpnēm, lai sasveicinātos ar Esmondu.

— Apāvusi sarkanas zeķes un baltas kurpes, — vēl arvien smiedamies, sacīja milords. — Ak, daiļā dāma, vai šādiem līdzekļiem jūs esat nolēmusi savaldzināt kapteini?

Viņa nāca aizvien tuvāk, žilbinādama smaidiem Esmondu, kurš nespēja novērst skatienu no viņas acīm. Beatriksa apstājās, noliekusi galvu uz priekšu, it kā gaidīdama, lai Esinonds viņu noskūpsta, kā tos laikus, kad viņa vēl bija maza meitene.

— Nekas neiznāks, — viņa teica, — esmu izaugusi pārāk liela. Esiet sveicināts, brālēn Harij! — Un viņa valšķīgi paklanījās, graciozi noliekdamās gandrīz līdz zemei, bet nenolaizdama no radinieka zvīļojošās acis un šķelmīgo smaidu. Viss viņas stāvs šķita izstarojam mīlestību. Harijs nolūkojās viņā tik sajūsmināts kā pirmais mīlētājs, ko tik jauki aprakstījis Miltons.

— N’est-ce pas?' — klusā, maigā balsī iejautājās milē-dija, joprojām turēdamās Esmondam zem rokas.

Satrūcies Esmonds pagriezās un, sastapis savas pavēl-nieccs skaidro skatienu, tumši pietvīka. Sajūsmā noraudzīdamies uz filia pulcrior, viņš bija aizmirsis milēdiju.

— Labā kāja pa priekšu, purngals uz āru, tā; tagad pietupies un parādi sarkanās zeķes, Triksa! Tās rotātas ar sudraba izšuvumu, Harij. Dāvana, ko atsūtīja atraitne vikontese. Jaunā dāma īpaši gāja tās apaut, — sacīja milords.

— Labāk klusē, muļķa puika! — iesaucās Beatriksa, ar skūpstiem apslāpēdama brāļa vārdus; tad viņa uzdomāja noskūpstīt ari māmiņu, pār milēdijas plecu ne mirkli nenolaizdama skatienu no Harija. Un, kaut arī radinieku viņa neskūpstīja, toties sniedza tam abas rociņas un, saņēmusi viņa roku abās plaukstās, sacīja:

— Ak, Harij, mēs esam laimīgi, tik ļoti laimīgi par jūsu atgriešanos! [108]

— Vakariņās tiks pasniegtas meža slokas, — iesaucās milords. — Urā! Pēc tik pliekana sprediķa!

— Šodien ir divdesmit devītais decembris un mūsu Harijs pārnācis mājās.

— Lai dzīvo vecā Pinkotc! — atkal iesaucās milords, bet manas mī|otās pavēlnieces lūpas nodrebēja it kā slepenā lūgšanā. Viņa izteica vēlēšanos, lai Beatriksu pie vakariņu galda ved Harijs; bet pati ieķērās elkonī jaunajam lordam vikontam; ieradās arī Toms Tašers, kuru vismaz četri no pieciem mielasta dalībniekiem labprātāk būtu redzējuši aizejam. Toms arī aizgāja, līdzko galdā tika pasniegts saldēdiens, un pēcāk, kad visi apsēdās pie lielā, spožām dzirkstīm sprakstošā kamīna un Harija glāzē vīnu lēja gan milēdija pati, gan Beatriksa, piemīlīgi sarkdama, viņš stāstīja par savu karagājienu, vadīdams pašu jaukāko vakaru visā mūžā. No rīta saule uzlēca daudz agrāk, nekā pamodās Harijs, — tik dziļš, salds un spirdzinošs bija viņa miegs. Viņš uzcēlās ar tādu sajūtu, it kā visu nakti viņa dusu būtu sargājuši eņģeļi. Un patiesi — uzdrošinos teikt, būtne, kas savā mīlestībā šķita tik skaidra kā eņģelis, ar lūgšanām bija svētījusi viņa miegu.

Nākamajā rītā nelielā nama saime sapulcējās hallē, kur pēc sena Volkotas paraduma kapelāns noturēja lūgšanu; Esmondam šķita, ka Bcatriksas jaunkundze īpaši necenšas ieklausīties Tašcra sprediķošanā, jo tās skatieni nemitīgi klīda apkārt, vismaz, cik reižu viņš pacēla galvu, tik sastapās ar jaunās dāmas acīm. Iespējams, ka arī viņš pats neveltīja pienācīgu uzmanību viņa svētībai kapelānam. «Tā varēja būt mana dzīve,» Harijs domāja, «tas varēja būt mans pienākums kā šodien, tā līdz sirmam vecumam. Un vai gan nebūtu brīnišķīgi palikt kopā ar saviem mīļajiem draugiem un nemūžam no tiem nešķirties? Līdz kamēr... līdz kamēr ieradīsies likteņa lemtais līgavainis un aizvedīs projām daiļo Beatriksu.» Un Toma Tašera sprediķa labākā daļa, varbūt pat īsts viedības un daiļrunības paraugs, pagāja secen nabaga Harija ausīm, jo viņa pr'Stu aizņēma iedomātā līgavaiņa tēls, kas lika aizmirst pat pašu sprediķotāju.

Lūgšanas laikā Beatriksa tupēja uz celīšiem turpat Harijam Esmondam pretī. Sarkanās zeķes bija nomainītas ar pelēkām un ieautas melnās kurpēs, kas nepavisam nemazināja kāju daiļumu. Visas pavasara rozes nespētu sacensties košumā ar Beatriksas sārtajiem vaigiem; un Esmon-

dam šķita, ka viņš savu mūžu nav redzējis neko tik kaistu kā tās saulaini starojošās acis. Milēdija vikontese izskatījās nogurusi — kā pēc nomodā pavadītas nakts, un viņas seja likās gaužām bāla.

Mis Bcatriksa pamanīja šīs neveselības pazīmes un tūdaļ ņēmās tincināt māti.

— Esmu jau vecs cilvēks, — laipni smaidīdama, atbildēja milēdija, — un man nav ne mazāko cerību izskatīties tik jaunai, kāda esi tu, mana mīļā.

— Viņa nemūžam neizskatīsies tik krietna kā jūs, kaut arī nodzīvotu līdz simt gadiem, — sacīja tnilords, apskaudams māti un noskūpstīdams tai roku.

— Vai arī jums es šķietu ļoti ļauna, brālēn? — apvaicājās Bcatriksa, strauji pagriezdamās pret Esmondu, un viņas glītā sejiņa atradās tik tuvu radiniekam, ka tā zodu skāra tīksmi smaržojošais matu vilnis. Runādama viņa pirkstu galiņiem pieskārās Harija piedurknei, un viņš uzlika tiem plaukstu.

— Esmu jums tikpat kā spogulis, — sacīja Harijs,

— un spogulis parasti neglaimo.

— Harijs grib teikt, ka tu nemitēdamās skaties viņā, mana mīļā, — šķelmīgi ierunājās milēdija. Izdzirdusi šos vārdus, Beatriksa kā dzelta metās projām no Esmonda un apkrita ap kaklu māmiņai, skūpstīdama to un aizspiezdama tai lūpas ar mazo rociņu. — Arī uz Hariju ir tīkami^109paskatīties, — sacīja milēdija, apmīļodama jaunekli maigiem skatieniem.

— Ja ir patīkami nolūkoties laimīgā sejā, — atsaucās jauneklis, — tad mana seja ir laimīga.

— Āmen! — nopūzdamās piebilda milēdija, un Harijs nodomāja, ka viņai atmiņā kā pārmetums atausis mīļotais dzīvesbiedrs un viņa tādēļ atkal iegrimusi grūtsirdībā, jo milēdijas sejā izgaisa smaids un tā ieguva parasto skumju izteiksmi.

— Ak, Harij, cik skaisti mēs izskatāmies šais spilgti sarkanajos svārkos ar sudrabotajām tresēm un šai melnajā parūkā! — iesaucās milords. — Māmiņ, kā man apnikuši pašam savi mati! Kad es drīkstēšu valkāt parūku? Kur jūs dabūjāt šo stīnkērku^109, Harij?

— Tās ir milēdijas vikonteses mežģīnes, — atbildēja Harijs, — viņa man uzdāvināja šo kaklasaiti un vēl daudz citu skaistu mantu.

— Tad jau rnilēdija atraitne nemaz nav tik ļauna, — turpināja milords.

— Viņa nav tik ... tik sarkana, kā izkrāsojas, — atsaucās mis Beatriksa.

Brālis iesmējās.

— Pateikšu viņai, ko tu sacīji, Triksa, godavārds, pateikšu! — viņš draudēja.

— Viņa gan sapratīs, ka jums pašam jau nu asprātības tam nepietiktu, milord, — noteica Beatriksa.

— Nestrīdēsimies vismaz pirmajā dienā, kopš Harijs pie mums ieradies, — vai ne, mainiņ? — teica jaunais lords. — Varbūt līdz Jaungadam izdodas nodzīvot bez cīniņiem. Pagaršojiet šo ziemsvētku pīrāgu. Un vīna kausus ari mums nes — ak nē, tā ir Pinkote ar tēju.

— Varbūt kapteinis izvēlēsies kādu ēdienu? — apvaicājās Beatriksas jaunkundze.

— Zināt, Harij, — turpināja milords, — pēc brokastīm es jums paradīšu savus zirgus, un vakarā iesim izlikt tīklus putniem, bet pirmdien Vinčestrā notiek gaiļu cīņas; vai jums patik gaiļu cīņas, Harij? Piedalīsies Saseksas un Hempšīras muižnieki ar divdesmit vienu gaili, desmit mārciņas par ciņu, piecdesmit mārciņas par izšķirošo cīņu.

— Bet ko izdomāsi tu, Beatriksa, mušu radinieka izklaidēšanai? — iejautājās rnilēdija.

— Es viņā klausīšos, — atbildēja Beatriksa, — brālēnam droši vien nepietrūks ko mums stāstīt. Es jau tagad jūtu greizsirdību pret spāņu, dāmām. Vai tā mūķene, ko jūs Kadisā paglābāt no kareivjiem, bija skaista? Jūsu kalps vakar vakarā par to runājis virtuvē, un misis Betija šorīt, sukādama man matus, visu atstāstīja. Vēl viņš sacījis, ka jūs laikam esot iemīlējies, jo cauras naktis nosēdējis uz klāja un augām dienām savā piezīmju grāmatiņā rīmējis pantus.

Vakar vēl viņam bija trūcis par ko dzejot, nodomāja Harijs, toties šodien apdzejojamais objekts jau ir rokā, un nekādas Lindamiras, ne Ardēlijas, ko apjūsmojuši dzejnieki, daiļumā ne tuvu nespēj līdzināties šai jaunajai būtnei, taču viņš nebilda ne vārda, kaut gan kāds cits to izdarīja viņa vietā.

Sis cits bija viņa mīļotā pavēlniece, kura, pēc brokas-

tini palikusi divatā ar misteru Esmondu, uzsāka sarunas par saviem bērniem — par to, kāds katram padevies rak-turs, un izteica cerības un bažas par abu turpmāko likteni.

— Kamēr viņi ir mājās, — sacija milēdija, — paši savā ligzdā, man nav iemesla baidīties; bet kas notiks, kad viņi dosies plašajā pasaulē, kur nevarēšu iet līdzi? Beatriksa nākamgad uzsāks patstāvīgas gaitas. Jums varbūt gadījies dzirdēt baumas par... par milordu Blendfordu. Toreiz viņi bija vēl bērni, un galu galā tās ir tikai tukšas pjāpas. Zinu, ka mana radiniece nemūžam neļaus viņam izraudzīties tik nabadzīgu līgavu kā mūsu Beatriksa. Diez vai visā Eiropā atradīsies pat kāda princese, kas pēc milēdijas Blendfordas prāta būtu viņas dēla vai pašas godkārības cienīga.

— Neviena princese visā Eiropā nespēj līdzināties Beat-riksai, — sacīja Esmonds.

— Dai|umā? Nē, varbūt patiešām nespēj, — atbildēja milēdija. — Viņa ir ārkārtīgi skaista, vai ne? Nedomāju, ka man tā liekas tikai tāpēc, ka esmu viņas māte. Vakar, kad viņa nāca lejā pa kāpnēm, es vēroju jūs un izlasīju to jūsu sejā. Mēs, mātes, dažkārt novērojam visu, kad jums tas pat prātā neienāk, un redzam vairāk, nekā jūs varat iedomāties, mi|ais Harij; nupat vēl, kad aizsākās runas par dzejošanu, — un jūs jau zēna gados rakstījāt gluži jaukus dzejoļus, — jums pēkšņi prātā ienāca doma, ka Beatriksa gan būtu apdziedāšanas vērta, vai nav tiesa, Harij? (Džentlmenis par atbildi spēja vienīgi nosarkt.) Un tā tas patiešām arī ir — jūs neesat pirmais, ko savaldzinājusi viņas daiļā seja. Kāds gan brīnums? Tādas mirdzošas acis kā viņai drīz vien apzinās savu varu un ļoti agri sāk to izmantot. — Un, cieši ielūkojusies Harijā, godprātīgā atraitne atstāja viņu vienu.

Kas tiesa, tas tiesa — šādas spožas acis ar dažiem skatieniem spēj pakļaut vīrieti, padarīt to par vergu, iededzināt karstā kvēlē, panākt, lai tas aizmirst visu citu; šīs acis apžilbina tā, ka pagātne iegrimst necaurredzamā miglā un viņš labprāt pat atdotu dzīvību, lai tikai tās piederētu viņam. Kāda vērtē vairs vistuvāko draugu maigajai mīlestībai, ja vilina šāds dārgums? Vai atmiņas var mēroties spēkiem ar cerībām? Mērķu piepildījums — ar ilgām? Pateicība — ar laimes alkām? Eiropas dārgumu krātuvēs esmu apbrīnojis karaļu dimantus un domājis par neskai-

tāmajiem kariem, ko tie izraisījuši, par austrumu valdniekiem, kuri šo spīdošo akmeņu dēļ tikuši gāzti no troņa, nokauti vai ar tiem izpirkti, par miljoniem, kas šķiesti, lai tos iegūtu savā īpašumā, par drosmīgiem vīriem, kuri upurējuši dzīvību, lai izraktu no zemes dzīlēm šos mazos spīgulīšus, kam manās acīs nav lielāka vērtība kā pogai uz cepures lentes. Tāpat ir vēl citi vizuļojoši nieciņi (tikpat reti sastopami), kuru dēļ kopš cilvēces pirmsākumiem vīri cēluši ķildas un nogalinājuši cits citu, lai gan šo vizuļu mūžs ilgst labi ja pārdesmit gadu — un tad to mirdzums ir apdzisis. Kur palikuši tie dārgakmeņi, kas spīgoja Kleopatras pierē vai zaigoja Helcnas acu zīlītēs?

Nākamajā dienā pēc Esmonda ierašanās Volkotā Toms Tašers tika atlaists brīvdienā un, ieģērbies pašā labākajā amata tērpā, it pieglaimīgos nolūkos devās pie kādas jaunas dāmas, kuru viņa svētība bija noskatījis sev par dzīvesbiedri un kura, kā izrādījās, nepavisam nebija vikonta atraitne, bet gan kāda Sautemptonas aldara atraitnēs palikusī sieva ar pāris tūkstošiem mārciņu mantojumā, jo krietnā Toma sirds tik nepārprotami pakļāvās prāta pārraudzībai, ka pat Venera kā līgava bez pūra nespētu to iekustināt. Tā nu viņš, uzsēdies mugurā savam rūnītajam ādainim, lēnā riksī uzņēma ierastās mīlas gaitas, atstādams Esmondu kavēt laiku milēdijai, tās meitai un jaunajam lordam, kurš priecājās bez gala ne tikai par iespēju palikt senā drauga sabiedrībā, bet arī tikt vaļā no sava skolotāja un latīņu grāmatām.

Zēns sirsnīgi un atklāti runāja par dažādiem notikumiem un cilvēkiem, savos stāstos nepavisam neaizmirsdams arī pats sevi. It viegli varēja noprast, ka brālis un māsa allaž gūst virsroku pār māti, ne mirkli nepārtraukdami savstarpējo cīņu par galveno vietu tās sirdī, un, kaut gan labsirdīgā milēdija aizvien apgalvoja, ka mīlot abus vienlīdz stipri, nevajadzēja īpašas gudrības, lai noprastu, ka Frenks ir mātes mīlulis un acuraugs. Viņš valdīja pār visu nama saimi (nespēdams pakļaut tikai dumpīgo Beat-riksu), tāpat kā reiz bērnībā bija komandējis ciema zēnus kara spēlēs, dažkārt aiz tīrās labpatikas tiem uzskaitīdams ar stibu kā visbargākais kaprālis. Bet, ja runājam par Tomu Tašeru, — viņa svētība attieksmē pret jauno lordu lika lietā visu savu pieklājību un cieņu, ko nekad neaizmirsa izrādit jebkurai ievērojamai personai, vecai vai jaunai, lielai vai mazai. Un jauno lordu patiešām nevarēja neiemīlēt,

tik atklāta un jauka bija viņa izturēšanās, tik pievilcīgs viņa skaistums, jautrība, skanīgie smiekli un tīkamā balss, I ai kur viņš parādījās, visi jutās savaldzināti un iekaroti. Manuprāt, pat jaunā lorda vectētiņš dekāns un vecā, bo-zigā saimniecības vadītāja misis Pinkote bija kļuvuši par Frenka vergiem — tāpat kā viņa māmiņa-; arī Esmonds drīz vien pakļāvās jaunekļa pievilcībai un vergoja tam ne mazāk kā citi ģimenes locekļi. Prieku, ko sniedza draudzība un valodas ar Frenku, Harijs nekad nebija izbaudījis nevienā citā sabiedrībā, lai cik tīkami un asprātīgi būtu gadījušies sarunu biedri. Zēnam parādoties vien, istabu it kā apspīdēja saules stars, viņa smiekli, čalas, cēlais skaistums un skaidrais skatiens sniedza neaprakstāmu tīksmi un baudījumu. Izdzirdējis kaut mazākās žēlabas, viņš jau sniedzās pēc naudas maka, ļaudams vaļu pāri plūstošai devibai un līdzjūtībai. Mīlestība, ar ko Frenku lutināja sievietes, kad pēc dažiem gadiem milords, vēl gluži jauns zēns būdams, izgāja pasaulē, un aušības, ko tās pastrādāja viņa dēļ (un savukārt arī viņš sieviešu dēļ), atsauca atmiņā Ročestra karjeru un pārspēja Gra-mona panākumus. Viņu mīlēja pat kreditori; un viscietsirdīgākie augļotāji, tāpat kā visklīrīgākās un nepieejamākās daiļā dzimuma pārstāves, nespēja viņam nenieka atteikt. Atjautībā Frenks pārspēt varēja reti kādu, toties viss, ko viņš sacīja, tika pateikts tā, kā to nemācētu neviens cits. Pats savām acīm esmu redzējis, kā dāmas bariem vien pulcējās ap Frenku Briseles teātra foajē un, kad viņš sēdēja uz skatuves, ļaužu skatieni viņam tika pievērsti vairāk nekā aktieriem; atceros, kā pie Ramiljē, kad viņš ievainots pakrita, kāds augumā varens rudmatis skotu seržants nometa āvu un, gluži vīrišķīgi liedams asaras, paņēma jaunekli uz rokām kā mazu bērnu un iznesa no uguns. Brālis un māsa patiešām bija skaistākais pāris, kāds vien jebkad redzēts, lai gan pēc tam, kad jaunais lords pameta mātes ligzdu, abus reti izdevās redzēt kopā.

Divas dienas pēc Esmonda ierašanās (aizritēja gada pēdējais vakars), sēžot pie pusdienu galda, brīdī, kad Harijs Esmonds jutās tik laimīgs, ka šīs laimes dēļ nenožēloja visas iepriekš izciestās un jau aizmirstās mocības, jaunais milords, piepildīdams kausu un uzaicinādams Hariju ieliet savēja, uzdzēra uz māsas veselību un nogodāja to par «marķīzi».

— Marķīze! — iesaucās Harijs, nespēdams noslēpt izbrīnu, jo reizē ar ziņkāri juta mostamies greizsirdību.

— Blēņas, milord, — galvu atmetusi, atsaucās Beat-riksa. Milēdija vikontesc uzmeta Esmondam ašu skatienu un tūdaļ nodūra acis.

— Marķīze Blcndforda, — turpināja Frenks. — Vai tad jūs nezināt... vai smiņķētais pūķis jums nekā nav stāstījis? (Šādām un vēl citādām iesaukām milords apveltīja Celsijas atraitni.) Blendfords izlūdzās viņas matu sprogu; hercogiene reiz pārsteidza dēlu, nometušos ceļgalos pie Triksas jaunkundzes kājām, un krietni to iepļaukāja, piedraudēdama, ka liks vēl doktoram Hērain to pamatīgi

nopērt.

— Kaut misters Tašers arī tevi dažkārt iepērtu, — sacīja Beatriksa.

Bet milēdija tikai klusu noteica:

— Ceru, ka tu šīs muļķības nekad nestāsti ārpus mūsu mājām.

— Tā taču ir taisnība, godavārds, — neatlaidās Frenks.

— Paraugiet, māmiņ, cik drūmi saviebies Harijs, un paskatieties Beatriksa — pietvīkusi tikpat sarkana kā viņas zeķes ar sudrabotajiem rakstiem.

— Manuprāt, laiks atstāt džentlmeņus vienus risinām sarunas pie vīna kausa, — pieceldamās stalta kā karaliene, sacīja Beatriksas jaunkundze un, plīvojošiem zīda svārkiem šalcot, kopā ar māti izgāja no istabas.

Pa ceļam milēdija vēlreiz uzmeta Esmondam skatienu un noliecās, lai noskūpstītu Frenku.

— Nerunā vairs šīs muļķības, dēliņ, — viņa sacīja,

— un nedzer pārāk daudz, tu zini, ka Harijam vīns nekad nav gājis pie sirds. — Un viņa savā melnajā tērpā devās uz durvīm, vēlreiz pievērsdama jauneklim daiļo, mīlestības apstaroto seju.

— Dievs sodi, tā ir svēta patiesība! — noteica Frenks, sūkdams vīnu lepni kā īsts lords. — Kāds jums šķiet šis lisabonietis — krietns kollaress? Labāks par jūsu reibinošo portvīnu; mēs to dabūjām no spāņu kuģiem, kas pērngad atgriezās no Vigo līča; māmiņa šo vīnu nopirka Sautemptonā, kur tolaik bija piestājis viens no tiem kuģiem — kapteiņa Hokinsa komandētā «Roze».

— Es taču atbraucu ar šo kuģi! — iesaucās Harijs.

— Tātad tas atvedis mājās ne tikai krietnu cilvēku, bet arī labu vīnu, — noteica milords. — Zināt, Harij, es ļoti

vēlētos, lai jums nebūtu tās nolādētās svītras ģerboņa kreisajā pusē.

— Kāda nozīme šai svītrai? — apvaicājās Harijs.

— Iedomājieties, es iestāšos armijā, un mani nogalinās... ikvienam muižniekam jādien armijā... bet kas uzņemsies rūpes par sievietēm? Triksa jau nu mājās nepaliks, un māmiņa iemīlējusi jūs... jā, jā, zinu, ka māmiņa jūs iemīlējusi. Viņa aizvien jūs cildinājusi, aizvien runājusi tikai par jums, bet, kad viņa devās uz Sautemp-tonu palūkoties uz kuģi, es beidzot visu sapratu. Taču jūs pats zināt, ka tas nav iespējams — mēs piederam pie vissenākajām Anglijas dzimtām, mūsu senči ieradās šeit reizē ar Iekarotāju, tolaik mēs bijām tikai barorieti; bet ko tur var darīt? — mūs uz to piespieda. Jēkabs Pirmais mūsu vecvectēvam uzspieda titulu. Taču mēs paceļamies pāri tituliem, mums, vissenākajiem angļu muižniekiem, tie nav vajadzīgi; karaliene jebkuru brīdi var kādu iecelt hercoga kārtā. Paraugieties kaut uz Blendforda tēvu hercogu Cērčilu un hercogieni Dženingsu — kas viņi tādi ir? Nolādēts, ser, kas viņi ir, ka drīkst skatīties uz mums no augšas? Kur viņi bija, kad mūsu sencis Edžinkortā auļoja zirgā līdzi karalim Henrijam un pēc Puarjē piepildīja Francijas karaļa kausu? Jods parāvis, ser, kālab Blend-fords nevarētu apprecēt Beatriksu? Viņš apprecēs Beat-riksu, sasodīts, vai arī būs spiests man paskaidrot savu rīcību. Mēs ieprecēsimies vislabākajās Anglijas dzimtās, tikai pašās labākajās dzimtās. Jūs esat Esmonds, un par jūsu izcelšanos neviens jūs nevar vainot, manu zēn. Dzersim vēl vienu pudeli! Ko, negribat?! Trīs ceturtdaļas no šīs taču izdzēru es viens pats. Cik daudzus vakarus mēs pavadījām kopā ar tēvu — un jūs palikāt pie viņa līdz galam kā īsts vīrs, Harij. Jūs aizstāvējāt savas dzimtas asinis un savā nelaimē neesat vainojams... neviens tur nav vainojams.

Misters Esmonds sacīja, ka pienācis laiks doties pie milēdijas uz tēju. Jauneklis pietvīkušiem vaigiem, paceltā balsī uzņēma kādas dziesmas meldiņu un izgāja no istabas. Tūdaļ pat Esmonds izdzirdēja viņu saucam savus suņus un jautri ar tiem sarunājamies; un katrs jaunā Frenka vaibsts un žests, balss noskaņa un gaita — viss atsauca atmiņā nelaiķa lordu, Frenka tēvu.

Tā pagāja vecgada vakars, ģimenes locekļi izklīda ilgi pirms pusnakts, un lēdija Kāslvuda droši vien atminējās

citas Jaungada naktis, kad tika uzdzerts uz klātesošo veselību un smiekli nerimās tā cilvēka sabiedrībā, kuram ,vairs nebija nekādas daļas gar gadiem — ne pagājušajiem, ne nākošajiem; viņa negribēja kopā ar bērniem gaidīt, līdz katedrāles zvani iejundīs jaunā — 1703. gada dzimšanu. Esmonds zvanu spēli izdzirdēja savā istabā, pie kvēlojošā kamīna gremdēdamies domās un ieklausīdamies, kā pēdējās skaņas izgaist tālumā, tad palūkojās pa logu uz pilsētu, kur augstie, pelēkie katedrāles torņi slējās pret saltajām, spožu zvaigžņu piebārstītajām debesīm.

Starojošie debesu lākturi acīmredzot pievērsa viņa domas citiem spīdekļiem. «Tātad viņas acis kādam jau atņēmušas sirdsmieru?» viņš domāja. «Bet kam ... kurš man to pasacīs?» Tepat, par laimi, atradās viņa radinieks, yn Esmonds zināja, ka no jaunā zēna vientiesīgās pļāpāšanas bez īpašām grūtībām uzzinās par Bcatriksas jaunkundzi visu no sākuma līdz galam.

VIII NODAĻA Ģimenes pārrunas

Ko Harijs visvairāk apbrīnoja savā skaistajā radiniekā un kam labprāt pakļāvās (jo kālab gan lai pretotos?), bija augstprātīgi aizbildnieciskās manieres, kurās jaunais lords veikli bija iemanījies, it kā pavēlēšana būtu neapšaubāma viņa tiesība un visai pasaulei (ar zemāku sabiedrisko stāvokli, protams) vajadzētu noliekt gālvu vikonta Kāslvuda priekšā.

— Savu vietu es zinu, Harij, — viņš sacīja, — bet lepns neesmu, lai gan Vinčestras koledžā zēni man pārmet lepnību, taču lepns es neesmu. Apzinos vienīgi, ka esmu vikonts Frensiss Džeimss Kāslvuds, Īrijas pērs. Bet es varētu būt (vai jums tas ir zināms?) marķīzs un grāfs Frensiss Džeimss Esmonds, Anglijas pērs. Nelaiķa lords atteicās no šā titula, ko tam piedāvāja mans krusttēvs, nelaiķa majestāte. Jums to vajadzētu zināt >—> jūs taču esat mūsu dzimtas loceklis —, lai arī jūsu ģerbonī paliek šī nelāgā svītra, jūs, mīļais draugs Harij, tomēr piederat pie vienas no visdižciltīgākajām dzimtām Anglijā, un jūs palikāt uzticīgs manam tēvam un... velns parāvis,,, es

palikšu uzticīgs jums. Nekad jums nevajadzēs meklēt citu draugu, kamēr vien vikontam Frensisam Džeimsam kasislvudam pie dvēseles būs kaut šiliņš. Sācies 1703. gads, pilngadīgs es kļūšu 1709. gadā. Tad es atgriezīšos Kāslvuda, apmetīšos uz dzīvi Kāslvudā un savedīšu muižu kārtīībā. Līdz tam laikam mans mantiskais stāvoklis būs kriettni uzlabojies. Nelaiķa lords neprata rīkoties ar manu īpašumu un atstāja to gauži bēdīgā stāvoklī. Māte, kā jūs> pats redzat, dzīvo diezgan trūcīgi un nespēj nodrošināt man tādu stāvokli, kāds pieklājas mūsu karaļvalsts peram, jo man ir tikai divi zirgi, skolotājs un sulainis, Kas izpilda arī grūma pienākumus. Taču, kad es kļūšu pilngadīgs, viss tiks nokārtots, kā nākas, Harij. Mūsu maja kļūs tāda, kādai tai pienākas būt. Jūs brauksiet uz Kāslvudu mūs apciemot, vai ne? Abas jūsu istabas pagalma galā allaž paliks jūsu rīcībā, un, ja kāds izrādīs jums kaut mazāko necieņu, tam tūdaļ ... velns parāvis ... i/.nāks darīšana ar mani. Es apprecēšos agri, Triksa ap to laiku droši vien jau būs hercogiene, jo viņa gaišība ik mīļu dienu var pagadīties ceļā lielgabala lodei.

— Ko jūs sakāt! — iesaucās Harijs.

— Klusu, draugs! — atbildēja milords vikonts. — Jūs esat mūsu dzimtas loceklis, jūs esat pierādījis mums savu uzticību, dieva vārds, un tālab es jums visu izstāstīšu. Vai nu Blendfords viņu apprecēs, vai... — un viņš uzlika mazo rociņu uz zobena spala, — ...pārējo jūs pats saprotat. Blendfords zina, kurš no mums abiem prot veiklāk rīkoties ar ieročiem. Kaut špaga, florete, zobens vai duncis, es viņu tā kā tā pieveikšu. Esmu ar Blendfordu jau mērojies spēkiem, Harij, un viņš, godavārds, zina, ka ar mani nav vērts jokus dzīt.

— Jūs taču negribēsiet sacīt, — iebilda Harijs, apspiezdams smieklus, bet neslēpdams izbrīnu, — ka, piedraudot ar zobenu, varat piespiest milordu Blendfordu, karalistes pirmā vīra dēlu, lai tas apprec jūsu māsu?

— Gribu tikai sacīt, ka esam radinieki no mātes puses, kaut gan ar to nav vērts īpaši lepoties. Gribu sacīt, ka Esmondi ir tikpat dižciltīgi kā Cērčili un, kad tronī atgriezīsies karalis, marķīza Esnionda māsa varēs droši nostāties blakus jebkura karalistes augstmaņa meitai. Visā Anglijā ir tikai divi marķīzi — marķīzs Viljams Herberts Pauiss un marķīzs Frensiss Džeimss. Esmonds; bet tagad lieciet aiz auss, Harij, — tikai apzvēriet, ka

nevienam to nekad neizpaudīsiet. Dodiet džentlmeņa godavārdu, jo jūs taču esat džentlmenis, kaut gan...

— Nu labi, labil — mazliet nepacietīgi viņu pārtrauca Harijs.

— Tātad, kad pēc nelaimes ar nelaiķi vikontu mana māte mūs aizveda uz Londonu, lai lūgtu spriest taisnu tiesu par jums visiem (kas attiecas uz Mouenu, viņš man samaksās ar asinīm, tik tiešām, ka mani sauc vikonts Frensiss Esinonds), mēs apmetāmies pie savas radinieces milēdijas Mārlboro, ar kuru sen jau bijām dzīvojuši naidā. Taču, kad notika nelaime, viņa pierādīja uzticību savai dzimtai, tāpat kā uzticību savai dzimtai pierādīja atraitne vikontese un ari jūs. Tātad, ser, kamēr māte griezās ar lūgumrakstiem pie nelaiķa Orānijas prinča — par karali es viņu nemūžam nesaukšu — un kamēr jūs sēdējāt cietumā, mēs dzīvojām milorda Mārlboro namā, lai gan pats viņš tur reti parādījās, jo kopā ar armiju atradas Holandē. Un tad... jūs tiešām nevienam to neteiksiet, Harij?

Harijs vēlreiz nozvērējās neizpaust noslēpumu.

— Nu, tad klausieties — mums tur gāja pavisam jautri, milēdija Mārlboro mūs |oti iemīlēja un nosolījās pieņemt mani sev par pāžu, bet Triksai izgādāja galma dāmas vietu; kamēr māmiņa savā istabā lēja asaras, mēs līksmi pavadījām laiku, hercogiene vienā laidā mani skūpstīja, tāpat arī viņas meitas, bet Blcndfords neprātīgi iemīlējās Triksā, kurai viņš arī gluži labi patika, un tad kādu dienu viņš... viņš Triksu aizdurvē noskūpstīja... godavārds, noskūpstīja... bet hercogiene viņus pieķēra un abiem — gan Triksai, gan Blendfordam — iecirta tādu pliķi, ka vērts bija noskatīties. Tad viņa sacīja, lai mēs tūdaļ pat vācoties projām, un apvainoja māmiņu, ka tas viss noticis ar viņas ziņu, lai gan māte nekā pat nenojauta, tolaik viņa domāja tikai par tēvu. Un tā mēs atbraucām uz Volkotu. Blendfordu ieslēdza istabā un neļāva viņam pat atvadīties no Triksas. Tomēr es mācēju viņam piekļūt. Uzrāpos pa notekcauruli un iekāpu pa logu, pie kura viņš raudāja.

«Marķīz,» es sacīju, līdzko viņš atvēra logu un palīdzēja man iekāpt istabā, «jūs zināt, ka es valkaju zobenu,» — jo zobens man karājās pie sāniem.

«Ak, vikont,» viņš atbildēja, «ak,- manu mīļo Frenk!» Un viņš metās man ap kaklu un sāka skaļi raudāt. «Es

tik ļoti mīlu Beatriksas jaunkundzi, ka nomiršu, ja nevarēšu viņu apprecēt.»

Mans mīļais Blendford,» es sacīju, «jūs esat pārāk ļauns, lai domātu par precēšanos,» — jo viņam toreiz bija tikai piecpadsmit gadu, un šai vecumā taču neviens vel neprecas.

«Varu gaidīt kaut divdesmit gadus, ja tikai viņa ir ar mieru,» sacīja milords. «Nekad es neprecēšu... nē, nemūžam, nemūžam, nemūžam es neprecēšu nevienu citu kā tikai viņu. Nē, pat princesi neprecēšu, lai kā mani mē-ī'inātu piespiest. Ja vien Beatriksa mani gaidīs, viņas blendfords zvēr mūžīgu uzticību.» Un viņš uzrakstīja zīmīti (Tā mudžēja no kļūdām, jo viņš rakstīja: «Es ab-zvēru pie savām asinēm,» — un tas taču nav pareizi, vai ne, Harij?), kurā apsolījās, ka neprecēs nevienu citu kā tikai godājamo kundzi Ģertrūdi Beatriksu Esmondu, sava labākā drauga Frensisa Džeimsa — ceturtā vikonta vienīgo māsu. Un tad es viņam iedevu Beatriksas matu sprogu.

— Beatriksas matu sprogu? — iesaucās Esmonds.

— Jā. Beatriksa to man pasniedza tai pašā dienā pēc kautiņa ar hercogieni. Man tā nebija vajadzīga, un es to atdevu viņam; šķiroties abi saskūpstījāmies un teicām viens otram: «Ar dievu, mans brāli!» Es nošļūcu zemē pa notekcauruli, un to pašu vakaru mēs braucām mājās. Viņš devās uz Kembridžas Karalisko koledžu, kurp drīz vedīs arī mans ceļš; un, ja viņš neturēs doto solījumu (jo pagaidām atrakstījis man tikai vienu reizi), lai neaizmirst, ka valkāju zobenu, Harij. Bet tagad nāciet, brauksim uz Vinčestru noskatīties gaiļu cīņas!

Nezinu tikai, — pēc brīža viņš smiedamies piebilda, — vai Triksa ies daudz pēc viņa skumt. Pasargi dievs! Līdzko viņa ierauga kādu vīrieti, tūdaļ uzsāk koķetēšanu; jaunais sers Vilmots Krolijs no Karaliskās Kroli-jas un Antonijs Henlijs no Oksfordas vēl pirms mēneša Vinčestrā viņas dēļ krustoja zobenus.

To nakti misters Harijs negulēja ne tuvu tik cieši un saldi kā divas pirmās naktis pēc ierašanās Volkotā. «Tātad šīs spožās acis jau kādam atspīdējušas,» viņš domāja, «un daiļās lūpas vai vismaz daiļie vaidziņi sākuši darboties tai virzienā, kam tie radīti. Meitenei vēl nav sešpadsmit gadu, bet kāds jauns džentlmenis jau lej asaras pār viņas matu sprogu, un dīki provinces muižnieki

grasās pārcirst viens otram rīkli, lai tiktu pie goda dejot ar viņu. Kāds muļķis gan es esmu, ļaudamies šai kaislei, kas ar savām aušīgajām liesmām apsvilinās manus paša spārnus! Spārnus! Kālab gan neteikt — kruķus? Mūs šķir gan tikai astoņu gadu atstarpe, bet dzīves pieredzē esmu savus trīsdesmit gadus vecāks. Kā es ar savām neizkoptajām manierēm un nīgro seju varēju lolot cerību, ka spēšu iepatikties tik daiļai būtnei? Sacīt, ka man ir daudz nopelnu un esmu iekarojis sev vārdu, — bet vai viņa gribētu manī pat klausīties? Viņai jākļūst par marķīzi, un es palikšu nelikumīgi dzimis pamestenis bez sava vārda. Ak, mans kungs, mans pavēlniek! (Kvēlu skumju mākts, viņš atcerējās zvērestu, ko bija devis savam nabaga mirstošajam labvēlim.) Ak, mana pavēlniece, vislaipnākā un augstsirdīgākā, vai jūs kādreiz spēsit novērtēt upuri, ko jūsu labā nesis nabaga bārenis, kuru jūs mīlat un kurš tik stipri mīl jūs!»

Sai brīdī Hariju pārņēma neizsakāms kārdinājums. «Ti-^ai vienu vārdu,» viņš domāja, «vienu mazu atzīšanās vārdiņu, un viss acumirklī var pārgrozīties; taču nē — pie sava labdara nāves gultas es nozvērējos klusēt. Viņa paša un viņa ģimenes labā, pieminot seno dienu svētbi-jīgo mīlestību un augstsirdību, es viņam devu solījumu, un lai debesu vara palīdz man šo solījumu turēt!»

Nākamajā dienā, kaut gan Esmonds ne ar mazāko vaibstu neizrādīja savus pārdzīvojumus un, sēžot kopā ar draugiem pie brokastu galda, vēl centās izlikties mundrāks un jautrāks nekā parasti, viņa dārgā pavēl-nicce, kuras skaidrajam skatienam šķita nepaslīdam garām pat visslēptākās viņa jūtas, tūdaļ noprata, ka radinieku kaut kas nomāc, jo tā vairākkārt satraukti viņā palūkojās un, kad Harijs pēc brokastīm kāpa augšā uz savu istabu, devās viņam pakaļ un pieklauvēja pie durvīm.

Iegājusi Harija istabā, viņa tūdaļ visu saprata, jo jaunais džentlmenis kravāja ceļasomu, izpildīdams lēmumu, ko bija pieņēmis iepriekšējā vakarā, — ne mirkli nekavējoties, braukt projām, lai izbēgtu no kārdinājuma.

Milēdija rūpīgi aizvēra durvis, gauži bāla atspiedās pret stenderi un, sakrustojusi rokas uz krūtīm, cieši palūkojās jauneklī, kurš, ceļgalos nometies, kravāja ceļasomu.

— Jūs tik drīz jau braucat projām? — viņa vaicāja.

Viņš piecēlās kājās, pēkšņi nosarka — varbūt tādēļ, ka

lika pieķerts tik negaidītā rīcībā, saņēma mazo rociņu — to, kuras pirkstā spīdēja laulības gredzens, — un noskūpstīja.

— Tas ir pats labākais, ko varu darīt, mana visudārgā pavēlniece, — viņš sacīja.

— Es jutu, ka jūs brauksiet projām, jau pie brokastu galda. Man... es cerēju, ka jūs paliksiet. Kas noticis? Kāpēc jūs nevarat padzīvot pie mums vēl kādu laiku? Ko Frenks jums pateica — jūs vakar vakarā tik vēlu abi runājāt.

— Man ir atļauts tikai trīs dienas uzturēties ārpus Cclsijas, — cik bezrūpīgi vien spēdams, atbildēja Es-monds. — Krustmāte... vikontese liek saukt viņu par krustmāti... man tagad ir īstā pavēlniece. Viņai esmu parādā pateicību par savu leitnanta pakāpi un par tre-sotajiem svārkiem. Viņa man tagad parāda īpašu labvēlību, un rīt, milēdij, uz pusdienām Celsijā ielūgts mans jaunais priekšnieks ģenerālis Lamlijs, kurš mani iecēlis par savu adjutantu, un rīt man tiks piešķirts gods uzņemties jauno pienākumu. Redzat, te ir vikonteses vēstule, ko saņēmu ar iepriekšējās dienas pastu, tikai negribēju par to runāt, lai neizjauktu mūsu pēdējā vakara līksmo noskaņu.

Milēdija uzmeta skatienu vēstulei, tad nolika to atpakaļ, savilkdama lūpas it kā mazliet nievājošā smaidā.

— Kālab man lasīt šo vēstuli! — viņa teica. (Un tas patiešām bija pats labākais, jo vēstījumā no Celsijas, kas bija rakstīta nabaga atraitnes vikonteses parastajā lauzītajā franču valodā, Harijam tika piešķirts ilgāks atvaļinājums, nekā viņš atzinās. «Je vous donne,» viņas augstība rakstīja, «oui jour, potir vous fatigay parfaiete-ruent de vos parens fatigans.»') Kālab man lasīt šo vēstuli, — viņa atkārtoja. — Ko Frenks ar jums vakar runāja?

— Gandrīz nekā tāda, kas man jau iepriekš nebūtu bijis zināms, — atbildēja misters Esmonds. — Un tomēr tas manī izraisīja zināmas pārdomas, un esmu nācis pie noteikta secinājuma: man nav nekādu tiesību uz vārdu, kurā saucos, dārgā milēdij; tikai jūsu iecietība ļāvusi [110]

man līdzošai dienai to paturēt. Ja es kaut stundu pārdomātu to, kas arī jums ne vienreiz vien ienācis prātā ...

— Jā, ir ienācis, Harij, — viņa atbildēja, — esmu par to domājusi un domāju vēl arvien. Jūs es sauktu par savu dēlu daudz labprātāk nekā jebkuru visdižāko princi Eiropā — jā, nekā jebkuru visdižāko princi. Jo kurš vēl ir tik krietns un drosmīgs — un kurš viņu milēs tā, kā mījētu jūs? Taču ir daži apstākļi, par kuriem mātei neērti runāt.

— Zinu, — pasmaidīdams milēdiju pārtrauca misters Esmonds. — Zinu, ka ir sers Vilmots Krolijs no Karaliskās Krolijas, misters Antonijs Henlijs no Greindžas un milords marķīzs Blendfords, kuri acīmredzot tiek uzskatīti par piemērotiem preciniekiem. Jūs mani lūgsiet piespraust milēdijas marķizes līgavas vedēja balto lenti un dejot viņas augstības kāzās.

— Ak, Harij, Harij, tādas muļķības mani nepavisam nebiedē! — iesaucās lēdija Kāslvuda. — Lords Cērčils ir vēl tikai zēns, un viņa aizraušanās ar Beatriksu nav nekas cits kā bērnišķīga aušība. Vecāki droši vien labprātāk redzētu viņu apbedītu nekā ļautu precēties ar savai kārtai nepiemērotu līgavu. Vai tiešām jūs domājat, ka es pazemošos tiktāl, lai ar lūgšanos izlūgtos vīru Frensisa Estnonda meitai, vai pieļaušu, ka mans bērns slepus ielavās šai lepnajā dzimta un kļūst par iemeslu nesaskaņām starp dēlu un vecākiem, kuri viņu tā kā tā uzskatīs par zemāku radījumu? Uz šādu zemiskumu es neesmu spējīga. Arī Beatriksa mani nicinātu par tādu rīcību. Ak, Henrij, runa nav par jums, bet gan par Beatriksu. Es pazīstu jūs abus un mīlu jūs; vai tiešām man vajadzēs kaunēties par savu mīlestību? Nē, nemūžam un nekad, un nedomājiet, mīļais Harij, ka es jūs uzskatu par savas meitas necienīgu. Drebu bailēs par savu nabaga Beatriksu, mani biedē viņas stūrgalvīgais prāts, viņas greizsirdīgā daba (stāsta, ka arī es esot bijusi greizsirdīga, taču tagad, paldies dievam, no šā grēka esmu atbrīvojusies), viņas godkāre, ko nespēj ārstēt ne mani vārdi, ne lūgšanas un ko varbūt kādreiz izdziedēs tikai ciešanas, tikai dzīves pieredze un nožēla. Ak, Henrij, viņa nespēs darīt laimīgu nevienu, kas viņu iemīlēs. Brauciet projām, mans dēls, atstājiet viņu, mīliet mūs tāpat kā aizvien un nepieminiet ar ļaunu; bet, ja runājam

par mani, jūs zināt, dargais, ka šais sienās patlaban mīt viss, ko es mīlu šai pasaulē.

Vai pēcāk Esmonds pārliecinājās, cik patiesi bijuši vārdi, ko viņa mīļotā pavēlniece, skumju nomākta, tobrīd runāja no visas sirds? Viņš tika brīdināts, bet vai citi nav brīdināti gan pirms, gan pēc viņa, un tomēr labuma no šā brīdinājuma viņš guva tikpat maz kā vairums citu vīriešu.

Jaunais milords vikonts jutās gauži apbēdināts, uzzinājis, ka Harijam nav vairs laika braukt viņam līdzi uz gaiļu cīņām, bet jādodas atpakaļ uz Londonu, taču, kad Hempšīras gaiļi plūca uzvaras laurus, viņš drīz vien nomierinājās un, noskatījies visas cīņas, skaļi uzgavilēja uzvarai pār Sascksas muižniekiem.

Netālu no Londonas Esmonda kalps piejāja blakus Henrijam un, zīmīgi smīnēdams, ņēmās tam stāstīt, ka Beatriksas jaunkundze todien esot izraudzījusies jaunu tērpu un zilas zeķes, ar ko izrotāties pie pusdienu galda, bet, uzzinājusi, ka Esmonds dodas projām, tik traki pārskaitusies, ka iepļaukājusi savu istabeni. Kalpone, pēc viņa vārdiem, skaļi raudādama, ieskrējusi saimes istabā, bet uz vaigiem tai skaidri vēl bijušas saskatāmas sitiena pēdas. Taču Esmonds stingri pavēlēja kalpam apklust un ieņemt savu vietu viņam aiz muguras, bet pats turpmāko ceļu jāja, iegrimis domās — gan skumjās, gan tīkamās, sirdij neizsakāmi dārgās.

Harija pavēlniece, ar kuru viņš nebija ticies veselu gadu, nu atkal kļuvusi viņa mīļotā pavēlniece. Ģimene, no kuras viņš tika šķirts un kuru viņš mīlēja nebeidzamā uzticībā, atkal kļuvusi par viņa ģimeni. Beatriksas daiļums viņam tagad atmirdzēja draudzības rāmajā spožumā, un viņš radiniecē noraudzījās ar tādu pašu sajūsmu, kādu izraisīja skaistajās gleznās attēlotās smaidošās madonnas Kadisas klosterī, kurp viņš tika sūtīts ar karogu, bet par viņa pavēlnieci grūti pateikt, ar kādām jūtām viņš to uzlūkoja. Laimīgs Harijs atkal ieraudzīja milēdiju, bez īpašām skumjām šķīrās no tās; domājot par lēdiju Kāslvudu, viņš sirdī juta ielīstam dēla maigumu, cieņas un rūpju caurstrāvotu mīlestību, un tuvumā vai tālumā, kopš pirmā brīža līdz pēdējam, no šodienas līdz nāves stundai un pēcāk mūžībā viņš allaž lūgs visaugstāko, lai šī svētā liesma nekad neapdzistu.

IX NODAĻA

Piedalos 1704. gada karagājienā

Tā misters Esmonds pārradās atpakaļ Londonā; viņa pēkšņā aizbraukšana bija sadusmojusi atraitni vi-kontesi, toties vecā dāma jutās bezgala iepriecināta par tik drīzu atgriešanos.

Viņš nekavējoties devās pieklājības vizītē pie sava jaunā priekšnieka ģenerāļa Lamlija, kas viņu uzņēma ļoti laipni, jo bija pazinis Esmonda tēvu, turklāt, kā ģenerālim labpatika piebilst, misteram Esmondam pašas labākās atsauksmes veltījis virsnieks, pie kura viņš dienējis par adjutantu Vigo kampaņas laikā. Tai pašā ziemā misters Esmonds lika paaugstināts par leitnantu brigādes komandiera Veba musketieru pulkā, kas tobrīd kopā ar savu pulkvedi atradās Flandrijā, taču, tā kā Esmonds bija ieskaitīts mistera Lamlija svītā, savam pulkam viņš pievienojās vēlāk, kad pēc gada atgriezās no Blenheimas karagājiena. Šī kampaņa sākās ļoti agri — mūsu karaspēks jau pirms ziemas beigām paša hercoga vadībā ielenca Bonnu pie Reinas. Viņa gaišība armijai pievienojās, dziļu bēdu nomākts, ar sēru lenti ap piedurkni, jo viņa namu bija piemeklējusi nelaime; un tas pats pasta kuģis, ar kuru atbrauca virspavēlnieks, atveda karavīriem vēstules, no kurām viena bija adresēta Esmondam, un tajā viņa pavēlniece pavēstīja daudz jauna un interesanta.

Jaunais marķīzs Blcndfords, viņa gaišības dēls, kas bija iestājies Karaliskajā koledžā Kembridžā (kurp devās arī milords vikonts kopā ar savu audzinātāju misteru Tašeru, izraudzīdamies gan Sv. Trīsvienības koledžu), drīz saslimis ar bakām un nomiris sešpadsmit gadu vecumā, — tā beidzās nabaga Frenka rūpīgi kaldinātie plāni par māsas nākotni, un vēl neizplaukusi, paši iedīglī nonīka marķīza bērnišķīgā kaisle.

Esmonda pavēlniece vēlējās, lai viņš atgriežas, vismaz to varēja noprast pēc vēstulēm, taču tas nebija iespējams, jo ienaidnieks atradās turpat blakus un mūsu brašais jauneklis cik spēdams piedalījās aplenkuma operācijās, ko nav nozīmes šeit aprakstīt, izkļuva sveikā bez visniecīgākās skrambiņas un pēc pilsētas padošanās uzdzēra uz sava ģenerāļa veselību. Visu šo gadu viņš pavadīja

pastāvīgā kaujas gatavībā un pat nedomāja lūgt atvaļinājumu kā daži nelaimīgi viņa ieroču biedri, kuri gāja bojā šausmīgajā vētrā, kas plosījās novembra nogale, «veldamās pāri nobālušās Britānijas krastiem» (kā to savās vārsmās apdziedājis misters Edisons) un aizraudama dzelmē desmitiem mūsu kuģu un piecpadsmit tūkstošus jūrnieku.

Ļaudis runāja, ka mūsu hercogu esot pagalam satriecis pār viņa dzimtu nākušais posts, taču ienaidnieki drīz vien pārliecinājās, ka drosmīgais vīrs prot ne tikai uzveikt paša bēdas, bet sakaut arī pretiniekus. Lai cik liela veiksme pavadīja dižā karavadoņa iepriekšējā gadā veiktās operācijas, uzvara nākamajā kampaņā tās visas pārspēja ar savu spožumu. Viņa gaišība ģenerālis pēc Bon-nas ieņemšanas atgriezās Anglijā, bet armija devās atpakaļ uz Holandi, kur 1704. gada aprīlī atkal ieradās viņa gaišība, kurš, braukdams ar kuģi no Hārvičas, malā bija izkāpis Māslandsluisā; no turienes viņa gaišība taisnā ceļā devās uz Hāgu, kur pieņēma ārvalstu sūtņus, armijas komandierus un citas oficiālas personas. Visur, kur vien viņa gaišība ieradās — gan Māgā, Utrchtā, gan Rūrmon’dā un Māstrihtā —, viņam tika parādīts vislielākais gods; vietējās varas pārstāvji iznāca ielās sagaidīt viņa karieti, viņu sveica ar lielgabalu zalvēm, kur vien viņš apmetās, visur tika uzslieti grezni baldahīni un neskaitāmajiem džentlmeņiem viņa svitā rīkotas lepnas dzīres. Starp Lježu un Māstrihtu viņa gaišība pieņēma apvienoto spēku parādi, bet pēcāk netālu no Bualedikas inspicēja ģenerāļa Čērčila komandētās angļu vienības. Tika veikti visi iespējamie sagatavošanās darbi, lai dotos ilgākā karagājienā; armijā paklīda runas, ko karavīri uztvēra ar sajūsmu, — ka virspavēlnieks nolēmis karadarbību paplašināt pāri Nīderlandes robežām un doties uz Mozeli. Pirms atstājām Māstrihtas nometni, mūsu ausīs nonāca baumas, ka arī franči maršala Vileruā vadība maršējot tai pašā virzienā.

Maija beigās armija sasniedza Koblencu; nākamajā dienā viņa gaišība ar saviem ģenerāļiem devās vizītē pie Trīras kūrfirsta tā rezidencē Erenbreitšteinas pilī; kamēr hercogs līksmoja kūrfirsta rīkotajās dzīrēs, kavalērija un dragūni pārcēlās pāri Reinai. Pagaidām viss vēl šķita jauns, svinīgs un spožs — milzīgas, slavas apmirdzētas armijas lielisks maršs cauri draudzīgai zemei,

kura priecēja acis ar tik skaistiem dabas skatiem, kādus savu mūžu vēl nebiju redzējis.

Kājnieki un artilērija, sekodama pa pēdām kavalērijai, arī šķērsoja Reinu pie Ercnbreitšteinas un tālāk pāri Maiņai sasniedza Kaseli, kur viņa gaišību, ģenerāļus un pārējo svītu krastmalā sagaidīja kūrfirsta karietes, kas, lielgabalu zalvju dārdoņas pavadītas, nogādāja viesus viņa augstības pilī, kur tika sarīkotas vēl lepnākas svinības. Par armiju tikšanās vietu bija izraudzīta Gid-lingena Bavārijā, un turp pa dažādiem ceļiem virzījās angļu, holandiešu un dāņu karaspēks, kā arī sabiedroto vācu palīgspēki. Ģenerāļa Cērčila komandētie kājnieki un artilērija šķērsoja Nekaru pie Heidelbergas, un Esmon-dam laimējās apskatīt šo pilsētu un kādreiz slaveno, skaisto pili (lai gan to pēdējā karā krietni bija sapostījusi franču artilērija Tircna vadībā), kur viņa ciltstēvs reiz bija kalpojis daiļajai, bet nelaimīgajai kūrfirsta sievai pfalcgrāfienei — karaļa Kārļa Pirmā māsai.

Mindelsheimā mūsu komandieri apciemoja slavenais Savojas princis, bet mēs visi sapulcējāmies, dedzīgi vēlēdamies savām acīm skatīt šo drosmīgo, slavas vainagoto karotāju; princim par godu mūsu vienības tika izvietotas kaujas kārtībā, un viņš izteica patiesu sajūsmu par diženo angļu armiju. Beidzot mēs ieraudzījām ienaidnieku — tas notika starp Dilingenu un Lavingenu, kur armijas vienu no otras šķīra tikai Brencas upe. Kūrfirsts, nospriedis, ka viņa gaišība vērsīs triecienu pret Donauvertu, nosūtīja sava pulka labāko vienību izlases spēkus pretī grāfa Dār-kosa komandētajam bataljonam, kas stāvēja pie Sellen-berga kalna Donauvertas pievārtē, kur plašā apgabalā tika raktas tranšejas un tūkstošiem sapieru iesaistīti ierakumu nocietināšanas darbos.

Otrajā jūlijā viņa gaišība sāka triecienuzbrukumu, par kura panākumiem nav nekādas vajadzības sniegt sīkākas ziņas. Viņa gaišība hercogs raidīja kaujā sešus tūkstošus kājnieku — angļus un holandiešus, trīsdesmit jātnieku eskadronus un trīs impērijas kirasieru pulkus, bet pats kavalērijas priekšgalā pārcēlās pāri upei. Lai gan mūsu vīri uzbrukumā metās nepieredzēti drosmīgi un nikni, izlauzdamies līdz pat ienaidnieka dižgabaliem un daudzi zaudēdami dzīvību pašā nocietinājumu priekšā, mēs vairākkārt tikām atsisti atpakaļ un diez vai vispār izturētu ienaidnieka spiedienu, ja palīgā nepiesteigtos

impērijas spēki Bādenes firsta vadībā, un tad pretestība tika sagrauta, mēs ielauzāmies ienaidnieka ierakumos, sarīkojām tur drausmīgu slaktiņu un vajājām pretinieka vīrus līdz pat Donavai, kur tie, sekodami savu karavadoņu — grāfa Dārkosa un paša Bavārijas kūrfirsta paraugam, mēģināja glābties peldus. Mūsu armija iesoļoja bavāriešu pamestajā Donauvertā, kur, pēc ļaužu runām, kūrfirsts gatavojot īsti siltu uzņemšanu, jo esot nodomājis mūs sadedzināt, kamēr gulēsim miegā; kad ieņēmām pilsētu, māju pagrabus patiešām atradām piebāztus ar salmiem. Taču, lai arī lapas gaidīja sagatavotas, paši lāpdedži bija aizlaidušies lapās. Pilsētniekiem izdevās paglābt savas mājas, bet mūsu ģenerālis sagrāba arsenālos pamesto ienaidnieka munīciju, noliktavas un pulvera pagrabus. Pēc piecām dienām prinča Ludviķa armijā dziedāja Te Deum, bet mūsu karaspēkam tika noturēts svinīgs pateicības dievkalpojums; Savojas prinča apsveikums viņa gaišībai virspavēlniekam reliģiskās ceremonijas noslēgumā izskanēja kā pats dievbijīgākais «āmen».

Kopā ar visu armiju spožā militārā maršā izsoļojis cauri draudzīgai zemei, savām acīm skatījis greznās dzīres daudzos vācu galmos, piedalījies sīvās un nežēlīgās kaujās un piedzīvojis uzvaras gaviles, misters Es-monds iepazina arī gluži citu militārā dienesta pusi: kad mūsu karaspēks iegāja ienaidnieka teritorijā, viss tika nodots uguns un zobena ziņā, — viņš redzēja degošas zemnieku mājas, nopostītus tīrumus, sieviešu vaimanas, nogalinātus tēvus un dēlus un pārdzērušos kareivjus, kas, lāstus sēdami, plosījās zemē, kur valdīja asaras, varmācība un nāve. Kālab gan cēlā Vēstures mūza, kas dedzīgā sajūsmā apraksta varoņu drosmi un uzvaras diženumu, nepakavējas pie šīm ainām, kas ir tik nežēlīgas, zemiskas un apkaunojošas un tomēr aizpilda krietni vien lielāku vietu kara drāmā? Jūs, angļu džentlmeņi, kas svētā mierā dzīvojat savos omulīgajos mitekļos, glaimodami paši sev ar slavas dziesmām, kurās cildināti mūsu karapūļu virsaiši, jūs, daiļās jaunavas, kas, izdzirdējušas taures un bungu aicinājumu, pa galvu pa kaklu traucaties lejā pa kāpnēm, lai ar «urā» saucieniem sagaidītu britu grenadierus, — vai jūs maz apjēdzat, kā panākta uzvara, kurai jūs tik līksmi uzgavilējat, un kā savu slavu kaldinājuši varoņi, ko jūs apveltījat ar mīlestību? Mušu dižajam karavadonim, ko gandrīz dievināja Anglija un visa Eiropa

ar vienu vienīgu izņēmumu — Franciju, piemita kāda patiešām dievu cienīga īpašība, un proti, ne uzvara, ne briesmas, ne sakāve — nekas nespēja aizkustināt viņa aukstasinīgo prātu. Vai ceļā sastopot nepārvaramus šķēršjus vai izšķirot visniecīgāko sīkumu, vai vadot kaujā desmitiem tūkstošu vīru, vai paejot garām uz savas degošās būdas sliekšņa nogalinātam zemniekam, vai atgaiņājoties no piedzērušiem vācu firstiem landgrāfa dzīrēs, vai ierodoties uz pieņemšanu kāda monarha galmā, vai pētījot kartes uz zemnīcas galda, vai ieraugot ienaidnieka bateriju, kas izšļāc liesmas un nāvi, nosēdama zemi visapkārt ar karavīru līķiem, — viņš allaž palika vienaldzīgs, rāms un nesatricināms kā pats liktenis. Vienlīdz» veikli viņš prata gan pastrādāt nodevību, gan zemu paklanīties, par Stiksas ūdeņiem melnākus melus viņš pauda tikpat viegli, kā izteica komplimentus dāmām vai tērgāja par gaidāmo laiku. Viņš varēja iegādāties mīļāko un jau nākamajā dienā to pamest, savus labdarus viņš spēja kā krāpt, tā atbalstīt un, ja sadomātu, pat nogalināt, ne mirkli nezaudējot aukstasinību un neizjūtot vairāk sirdsapziņas pārmetumu kā Kloto, kad tā vērpj savu pavedienu, vai Lahese^111, kad tā šo pavedienu pārrauj. Esmu dzirdējis Savojas prinča virsniekus stāstām, ka cīņas karstumā princi sagrābjot traks kaujas niknums, acis viņam iedegoties, viņš kā neprātīgs metoties te pa labi, te pa kreisi, izkliegdams gan lāstus, gan uzmudinājuma saucienus, kūdīdams un rīdīdams savus karapūļus, šo asinskārīgo suņu baru, un pats aizvien izraudamies medībām priekšgalā. Mūsu hercogs pie lielgabala stobra stāvēja tikpat mierīgs kā savas viesistabas durvīs. Iespējams, viņš nekad nebūtu sasniedzis sava diženuma kalngalus, ja viņa sirds pazītu mīlestību vai naidu, līdzcietību vai bailes, nožēlu vai piedošanu. Viņš spēja gan rādīt apbrīnojamas vīrišķības paraugu vai sajūsmināt ar pārdrošas domas dziļumu, gan satriekt ar īpaši nekrietnu rīcību — melot tuviniekiem, krāpt mīlošas sievietes un nolaupīt ubagam puspenija; turklāt viss — kā pašas cildenākās, tā viszemiskākās cilvēka dabas izpausmes — viņam padevās vienlīdz šausminošā aukstasinībā,

Hercoga īpašības gaužām labi pazina armijā, kur sastapās dažādu politisku uzskatu pārstāvji, kam netrūka ne vērīga skatiena, ne asa prāta, taču viņam kā visdiženākajam pasaules karavadonim bezgalīgu uzticību dāvāja un viņa neparastajam ģēnijam un likteņa sūtībai mēmā apbrīnā ticēja gan algotņi, ko viņš rupji apkrāpa naudas izmaksas reizēs, gan virsnieki, kurus viņš veikli izmantoja savā labā, pēcāk nekrietni apvainodams, jo izmantot kā visparastākos rīkus viņš prata visus, kas vien gadījās ce|ā, lai tas liels vai mazs, un katram atradās kaut kas noderīgs, ko dižais hercogs atņēma, — karavīram asinis, bagātniekam dārgakmeņiem rotātu cepuri, desmittūkstoš kronas karalim, vismaz vienu no badā nomērējuša sargkareivja trim fārtingiem vai skūpstu sievietei (jaunības dienās) kopā ar zelta ķēdīti no tās kakla; viņš aptīrīja visus — kā sievietes, tā vīriešus, turklāt allaž palikdams dievišķīgajos augstumos, no kuriem vienlīdz nesatricināmā mierā noraudzījās, kā iet nāvē varonis vai no zara noveļas zvirbulis. Nevarētu sacīt, ka hercogs nemācēja raudāt; īstajā brīdī viņš prata raidīt kaujā arī šo rezervi; kā nevērtīgu sīknaudu viņš ar devīgu roku pēc vajadzības izdāļāja gan smaidus, gan asaras. Viņš pieglaimojās zābaku'spodrinātājam, tāpat kā lišķēja ministram vai valdniekam, prata izturēties gan augstprātīgi, gan pazemīgi, mācēja draudēt, nožēlot, raudāt, spiest draudzīgi roku (vai iegrūst dunci mugurā, ja tas šķita izdevīgi). Un tomēr tieši kara biedri, tie vīri, kas hercogu pazina vislabāk un arī vissmagāk dabūja ciest viņa nodarītās pārestības, savam vadonim veltīja visdziļāko apbrīnu, un, kad hercogs drasēja karavīru ierindas priekšā vai izšķirošajā kaujas mirklī izauļoja zirgā pretim uzbrūkošajam ienaidniekam, kura šāviņi lika sagrīļoties veselam bataljonam, pagurušie kareivji un virsnieki iemantoja jaunu sparu, jo redzēja sava vadoņa sejā lepnu un nesatricināmu mieru un juta, ka viņa gribasspēks padara tos neuzvaramus.

Pēc lielās uzvaras pie Blenheimas apbrīna par hercogu visā armijā, pat starp visniknākajiem viņa pretiniekiem, vērtās gluži vai pretdabiskā sajūsmā, pat vēl vairāk — tie paši virsnieki, kas savā sirdī hercogu allaž nolādēja, nule veltīja viņam visskaļākos gaviļu saucienus. Un kurš gan spētu atturēties no slavas dziesmām par šādu uzvaru un šādu uzvarētāju! Vismaz šo rindiņu rakstītājs nespēja

apvaldīt sajūsmu; ikviens var iztēlot sevi par diez kādu lielo filozofu, taču tie, kuri izcīnīja tās dienas kauju, aizvien to pieminēs ar lepna satraukuma trīsām.

Franču armijas labējais flangs bija izvietots pašā Do-navas krastā pie Blenheimas ciema, kur atradās maršala Tallāra štāba mītne; ienaidnieka karaspēka līnija stiepās kādas pusotras jūras jūdzes garumā no Lucingenas līdz mežiem apaugušam kalnam, kura pakājē bija savilkti četrdesmit eskadroni, kas tika raidīti cīņā pret Savojas princi.

Sai vietā franči bija nodedzinājuši kādu ciemu, jo mežs katrā ziņā noderēja par drošāku aizsegu un arī nosargāt to varēja vieglāk nekā ciemu.

Garām abiem ciemiem un franču pozīcijām, cauri klanam (kas lielajā svelmē bija gandrīz vai izsusējis) tecēja mazs strautiņš ne vairāk kā divu pēdu platumā, un šī sīkā tērcīte palika vienīgais šķērslis, kas šķira abas armijas, kad pulksten sešos no rīta pienāca hercoga da]as un izvietojās kaujas ierindā pretim frančiem, tā ka tie no savām pozīcijām labi varēja pārskatit mūsējās, un viss plašais līdzenums jau ilgas stundas pirms lielās apšaudes sākuma ņudzēja gluži melns no neskaitāmajiem karavīru stāviem.

Apšaudīšanās tiklab no vienas, kā no otras puses ilga vairākas stundas. Franču lielgabali bija izvietoti viņu pozīciju priekšpusē, tā ka tie nodarīja lielus zaudējumus mūsu karaspēkam, it īpaši kavalērijai un labajā flangā uzbrūkošajām impērijas daļām, kuras komandēja Savojas princis, kas nespēja raidīt kaujā ne artilēriju, ne kājniekus, jo dumbrainā zeme visapkārt bija tranšeju izvagota, tādēļ lielgabalus pavirzīt uz priekšu varēja tikai ar lielām grūtībām.

Diena jau iegriezās vakara pusē, kad kauju uzsāka mūsu kreisais flangs, kuru komandēja lords Katss, pats drosmīgākais un visvairāk cienītais angļu armijas virsnieks. Un šai stundā, it kā lai visā pilnībā iemantotu kaujas pieredzi, mūsu jaunais adjutants, kuram piekrita gods nogādāt komandiera pavēles visgarām frontes līnijai un kurš savām acīm vēroja abas varenās armijas stingrā ierindā stāvam vienu otrai pretim, dabūja izjust arī to nelāgo, kas it bieži pavada militāro slavu, un jau pašā diženās Blenheimas kaujas sākumā kopā ar simtiem citu drosmīgu vīru tika smagi ievainots. Pēcpusdienā, kad

mūsu daļas ar lielām grūtībām beidzot bija sagatavotas kaujai, jo to izvietošanos kavēja niknā uguns, ko raidīja ienaidnieka lielgabali, kuri ne tikai izdevīgāku pozīciju, bet arī skaita ziņā pārspēja mūsējos, — angļu un heseniešu korpuss mūsu galēji kreisā flanga komandiera ģenerālmajora Vilksa vadībā, parādīdams izcilu kaujas drosmi, devās uzbrukuma Blenheimai; ģenerālmajors kopā ar saviem virsniekiem soļoja karaspēka priekšgalā, bezbailīgi noņemdams cepuri no galvas, it kā par spīti ienaidniekam, kas gan no lielgabaliem, gan šautenēm izlēja veselu uguns jūru, uz ko mūsējiem bija aizliegts atbildēt citādi kā vien ar šķēpiem un durkļiem, kad būs sasniegti franču nocietinājumi. Turp drosmīgā solī devās pats Vilkss un pirmais cirta ar zobenu pa nocietinājumu baļķiem, iekams vēl karaspēks bija paguvis pāriet triecienā. Tai pašā mirkli ģenerālmajors, ka arī pulkvedis, majors un vairāki citi virsnieki, šāviņu ķerti, krita — un mūsu kareivji ar skaļiem «urā» saucieniem metās uzbrukumā, taču nelīdzēja ne viņu pārcilvēciskā drosme, ne apņēmība, jo nāvi nesēja uguns no ienaidnieka aizsardzības līnijas uzbrukumu apturēja, bet no Blenheimas izauļojusī franču kavalērija straujā triecienā stipri vien izretināja mūsu karaspēka rindas. Trīs reizes mūsu kājnieki metās niknā un izmisīgā uzbrukumā, taču ienaidnieks allaž tos atsita, līdz beidzot mūsu gaužām izklīdinātas vienības apjukumā atkāpās pāri tam pašam mazajam strautiņam, ko pirms stundas bijām šķērsojuši nesatricināmā apņēmībā, bet franču kavalērija dzinās mums pakaļ, bez žēlastības apkaudama visus, kas gadījās pa cirtienam.

Taču tobrīd niknā triecienā uzvarētājiem pretī devās angļu kavalērijas pulks, ko vadīja Esmonda priekšnieks ģenerālis Lamlijs, kura eskadrona aizsegā bēgošie kājnieki, mazliet atguvušies, atkal saliedēja izkliedētās rindas, kamēr Lamlijs, atsitis franču jātnieku uzbrukumu, traucās tieši uz Blenheimas ciemu, kur ienaidnieka nocietinājumu priekšā, krustu šķērsu sakrituši, gulēja Vilkss un simtiem citu cīņā nogalinātu drosmīgu angļu karavīru. Par to, kas notika pēcāk, kā arī par slavas vainagoto uzvaru misters Esmonds nezināja nenieka, jo viņa zirgs, ienaidnieka lodes ķerts, nogāzās gar zemi, uzkrizdams virsu mūsu jaunajam džentlmenim, kurš pie samaņas nāca krietni vēlāk un arī tikai uz īsu brīdi, jo atkal iegrima nemaņā no sāpēm un asiņu zaudējuma. Prātā

palika vienīgi neskaidra apjausma par visapkārt dzirdētajiem vaidiem un mirkli atplaiksnījusi izmisīga doma par būtni, kam piederēja viņa sirds, kā arī apziņa, ka pienācis gals gan nākotnes sapņiem un cerībām, gan arī nedienām. Kad, neciešamu sāpju mocīts, Esmonds atguva samaņu, krūšu bruņas viņam bija noņemtas un kalps turēja viņa galvu; krietnais, uzticamais Hempšīras biedrs“ raudāja gaužas asaras, jo iedomājās savu pavēlnieku mirušu, bet pulka ārsts apskatīja brūci plecā, kas acīmredzot bija ticis ievainots tai brīdī, kad šāviņa trāpītais zirgs uzgāzās virsū jātniekam. Sai flangā kauja jau bija beigusies, ciemu ieņēma angļu karaspēks, bet tā drosmīgie aizstāvji bija krituši gūstā vai aizbēguši, vai arī daudzi noslīkuši tuvinās Donavas ūdeņos. Ja krietnais un uzticamais Lokvuds tik neatlaidīgi nebūtu nodevies sava pavēlnieka meklēšanai, šai vietā beigtos Esmonda mūžs un arī mūsu stāsts. Marodieri jau pārlūkoja kaujas laukā guļošos karavīru līķus, un Džeks ar musketes laidi sašķaidīja galvu nelietim, kas bija paguvis noņemt Esmondain cepuri un parūku, kā arī izvilkt naudas maku un sudrabā kaltās pistoles — atraitnes vikonteses dāvanu; marodieris jau rakņājās pa kabatām cerībā atrast vēl kaut ko vērtīgu, kad piesteidzās Džeks Lokvuds un izbeidza tā nelietīgo rīcību.

Lazaretes mūsu karavīriem bija ierīkotas Blenheimā, un te Esmonds par mata tiesu no nāves nogulēja vairākas nedēļas; ievainojums gan nebija pārāk liels, turklāt lodi ārstam laimējās izņemt turpat karalaukā, kur jaunais džentlmenis to paguva iemantot, taču nākamajā dienā pēc pārvešanas uz lazareti ievainotajam piemetās drudzis, kas teju, teju aizrāva to kapā. Džeks Lokvuds pēcāk stāstīja, ka viņa kungs pa murgiem esot sarunājis vistrakākās aplamības — godājis sevi par marķīzu Es-mondu un, sagrābdams aiz rokas ārsta palīgu, kas nācis viņam pārsiet brūci, apgalvojis, ka tā esot Beatriksas jaunkundze un ka viņš to padarīšot par hercogieni, ja vien jaunā dāma neliegšot jāvārdu. Tā nu viņš vadīja savas dienas neprātīgās iedomās un vcina somnia', kamēr armija, slavinādama uzvaru, dziedāja Te Deum, bet mūsu [112]

hercogs, nule iecelts svētās impērijas prinča kārtā, līksmoja lepnajās dzīrēs, ko viņam par godu bez mitas rīkoja svētās Romas impērijas valdnieks ar saviem augstmaņiem. Viņa gaišība mājup devās caur Berlīni un Hano-veru, tā ka Esmondam gāja secen daudzās svinības, kuras notika šajās pilsētās un kurās piedalījās arī Esmonda ģenerālis kopā ar citiem virsniekiem, kas pavadīja ceļā mūsu dižo karavadoni. Kad Esmonds atkal atguva spēju pārvietoties, viņš uzsāka ce|u mājup caur Virtembergas hercoga rezidenci Štutgarti, vēlreiz iegriezās Heidelbergā, pēc tam devās uz Manhcimu, no kurienes tālāk uzņēmās garlaicīgo, bet vieglo braucienu ar kuģi pa Reinu, un šis ceļa gabals būtu sniedzis patiesu prieku un skaistumu, ja vien viņš ar visu sirdi neilgotos pēc mājām, kur viņu gaidīja vēl daudz lielāks prieks un skaistums.

Kad Holandes pasta kuģis iegriezās Anglijas ūdeņos, Hārvičas ugunis Esmondam šķita spīdam pretī gandrīz tikpat spožas un aicinošas kā viņa sirds valdnieces acis. Nepagāja ne pāris stundu, kad Esmonds, kā to katrs pats sapratīs, jau ieradās Londonā, kur viņu atplestām rokām sagaidīja Celsijas atraitne, savā franču un angļu valodas sajaukumā apgalvodama, ka radinieks iemantojis patiesu air noble', ka bālums padarot viņa seju īpaši cēlu, ka viņš esot īsts Amadiss, kas savas Gloriānas cienīgs, un — ak debesu pērkoni! — kāds prieks pārņēma Esmondu, kad viņš izdzirdēja vēsti par savu sirdsdāmu, kura jau uzņēmusies galma dāmas pienākumus un tai brīdī kopā ar viņas majestāti ieradusies Kensingtonā. Misters Esmonds jau bija paguvis norīkot Džeku Lokvudu, lai tas sagādā zirgus, ar kuriem to pašu vakaru doties tālāk uz Vin-čestru, taču, uzzinājis jauno vēsti, viņš savu rīkojumu tūdaļ atsauca; Hempšīrā nekā vairs nebija ko meklēt, visas Esmonda domas un cerības traucās pāri divu trīs jūdžu attālā Kensingtonas parka valnim. Nekad vēl nabaga Harijs nebija tik cītīgi lūkojies spogulī, lai pārbaudītu savu air un pārliecinātos, vai bālums no visas tiesas viņam piestāv; nemūžam viņš tā nebija rūpējies ne par savas parūkas sprogām, "ne par mežģīnēm, rišām un cakām apģērbā kā šai brīdī, kad misters Amadiss grasījās vaigu vaigā tikties ar mis Gloriānu. Vai gan franču lielgabalu zalves spēja lepoties kaut vai ar pusi tā nāvējošā [113]

spēka, ko raidīja viņas gaišības acu kvēlie skatieni! Ak zibeņi un pērkoni, cik šīs acis bija skaistas!

Un, gluži kā rīta saules spožo staru pārspēts, mēness pamazām izdziest debesu zilgmē, tā arī kāda daiļa, bāla seja, pie kuras Esmonds kavējās domās, varbūt pat viegli pietvīcis, bikla un skumja pagaisa tālumā, nenovērsdama maigu jūtu pārpilno acu skatienu; tikpat sērīgi laikam gan mīļotajā noraudzījās Eiridika, kad, Likteņa un Platona aicināta, devās projām ēnu valstībā.

X NODAĻA

Mūžsenais stāsts par nelgu un sievieti

Lai kādas izpriecas Esmondam liktos tīkamākas (un, gluži tāpat kā vairums jaunekļu šai vecumā, viņš it labi prata desipere in loča'), nule viņš varēja tās izbaudīt pēc sirds patikas, turklāt visizcilākajā galvaspilsētas sabiedrībā. Kad armija iekārtojās ziemas mītnēs, tie virsnieki, kuri prata likt iietā ietekmi un naudu, it viegli izdabūja atvaļinājumu, nosprieduši, ka daudz tikamāk nosist laiku Pelmelā vai Haidparkā nekā visu ziemu nīkt aiz cietokšņu mūriem drūmajās, vecajās Flandrijas pilsētās, kur bija izmitinātas angļu karaspēka daļas. Preču un pasta kuģi ik dienas atstāja holandiešu un flāmu ostas, dodamies uz Hārviču; ceļus no šīs pilsētas uz Londonu, kā arī visas lielākās viesnīcas stāvgrūdām piepildīja džentlmeņi, kas pārradās no armijas; krogi un dzertuves pilsētā mudžēt mudžēja no sarkanajām uniformām, bet mūsu dižā hercoga pieņemšanas reizēs Sentdžeimsas pilī pulcējās tādi paši ļaužu bari kā Gentē un Briselē, kur viņam tika parādīta cieņa un gods kā īstenam valdniekam. Lai gan Esmonds bija iecelts par leitnantu musketieru pulkā, kuru komandēja izdaudzinātais pulkvedis Džons Rič-monds Vebs, viņš ne reizi netika iegriezies pulkā, ne arī bija stādījies priekšā savam slavenajam komandierim, kaut arī abi piedalījās vienā un tai pašā karagājienā un izcīnīja vienu un to pašu kauju. Dienēdams par adjutantu ģenerālim Lamlijam, kurš komandēja kavalērijas divizionu, kas uz norādīto vietu pie Donavas virzījās pa

īstajā reizē pajokot (latin.). Horācijs; Odas.

cilu ceju nekā musketieru pulks, Esmonds pagaidām vēl nebija radis iespēju tikties ne ar savu komandieri, ne ar nākamajiem ieroču biedriem; un tā nu iznāca, ka tikai Londonā, Goldenskvērā, kur tolaik dzīvoja ģenerālmajors Vcbs, kapteinim Esmondam beidzot piekrita gods apliecināt cieņu savam komandierim, kam pēcāk bija lemts kļūt par viņa draugu un labvēli.

Tie, kas pazina šo lielisko, izcili apdāvināto džentlmeni, droši vien atceras, ka viņš bija izdaudzināts par visskaistāko vīru visā armijā un ar šo slavu krietni vien arī lepojās; kāds dzejdaris, kas pēc trim gadiem sarīmēja gaužām garlaicīgas rindas par Udenārdes kauju, apdziedāja Vcbu šādiem vārdiem:

Vebs briesmu priekšā baiju nepazīst.

Viņš saviem vīriem drosmes paraugs ists.

Gar pulkiem, kuri ierindā jau stāj,

Kā kaujai gatavs Marss viņš stalti jāj.

Būs dievi kaujā labvēlīgi tam Kā kādreiz Parīdam un Hektoram.1

Misteram Vebam šķita, ka dzejolis izdevies tikpat cēls kā Blenheimas operācijai veltītā mistera Edisona poēma, turklāt taisnības labad jāpiebilst, ka Hektora loma a la mode de Paris^114 [115] īsteni atbilda šā galantā džentlmeņa godkārīgajām tieksmēm. Gan visā ang|u armijā, gan arī starp lietiskajiem Maison du Roy^116 augstmaņiem un kavalieriem, kas karoja Vandoma un Villeruā komandētajos pretinieku pulkos, patiešām grūti būtu atrast virsnieku, kas pārspētu viņu kā karošanas mākā un džentlmeņu manierēs, tā drosmē un skaistumā. Un, ja misters Vebs pats ticēja visam, kas par viņu tika runāts, un dzīvoja ciešā pārliecībā par savām neapstrīdamajām garadāvanām, skaistumu un varonību, kurš gan uzņemtos tiesības to visu apšaubīt? Sī nemainīgā pašpārlieciba uzturēja viņa garu allaž možu, un tas nāca tikai par labu kā viņa draugiem, tā padotajiem.

Misters Vebs bija cēlies no ļoti senas Viltšīras dzimtas, ko viņš uzskatīja par pašu pārāko visā pasaulē; viņš varēja pierādīt savas dzimtas saiknes tiešā līnijā no karaļa Edvarda Pirmā un zināja stāstīt, ka dzimtas ciltstēvs Roalds de Ričmonds Heistingsas laukā jājis cieši

blakus Viljamam Iekarotājam. — Mēs bijām džentlmeņi, Esmond,-— viņš mēdza stāstīt, — kad Cērčili yēl kalpoja par zirgu puišiem. — Augumā misters Vebs bija varens vīrs, pat vieglās vakara kurpēs sasniedza sešas pēdas un trīs collas (bet, kad apāva botfortus, uzlika galvā kuplu parūku un spalvām rotātu platmali, tad sanāca veselas astoņas pēdas). — Esmu garāks par Cērčilu, — viņš lāgiem sacīja, aplūkodams sevi spogulī, — un arī staltāku stāvu, bet, ja sievietēm vairāk pa prātam vīrietis ar kārpu uz deguna, tur nu es nekā nevaru līdzēt, tai ziņā Cērčils mani krietni pārspēj. — Un patiesi — viņš allaž salīdzināja sevi ar hercogu un allaž lūdza draugus izsacīties, kurš no abiem pārāks. Šādas va|īgas sarunas bieži vien viņš atļāvās, kad iedzēra kādu stiprāku lāsi; jokupēteri smiedamies veicināja vēl jo lielāku atklātību, draugus tā sāpīgi aizskāra, bet intriganti un lišķi Vebu uzkūdīja aizvien uz trakākām runām, ko mēlneši nevilcinājās nogādāt štābā, tādējādi saasinādami jau tā krasās domstarpības starp dižo karavadoni un vienu no pašiem spējīgākajiem un drosmīgākajiem tā palīgiem.

Ģenerāļa Veba niknums pret hercogu bija tik liels, ka pietika parunāt ar viņu pāris vārdu, lai tas kļūtu acīm redzams, bet' Veba laulātā draudzene, kas gluži vai dievināja savu ģenerāli, kurš tai šķita vēl simtkārt lielāks, skaistāks un varonīgāks, nekā viņu bija radījusi izšķērdīgā daba, ienīda dižo hercogu ar tādu kvēli, kā vien uzticama sieva spēj nīst sava vīra ienaidniekus. īstenībā milords hercogs nekāds ienaidnieks ģenerālim vis nebija, citādi nemūžam nepiedotu nelāgās valodas, ko misters Vebs neskaitāmas reizes atļāvās pret savu priekšnieku, turklāt viņa gaišība ar savu visuresošo spiegu starpniecību uzzināja arī neskaitāmas tādas runas, ko Vebs pat domās nebija izsacījis. Taču šis dižais cilvēks prata piedot bez jebkādām pūlēm; viņš laida pār galvu vienlidz viegli kā pāridarījumus, tā labdarības.

Ja kāds no maniem bērniem uzņemsies pūles izlasīt šos sava tēva memuārus, man negribētos, lai viņi dižo hercogu^117 vērtētu pēc piezīmēm, ko atstājis tā laikabiedrs. Nav otra cilvēka, kas ticis tik augsti cildināts un tik nikni

nopelts kā šis lielais valstsvīrs un karavadonis, un paliesi — neviens cits nekad arī nav pelnījis tik skaļus summējumus un tik bargu nosodījumu. Ja šo rindu autors pievienojas hercoga pēlējiem, tad viņa nelabvēlības iemesls laikam gan meklējams paša piedzīvotā pāridarījumā.

Kad misters Esmonds ieradās pieņemšanā pie armijas virspavēlnieka, viņa gaišība nepavisam neatminējās kādreiz redzējis ģenerāļa Lamlija adjutantu, un, lai gan viņš izsenis pazina Esinondu dzimtu, jo kopā ar abiem lordiem (milordu Frensisu un vikontu, Esmonda tēvu) bija dienējis gan Flandrijā, gan Jorkas hercoga komandētajā gvardē, hercogs Mārlboro, kurš allaž izturējās draudzīgi un pakalpīgi pret (tā sauktajiem) likumīgajiem vikonta Kāslvuda dzimtas pārstāvjiem, neveltīja ne mazāko uzmanību nabaga leitnantam, kas arī nesa šās dzimtas vārdu. Viens vienīgs laipns atzinības vārds vai labvēlīgs skatiens būtu spējis grozīt Esmonda uzskatu par šo dižo cilvēku, un, kas zina, varbūt satīriskā portreta vietā, ko, rakstītājam gluži negribot, izvelk viņa spalva, pazemīgais historiogrāfs būtu kritis otrā galējībā un sacerējis slavas dziesmu. Jānomaina tikai redzes punkts, un viscildenākā rīcība šķitīs zemiska, gluži tāpat kā, ieskatoties tālskatī no otra gala, milža vietā ieraugām punduri. Jūs varat aprakstīt ko vien gribēdami; bet kurš pateiks, cik skaidrs ir jūsu skatiens un cik precīzs ir jūsu izziņas avots? Ja dižais būtu apveltījis mazo kaut ar vienu vienīgu laipnu smaidu (kā būtu izkāpis no zeltītajiem kaujas ratiem, lai paspiestu roku skrandās tērptajam, vātīm pārklātajam Lācaram, ja zinātu, ka Lācars šādā vai tādā veidā var būt noderīgs), Esmonds, protams, spēkus nežēlodams, mestos kaujā par viņu gan ar spalvu, gan zobenu; bet milords lauva tobrīd nejuta ne mazākās vajadzības pēc māstera peles, un tā nu Muscipulus^118 ierāvās sevī — un viņā modās pretestības gars.

Tā nu iznāca, ka jaunais džentlmenis, kas gan savas ģimenes, gan paša acīs šķita neapšaubāms varonis, it drīz vien pārliecinājās, ka īstais dienas varonis neveltī viņam vairāk uzmanības kā visniecīgākajam bundziniekam viņa gaišības armijā. Celsijas atraitne par savas

dzimtas pārstāvja noniecināšanu pārskaitās tik traki, ka uzņēmās izšķirošo kauju pret lēdiju Mārlboro (tā viņa joprojām ietiepīgi sauca hercogieni). Viņas gaišība tolaik pildīja tērpu pārzines pienākumus viņas majestātes galmā, tālab tika uzskatīta par vienu no ietekmīgākajam personām karalistē, tāpat kā viņas laulātais draugs —« visā Eiropā, un kauja starp abām dāmām notika karalienes viesistabā.

Hercogiene par atbildi uz manas krustmātes dedzīgajiem pārmetumiem augstprātīgi atbildēja, ka esot darījusi visu iespējamo Esmondu dzimtas likumīgo locekļu labā un neviens gan nevarot gaidīt, lai viņa rūpētos arī par šīs ģimenes ārlaulības atvasēm.

— Ārlaulības atvases! — trakā niknumā iesaucās vi-kontese. — Ari starp Cērčiliem, kā jūsu gaišībai labi zināms, aug ārlaulības atvases, toties Bērvikas hercogs ir nodrošināts tā, ka labāk nemaz nevar vēlēties.

— Cienītā kundze, — atbildēja hercogiene, — jūs gan zināsiet, kur meklējama vaina, kālab Esmondu dzimtā nav šādu hercogu, un kā dažas labas dāmas kaltie plāni cieta neveiksmi.

Esmonda draugs Diks Stils, kas tobrīd galmā apkalpoja princi, dzirdēja abu dāmu ķildu. — Goda vārds, —• stāstīja Diks, — man, vai zini, Harij, tā vien šķietas, ka tava radiniece virsroku vis neguva.

Diks nespēja paturēt dzirdēto pie sevis; tās pašas dienas vakarā šis notikums tika pārspriests visās kafejnīcās, un nepagāja ne mēnesis, kad tas parādījās kādā avīzē un ar virsrakstu «Viņas gaišības M-rlb-ro hercogienes atbilde pāvesta piekritējai galma dāmai, kādreizējai nelaiķa k-a J-a-a favorītei» to pārdrukāja vairākas citas avīzes, piebilstot, ka «hercogiene, pēc tam kad minētās galma dāmas dzimtas galva zaudējis dzīvību liktenīgajā divkaujā, nepagurdama rūpējusies, lai tā bāreņos palikušais mantinieks un atraitne saņemtu pensiju no viņas majestātes pašas devīgās rokas». Ķīviņš nepavisam neveicināja Esmonda virzīšanos uz augšu pa karjeras kāpnēm, un viņš nudien jutās tik apkaunots, ka vairs nekad neuzdrīkstējās ierasties uz virspavēlnieka pieņemšanām.

Astoņpadsmit mēnešu laikā, kopš Esmonds nebija ticies ar savu mīļoto pavēlnieci, viņsaulē bija aizgājis tās krietnais tēvs vecais dekāns, līdz pat pēdējam mūža jnirk* lim palikdams uzticīgs savai pārliecībai un vēl nāves

stundā piekodinādams tuviniekiem allaž atminēties, ka > iņu īstenais valdnieks ir un paliek karalienes brālis, karalis Jēkabs Trešais. Kā vēlāk dekāna meita stāstīja Es-mondam, viņš nomiris, sirdi ielīksmots, un pēc viņa nāves milēdija pārsteigtā uzzinājusi (jo dzīvoja viņš vienmēr gauži trūcīgi), ka tēvs atstājis tai mantojumā samērā prāvu summu — trīs tūkstošus mārciņu. Kad lēdijas Kāsl-vudas meitai šī pieticīgā rocība deva iespēju stādīties priekšā galmā, pienāca laiks pārcelties uz dzīvi Londonā, kur viņa netālu no karaļa pils noīrēja nelielu, toties glīti iekārtotu namiņu Kensingtonā, kurā viņa apmetas ar abiem bērniem un kur savus draugus atkal sastapa Esmonds.

Jaunajam lordam universitātes karjera izbeidzās pēkšņi un negaidīti. Viņa audzinātājs lāgavīrs Tašers drīz vien pārliecinājās, ka jaunais džentlmenis nepavisam nav novaldāms. Milords savas dienas izniekoja pastāvīgās palaidnībās un, kā dažkārt ģimenes paspārnē auguši zēni, citu pēc citas pastrādāja visneiedomājamākās aušības, līdz beidzot jaunais Trīsvienības koledžas rektors doktors Ben-tlijs, citas iespējas nesaskatīdams, aizrakstīja milorda mātei vikontesei Kāslvudai vēstuli, kurā lūdza izņemt jauno džentlmeni no universitātes, jo tas galīgi atsakoties mācīties un ar savu izlaidību tikai nodarot ļaunu citiem studentiem. Un patiesi — ari man nākusi ausīs ziņa, ka viņš gandrīz pielaidis uguni Ncvilskortai, mūsu koledžas skaistajai, jaunajai ēkai, ko tikai nesen uzbūvēja sers Kristo-fers Rēns. Jauneklis iekaustījis proktora palīgu, kad tas gribējis viņu aizturēt kārtējo nakts nedarbu laikā; vēl viņš sarīkojis iedzeršanu Velsas prinča šūpļa svētkos, kas iekrit divas nedēļas pēc viņa paša dzimšanas dienas, un divdesmit jauni džentlmeņi krietnā reibulī pie atvērtiem logiem uzdzēruši uz karaļa Jēkaba veselību, bet pēc tam devušies sirojumā pa parku, skaļi dziedādami rojālistu dziesmas un saukdami «Dievs, sargi karali!», tā ka rektors nakts vidū bijis spiests piecelties no gultas, lai izkliedētu trokšņaino jaunekļu baru.

Tas šķita kronis visām milorda izdarībām, tālab godājamais Tomass Tašers, ļoti cienījamā vikonta lorda Kāsl-vuda mājas kapelāns, pārliecinājies, ka viņa augstībai domātās lūgšanas un sprediķi nekrīt auglīgā zemē, atteicās turpmāk izpildīt tā audzinātāja pienākumus un, apprecējis savu Sautemptonas aldara atraitni, pievāca sievu

ar visu tās naudu un pārcēlās uz dzīvi Kāslvudas mācītāja mājā.

Milēdija, kā visi Kāslvudu dzimtas locekļi, pati būdama pārliecināta toriju piekritēja, nespēja dusmoties uz dēlu par to, ka tas uzdzēris uz karaļa Jēkaba veselību, un, acīmredzot sajuzdama, ka nekādi aizliegumi pie laba gala nenovedīs, ar klusu nopūtu padevās jaunajam lordam, kad tas lūdza atļauju uzņemties karavīra likteni. Viņa labprāt būtu vēlējusies redzēt dēlu dienam mistera Esmonda pulkā, lolodama cerību, ka Harijs savam nevaldāmajam radiniekam varētu noderēt par aizbildni un padomdevēju, taču jaunais lords pat dzirdēt negribēja ne par ko citu kā vien par gvardi, tādēļ viņam tika izgādāta virsnieka vieta Ormondas hercoga pulkā; tā nu Esmonds, pēc Blenhciinas kaujas atgriezies mājās no Vācijas, milordu ieraudzīja jau tērpušos leitnanta uniformā.

Iespaids, ko, parādīdamies sabiedrībā, radīja abi lēdijas Kāslvudas bērni, bija ārkārtīgs, un slava par viņiem drīz vien izplatījās pa visu pilsētu; cilvēki runāja, ka' tik skaists pāris nemūžam neesot redzēts, un katrā krogā pie katra galda tika uzdzerts jaunās galma dāmas daiļumam, bet jaunā lorda skaistumu apjūsmoja pat vēl vairāk nekā māsas pievilcību. Simtiem dzejoļu tika sacerēts abu cildināšanai, un jauno lordu anakreontiskā jūsmā izdaudzināja par īstu Batillu. Varat nešaubīties, ka viņš šīs slavas dziesmas uzņēma par svētu patiesību un ar sev raksturīgo apburošo labsirdību atklāti pievienojās domai, ka ir pats skaistākais jauneklis visā Londonā.

Vecā Celsijas atraitne nekādi nebija piedabūjama atzīt mis Beatriksas daiļumu (šai ziņā, manuprāt, viņas pārliecībai pievienojās paprāvs dāmu pulks), toties jaunajā lordā Kāslvudā viņa, kā pati atzina, esot iemīlējusies pēc pirmā acu skatiena, un Henrijs Esmonds, atgriezies Celsijā, drīz vien pārliecinājās, ka jaunais radinieks iemantojis gandrīz nedalītu krustmātes labvēlību. Pat ja nebutu nekā cita, viņa apgalvoja, pietiktu ar to, ka zēns Kembridžā uzdzēris uz karaļa Jēkaba veselību, lai jau iekarotu viņas sirdi. — Kur gan šis miļais zēns ņēmis tādu daiļumu? — viņa jautāja. — Taču ne jau no tēva un no mātes, protams, arī ne. Kā viņš iemanījies tik cēlās manierēs un kur radis tādu nevainojamu bel air? Šī laucinie-ciskā Volkotas atraitne kaut ko lādu nemūžam nespētu viņam iemācīt. — Esmonds turējās pats pie saviem uzska-

tiem par lauciniecisko Volkotas atraitni, kuras liegā grācija un rāmā laipnība allaž viņam šķita īsts labas audzināšanas paraugs, taču krustmātes viedokli viņš pat nemēģināja apstrīdēt. Toties labprāt Esmonds pievienojās tiem slavinājumiem, ar ko sajūsminātā atraitne apveltīja milordu vikontu, jo arī viņš nekad nebija sastapis jaukāku un valdzinošāku džentlmeni. — No tā puikas acis nevar novērst, — lāgiem sacīja misters Stils, — un viņa smiekli jebkurā sarunā iemet spožāku dzirksti nekā desmitiem mistera Kongrīva asprātību. Pie pudeles es sēdētu simtreiz labprātāk ar viņu nekā ar misteru Edisonu un ar lielāku prieku klausītos viņa mē|ošanā nekā Nikolīni dziedāšanā. Vai reibumā kāds spēj būt jaukāks par milordu Kāslvudu? Es atdotu visu, lai mācētu piedzerties tā kā šis apbrīnojamais jauneklis (lai gan Diku, taisnību sakot, nevajadzēja mācīt, kā dzert un cik dzert). Skaidrā prātā viņš ir burvīgs, bet skurbulī — nu, tieši neatvairāms. — Un, talkā ņemdams savu mīluli Šekspīru (kurš pilnīgi bija izgājis no modes, iekāms Stils viņu atkal padarīja modernu), Diks lordu Kāslvudu salīdzināja ar princi Helu^1, aiz pilnas sirds iekristīdams to par veco Pistoļu^119 [120].

Karalisko tērpu pārzine, pirmā lēdija Anglijā pēc karalienes, bet varbūt pat pirms karalienes, kā runāja tautā, lai gan izgādājusi Beatriksai galma dāmas vietu, nespēja veltīt jaunajai dāmai neviena laipna vārda, toties tās brālim jau pirmajā brīdī dāvāja visu savu labvēlību. Kad lords Kāslvuds, jaunajā uniformā izskatīdamies gluži pēc pasaku prinča, ieradās apliecināt cieņu viņas augstībai, hercogiene klusuciešot brīdi noraudzījās jauneklī, kurš, apjukumā pietvīcis, mīņājās uz vietas, tad, sajūsmas asaras liedama, metās to skūpstīt turpat savu meitu un pārējās sabiedrības acu priekšā. Viņš draudzējās ar manu puisēnu, viņa elsodama sacīja. Mans Blendfords tagad būtu tikpat liels. Un, hercogienes labvēlības pārsteigti, klātesošie tūdaļ noprata, ka milorda turpmākā karjera ir nodrošināta, un visi bariem vien pulcējās ap favorītes favorītu, kurš kļuva iedomīgāks, jautrāks un labsirdīgāks nekā jebkad.

Tikmēr madame Beatriksa savukārt uzsāka uzvaras gājienu, un iekaroto vidū gadījās kāds jauns nabaga džentlmenis, kuru viņas daiļās acis bija ievainojušas jau pirms diviem gadiem un kurš vēl joprojām nebija spējis pilnīgi Izdziedēties; viņš, protams, apzinājās, cik veltīga ir jebkura šai virzienā vērsta kaisle, tālab ķērās pie labākā, kaut ari vīrieša necienīgā remedium amoris^121 — bēga no savas apburājas, ilgu laiku nerādīdamies tās tuvumā; taču, tā kā šis pirmais trieciens nelikās pārāk bīstams, Esmonds drīz vien no tā atžirga, un, ja arī sirds dažkārt iesāpējās, viņš aiz pieraduma to gandrīz vai nepamanīja. Toties, kad pēc Blenheimas kaujas viņš atgriezās mājās, jaunā dāma, kura pirms diviem gadiem bija šķitusi pati daiļākā būtne visā pasaulē, nule bija uzplaukusi tādā neatvairāmā skaistumā, ka nabaga nelaimīgais džentlmenis, reiz jau bēdzis no viņas pievilcības, atkal tika pagalam savaldzināts. Toreiz viņš uzturējās tās tuvumā tikai divas dienas un jau jutās spiests bēgt, tagad viņi tikās diendienā, un, kad Beatriksa parādījās galmā, viņš nenolaida no tās skatienu, kad viņa sēdēja mājās, kavēja tai laiku ģimenes lokā, kad jaunā dāma devās izbraukumā, jāja līdzi tās mātes karietei, kad Beatriksa ieradās teātrī, viņš vai nu sēdēja tai blakus ložā, vai no partera nolūkojās savā pielūgsmes objektā, kad tā gāja baznīcā, viņš kā piesiets nosēdēja visu dievkalpojuma laiku, nedzirdēdams ne vārda no sprediķa, lai tikai varētu to pavadīt līdz karietei, ja vien jaunajai dāmai labpatika pieņemt viņa pakalpojumus, izraugoties tieši viņu no prāvā jaunu vīriešu bara, kas allaž pulcējās tai apkārt. Kad Beatriksa, pavadīdama viņas majestāti, izbrauca uz Hcmptonkortu, pār Londonu nolaidās dziļa tumsa. Ak dievs, kādas naktis tad pārlaida Esmonds, domādams par viņu, sacerēdams viņai dzejoļus, runādams tikai par viņu! Esmonda draugs Diks Stils tai laikā centās iegūt kādas jaunas dāmas labvēlību; tā bija misis Skērloka, ar kuru viņš pēcāk arī apprecējās, un viņas māja atradās Kcnsingtonskvērā, gluži blakus milēdijas Kāslvudas namam. Diks un Harijs, iziedami no mājas ar vienu un to pašu nolūku, parasti sastapās Kcnsingtonā. Abi allaž grozījās ap laukumu, vai nu drūmu prātu atgriezdamies no turienes, vai arī dedzīgi turp traukdamies. Krodziņā «Karaļa ģerbonis»

viņi izdzēra neskaitāmas pudeles un klāstīja savas mī-I' hbns likstas, pacietīgi ļaudami otram izrunāties, lai tikai tas drīzāk kļūtu par klausītāju. Te viņu draudzība i/.vērtās arvien jo ciešāka, bet pārējiem abi šķita kļūstam arvien nepanesamāki. Esmonda dzejoļi «Gloriāna pie klavihorda», «Gloriānas ziedu pušķis», «Gloriāna galmā» tai gadā tika nodrukāti avīzē ObservatorVai jūs tos neesat lasījuši? Daudziem šķita, ka dzejoļi ir izdevušies, un dažs labs tos'pat piedēvēja mistera Praiora spalvai.

Sī kaisle nepalika noslēpta — un kā gan citādi? — Es-monda pavēlnieces vērīgajam skatienam; viņš pats tai arī visu izstāstīja, jo ko gan cilvēks mīlestības apmātībā neizdaral Līdz kādam zemiskumam viņš dažkārt nolaižas! Kādas mokas viņš liek ciest citiem cilvēkiem, lai tikai kaut drusku atvieglotu pats savas patmīlīgās sirds ciešanasl Diendienā viņš uzmeklēja mīļoto pavēlnieci un klāstīja tai savas neprātīgās cerības, lūgumus, jūsmu un aizgrābtību. Viņa to uzklausīja, smaidīja, teica mierinājuma vārdus — kā vienmēr maiga un līdzcietīga. Esmondu, kā milēdija pati izteicās, viņa uzskatīja par savu vecāko dēlu, un ko gan citu kā tikai labvēlību varēja gaidīt no šīs krietnās būtnes, kas šķita īsts laipnības un žēlsirdības eņģelis. Pēc visa, kas sacīts,’ diez vai ir vērts vēl piebilst, ka Esmonda pūles neguva nekādus panākumus. Ko gan var cerēt nabaga leitnants bez vārda un bez penija pie dvēseles, ja runa ir par šīs zemes diženajiem! Esmonds nekad neuzdrošinājās pat tik daudz kā lūgt, lai ļauj vismaz cerēt, tik tāls un nesasniedzams viņam šķita kārotais mērķis, tālab kā nelga turpināja bezmērķa dzīvi, vadot to pazemojošās nopūtās un nevarīgās ilgās. Vēl šobrīd viņš atceras bezspēcīgās dusmās pavadītās naktis, ciešanu, nepiepildītas kaisles un neprātīgas greizsirdības aptumšotās dienas. Par Esmondu Bcatriksa nedomāja vairāk kā par sulaini, kas pavadīja viņas nesamkrēslu. Esmonda žēlabas to nepavisam neaizkustināja, viņa sajūs-miba nogurdināja, viņa dzejoļi šķita tik garlaicīgi, it kā tos būtu rakstījis sers Cosers, kurš miris jau pirms vairākiem gadu simteņiem; viņa Esmondu neienīda, drīzāk gan nicināja un tā klātbūtni tikai pacieta.

Reiz pēc sarunas ar Beatriksas māti —• savu mīļoto, dārgo, uzticamo pavēlnieci, kad stundām — īstenībā no [122]

rīta līdz vakaram bija izlējis savu kaisli un dedzību, izmisumu un dusmas, arvien no jauna atgriezdamies pie šā temata, izsoļojies krustām šķērsām pa istabu, izraustījis puķes, kas stāvēja vāzē uz galda, izmīcījis un sadrupinājis vasku trauciņā uz rakstāmpults un vēl dažnedažādi izpaudis sava neprāta pazīmes, Esmonds beidzot pamanīja, cik bāla un nogurusi izskatās milēdija aiz līdzjūtības viņa bēdās, kuras uzklausīja jau simto reizi, satvēra cepuri un negaidot atvadījās. Iznācis # Kensingtonskvērā, viņš pēkšņa nožēlā saprata, cik veltīgās sāpes sagādājis vismīļākajam, vislaipnākajam draugam, kādu reti gadās sas'tapt. Viņš devās atpakaļ, padrāzās garām sulainim, kas aizvien vēl stāvēja atvērtajās durvīs, uzskrēja augšā pa kāpnēm un atrada savu pavēlnieci tāpat, kā bija to atstājis, sēžam pie loga, no kura pavērās skats uz Celsiju. Milēdija smējās, slaucīdama asaras, kas bija sanesušās viņas mīļajās acīs, Esmonds noslīga uz ceļiem un paslēpa seju tās klēpī. Rokā milēdija turēja zieda kātiņu — tā paša sārtā ziediņa, ko viņš bija saplosījis.

— Ak, piedodiet, piedodiet, mana visdārgākā, mana vismīļākā! — viņš iesaucās. — Es ciešu pekles mokas, un jūs esat eņģelis, kas pasniedz man veldzējošu ūdens lāsi.

— Esmu jūsu māte, jūs esat mans dēls, un es jūs vienmēr mīlēšu, — viņa sacīja, uzlikdama rokas Esmondam uz pleciem, un viņš aizgāja atvieglots, nomierinātu prātu, domādams par neizteicamo, nemainīgo mīlestību un maigumu, ar ko viņu allaž apveltīja un svētīja šī apbrīnojamā sieviete.

XI NODAĻA

Slavenais misters Džozefs Edisons

Galma ceremonijmeistari pusdienoja Kensingtonā, gvardiem jo lieliska maltīte ik dienas tika pasniegta Sent-džeimsas pilī, bet Esmonds varēja ieturēt pusdienas kā vienā, tā otrā no šīm vietām. Dikatn Stilam gvardes ēdnīca šķita tīkamāka nekā viņam paredzētais galma pusdienu galds, kur mazāk cienāja ar vīnu, vairāk ar ceremonijām; tā Esmonds pavadīja daudzus līksmus vakarus sava drauga sabiedrībā, un gandrīz vienmēr viņam vajadzēja rūpēties, lai Diks laimīgi pārkļūtu mājās. Ja taisnība senajai parunai, ka vīnā ir patiesība, cik piemīlīgas dabas

cilvēks gan bija Diks! Viņa laipnības plūdus varēja samelot ar izdzertā vīna daudzumu. Viņa rtīna mazāk izcēlās ar atjautu, vairāk — ar pievilcību. Nekad viņš nebilda ne vaida, kas varētu sadusmot kādu cilvēku, un, jo dziļākā skurbulī grima, jo kļuva labsirdīgāks. Kad Diks bija pa-vairāk ieķēris, dažs labs jokupēteris ņēmās vilkt viņu uz zoba, izraudzīdamies nabadziņu par mērķi savām satīras bultām, taču Esmondam drauga nemainīgā laipnība un piemīlīgais draiskulības gars šķita daudz tīkamāks nekā galma visziņu pārgudrās runas ar rūpīgi iestudētām asprātībām un pārspīlētām dzēlībām. Stīls, manuprāt, drīzāk spīdēja nekā dzirkstīja. Slavenie kafejnīcu beaux-esprits^123(kā, piemēram, misters Viljams Kongrīvs, kad ģikts un pašapziņa ļāva tam uzturēties mūsu sabiedrībā) lieliski prata trāpīt — un dažkārt tas izdevās kaut desmit reižu vienā vakarā —, taču, gluži kā īstiem strēlniekiem, tiem pēc katra šāviena vajadzēja doties aizsegā, lai no jauna pielādētu ieročus un nogaidītu nākamo izdevību uzbrukt pretiniekam; Diks toties savos pudeles brāļos saskatīja nevis mērķi, uz ko notēmēt šaujamo, bet gan draugus, ar kuriem patīkami pavadit laiku. Nabaga zēnam vai puspil-sēta šķita paši tuvākie draugi, kam uzticēt noslēpumus, un tā nu visi jo smalki pārzināja Dika mīlas dēkas un parādus, prata pateikt, cik neatlaidīgs katrs viņa kreditors, cik stūrgalvīga viņa mīļākā. Kad Esmonds pirmoreiz ieradās Londonā, lāga Diks ar sirdi un dvēseli bija pieķēries kādai jaunai dāmai, kurai Rietumindijā piederēja prāvs īpašums un kuru viņš arī apprecēja. Pēc pāris gadiem minētā dāma nomira, īpašums tika izšķērdēts un mūsu lāgazēns atraitnis aizrautīgā kvēlē metās pie kājām citai neredzētai daiļavai, it kā nemūžam nebūtu ne tik dedzīgi pielūdzis, ne apņēmis par sievu, ne apbedījis iepriekšējo sirdsdāmu.

Kādā svētdienas pēcpusdienā pēc sātīgas maltītes pie gvardu galda, kad Diks aiz tīras nejaušības iegadījās skaidrā prātā un viņi abi ar draugu soļoja pa Džērmen-strītu, Diks pēkšņi atšķīrās no sava ceļabiedra un skriešus metās klāt kādam džentlmenim, kurš stāvēja, iegrimis milzu foliantā pie grāmatu veikala blakus Sv. Jēkaba baznīcai. Tas bija slaids gaišmatis tabakas brūnā apģērbā, ar zobenu pie sāniem, gaužām neuzkrītošs un varbūt pat

noplucis salīdzinājumā ar kapteini Stilu, kuram labpatika izrotāt savu strupo, apaļīgo stāvu ar krāšņām drānām, kas mirdzēja un laistījās purpurā un zelta tresēs. Kapteinis tātad pieskrēja grāmatu pētītājam klāt, abām rokām cieši to apskāva un droši vien būtu arīdzan noskūpstījis, jo Diks allaž krita ap kaklu saviem draugiem un skaļi tos mutēja, taču svešinieks, spējam sārtumam ielīstot bālajos vaigos, atkāpās pāris soļu atpakaļ, acīm redzami atraidīdams Stila kvēlo jūtu pārāk publisko izpausmi.

— Manu mīļo Džo, kur tu biji pazudis veselu mūžību? — iesaucās kapteinis, vēl arvien turēdams draugu aiz abām rokām. — Jau divas nedēļas nīkstu skumjās pēc tevis.

— Divas nedēļas gan nevar saukt par mūžību, — labsirdīgi atbildēja svešais. (Viņam bija gaišzilas, apbrīnojami dzidras acis un skaisti, ārkārtīgi pareizi veidoti vaibsti — gluži kā izkrāsotai statujai.) — Un es biju pazudis ... kā tu domā — kur?

— Nevar būt! Vai patiesi viņā upes krastā,[124] manu mīļo Džo? — gauži satrūcies ievaicājās Stils. — Tu taču zini, ka es aizvien ...

— Nē, — smaidīdams viņu pārtrauca draugs, — tik tālu vēl neesam nonākuši. Biju pazudis, ser, tādā vietā, kur nevienam pat prātā nenāca mani meklēt, proti, pats savās mājās, kurp dodos ari patlaban izkūpināt krietnu pīpi un iedzert glāzi baltvīna; varbūt jūs pagodināsiet mani un nāksiet līdzi?

— Harij Esmond, panāc šurp! — sauca Diks. — Tu taču esi dzirdējis mani neskaitāmas reizes runājam par manu dārgo Džo, par manu sargeņģeli?

— Kā nu ne, — palocīdamies atbildēja misters Es-monds, — lai gan tu neesi vienīgais, kas mani mācījis apbrīnot misteru Edisonu. Kā Kembridžā, tā Oksfordā mēs pratām novērtēt īstu dzeju, un dažu labu jūsu dzejoli vēl šobrīd protu no galvas, kaut arī esmu apvilcis sarkano uniformu... 0 qui canoro blandius Orpheo vocale ducis carrnen.[125] [126] Vai turpināt, ser? — vaicāja Esmonds, kurš patiesi lasīja un cienija mistera Edisona sacerētās burvīgās

latīņu vārsmas, tāpat kā tās lasīja un cienīja ikviens izglītots tolaiku cilvēks.

— Sis ir kapteinis Esmonds, kurš piedalījās Blenhei-mas kaujā, — iepazīstināja Stils.

— Leitnants Esmonds, — zemu paklanīdamies, iebilda Harijs, — nodod sevi mistera Edisona rīcībā.

— Esmu par jums dzirdējis, — smaidīdams ierunājās misters Edisons, jo pilsētā tik tiešām neatradās neviens, kam ausīs nebūtu nācis Esmonda krustmātes atraitnes vikonteses nelaimīgais strīds ar hercogieni.

— Mēs dodamies pie «Džordža» izdzert pudeli vīna pirms izrādes, — sacija Stils. — Vai tu, Džo, nāksi līdzi?

Misters Edisons atteica, ka viņa mājoklis atrodoties turpat netālu un rocība viņam tik daudz atļaujot kā pacienāt draugus ar pudeli laba vīna; tā nu viņš ielūdza abus džentlmeņus pie sevis Heimārkitā, kurp tūdaļ visi ari devāmies.

— Mana vērtība dzīvokļa saimnieces acīs noteikti celsies, — smaidīdams sacīja misters Edisons, — kad tā ieraudzīs, kādi smalki džentlmeņi nāk pie manis sērst.— Un viņš laipni aicināja viesus savos apartamentos, kas patiesi bija gaužām nabadzīgi, lai gan diez vai vislepnākais šās zemes dižmanis spētu uzņemt ciemiņus ar plašāku žestu un lielāku viesmīlību nekā šis džentlmenis. Dzīvokļa saimnieku gaidīja pieticīgas pusdienas — šķēle gaļas un klaipiņš maizes par vienu peniju. — Mans vīns garšos labak nekā gaļa, — teica misters Edisons. — Tas ir burgundietis, ko atsūtīja lords Halifakss. — Uzlicis draugiem galdā pudeli un glāzes, viņš vienā mirkli notiesāja trūcīgo maltīti, un tad visi trīs ķērās pie dzeramā. — Redziet, — sacija misters Edisons, norādīdams uz rakstāmpulti, kur bija izklāta Hohštetas karte un vairākas avīzes un brošūras, kas vēstīja par notikušo kauju, — arī es nestāvu malā no jūsu kara gaitām, kapteini. Patiesību sakot, man uzticēts avīzēs apgaismot karu no dzejiskā viedokļa, un es rakstu poēmu par šo kauju.

Tā Esmonds, namatēva laipni uzaicināts, pastāstīja visu, ko zināja par slaveno kauju, apzīmēdams upi, izlēja uz galda aliquo mēro^1 un ar pīpes tabakas šķipsnām parādīja, kā uzbrukumā virzījies kreisais flangs, kur cīnītāju vidū atradās ari viņš pats. [124]

Uz galda blakus pudelēm un glāzēm gulēja dažas lapas ar dzejoļiem, un Diks, krietni iestiprinājies, paņēma gandrīz bez neviena labojuma glītajā, sīkajā autora rokrakstā aprakstītās lapiņas un 'sāka tās skaļi un ļoti izteiksmīgi lasīt. Dzejā paredzētajās pauzēs aizrautīgais lasītājs apstājās un ikreiz izšāva pamatīgu aplausu zalvi.

Esmonds pasmaidīja par Edisona drauga sajūsmu.

— Jūs man atgādināt vācu birģerus, —> viņš sacīja, — un Mozeles firstus: kur vien mūsu armija apstājās, viņi allaž sūtīja delegāciju izteikt cieņu mūsu virspavēlniekam un no cietokšņa vaļņiem ar visiem lielgabaliem raidīja apsveikuma zalves.

— Un pēcāk uzdzēra uz dižā karavadoņa veselību, vai nav tiesa? — līksmi piebilda kapteinis Stīls, piedāvādams kārtējo kausu; šādā veidā atzīt draugu panākumus Diks nekad nebija skubināms.

— Un hercogs, ja jūs atvēlat man tēlot viņa gaišības lomu, — viegli pietvīcis, ar smaidu atsaucās misters Edi-sons, — draugiem atbildēja ar paceltu kausu. Augsti godājamais Koventgārdenas kūrfirst^124, es dzeru par jūsu augstības veselību! — Un viņš piepildīja savu kausu. Uz šāda veida izpriecām Džozefu, tāpat kā Diku, nevajadzēja īpaši mudināt, taču vīns, kā likās, tikai atraisīja viņam mēli, toties kapteiņa Stila galvu un valodu savā varā paņēma jau viena vienīga pudele.

Lai kādi bija izdevušies dzejoļi, un, patiesību sakot, misteram Esmondam daži šķita gluži veiksmīgi uzrakstīti, Dika sajūsma par drauga talantu ne brīdi nesašķobījās, un ik jaunā rindā, ko radījusi Edisona spalva, Stīls saskatīja īstu meistardarbu. Kad Diks beidzot nonāca pie tās vietas poēmā, kur bards maigiem vārdiem, kā apjūsmodams balli operā vai aprakstīdams nevainīgu cīniņu ar rungām ciema gadatirgū, stāsta par tiem asiņainajiem un nežēlīgajiem notikumiem mūsu karagājienā, par kuriem ikvienam karavīram, kas tajā piedalījies, vēl joprojām aiz kauna vajadzētu sastingt, kad mēs saņēmām pavēli izlaupīt un nopostīt kūrfirsta zemi un kad ugunsgrēki un slepkavības, vardarbība un noziegumi kā vilnis vēlās pār vācu ciemiem, — kad Diks beidzot nonāca pie rindām [127]

r

Ir kareivim likts atriebties, un tver Viņš zobenu, lai asinis tas dzer.

Viņš ļauj, lai liesmas druvu ražu rij,

Un simtiem ciemu ziedo ugunij.

Uz meža biežņu aitu bari skrej,

Ar govīm sajaukušies, bailēs blēj.

Kas šobrīd notiek, vēl nav pieredzēts —

Pat barveži kā bērni šausmās brēc.

To dzirdot, kareivi dzej žēlums ass Un pildīt pavēles vairs negribas.

Pat komandierim sirdī žēlums kaist,

Viņš redz, cik paklausīgs ir padotais.

vīns un kvēlās draudzības jūtas nabaga zēnu bija padarījušas pagalam raudulīgu, un pēdējās rindas viņš žagodamies nosvepstēja tik žēlabaini, ka viens no klausītājiem • kāļi iesmējās.

— Es apbrīnoju patvaļu, kuras nevairāties jūs, dzejnieki, — Esmonds sacīja misteram Edisonam. (Diks, izlasījis poēmu, pēkšņi sagribēja iet mājās, tālab uz atvadām noskūpstīja abus draugus un pār acīm nošļukušu parūku, streipuļodams slāja projām.) — Es apbrīnoju jūsu mākslu: slepkavības pavada militāra marša skaņas — gluži kā kaujas skatus operā, un jaunavu kliedzieni apvienojas dzidrā saskaņā, kad mūsu varonīgie grenadieri kā uzvarētāji iesoļo viņu ciemos. Vai jūs maz zināt, kā tas notika? (Iespējams, ka vīns tobrīd bija iesildījis arī mistera Estnonda galvu.) Kāda bija šī uzvara, ko jūs tā cildināt? Kādi kauna un šausmu skati tika sarīkoti, kā to vēlēja mūsu ģeniālais virspavēlnieks, kurš pats joprojām saglabāja rāmu mieru, it kā viņam ar notiekošo nebūtu nekāda sakara? Jūs runājat par karavīru, kas, pakļaudamies pavēlei, «bēdās sastindzis», par «vadoni, kam žēlumā sirds lūst»; manuprāt, bērnu raudas vadoni aizkustināja tikpat maz kā aitu blējieni, un mūsu vidū netrūka slepkavu, kas vienlīdz rosīgi apkāva kā bērnus, tā kustoņus. Es jutos apkaunots par savu karavīra amatu, kad redzēju šos briesmu darbus, kas tika pastrādāti visu acu priekšā. Ar savām izsmalcinātajām vārsmām jūs esat izkalis cēlu smaidošas uzvaras statuju, taču uzklausiet mani — tas ir neaptēsts, kroplīgs, rupjš elku dievs, atbaidošs, asiņains un necilvēcīgs. Tam veltītie rituāli pat domās uzdzen šausmas. Jums, dižajiem dzejniekiem, uzvaru vajadzētu parādīt tādu, kāda tā ir, — neglītu un briesmīgu, nevis skaistu un apjūsmojamu. Ak, ser, ticiet man — ja jūs būtu piedalījies šai karagājienā, šādi jūs to nemūžam neap-dziedātu.

Negaidīto dusmu uzliesmojumu misters Edisons uzklausīja, pakšķinādams garo pīpi un miermīlīgi smaidīdams.

— Ko jūs gan gribat? — viņš sacīja. — Mūsu izsmalcinātajā laikmetā — turklāt saskaņā ar mākslas likumiem — nav iespējams likt mūzai, lai tā attēlo mokas vai aptraipa rokas ar kara šausmām. To var norādīt ar mājienu, bet nedrīkst aprakstīt kā grieķu traģēdijās, kuras jūs droši vien esat lasījis (un tās, bez šaubām, paliek pats cildenākais mākslas darba paraugs) un kurās Agamem-nons tiek nogalināts un Mēdejas bērni nokauti, skatītājiem neredzot, bet koris aizgrābjošas mūzikas pavadībā uz skatuves apdzied notikušo. Kaut ko tamlīdzīgu, dārgais ser, kā mācēdams esmu mēģinājis panākt arī es, jo mans nolūks ir radīt slavas dziesmu, nevis satīru. Ja es uzdrošinātos dzejot tā, kā to vēlaties jūs, pūlis saplosītu dzejnieku gabalos, bet viņa grāmatas nodotu bendes rokās sadedzināšanai. Vai jūs nepīpējat? No visām zālēm, kas aug uz zemes, nikotins, bez šaubām, dziedē visvieglāk un nomierina visātrāk. Mūsu diženais hercogs, — turpināja misters Edisons, — mums jāparāda nevis kā cilvēks, lai gan viņš, tāpat kā mēs citi, cilvēks vien ir, ar visām cilvēciskām vājībām, bet gan kā varonis. Par godu uzvarai, nevis apcerot kauju, jūsu pazemīgais kalps seglo savu labi kopto Pegazu. Mēs, koledžas dzejnieki, kā jūs pats zināt, sēžamies seglos tikai rāmiem ponijiem; kopš neatminamiem laikiem dzejnieku uzdevums bijis vārsmās cildināt varoņu drosmi un apdziedat darbus, ko veicat jūs, karavīri. Man jāpakļaujas savas mūzas likumiem un šāds mākslas darbs jārada harmonisks un majestātisks, nevis ikdienišķs vai pārāk līdzīgs dzīves īstenībai. Si parva licet[: ja Vergīlijs varēja pielūgt dievišķo Augustu, kālab gan viņa pazemīgais amata brālis Tcmzas krastos lai neapdziedātu no savas paša tautas nākušu varoni iekarotāju, kura uzvarās kaut niecīgu daļu ieguldījis ikviens brits un kura slava un ģēnijs vairo visu mušu zemes pilsoņu personisko cieņu? Vai kopš Henriju un Edvardu laikiem mūsu ieroči kādreiz ir piedzīvojuši tādu triumfu kā tai kaujā, no kuras arī jūs atgriezāties kā izcils karotājs? Ja vien man būs pa spēkam nodziedāt šo dziesmu [128]

pienācīgā cildenumā, es to darīšu un savai mūzai sacīšu pateicibas vārdus. Ja arī kā dzejnieks cietīšu neveiksmi,

vismazkā īsts savas tēvzemes dēls apliecināšu uzticību d •uiitenei un, cepuri gaisā mezdams, saukšu «urā» iekautajam:

... Rheni pacalor et Istri,

Omnis in hoc uno variis discordia cessit Ordinibus; laetatur eeļues, plauditque senator,

Votaque patricio certant plebeia ļavori.[128]

Tai kaujas laukā cīnījās daudz varonīgu vīru, — sacīja misters Esmonds (kurš nekādi nespēja ne iemīlēt Mārl-lioro hercogu, ne izdzēst no atmiņas jaunībā dzirdētos •lāstus par dižā karavadoņa patmīlību un nodevīgumu).

Kaujā pie Blenheimas daudzi vīri drosmē līdzinājās savam virspavēlniekam, taču tiem neaplaudēja ne bruņinieki, ne senatori, tiem neuzgavilēja ne plebeji, ne patricieši, un, visu aizmirsti, tie palika guļam zem svešas zemes velēnām. Kurš dzejnieks ņemsies tos apdziedāt?

— Apdziedāt Hadesā aizgājušo varoņu drosmi! — smaidīdams iesaucās misters Edisons. — Vai jūs gribat, lai visus cildina? Ja es uzdrošinātos kaut ko apšaubīt Homēra izcilajā darbā, tad sacītu, ka kuģu uzskaitījums man allaž šķitis mazliet garlaicīgs; kas iznāktu no poēmas, ja dzejnieks pieminētu visu kapteiņu, leitnantu un ierindas karotāju vārdus? Visdižākā no diža cilvēka īpašībām ir veiksme, tā ietver sevī visas pārējās īpašības; veiksme ir tas apslēptais spēks, kas iekaro dievu labvēlību un pakļauj sev likteni. No visiem hercoga Mārlboro talantiem šo es vērtēju visaugstāk. Būt drosmīgam? Kurš gan nav drosmīgs! Taču allaž gūt uzvaras, kā to prot viņš, tas jau, manuprāt, ir kaut kas dievišķīgs. Briesmu brīdī vadoņa diženā dvēsele atmirdz kā gaismas stars un viņā parādās dievišķais gars. Pat nāve prot hercogu godāt un paiet viņam garām, lai nopļautu citus. Posts un nelaime no viņa bēgtin bēg, lai plosītos citā kara-lauka malā, kā reiz Hektors bēga no dievišķā Ahilleja. Jūs sakāt — viņš nepazīst žēlastības; arī dievi nezina, kas ir žēlastība, jo, stāvēdami augstāk par visu cilvēcisko, viņi paceļas pāri arī žēlastībai. Hercoga parādīšanās vien [129]

stiprina kaujā pagurušos karotājus, un tur, kur zirgā aujo viņš, pa pēdām allaž iet uzvara.

Kad Esmonds pēc pāris dienām atkal apciemoja savu draugu dzejnieku, viņš ieraudzīja šo pašu aizrautīgajā strīda pausto domu vēl vairāk noslīpētu un iedzīvinātu slavenajās rindās, kas poēmā «Karagājiens» patiešām uzskatāmas par viscildenākajām. Abi džentlmeņi sēdēja, iegrimuši sarunā, un misters Edisons, kā parasti, ar baudu kūpināja pīpi, kad pie durvīm pieklauvēja dzejnieka kalpone, pieteikdama greznās, mežģīnēm rotātās drānās tērpušos džentlmeni, kurš acīmredzot nāca tieši no galma vai pieņemšanas pie kāda augstmaņa. No pretim plūstošajiem pīpes dūmiem galminieks nokāsējās un pameta ziņkārīgu skatienu visapkārt istabai, kas šķita diezgan paplukusi, tapat kā tas saimnieks nonēsātajā, tabakas brūnajā apģērbā un apdilušajā parūkā ar bizīti.

— Kā sokas magnum opus', mister Edison? — apjautājās galminieks, nolūkodamies uz aprakstītajām lapām, kas mētājās pa galdu.

— Tieši par to mēs patlaban runājam, — atbildēja Edisons (vissmalkāk audzinātais džentlmenis šai zemē nespētu viņam līdzināties ne pieklājīgajā pašcieņā, ne izcili noslīpētajās manierēs). — Šeit redzams plans, — viņš sacīja, — uz galda: hāc ibat Simois^130 [131], šeit tek Nēbe-les upīte, hie est Sigeia iellus^132, te, kur mana pīpes galviņa, atradās Talāra apmetne, un, kad mūsējie to aplenca, kaujā piedalījās arī kapteinis Esmonds. Man ir tas gods iepazīstināt jūs, mister Boil, ar kapteini Esmondu, kurš tieši tai brīdī, kad jus nacat iekšā pa durvīm, attēloja man uliquo proelia mixta mēro^133. — Kad ieradās viesis, abi džentlmeņi patiešām bija iegrimuši minētajā nodarbībā un Edisons, runādams par Esmonda pulka komandieri misteru Vcbu (kurš Blcnheiinas kaujas laikā komandēja brigādi un izcēlās ar sevišķu drošsirdību), it kā pa jokam sūkstījās, ka nekādi nevarot atrast atskaņu vārdam «Vebs» un talab brigādei poēmā diemžēl neatradīšoties vieta. — Bet jūs esat tikai leitnants, — sacīja Edisons, — un

mūža nekādi nevar nodarboties ar džentlmeņiem, kas nav i Cilpojušies vismaz līdz štāba virsnieka pakāpei.

Misters Boils izteica vēlēšanos tūdaļ noklausīties poēmu, piebilzdams, ka lords mantzinis un milords Halifaksss gaidot to tikpat nepacietīgi, un Edisons, vaigiem I vīkstot, ņēmās lasīt uzrakstītos pantus, vājās vietas tajos pats, manuprāt, zinādams labāk nekā viskritiskāk noska-notais klausītājs. Nonācis līdz rindām, kurās apdziedāja i ņģeli, kas

Uz kauju sauca pulkus sakautos

Un kā vien prazdams drosmināja tos,

viņš aizrāvās sevišķā iejūsmā, turklāt palūkojās uz Es-mondu, it kā sacīdams: «Jūs jau zināt, kur esmu ņēmis šo salīdzinājumu, — no mūsu iepriekšējās dienas sarunas un burgundieša pudeles.»

Abus klausītājus pārņēma tāda pati sajūsma, un viņi! jo sirsnīgi aplaudēja poēmai. Galminieks aizgrābtībā pielēca kājās.

— Ne vārda vairāk,' mans mīļais ser, — viņš sacīja. — Uzticiet man šīs lapas, par tām atbildēt es apņemos ar savu dzīvību! Ļaujiet poēmu nolasīt priekšā milordam mantzinim, ar kuru man pēc pusstundas norunāta tikšanās! Uzdrošinos apgalvot, ka dzeja nenieka nezaudēs, kad to lasīšu es, un tad, ser, paraudzīsimies, vai lordam Hali-faksam būs iemesls žēloties, ka viņa draugs vairs nesaņem pensiju. — Un, ne brīdi nesvārstīdamies, mežģīnēs tērptais galminieks sagrāba manuskripta lapas, ar vienu kruzuļos slēpto roku piespieda tās pie krūtīm, ar otru galanti novicināja cepuri, plati smaidot, paklanījās un aizgāja, atstādams istabā vēdījam dārgu smaržu aromātu.

— Vai jums nešķiet, ka istabā kļuvis gluži tumšs, — sacīja misters Edisons, palūkodamies apkārt, — pēc šā laipnā vēstneša lieliskās ierašanās un aiziešanas? Nē, nudien, viņš taču te ienesa spožumu. Jūsu koši sarkanā uniforma, mister Esmond, panes jebkuru gaismu; bet cik gauži noplukuši gan izskatījās mani svārki šai lieliskajā mirdzumāl Diez vai viņš kaut ko izdarīs manā labā, — viņš turpināja. — Kad es pabeidzu Oksfordu, labvēļi man sasolīja nezin kādus dārgumus, bet jūs redzat, kur mani noveduši viņu solījumi — miteklī pašos bēniņos, ar seš-pensu pusdienām no vislētākā krodziņa. Vai tikai šodien

teikto nepiemeklēs iepriekšējo solījumu liktenis un viltniece laime mani neapkrāps tāpat, kā tā »krāpusi visus šos septiņus gadus? «Es šķelmi šo ar dūmiem aizgai-ņāju,» — viņš smaidīdams piebilda un izpūta no pīpes dūmu mākuli. — Nav trūkumā tādu grūtību, Esmond, kas nebūtu paciešamas, pat godīgā atkarībā nav tādu grūtību, ar ko godīgs cilvēks nespētu samierināties. Alma mater^1 es atstāju, uzpūties lepnībā par tur saņemtajiem cildinājumiem, un ticēju, ka manas dotības un iegūtās zināšanas, kas manu vārdu padarīja slavenu koledžā, turpmākajā dzīvē gūs arvien lielāku ievērību. Taču pasaule ir okeāns, bet Temza un Cārvela — pilieni, kas pazūd jūrā. Mana slava izbeidzās jūdzes attālumā no Mod-lintauera^134 [135], neviens gar mani nelikās vairs ne zinis, un vienu gan es tūdaļ izmācījos — jautru prātu panest likteņa triecienus. Draugs Diks toties pratis iemantot vārdu un sen jau dzīves skrējienā mani apdzinis. Taču kāda vaina, ja cilvēks gūst maz slavas, ja laime viņam reti uzsmaida? Nav tāda likteņa, ko nespētu paciest filozofs. Jau biju guvis ievērību zinātnes laukā, un tomēr dzīve mani piespieda iet par audzinātāju puikam un dresēt to ābeces gudrībās. Vai tāpēc es noskumu? Dzīve nebija diez cik patīkama, un tomēr paciest to varēja. Ja arī šis mēģinājums cietīs neveiksmi, došos atpakaļ uz Oksfordu, un kādudien, aizkalpojies jau līdz ģenerāļa pakāpei, jūs mani sastapsiet garīdznieka tērpā pildām draudzes mācītāja palīga pienākumus un es jus ieaicināšu savā namiņā un pacienāšu ar kausu vislētākā alus. Nabadzība nav pats smagākais slogs, to nevar uzskatīt par visļaunāko likteni, — sacīja misters Edisons, izkratīdams no pīpes pelnus. — Redziet, esmu izkūpinājis savu pīpi. Vai iedzersim? Man skapī vēl ir pāris pudeļu — turklāt gluži laba vīna. Negribat? Tad iesim ārā, pastaigāsimies pa Melu vai iegriezīsimies teātrī un noskatīsimies Dika komēdiju. Nav gan nekāds asprātības kalngals, taču Diks ir lāga-zēns, kaut arī Ameriku viņš nekad neatklās.

Kādu mēnesi pēc šās dienas mistera Edisona loze dzīves loterijā laimēja lielo vinnestu. Visa pilsēta sajūsmā cildināja viņa poēmu «Karagājiens», ko Diks Stils aiz-

gūtnēm skandēja ikvienā Vailholas un Koventgārdenas kafejnīcā. Gudrās galvas Templbāra viņā pusē tūdaļ pa-.ludināja Edisonu par visdiženāko dzejnieku, kādu pa-iiile nav pieredzējusi gadusimteņiem; pūlis uzgavilēja Atarlboro hercogam un Edisonam; vēl vairāk — partija, kas tobrīd atradās pie varas, parūpējās par nopelniem ainagoto dzejnieku un apgādāja viņam akcīzes pilnvarotā vietu, ko nule bija atstājis ievērojamais misters Loke; kopš šī brīža misters Edisons kāpa pa slavas un goda kāpnēm un nodzīvoja labklājībā līdz pat mūža galam. Taču es šaubās domāju, vai savos Heimārkitas bēniņos viņš nejutās laimīgāks kā lepnajā Kengsingtonas pilī un vai laime, kas pie viņa ieradās laulātās draudzenes grāfienes izskatā, nebija gluži parasts kašķīgs sievišķis.

Lai cik daudz līksmības sniedza pilsēta, misteram Es-mondam tā allaž šķita īsta posta viela, vienalga, vai viņa sapņu tēls uzturējās Londonā vai izbrauca no tās, un viņš jutās laimīgs, kad ģenerālis paziņoja, ka jāatgriežas divīzijā, kas bija izvietota armijas ziemas apmetnē Buāle-dikā. Esmonda mīļotā pavēlniece atvadījās no viņa ar laipnu smaidu, un viņš zināja, ka tās svētība arvien nāks visur līdzi, lai kur liktenis arī viņu aiznestu. Beatriksas jaunkundze tobrīd atradās pie viņas majestātes Heinpton-kortā un sveicienam sūtīja gaisa skūpstu, kad viņš aizjāja turp, lai atvadītos no jaunās lēdijas. Radinieku viņa pieņēma viesistabā, kur uzturējās vēl kāds pusducis galma dāmu, tālab neradās ne mazākā iespēja cēlām runām, ja viņš tādas būtu gribējis teikt (un šādu cerību Harijs laikam auklēja gan); draudzenēm Beatriksa pavēstīja, ka brālēns dodoties atpakaļ uz armiju, turklāt viņa to pateica tik vieglprātīgā tonī, it kā Esmonds grasītos iet uz kafejnīcu. Ar bēdigu izteiksmi sejā Esmonds apvaicājās, vai māsīca negribētu, lai viņš kaut ko atved no armijas, un Beatriksai labpatika izteikt vēlēšanos pēc Mehlinas mežģīņu mantijas. Par atbildi uz brālēna drūmo paklanīšanos Beatriksa iztaisīja šķelmīgu reveransu. Stāvēdama pie loga un jautri sarunādamās ar pārējām dāmām, viņa raidīja Esmondam gaisa skūpstu, kad tas jau sēdās zirgā, lai jātu uz Celsiju. Atraitne vikontese tai reizē atvadījās no mistera Esmonda vieglu sirdi. — Mon

cher, vous êtes triste comme un sermon,1 — tas bija vîss, ar ko tâ pagodināja krustdēlu, un jāteic, ka džentlmeņi šādā garastāvoklī nudien nav nekādi tīkamie sarunu biedri, turklāt untumainā veča bija atradusi daudz piemīlīgāku favorītu un nule jutās raffolé'd^136 [137] pēc sava dārgā gvardes leitnanta. Frenks pagaidām armijai līdzi nebrauca, jo viņam vajadzēja doties turp vēlāk virspavēlnieka svītā. Pēdējā dienā pirms Esmonda aizbraukšanas, kad visi trīs kopā vakariņoja, mīlošā māte lika radiniekam apsolīt, ka tas rūpēsies par viņas zēnu, bet Frenku lūdza ņemt priekšzīmi no Esmonda, kuru nosauca par īstu džentlmeni un drosmīgu karotāju; šķiršanās brīdī viņa palika stipra un nelokāma, lai gan dievs vien zina, ka šī maigā sirds allaž drebēja bailēs par ciliem un vīrišķīgi prata panest tikai pati savas sāpes.

Esmonda ģenerālis uz kuģa uzkāpa Hārvičā. Lielisks bija skats, kad misters Vcbs koši sarkanajā uniformā, kuģim atstājot ostu, stāvēja uz klāja un inaja ar cepuri, bet lielgabali krastmalā salutēja viņam par godu. Jauno vikontu Harijs sastapa tikai pēc trim mēnešiem Buāledikā, kad tur ieradās viņa gaišība hercogs, lai pārņemtu armijas komandēšanu, un Frenks atveda no mājām veselu birumu jaunu ziņu: kā viņš pusdienojis ar vienu aktrisi, kā otra tam paguvusi apnikt, kā viņš pārspējis misteru Sentdžonu gan izdzertā vīna daudzumā, gan sāncensībā par lleimārkitas teātra aktrises misis Mauntfordas labvēlību (jaunais nebēdnis bija ieņēmis galvā, ka ir iemīlējies šai pieredzes bagātajā valdzinātajā, kurai tuvojās jau piektais gadu desmits), kā māsa vel joprojām turoties pie vecajiem niķiem un nesen pametusi jaunu baronu veca grāfa dēļ.

— Nespēju izprast Bcatriksu, •— viņš sacīja, — mēs visi esam viņai vienaldzīgi; viņa domā tikai par sevi un laimīga jūtas vienīgi tad, kad izdodas ar kādu saķildoties, toties mana māmiņa.,, māmiņa, Harij, ir īsts eņģelis.

Harijs centās iedvest jauneklim pārliecību, ka jādara viss iespējamais, lai šo eņģeli iepriecinātu: jāatturas no pārliecīgas dzeršanas, jāvairas no parādiem, nav jāskrien

pakaļ glītām flāmu meičām un tā tālāk, ar vecākā biedra tiesībām pamācīdams jaunāko.

— Dievs ar tevi! — atbildēja jauneklis. — Varu darīt visu, ko gribu, viņa tā kā tā mani mīlēs. — Un viņš arī darīja, ko gribēja. Visi lutināja jauno lordu, un nopietnais radinieks nepavisam neatpalika no citiem.

XII NODAĻA

\

Pārņemu rotas komandēšanu 1706. gada karagājienā

Vasarsvētku svētdienā, slavenajā 1706. gada 23. maijā,1 jaunais lords pirmo reizi nokļuva zem ienaidnieka uguns; pretinieka spēki bija izkārtojušies kaujas gatavībā, un viņu rindas aizstiepās vairāk nekā trīs jūdžu garumā gar augstajiem Gētas upītes krastiem, pa kreisi palika Anderkirkas jeb Autre-ēglise ciematiņš, pa labi — Ramiljē ciems, kura vārdā nosaukta viena no visspožākajām un postošākajām kaujām, kas pieminētas vēsturē.

Šeit mūsu hercogs atkal sastapās ar savu veco Blen-heimas ienaidnieku Bavārijas kūrfirstu un maršalu Villc-ruā, pār kuru Savojas princis bija guvis slaveno uzvaru pie Kiarī. Vai atradīsies kāds anglis vai francūzis, kurš nezinātu, ar ko beidzās šī diena? Pati izraudzījusi kaujas pozīcijas, skaitliski spēcīgāka par angļu armiju, turklāt spāņu un bavāriešu lieliskā karaspēka un Maison-du-Roy vienības — pasaules vislabākā kavalērijas diviziona atbalstīta (franču karaliskā galma eskadroni cīnījās patiešām apbrīnojami varonīgi, izlauzdamies līdz mūsu centra pozīcijām un sagraudami tās), Villeruā neuzvaramā armija vienas stundas laikā tika galīgi iznīcināta, un to paveica pulki, kuri divpadsmit stundas bija soļojuši nepārtrauktā maršā un kurus kaujā veda bezbailīgais un prasmīgais karavadonis, kas, tiekoties aci pret aci ar ienaidnieku, šķita īsts uzvaras ģēnijs.

Manuprāt, drīzāk gan cieša pārliecība nekā gudra viltība, kaut arī šādu viltību varētu izdomāt tikai izcils gars, lika dižajam hercogam par savām uzvarām allaž runāt ārkārtīgi pazemīgi, it kā nevis viņa paša apbrīno- [138]

Iamais ģēnijs un drosme kaldinātu spožos panākumus, iet gan Providence īpaši izraudzītos viņu par liktenīgo ieroci, kam neizbēgami lemts sakaut ienaidnieku. Pirms katras kaujas viņš svinīgi devās uz baznīcu noklausīties dievkalpojumu un allaž sludināja nešaubīgu pārliecību, ka mūsu karalienes armiju pavada tā kunga svētība un ka mūs gaida droša uzvara. Visas vēstules, ko viņš rakstījis pēc kaujām, liecina drīzāk par dievbijīgām bailēm nekā par uzvaras gavilēm, un spožo panākumu slavu, par ko pats savām ausīm esmu dzirdējis zemākos virsniekus un kareivjus runājam gluži saprotamā lielībā, viņš piedēvējis nevis savai varonībai un prasmei, bet gan visaugsta-jai debesu aizbildniecībai, ko acīmredzot uzskatīja par īpaši izraudzītu mūsu sabiedroto. Un visa armija ticēja šai viņa pārliecībai, un ari ienaidnieks iemācījās domāt tāpat, jo mēs nekad nedevāmies kaujā, iepriekš svēti nepaļaudamies uz savu uzvaru; pēc Blenheimas kaujas un mūsu triumfa Ramiljē laukā franči vienmēr sagaidīja uzbrukumu, zinādami, ka spēle zaudēta, pirms vēl sākta spēlēt, un ka mūsu karavadonis ir laimes luteklis. Šeit, tapat kā Blenheimas laukā, hercoga rumaku ķēra ienaidnieka lode un īsu mirkli šķita, ka arī viņš pats ir kritis. Kad hercogs kāpa jaunā zirgā, viņa staļļmeistaram Bind-fīldam, kas bija nometies ceļos, lai paturētu viņa gaišībai seglu kāpsli, lielgabala lode norāva galvu. Kāds gūstā kritis franču galminieks šo rindu autoram stāstīja, ka tai brīdi, kad kaujas karstumā viņu kavalērija iejukusi mūsu jātnieku rindās, kāds īru virsnieks pazinis hercogu un, iesaukdamies: «Mārlboro, Mārlboro!» — izšāvis uz viņu ar pistoli aboul-porlanl^139, bet pēc tam pret viņu vērstas vēl kādas desmit karabīnes un pistoles. Taču neviena lode hercogu nav ķērusi, sveiks un vesels, ar zobenu rokā viņš izauļojis cauri franču kirasieru eskadroniem, un, kad nesatricināmi mierīgs un smaidošs nostājies priekšā vācu kavalēristiem, kuru rindas saļodzījušās zem ienaidnieka triecieniem, tie atkal atguvuši spēkus un, hercoga vadīti, kopā ar divdesmit Orkneja eskadroniem aizdzinuši frančus pāri upei un vēl metušies tiem pakaļ, tādējādi izjaukdami vienīgo todien bīstamo franču uzbrukumu.

Ģenerālmajors Vebs komandēja mūsu frontes kreiso flangu, kur sava iecienītā komandiera vadībā cīnījās viņa

paša pulks. Ari šoreiz kā ģenerālis, tā kareivji pierādīja, ka viņu varonība nav veltīgi izslavēta; taču Esmonds bažījās par savu jauno lordu, ko tai dienā bija redzējis tikai vienu reizi, kad jauneklis atnesa misteram Vebam pavēli no virspavēlnieka mītnes. Pēc tam kad mūsu kavalērija, apiedama labējo flangu, uzbruka ienaidniekam pie Overkirkas un radīja tā rindās galēju sajukumu, sākās vispārējs trieciens — un mūsu kājnieki, šķērsojuši upīti un tās dumbrainos krastus, ar «urā» saucieniem devās augšup pa nogāzi, kur atradās franču pozīcijas, bet pretinieks steigšus metās bēgt. Visā šai jezgā trokšņa bija vairāk nekā briesmu, jo franču bataljoni pat nemēģināja v. ielaisties ar mūsu kājniekiem ne šķēpu, ne durkļu cīņā ’un artilēristi kaujas laukā pameta lielgabalus, kas palika mūsu aizmugurē, kad. kājnieki devās uz priekšu, vajādami bēgošos frančus.

Pirmāk atkāpšanās noritēja diezgan kārtīgi, bet tad sākās paniska bēgšana, kam sekoja briesmīgs slaktiņš, un sešdesmit tūkstošu vīru lielā franču armija pāris stundu laikā tika galīgi sagrauta un iznīcināta. Gluži kā orkāns savā varā būtu sagrābis milzīgu, saliedētu floti, izkaisījis to pa visiem vējiem, nogremdējis un pazudinājis: afflavit Deus, et dissipati suntd Franču armijas Flandrijā vairs nebija; viņu artilērija, viņu karogi, viņu nauda un manta, viņu pārtikas krājumi, viņu munīcija un ieroči — viss tika pamests; nabaga nelaimīgie bēgot nebija paķēruši līdzi pat savus zupas katlus, kuri visvairāk stiprina spēkus ne tikai turku sultāna janičāriem, bet arī franču kājniekiem un ap kuriem viņi saliedējas ciešākās rindās nekā ap savām lilijām.

Paniskā bēgšana un tai sekojošais drausmīgais slaktiņš (jo mieles, kas paliek pāri pēc jebkuras kaujas, lai cik spoži tā tiktu izcīnīta, allaž liecina par zemisku laupīšanu, vardarbību un piedzērušu kareivju plosīšanos) sniedzās vēl tālu aiz Rainiljē lauka.

Arī Esmonda kalpam lāgazēnam Lokvudam laikam gan gribējās pievienoties marodieriem un saņemt savu laupījuma tiesu, jo, kad pēc kaujas karaspēks atkāpās pārnakšņot savā mītnē un kapteinis lika Lokvudam apgādāt zirgu, kalps sadrūmis apvaicājās, vai tam vajadzēšot palikt pie viņa godības, taču viņa godība atļāva tam doties [140]

savās darīšanās, un Džoks, līdzko pamanījis savu pavēlnieku ieraušamies seglos, aplaimots aizjoza teciņiem vien. Esmonds, ceļā pārvarējis ne mazumu briesmu un grūtību, ieradās viņa gaišības virspavēlnieka mītnē, aši izzināja, kur apmetušies adjutanti, un kādas fermas saimniecības ekā atrada vairākus džentlmeņus pie vakariņu galda dzeram un dziedam. Ja ari Esmonds slepus bija norūpējies par savu zēnu, visas bažas acumirklī izgaisa. Viens no džentlmeņiem rāva vaļā dziesmu pēc meldiņa, ko misters Pārķers un misters Gejs tik labprāt izmantojuši savās atjautīgajās komēdijās un kas tolaik bieži tika skandēta armijā; kad dziedātājs nonāca līdz refrēnam «Pāri kalniem tālumā» un Esmonds izdzirdēja Frenka dzidro balsi paceļamies pāri citu jaunekļu korim — balsi, kurā aizvien jautas nemākslotā, neizteicama pacilātība, mistera Es-monda acīs sariesās asaras pateicībā dievam par to, ka puisēns vēl joprojām sveiks un vesels dzied un smejas.

Kad dziesma bija izskanējusi, Esmonds iegāja istabā, kur līksmo džentlmeņu vidū ieraudzīja daudz pazīstamu seju; tur ar kausu rokā sēdēja arī jaunais rnilords bez bruņām, atpogātu vesti — seja kvēloja, garie, gaišie mati iziruši pār pleciem, — rnilords šķita pats jaunākais, pats jautrākais un skaistākais no visiem. Ieraudzījis Esn; udu, viņš nometa kausu, atplestām rokām skriešus metās pretim draugam un apskāva to. Kad Esmonds apsveicinājās ar jaunekli, balss viņam priekā ietrīsējās; tikko vēl stāvēdams spožas mēnesnīcas pielietajā pagalmā, viņš bija domājis: «Augstais dievs! Kādas šausmīgas slepkavības ainas norisinās tikai nepilnas jūdzes attālumā no šejienes, cik simti un tūkstoši šodien vaigu vaigā tikās ar nāvi, bet šie jaunekļi dziedādami līksmojas pie saviem vīna kausiem, un tas pats mēness, kas nule apspīd drausmo kaujas lauku, droši vien izlej gaismu arī pār Volkotu, kur inilēdija sēž, iegrimusi domās par savu karā aizgājušo zēnu.» Kad Esmonds apskāva savu audzēkni, viņš izjuta gluži dievbijīgu pateicību un tēvišķu prieku.

Ap kaklu jaunajam lordam svītrotā lentītē bija pakārta zvaigzne no daudziem sīkiem briljantiem savu simt kronu vērtībā.

— Palūkojies, — teica jauneklis, — vai tā nav glīta dāvana māmiņai?

— Kas jums iedeva ordeni? — apsveicinādamies jautāja Harijs. — Vai jūs to izpelnījāties kaujā?

— Es to izpelnījos, — iesaucās milords, — ar savu zobenu un šķēpu. To bija aplicis ap kaklu kāds mousquetaire — milzīgs mousquetaire, gandrīz tikpat liels kā ģenerālis Vcbs. Es uzkliedzu, lai padodas, un solīju apžēloties, viņš nosauca mani par petit polisson^1, izšāva no pistoles un lādēdamies meta ar to man pa galvu. Es pie-auļoju viņam klāt, ser, cirtu tieši azotē ar zobenu, tā ka tas ielūza neģēļa ķermenī. Nogalināmā pistoles makstī atradu maku ar sešdesmit pieciem luidoriem, mīlestības vēstuļu sainīti un pudeli ungāru vīna. Vive la guerre!2 Te būs jūsu aizdotie desmit šiliņi. Es labprāt katru dienu izcīnītu pa kaujai. — Viņš paraustīja savas tikko uzdīgušās Ūsiņas un lika, lai sulainis pasniedz kapteinim Esmondam vakariņas.

Harijs ķērās pie maltītes ar lielisku ēstgribu; jau veselas divdesmit stundas — kopš rītausmas viņš nebija baudījis ne kripatiņu. Cienījamais mazdēl, tu, kas lasi šīs rindas, vai tu šeit meklē kauju un aplenkumu aprakstu? Tad ej un lasi to vēstures grāmatās; šai aprakstā stāstīts vienīgi par tavu vectēvu un viņa ģimeni. Daudz tīkamāka par uzvaru — lai gan arī par to viņš varēja sacīt memi-nisse juvat^3 — viņam likās apziņa, ka šī diena ir galā un jaunais Kāslvuds palicis sveiks un vesels.

Un, ja jums, cienītais, gribas zināt, kālab šis nosvērtais kājnieku kapteinis, uz zinībām kārais savrupceļa gājējs, vecpuisis divdesmit astoņu vai deviņu gadu vecumā, kurš gandrīz nekad nepiedalījās savu kara biedru izpriecās un ne reizi nezaudēja sirdi nevienā garnizona pilsētiņā, — ja jums gribas zināt, kālab šāds cilvēks izjuta tādu apbrīnojamu maigumu pret astoņpadsmitgadēju jaunekli un kālab tik aizkustinoši par to rūpējās, pagaidiet, mans krietnais draugs, līdz jūs iemīlēsieties sava skolas biedra māsā, un tad palūkojiet, kādā maigumā atplauksiet pret pašu skolas biedru. Visiem bija zināms, ka Esmonda ģenerāļa attiecības ar viņa augstību princi hercogu nav diez cik draudzīgas un ka Veba labvēlība vai par nopelniem aizlikts atzinīgs vārds nevienam nevar noderēt, lai tiktu augstāk pa dienesta kāpnēm, bet, kā armijā runāja, dižā karavadoņa uztverē drīzāk gan nāk par ļaunu. Tomēr misteram Esmondam piekrita laime ģenerālmajora

1 Mazo palaidni (jranc.).

5 Lai dzīvo karšl (Franc.)

8 Prieks atcerēties (latin.).

Veba ziņojumā pēc kaujas tikt pieminētam cildinošiem vārdiem, un, tā kā viņa pulka majors un divi kapteiņi krita Ramiljē laukā, Esmondam, kurš tolaik bija tikai otrais leitnants, tika piešķirta rota, un nākamajā kauja viņš jau devās, izpelnījies godpilno kapteiņa pakāpi.

Ziemā milords devās uz dzimteni, bet Esmonds baidījās braukt tam līdzi. No savas mīļotās pavēlnieces viņš vairākkārt saņēma vēstules, kurās tā izsacīja aizkustinošu mātes pateicību par sava puisēna aprūpēšanu un cildināja Esmonda nopelnus daudz kvēlāk, nekā viņš bija pelnījis, jo Esmonds, tāpat kā ikviens virsnieks, izpildīja tikai savu pienākumu; dažkārt vēstulēs milēdija pieminēja arī Beat-riksu, tiesa, gan visai maz un piesardzīgi. No mājām pienāca vēstis vismaz par kādām desmit spīdošām partijām, kas tikušas piedāvātas daiļajai galma dāmai. Džentlmeņi no Sentdžeimsa pils aprindām zināja stāstīt, ka Beatriksa esot saderināta ar kādu grāfu, bet pametusi to hercoga dēļ, kurš savukārt pats esot atteicies no viņas rokas. Vai nu tas būs grāfs, vai hercogs, kas iegūs šīs skaistās Helēnas sirdi, Esmonds skaidri zināja, ka viņa nekad nekļūs par sievu nabaga kapteinim. Meitas rīcība mātei acīmredzot nepatika, tālab vēstulēs viņa Beatriksu tik tikko pieminēja; varbūt arī laipnā lēdija uzskatīja par labāku klusēt un ļaut, lai laiks dziedē brūces. Lai kā tas būtu, Harijam labāk šķita atrasties tālumā no liktenīgās mīlestības objekta, kas viņam allaž nodarīja tik daudz sirdssāpju, un tā viņš ne reizi nelūdza atvaļinājumu un palika savā pulkā, kas bija nometināts garnizonā Briselē, kura pārnāca mūsu rokās, kad pēc Ramiljē kaujas franči tika padzīti no Flandrijas.

XIII KODAĻA

Flcindrijā sastopos ar kādu senu paziņu, atrodu mātes kapu un savu šūpuli

Reiz, iegriezies Svētās Gudulas baznīcā Briselē, kur apjūsmoja lielisko seno arhitektūru (aizvien izjuzdams dziļu cieņu un mīlestību pret māti baznīcu, kas Anglijā tika vajāta tikpat nežēlīgi, kā sava uzplaukuma laikā tā bija vajājusi citas baznīcas), Esmonds pamanīja kādu zaļa uniformā ģērbušos virsnieku gremdējoties lūgšanā pie sānu altāra. Kaut kas pazīstams ceļos noslīgušā cilvēka stāvā un pozā pārsteidza kapteini, iekāms viņš paguva ieskatīties virsnieka sejā. Kad svešais piecēlās un iebāza kabatā mazo, melno lūgšanu grāmatiņu, kādas lieto garīdznieki, Esmoņds ieraudzīja vaibstus, kas šķita tik līdzīgi viņa bērnu dienu drauga un skolotāja pātera Holta vaibstiem, ka viņš pārsteigumā iesaucās un devās pretim džentlmenim, kurš patlaban grasījās iet ārā no baznīcas. Pamanījis Esmondu, arī vācu virsnieks likās pārsteigts — un viņa bālā seja pēkšņi pietvīka. Sī spējā pārvērtība Esmondu pārliecināja, ka viņš nav kļūdījies, un, lai gan vācietis neapstājās, bet — gluži otrādi — steidzīgāk soļoja uz durvju pusi, Esmonds arī devās turp un nostājās virsniekam pretī, kad tas, sniegdamies pēc svētā ūdens, gluži neapzināti pagriezās, lai pirms iziešanas no dievnama vēlreiz locītu ceļus altāra priekšā.

— Pāter! — angliski sacīja Esmonds.

— Klusu! Es jūs nesaprotu. Es nerunāju angliski, — svešais virsnieks atbildēja latīniski.

Esmonds pasmaidīja par šādu samulsumu un arī ierunājās latīniski:

— Savu pāteru pazīšu jebkurā tērpā — melnā vai baltā, noskuvušos vai ar bārdu. — Jo austriešu virsnieks bija ģērbies uniformā un viņam bija tādas pašas kuplas ūsas kā visiem austriešu karavīriem.

Viņš iesmējās, mēs tobrīd jau bijām nokļuvuši pie baznīcas kāpnēm un devāmies cauri ubagu pūlim, kas allaž drūzmējas dievnamu priekšā, piedāvādami pirkšanai dažādus niekus un diedelēdami žēlastības dāvanas.

— Jūs runājat latīniski, — viņš sacīja, — ar angļu akcentu, Harij Esmond, jūs esat aizmirsis, kā izklausās īstā seno romiešu valoda, ko kādreiz pratāt. — Balss viņam skanēja droši un pat draudzīgi — tā bija tā pati laipnā balss, ko Harijs atcerējās dzirdējis pirms piecpadsmit gadiem; runādams viņš sniedza Esmondam roku.

— Dažs labs pat savu apģērbu ir mainījis, pāter, — teica Esmonds, pamezdams skatienu uz drauga militāro ietērpu.

— Cst! Mani sauc misters fon Ilolcs jeb kapteinis fon Holcs, kalpoju Bavārijas kūrfirstam un esmu ieradies īpašā uzdevumā pie viņa gaišības Savojas prinča. Jūs protat glabāt noslēpumus — to es zinu kopš seniem laikiem.

— Kapteini fon Holc, — sacīja Esmonds, — esmu jūsu padevīgs kalps.

— Arī jūs esat mainījis apģērbu, — it kā jokodamies turpināja kapteinis fon Holcs. — Esmu dzirdējis, kā jums klājies Kembridžā un arī pēcāk; mums visur ir draugi; esmu dzirdējis arī, ka misters Esmonds Kembridžā bijis tikpat veiksmīgs paukotājs, cik nesekmīgs teologs. (Tātad, nodomāja Esmonds, mans vecais mailre d’armes^1 patiešām bijis jezuīts, kā man tika stāstīts.)

Varbūt jums ir taisnība, — atbildēja Holts, kā senās dienās lasīdams Esmonda domas. — Jūs tik tikko nenomirāt no Hohštetas kaujā gūtā ievainojuma kreisajos sānos. Pirms tam jūs Vigo līcī dienējāt par adjutantu pie Ormondas hercoga. Nākamajā dienā pēc Ramiljē kaujas jūs kļuvāt par rotas komandieri, jūsu ģenerālis nav draugos ar princi hercogu; ģenerālis cēlies no Lidjārdtregozas Vebiein Jorkas grāfistē un ir rada milordam Scntdžonam. Jūsu brālēns vikonts Kāslvuds šogad gvardes pulka sastāvā piedalījās savā pirmajā karagājienā. Jā, cs, kā redzat, nudien šo to zinu.

Nu savukārt iesmējās kapteinis Esmonds.

— Jūs patiešām esat labi informēts, — viņš sacīja.

Misteram Holtarn, par kuru grāmatu gudrībās un cilvēku pazīšanā Esmonds nezināja nevienu pārāku, piemita vājība iedomāties sevi viszinošu, taču ziņas, ar kurām viņš tikko nāca klajā, patiesas bija tikai daļēji. Ievainots Esmonds tika nevis kreisajā, bet gan labajā sānā; pirmais viņa komandieris bija ģenerālis Lamlijs; misters Vebs bija cēlies no Viltšīras, nevis no Jorkas un tā tālāk. Esmonds neatrada par vajadzību izlabot šīs niecīgās bijušā skolotāja kļūdas, toties tās viņam palīdzēja pareizi novērtēt mistera Holta raksturu, un viņš pasmaidīja, iedomādamies, ka tāds bijis viņa jaunības dienu orākuls, kas nule šķita zaudējis jebkuru nemaldību un dievišķību.

— Jā, — turpināja pāters Holts jeb kapteinis fon Holcs, — veselus astoņus gadus atrazdamies tālu no Anglijas, es ārkārtīgi labi zinu, kas notiek Londonā. Milēdijas Kāsl-vudas tēvs vecais dekāns ir miris. Vai jūs zināt, ka jūsu nepakļāvīgie bīskapi gribēja iesvētīt viņu par Sautempto-nas bīskapu un ka tikai tālab Koljeram izdevās iesēsties Tetfordas bīskapa krēslā? Princese Anna sirgst ar ģikti un ir liela izēda ja; kad atgriezīsies karalis, Koljers kļūs par arhibīskapu.

— Āmen! — smiedamies noteica Esmonds. — Un jūsu • minenci es tad ceru ieraudzīt Vaitholā nevis botfortos, bet ar sarkanām zeķēm kājās.

— Jūs vienmēr esat palicis mūsējais — to es zinu, par to dzirdēju, kad jūs vēl mācījāties Kembridžā; mūsējais bija nelaiķa lords, un arī jaunais vikonts ir mūsējais.

— Tāpat kā mans tēvs, — piebilda misters Esmonds, aukstasinīgi vērodams sarunu biedru, taču tā neizdibināmajās, pelēkajās acīs nemanīja ne vismazāko pārmaiņu. Cik labi Harijs pazina gan šīs acis, gan to skatienu! Klāt nākušās tikai sīkas krunciņas — pēdas, ko savā ritumā atstājis drūmais laiks.

Esmonda seja palika tikpat mierīga un neizdibināma kā pātera vaibsti. Varbūt īsu mirkli kā vienā, tā otrā ieplaik-snījās tikko manāma saprašanās zīme, kā dažkārt kaujā no paslēptuves pazib durkļa smaile, taču pretinieki tūdaļ atkāpās, un viss atkal iegrima tumsā.

— Un jūs, mon capitaine, kur šo laiku bijāt jūs? — apvaicājās Esmonds, pavirzīdams sarunu tālāk no bīstamās robežas, kuru ne viens, ne otrs neuzdrošinājās pārkāpt.

— Varbūt Pekinā, — atbildēja pāters, — bet varbūt Paragvajā, kas to lai zina! Šobrīd esmu kapteinis fon Holcs viņa augstības kūrfirsta dienestā un šeit atrodos, lai ar viņa augstību Savojas princi uzsāktu sarunas par gūstekņu apmaiņu.

Vispārzināms bija daudzu mūsu armijas virsnieku labvēlīgais noskaņojums pret jauno karali, kurš dzīvoja Scn-žermēnā un kura tiesības uz troni neviens nespēja apšaubīt; viņa nākšanu pie varas pēc māsas nāves lielākā daļa angļu tautas apsveiktu, jo neviens nevēlējās par valdnieku neievērojamo vācu princi, par kura cietsirdību, mantkārību, rupjajām manierēm un pretīgajām svešzemnieka paražām klīda dažnedažādas valodas. Angļu pašcieņu aizvainoja doma, ka pār vislepnāko, visgudrāko tautu varētu valdīt kaut kāds nenozīmīgs augšvācu firsle-lis, kura ienākumi nesasniedz ne desmito tiesu no tām summām, ko ieņem neskaitāmu seno angļu augstmaņu dzimtu pārstāvji, kurš nespēj pateikt ne vārda angliski un kuru mēs uzskatām tikai par neaptēstu vācu zemnieku, kas pārtiek no zivju eļļas un skābiem kāpostiem un šķūnī

tur veselu baru piegulētāju. Vai gan mums, diženā monarha uzvarētājiem, vajadzēs pakļauties kaut kādam nelietīgam valdnieķelim! Kāda mums daļa gar hanoverieša protestantismu? Kurš gan nezina (mums tas ir stāstīts un stāstīts, kamēr beidzot esam noticējuši), ka viena no šā protestantu varoņa meitām uzaudzināta vispār bez jebkādas reliģiskas pārliecības un esot mierā kļūt vai nu par luterānieti, vai katolieti atkarībā no tā, kādu vīru tai izraudzīšoties vecāki? Šādas runas, kaut arī dažkārt nepamatotas un tīši pulgājošas, varēja saklausīties ikreiz, kad pie galda sapulcējās mūsu armijas virsnieki; diez vai izdotos atrast kādu no pašiem jaunākajiem leitnantiņiem, kas tās nebūtu vai nu dzirdējis, vai atbalstījis, un it visi zināja vai vismaz izlikās zinām, ka pats virspavēlnieks uzturot sakarus ar'savu radinieku Bērvikas hercogu (pie Almanzas, lai slavēts dievs, mūs uzvarēja anglis) un ka viņa gaišība alktin alkstot redzēt uz troņa savu labdaru dinastiju un tādējādi vērst par labu kādreiz pastrādāto nodevību.

Skaidri zināms, ka sen jau neviens virsnieks hercoga armijā nebija zaudējis virspavēlnieka labvēlību tādēļ, ka sirdī loloja vai arī klaji izrādija uzticību trimdā padzītajai karaļa dzimtai. Kad Chevalier de St. George, kā sevi dēvēja Anglijas karalis, kopā ar hercogiem no Francijas karaļa dzimtas ieradās franču armijā, kuru komandēja Vandoms, simtiem mūsējo viņu tūdaļ ieraudzīja un pavadīja gaviļu saucieniem — un mēs visi apgalvojām, ka viņš ir līdzīgs savam tēvam, kas, noraudzīdamies kaujā starp franču un angļu kuģiem pie Lahogas, uzvaru vēlēja savai tēvzemei. Taču vienu gan labi zināja kā pats chevalier, tā visi pārējie: lai cik lielu labvēlību pret princi izjūt mūsu karaspēks un tā komandieris, abām pusēm satiekoties kaujā, par to nevarēja būt ne runas. Visur, kur mi-lords hercogs sadursies ar franču armiju, viņš cīnīsies un sakaus to — tāpat kā pie Udenārdes divus gadus pēc Ra-miljē, kur viņa augstība guva kārtējo spožo uzvaru; un augstdzimušais jaunais princis, kas varonīgi cīnījās lieliskā Muison-du-Roy pulka rindās, pēc kaujas atsūtīja apsveikumu saviem uzvarētājiem.

Šai kaujā, kur mūsu pusē drosmīgi cīnījās Hanoveras kūrfirsta dēls, ar nepārspējamu varonību izcēlās Esmonda mīļotais komandieris ģenerālis Vebs, parādīdams ne tikai nepārspējamu karavadoņa prasmi un aukstasinību, bet

jirl vienkārša kareivja personisko vīrišķību. Laime Es-mondu arī šoreiz nepameta: viņš netika pat ievainots, lai i'.m vairak par trešdaJu pulka krita kaujā; komandieris ziņojumā atkal pieminēja viņu ar atzinīgiem vārdiem, un viņš saņēma paaugstinājumu — majora pakāpi. Taču par šo kauju nav nozīmes sīkāk stāstīt, jo tā tika aprak-stīta visās avīzēs un par to runāja ikvienā mūsu zemes ciemā. Atgriezīsimies pie šo rindu autora personiskās dzīves, par ko mūža nogalē, atrazdamies tālu svešumā, viņš stāsta saviem pēctečiem. Pirms Udenārdes kaujas, kad viņš Briselē nejauši sastapās ar kapteini fon Holcu, bija pagājis vairāk nekā gads, un šai laikā jezuītu kapteinis un Veba musketieru kapteinis bieži bija redzami kopā. Es-inonds it viegli uzzināja (Holts īpaši arī neko neslēpa, jo pēc agrāko gadu pieredzes paļāvās uz sava audzēkņa uzticamību), ka starpnieks, kam uzdots vest sarunas par gūstekņiem, ir Senžermēnas aģents un uztur sakarus starp dažiem mūsu nometnes dižvīriem un franču nometnes pārstāvjiem.

— Mans uzdevums, — viņš sacīja, — un es to stāstu tādēļ, ka varu jums uzticēties un redzu jūsu vērīgās acis jau atklājušas manu noslēpumu, — vest sarunas starp Anglijas karali un tā pavalstniekiem, kas iesaistījušies cīņā pret Francijas karali. Tāpat kā jūs cīnāties pret viņiem, un neviens jezuīts visā pasaulē necentīsies apturēt šo cīniņu — labu veiksmi, džentlmeņi! Svētais Jurģis stāv Anglijas pusē, un jūs zināt, kas saka šos vārdus, lai kur viņš arī atrastos.

Manuprāt, Holtam patika tīties noslēpumu plīvurā, tālab viņš te parādījās mūsu armijas mītnē, te pazuda tikpat pēkšņi, kā mēdza atgriezties un pagaist senajās Kāsl-vudas dienās. Pastāvīgi viņš atradās ceļā starp abām armijām un, likās, vienlīdz labi zināja (ar to neprecizitāti, kas vispār raksturoja pātera viszinību), kas notiek gan franču nometnē, gan mūsējā. Kādudien viņš Esmondam pavēstīja par lielām feste^1 franču virspavēlnieka mītnē, par vakariņām pie msjē de Rohāna, kur spēlēts teātris un muzicējuši vijolnieki, bet pēc tam sākusies masku balle; maršala Vilāra karietē tur ieradies pats karalis. Citreiz viņš atnesa vēstis par viņa majestātes slimību: nu jau veselas desmit dienas karalim neesot uznākusi lēkme,

un viņu varot uzskatīt par izdziedinātu. Sai laikā kapteinis IIolcs paguva aizbraukt uz Angliju, tik dedzīgi viņš rūpējās par gūstekņu apmaiņu, un pēc atgriešanās no šā ceļojuma viņš aizvien vairāk uzticējās Esmondam un ikreiz, kad abi satikās, atklāja kādu jaunu noslēpumu, kas šais lappusēs tiks aprakstīti.

Holta pieaugošajai uzticībai bija savs iemesls: ieradies Londonā, Esmonda krustmātes atraitnes vikonteses bijušais biktstēvs apciemoja viņas augstību Celsijā un no viņas uzzināja, ka kapteinim Esmondam zināms ģimenes noslēpums un ka viņš cieši apņēmies nekad to neizpaust. Jaunā vēsts, kā Holtam labpatika izteikties, jo vairāk lika Esmondam celties viņa kādreizējā audzinātāja acīs, un viņš nespēja nobrīnīties vien par tā pašaizliedzību.

— Kāslvudu ģimene manā labā darījusi daudz vairāk nekā manis paša tuvinieki, — sacīja Esmonds. — Par viņiem es atdošu pat dzīvību. Kālab lai es nenosliektos vienīgo labumu, ko spēju viņiem sniegt?

Krietnā pātera acīs sariesās asaras, kad viņš izdzirdēja šos vārdus, kas Esmondam šķita paši par sevi saprotami; viņš apskāva Mariju, nezinādams, ka to cildināt, sauca par noble coeur\ teica, ka lepojas ar savu audzēkni un mīl to kā draugu, un rūgti nožēloja, ka tik ilgu laiku to pazaudējis, ka bijis spiests atstāt tais senajās dienās, kad varēja ietekmēt savu mācekli un pievērst to vienīgajai īstenajai baznīcai, pie kuras pieder pats, un iesaistīt viscildenākajā armijā pasaulē, domādams Jēzus biedrību, kuras pulkos apvienojušies diženākie cilvēces varoņi, vīrišķīgie cīnītāji, kas uzdrošinās visu un spēj paciest visu, kas prot pārvarēt jebkuras grūtības un saņemt jebkuru nāvi, — karavīri, kas izcīnījuši tūkstoškārt spožākas uzvaras nekā * visdižākie ģenerāļi, kas likuši veselām tautām locīt ceļgalus svētā krusta karoga priekšā, kas iemantojuši tādu slavu un godu, pret kuru nobāl jebkāda šīszemes uzvarētāju sumināšana, — mūžības gaismas kroni un vietu debesu valstībā.

Esmonds jutās pateicīgs savam vecajam draugam par tā teiktajiem atzinības vārdiem, taču nespēja pievienoties jezuītu pātera sajūsmai.

— Arī es esmu domājis par šo jautājumu, — sacīja Harijs, — mīļais paler, — un viņš saņēma Holta roku,

1 Cēlo sirdi (\ranc.).

• izdomājis to līdz galam, tas ir katra cilvēka pienākums, un nolēmis rīkoties tā, kā man liksies pareizi, un kalpot debesīm pēc sava prāta tikpat uzticīgi, kā jūs tām kalpojat pēc savējā. Vēl sešus jūsu mācības mēnešus toreiz /ena gados — un arī es nekā cita nebūtu vēlējies. Cik daudzkārt Kāslvudā es slacināju asarām spilvenu, domādams par jums, un, iespējams, šobrīd jau būtu jūsu ordeņa brālis un, kas zina, — Esmonds piebilda smaidīdams, — godājams garīdznieks ar ūsām, ģērbies bavā-liešu uniformā.

— Mans dēls, — pietvīkušu vaigu atbildēja pāters llolts, — kad cilvēks kalpo baznīcai vai karalim, jebkurš apģērbs ir pietiekami labs.

— Jā, — Esmonds viņu pārtrauca, — jūs sakāt — jebkurš apģērbs ir pietiekami labs, bet es saku — arī jebkura uniforma, kā melna, tā sarkana, kā melna, tā balta kokarde, kā tresota cepure, tā sombrēro, zem kura paslēpta tonzūra. Es nespēju ticēt, ka svētais Francis Ksavers pārpeldēja jūru uz sava mēteļa un piecēla savus tuvākos no miroņiem, — esmu pūlējies tam noticēt, taču bez panākumiem. Ļaujiet man rīkoties tā, kā uzskatu par pareizu, un cerēt uz to, kas man pašam šķiet vislabākais.

Esmonds gribēja pārtraukt krietnā pātera sprediķošanu, un tas viņam arī izdevās; taču Molts, gan nopūzdamies par sava audzēkņa nelabojamo gara tumsonību, tomēr ne tikai nemainīja labvēlīgo attieksmi pret to, bet parādīja aizvien lielāku uzticību, cik tas ir garīdznieka spēkos un pat vēl vairāk, jo pēc dabas bija pļāpīgs cilvēks un nekādi nespēja sev aizliegt izrunāšanās prieku.

Holta draudzīgums iedrošināja kapteini Esmondu uzdot jautājumu, kurš sen jau tam nedeva miera un uz kuru neviens cits nezināja atbildi, — viņš apvaicājās par savu nabaga māti, ko bieži iztēlojās sapņos, lai gan nekad nebija redzējis. Viņš atklāja Holtam šo to, par ko tika runāts šā stāsta pirmajā daļā, — gan solījumu, ko bija devis savam nelaiķa labdarim, gan drauga atzīšanos uz nāves gultas, un lūdza misteru Iloltu izstāstīt visu, kas tam zināms par nabaga sievieti, no kuras viņš tik agri tika atšķirts.

— Viņas dzimta dzīvoja šai pašā pilsētā, — teica Molts un aizveda Esmondu uz to ielu, kur kādreiz mitis viņas tēvs un kur acīmredzot dzimusi arī māte. — 1676. gadā, kad jūsu tēvs kapteinis Tomass Esmonds nelaiķa karaļa —

toreizējā Jorkas hercoga svītā ieradās šeit, kurp pēo krišanas nežēlastībā tika izraidīts, viņš iepazinās ar jūsu māti, ko vajāja tik neatlaidīgi, līdz tā krita viņam par upuri; pēcāk daudzās sarunās, ko es uzskatīju par neizpaužamām, viņš man stāstīja, ka jūsu māte esot patiesi cēla un tikumīga sieviete, kas spējot dziļi mīlēt un glabāt uzticību. Sevi viņš dēvēja par kapteini Tomasu, pamatoti kaunēdamies par savu vainu nabaga sievietes priekšā, daudzkārt karsti nožēloja grēkus un nebeidza cildināt tās piemīlīgo dabu. Viņš atzina, ka izturējies nekrietni pret jūsu māti un ka, nododamies netiklai dzīvei un kāršu spēlei, nonācis galējā nabadzībā. Kad viņa kļuva grūta, vecāki meitu nolādēja, bet viņa ne reizi — ja nu vienīgi ar asarām, kas ritēja pret viņas pašas gribu, un skumju izteiksmi sejā — nenosodīja sava posta un kauna vaininieku.

Reiz Tomass Esmonds jeb kapteinis Tomass, kā viņu dēvēja, tika iejaukts kādā spēļu nama ķildā, kam sekoja divkauja, kurā viņš guva tik nopietnu ievainojumu, ka ārsts nedeva nekādu cerību izveseļoties. Pārliecībā par nenovēršamo nāvi viņš, sirdsapziņas mocīts, lika atsaukt garīdznieku no tās pašas Svētās Gudulas baznīcas, kur es todien sastapu jūs; un, negaidot nākamo dienu, pieņēmis mūsu svētās baznīcas ticību, viņš dažas nedēļas pirms jūsu piedzimšanas salaulājās ar jūsu māti. Kad pasaulē nācāt jūs, milords vikonts Kāslvuds, saskaņā ar karaļa Jēkaba patentu marķīzs Esmonds, es savām rokām aiznesu jūs pie tēva — un tas pats priesteris, kas salaulāja jūsu vecākus, nokristīja jūs — angļu virsnieka E. Tomasa un Ģertrūdes Maesas dēlu — Henrija Tomasa vārdā. Nu, redzat, jūs piederat pie mūsu baznīcas kopš savas dzimšanas, Un tālab es arī jūs nekristīju toreiz, kad Kāslvudā kļuvāt par manu mīļo audzēkni.

Jūsu tēva ievainojums negaidot sāka dzīt — varbūt tādēļ, ka, izpērkot vainu, viņš bija atvieglojis sirdsapziņu, — un, par lielu brīnumu ārstiem, kapteinis Tomass atspirga. Taču līdz ar veselību atgriezās arī viņa nelāgā daba. Nabaga pavestā meitene pēc kāda laika viņam apnika, un, saņēmis nelielu naudas sūtījumu no tēvoča — vecā milorda vikonta, kas tolaik dzīvoja Anglijā, viņš aizbildinājās ar steidzamām darīšanām un, apsolījies drīz atgriezties, aizbrauca, bet jūsu nabaga māte kopš tās reizes viņu vairs netika redzējusi,

Viņš man atzinās vispirms grēksūdzē, pēc tam sarunā, tina piedalījās arī viņa sieva — jūsu krustmāte, citādi es |iiins nekad šo noslēpumu neuzdrošinātos atklāt, ka, ieradu s Londonā, viņš nabaga Ģertrūdei Māesai — Ģertrūdei I anondai aizrakstījis vēstuli, kurā samelojis, ka pirms .»laulāšanās ar to jau bijis precējies Anglijā, ka viņa \ards īstenībā neesot Tomass un ka viņš domājot atstāt I iiopu un doties uz savam plantācijām Virdžīnijā, kur ļiisu dzimtai karalis Kārlis Pirmais patiešām uzdāvināja zemes gabalu; viņš nosūtīja jūsu mātei arī naudu — pēdējās piecdesmit ginejas, gauži lūdza viņam piedot un atvadījās uz neredzēšanos.

Nabaga Ģertrūde ne reizi neiedomājās, ka vēstulē rakstītie vārdi varētu būt tikpat nepatiesi kā visa jūsu tēva izturēšanās pret viņu. Kāds jauns cilvēks no jūsu mātes aprindām, ar kuru viņa bija satikusies, pirms iepazinās ar angļu džentlmeni, kas kļuva par pēcākā posta cēloni, un kurš zināja Ģertrūdes bēdu stāstu, lūdza viņas roku, apsolīdamies pieņemt jūs par dēlu un dot jums savu vārdu, bet viņa tam atteica. Atteikšanās apprecēties sadusmoja Ģertrūdes tēvu, kurš viņai bija atļāvis atkal atgriezties mājās, un nabadzīte, pēc krišanas kaunā pastāvīgi ciezdama pārestības, nekad vairs neuzdrošinājās pacelt galvu; saņēmusi nelielu pabalstu no dažām pazīstamām dievbijīgam dāmām, jūsu māte iestājās klosterī, bet jūs tikāt nodots audzināšanā.

Rūpes par jums uzņēmās tā jaunekļa māsa, kurš gribēja pieņemt jūs par dēlu. Jauna sieviete bija jūsu mātes māsīca. Viņa tikko bija zaudējusi savu bērnu, un jūs ieņēmāt mirušā vietu — jo vairāk tālab, ka jūsu māte bija pārāk slima un vārga, lai pati jūs barotu; audžumāte tik cieši jums pieķērās, ka nelabprāt ļāva jums apciemot klosteri, kur mūķenes mazo puisēnu lutināja tāpat, kā žēloja un mīlēja nelaimīgo māti. Viņa jo dienas jo vairāk nodevās dievticībai un pēc diviem gadiem tika iesvētīta klostera māsas kārtā.

Jusu audžumātes ģimene nodarbojās ar zīda aušanu un bija ieceļojusi no Francijas, kurp ari atgriezās, apmezdamās uz dzīvi Arasā, franču Flandrijā, dažus mēnešus pirms jūsu mātes uzņemšanas mūķenes kārtā, aizvezdama līdzi jūs — jau trīs gadus vecu zēnu. Kamēr Francijas karalis nebija izdevis pēdējos bargos likumus, Arasa mudžēja no protestantiem, un jūsu audzinātājas tēvs vecais

Pasturo, pie kura jūs vēlāk dzīvojāt Tlingā, arī pievērsās reformētu mācībai, novezdams no ceļa visu savu ģimeni. Ar viņa kristīgās majestātes ediktu Pasturo ģimene no Flandrijas tika padzīta un pārcēlās uz dzīvi Londonā, kur Spitlfildsā ierīkoja pati savu austuvi. Vecais vīrs bija iekrājis mazliet naudas, ko ieguldīja darbnīcā, taču laime viņiem neuzsmaidīja. Pasturo bija atraitnis, saimniecību vadīja viņa meita, arī jau atraitne, bet pats viņš kopā ar dēlu sēdēja pie stellēm. Tikām jūsu tēvs īsi pirms karaļa Kārļa nāves atklāti paziņoja par savu atgriešanos īstenajā ticībā (tolaik mūsu baznīcai atkal pievērsās daudzi atkritēji), salaba ar lordu vikontu Kāslvudu un, kā jums zināms, apprecējās ar tā meitu.

Gadījās, ka jaunais Pasturo, aiznesis brokāta gabalu tirgotājam, kurš izmantoja viņa darbaspēku, Ladgithilā sastapa savu veco sāncensi, kurš tai brīdī nāca ārā no kada krodziņa. Pasturo tūdaļ pazina jūsu tēvu un, sagrābis aiz apkakles, ņēmās to lamāt par bezgodi, kas pavedis viņa iemīļoto un pēcāk pametis ar bērnu uz rokām. Misters Tomass Esmonds arī tūliņ pazina Pasturo, lūdza, lai tas tik skaļi neizrāda sašutumu, jo apkārt jau sāka pulcēties ziņkārīgie, aicināja iegriezties krogā, no kura tikko bija iznācis, un apsolījās sniegt jebkurus paskaidrojumus. Pārkāpis slieksni, Pasturo izdzirdēja krodzinieku norīkojam sulaini ierādīt kapteinim Tomasam atsevišķu istabu; tieši tā — priekšvārdā jūsu tēvu uzrunāja visos krogos, kurus, patiesību sakot, nevarēja dēvēt par īpaši godājamām uzturēšanās vietām.

Kapteinis Tomass jeb pēcāk milords vikonts, jāteic, uz runāšanu nebija skubināms, viņš prata pieglaimoties gan sievietēm, gan pašiem neatlaidīgākajiem kreditoriem tik izmanīgi, turklāt izlikdamies gauži vientiesīgs, ka piemuļķots tika ne viens vien parādu piedzinējs. Jo biežāk viņš par kaut ko runaja, jo šis stāsts kļuva ticamāks. Atgadījumu pēc atgadījuma viņš prata virknēt apbrīnojami veikli un sakarīgi. Nudien vajadzēja, piedodiet manu atklātību, ilgi būt pazīstamam ar jūsu tēvu, lai spētu atšķirt, kad viņa augstība m... saka patiesību, kad ne.

Viņš pats man stāstīja, sirdēstu tirdīts, kad bija sasirdzis, jo bailes no nāves allaž lika miiordam nožēlot grēkus, un skaļi smiedamies, kad jutās pie labas veselības, — milords tik tiešām prata cienīt humoru, — ka pusstundas laikā, iekāms vēl pirmā pudele tikusi iztuk-•,nta, viņš jau pilnīgi apstrādājis nabaga Pasturo. Milords il/.inies, ka pavedis Ģertrūdi, jo noliegt to nekādi nespēja, bet, tā kā prata vajadzīgajā brīdi izspiest asaras, sācis tas birdināt tādām straumēm, ka lētticīgais klausītājs drīz vien izkusis līdzcietībā. Viņš raudājis par jūsu māti pat vēl gaužāk nekā Pasturo, lai gan tas, nabadziņš, kā stāstīja milords, elsojis aizgūtnēm; viņš zvērējis pie goda, ka divreiz nosūtījis naudu uz Briseli, un minējis tā tirgoņa vārdu, pie kura viņa sūtījums vēl šobaltdien gaidot nabaga Ģertrūdi. Viņš pat neesot dzirdējis, ka tai piedzimis bērns, neesot zinājis, vai tā dzīva vai mirusi, toties visu bez pūlēm uzzinājis, izprašņājot vientiesīgo Pasturo. Uzdzirdējis, ka Ģertrūde iestājusies klosterī, viņš teicis, ka arī pats mūža pēdējās dienas cerot aizvadīt mūka kārtā, ja vien izdošoties pārdzīvot laulāto draudzeni, ko neieredzot un apprecējis, tikai lai izpildītu cietsirdīgā tēva gribu; uzzinājis, ka Ģertrūdes dēls ir dzīvs un patlaban atrodas Londonā, viņš sacījis: «Es jau satrūkos, jo taisni tolaik, velns parāvis, ari mana sieva grasījās likties radību gultā, un es nodomāju, ja šis vecais stulbenis, mans sievastēvs, sagribēs niķoties, šī būs īstā izdevība viņu iebiedēt.»

Viņš izsacījis vislielāko pateicību Pasturo ģimenei, ka tā rūpējusies par bērnu, — jums tobrīd aizritēja jau sestais gads, — bet, kad ierosinājis tūdaļ apciemot mīļo puisēnu un Pasturo skarbi atcirtis, ka viņi nevēlas šo nelaimi vairs savās mājās redzēt, ka viņš var pievākt zēnu, lai cik žēl no tā šķirties, un ka, būdami nabaga ļaudis, viņi labprāt pieņemtu ari naudu, ja kapteinis to piedāvātu, un, ja ne, audzinātu bērnu ar dieva palīgu turpmāk, kā audzinājuši līdz šim, — milords tūdaļ piekritis un nopūzdamies piebildis: «Nudien labāk mīļajam puisēnam palikt pie draugiem, kas allaž pret viņu izturējušies brīnumi laipni,» — pēcāk, man visu to stāstīdams, viņš nezināja, kā cildināt un teikt audēja izturēšanos un uzņēmību, un atzina, ka francūzis esot krietns cilvēks, bet pats viņš — dievs, apžēlojies — īstens nelietis.

Jūsu tēvs, — turpināja misters Holts, — ar naudu rīkojās plaši, ja ta viņam bija kabatā, un, tā kā todien no tēvoča bija saņēmis nelielu pabalstu, viņš ar devīgu roku pasniedza audējam desmit soverēnus, apsolīdams arī turpmāk neliegt palīdzību. Kabatas grāmatiņā viņš rūpīgi pierakstīja Pasturo apmešanās vietu, bet, kad tas apjautājās, kur dzīvo viņš, ne mirkli nekavēdamies, atbildēja,

ka viņu saucot kapteinis Tomass un viņš dzīvojot Ņulo-džā, Penzensā, Kornvolas grāfistē, un Londonā iegriezies tikai uz dažām dienām nokārtot kādas ar sievas īpašumu saistītas darīšanas; laulāto draudzeni viņš aprakstīja kā ķildīgu sievieti, kas pēc dabas gan esot gluži labsirdīga, tēvu iztēlojās par Kornvolas skvairu, cilvēku ar vārgu veselību, pec kura nāves viņš cerot tikt pie prāva mantojuma, kas došot iespēju bagātīgi atlīdzināt dēla labvēļiem un nodrošināt puisēnam nākotni. «Un, dieva vārds, ser,» viņš man sacīja, kā parasti smiedamies, «es pasūtīju gabalu brokāta tieši tādā rakstā kā tas, ko audējs turēja rokās, un uzdāvināju to sievai, ko pašūt rīta svārkus, lai godam varētu pieņemt viesus, kad tā būs man dzemdējusi puisēnu.»

Nelielais pabalsts jums tika izmaksāts diezgan kārtīgi, un, kad pēc tēvoča nāves jūsu tēvs kļuva par vikontu Kāsl-vudu, man uzdeva jūs iztālēm apsargāt, un es prasīju, lai jūs tiekat uzņemts Kāslvudu ģimenē. Jūsu audžumāte nomira, tās tēvs iepazinās ar kādu sievieti, ko vēlāk apprecēja, un jaunā pamāte nekādi neprata sadzīvot ar padēlu. Uzticīgais jauneklis atgriezās Briselē, lai atrastos tuvāk sievietei, ko mīlēja, un tur nomira dažus mēnešus pirms jūsu mātes nāves. Vai gribat redzēt viņas krustu klostera kapsētā? Klostera priekšniecei es kādreiz biju biktstēvs, un viņa vēl joprojām ar mīlestību atceras soeur^141 Mariju Madaļu.

Kapsētā Esmonds iegriezās kādā saulaina pavasara novakare un starp neskaitāmiem melniem krustiem, kas meta garas ēnas pār zāli aizaugušiem kapu pauguriņiem, ieraudzīja to krustu, kas iezīmēja viņa mātes atdusas vietu. Daudzas citas nelaimīgas būtnes bija vēlējušas to pašu vārdu, kurā Harija māti iekristīja tās skumjas un kurš it kā pazemīgi pauda viņu mīlestības un bēdu stāstu. Esmonds iztēlojās māti izmisuma asarās noslīgušu pie pašas krusta, zem kura apraktas gulēja visas viņas rūpes un raizes. Arī viņš nometās ceļos un pielūdza dievu, ne tik daudz bēdu mākts kā dziļā godbijībā (jo māli nespēja iedomāties pat atmiņā) un līdzcietībā par tām mokām, ko šai maigajai dvēselei nācās izciest šai pasaulē. Tās viņa bija paglabājusi zem šā krusta, izvēlēdamās dievišķo līgavaini sava pielaulātā vīra vietā, kurš neatlaidīgi cen-las viņu iegūt, bet pēcāk nodevīgi pameta. Visapkārt aizstiepās neskaitāmi tādi paši uzkalniņi, no zāles, kas klāja kapus, slējās liegās margrietiņas, un pār katru kopiņu pacēlās krusts ar uzrakstu requiescatMelnās drānās tērpusies mūķene locīja ceļgalus turpat blakus pie mūža miegā dusošas māsas kapa (tik svaiga, ka pavasaris vēl nebija paguvis pārmest tam zaļumu autu); viņpus kapsētas mūriem skatienam pavērās dzīve un pasaule, tur pret debesīm slējās pilsētas torņu smailes un ēku kores. Putniņš nolaidās no tuvīnā jumta, vispirms nometās uz krusta, tad iespurdza zālē turpat pie kapa kopiņas, no kurienes, paķēris knābī lapiņu, pacēlās atkal spārnos; no klostera baznīcas atskanēja māsu dziedāšana, citas, sen jau ieņēmušas vietu, ko reiz izraudzījās nelaimīgā Marija Madaļa, locīja ceļus tā paša altāra priekša un klausījās tos pašus korāļus un lūgšanas, kuros viņas ievainotā sirds rada mierinājumu. Lai viņa dus mierā... lai dus mierā; un lai arī pār mums nāk miers, kad izbeigsies mūsu cīniņi un ciešanas. Jo kā zeme, tā debesis pieder tam kungam un mēs esam viņa radības kā šeitan, tā arī mūžībā. Es noplūcu ziediņu no kapa kopiņas, noskūpstīju to un devos savā ceļā — tāpat kā putniņš, kas tikko pacēlās no krusta, atgriezdamies atkal pasaulē. Klusais nāves patvērums, rāmā miera osta, ko nespēj aizsniegt ne vētras, ne rūpesti! Jutos tā, it kā butu nolaidies jūras dzelmē un izstaigājies pa bojā gājušu kuģu paliekām.

XIV NODALA

1707. un 1708. gada karagājiens

Veselu gadu pēc slavenās kaujas, ko izcīnījām pie Ramiljē, mūsu armija nepaveica itin nekā nozīmīga, un daudzi mūsu virsnieki, bezdarbīgi nīkdami Flandrijā, uzsāka runas, ka viņa gaišība virspavēlnieks, tiku tikām izkarojies, laikam gan domājot vairs vienīgi par naudu un izpriecām, ko sniedz viņa piectūkstoš mārciņu ienākumi gadā, un par lepno pili, kas viņam tika celta Vudstoka. Viņa gaišībai šai gadā patiešām pietika rūpju, cīnoties ar pašmāju ienaidniekiem, jo Anglija jau paklīda baumas, ka [142] viņa slava pamazām dziestot un hercogiene jo dienas jo vairāk zaudējot ietekmi uz karalieni, kura savu ķēnišķīgo labvēlību pēdējā laikā dāvājot slavenajai misis Mešcmai un misis Mešemas padevīgajam kalpam misteram Hārli-jam. Hercogs daudz laika pavadīja, minēto personu intrigām pretim vērpdams savējās. Misters Ilarlijs tika novākts no ieņemamā amata, un tiktāl uzvara palika viņa gaišības pusē. Taču viņas majestāte, gan ļaudamas pierunāta, savas domas negrozīja, un tas, pēc dzejnieka vārdiem, notiek ar katru, kas tiek pārvarēm pierunāts, tā ka misters Hārlijs drīz vien izbaudīja atriebības saldini.

Tikām armija neizkustējās ne soli no savas nometnes, lai kā pēc cīņas alka Marlboro varonīgie leitnanti. Visa 1707. gada laikā, stāvot cieši pretī franču armijai, mēs nepieredzējām nevienu kauju; Spānijā mūsu armiju pie Almanzas galīgi sagrāva varonīga Bērvikas hercoga vienības; un mēs Veba pulkā, ko līdz sava tēva nodevīgajam solim komandēja jaunais hercogs, pat drusku lepojāmies par uzvaru, ko bija izcīnījis mūsu kādreizējais komandieris. — Būtu es atradies Golveja vietā kopā ar saviem musketieriem, — sacīja mūsu ģenerālis, — domāju, ka mēs gan nebūtu nolikuši ieročus sava vecā komandiera priekšā, kā to darīja Golvejs. — Un Veba virsnieki apzvērēja, ka, Veba vadīti, nemūžam nebīitu padevušies gūstā. Mūsu mīļais vecais ģenerālis kā par sevi, tā citiem mēdza izteikties visai neapdomīgi un apgalvoja, ka pasaule neesot pieredzējusi par viņu lieliskāku karavīru; taču viņš pūta taurē ska|āk, nekā pieklātos karavadonim viņa stāvoklī, un, lai arī būdams patiešām drosmīgs vīrs, savas armijas priekšā plātījās un šķēpu vicināja pārlieku dedzīgi.

Noslēpumainais misters IIolcs 1708. gada sākumā devās kādā slepenā misijā, pirms aizbraukšanas juzdamies garā stipri pacilāts un Esmondam gaišredzīgi pastāstīdams, ka drīz notikšot kaut kas ārkārtējs. Noslēpums atklājās, manam draugam atgriežoties armijā, kad viņš gauži bēdīgs un nomākts atzinās, ka ārkārtējais brīnums, uz ko viņš licis tik lielas cerības, cietis galīgu neveiksmi. Holts patiešām bija piedalījies Chevalier de Sl. George neveiksmīgajā ekspedīcijā, ko Francijas karalis ar kuģiem un armiju sūtīja no Dinkerkas, lai, izkāpuši krastā, viņi iekarotu Skotiju. Taču nelabvēlīgais vējš, kas allaž stājās pretī prinča nodomiem, kā zināms, nejāva Chevalier izkāpt

Skotijas krastā un atpūta arī nabaga msjē fon Hofcil atpakaļ mūsu nometnē, kur tam atkal pavērās iespēja gan kalt plānus un pareģot, gan nodarboties ar okšķerēšanu. Chevalier (jeb Anglijas karalis, kā viņu dēvēja daži mūsējie) no Dinkerkas devās uz franču armijas nometni, lai uzsāktu cīņu pret mums. Togad franču armiju komandēja Burgundijas hercogs, kam par palīgiem šai karagājienā tika norīkots Bcrijas hercogs, slavenais maršals Vandoms un Matinjonas hercogs. Holcs, kurš nepalaida gar ausīm neko, kas notika kā Flandrijā, tā Francijā (un, man šķiet, pat Indijā), paredzēja, ka 1708. gadā cīņu nebūšot vairāk kā iepriekšējā gadā un ka mūsu komandierim esot savi iemesli, kālab saglabāt mieru. Patiešām — Esmonda ģenerālis, plaši pazīstams ar savu kurnēšanu un klaji pausto neuzticību dižajam hercogam un vēl simtiem citu virsnieku, nekautrēdamies paziņoja, ka šie slepenie iemesli pie hercoga ierodoties kā zelta kronas no Francijas karaļa, kurš piekukuļojot ģenerālisimusu, lai izvairītos no kaujas. Mūsu rindās netrūka tenku vāceļu, kuras Vcbs uzklausīja pārāk labprātīgi un kuras prata precīzi minēt hercoga saņemtās summas un zināja, cik no tām krīt Kedogenam un kāda maksa tiek atmesta doktoram Heiram.

Panākumi, ar kuriem franči uzsāka 1708. gada kampaņu, vēl vairāk pastiprināja baumas par nodevību, kas tolaik klīda no mutes mutē. Mūsu ģenerālis ļāva ienaidniekam iespiesties starp mūsu armiju un Gcnti, atteikdamies tam uzbrukt, lai gan četrdesmit astoņas stundas abas armijas nostāvēja viena otrai pretī. Gente tika ieņemta, un tai pašā dienā msjē de Lamots aicināja padoties Brigi, un abas šīs lielās pilsētas bez neviena šāviena nonāca franču rokās. Pēc dažām dienām I.amots sagrāba Plašendālcs cietoksni, un jau šķita, ka visa spāņu Flandrija, tāpat kā Brabante, kritīs franču karaspēka rokās, bet tad no Mozeles ieradās princis Eižens — un visām svārstībām pienāca gals.

Savojas princis savu ierašanos armijā allaž nosvinēja ar plašām dzīrēm (milorda hercoga rīkotie svētki notika reti un Jikās gaužām trūcīgi); atceros, kā mūsu ģenerālis divu virspavēlnieku pavadībā atgriezās no šīm pusdienām — viņa krietno galvu varen bija sakarsējis vīns, ko austriešu karavadonis dāļāja daudz devīgāku roku nekā angļu virspavēlnieks. — Nu, — sacīja mans ģenerālis, uzcirzdams ar dūri pa galdu un piebilzdams sulīgu lamu vārdu, — viņam vajadzēs cīnīties, un, ja viņš galu galā tiks piespiests, velns rāvis, neviens virs visā Eiropā nespēj turēties pretī Džekam Cērčilam. — Pēc nedēļas tika izcīnīta Udcnārdes kauja, un, lai kā savstarpēji nīzdamies, Esmonda ģenerālis un mūsu armijas virspavēlnieks šai dienā gribot negribot viens par otru pauda atklātu sajūsmu, tik lielisku varonību abi parādīja kaujā.

Brigāde, kuru komandēja ģenerālmajors Vebs, deva un saņēma visspēcīgākos triecienus visā šai akcijā, bet misteram Esmondam piekrita gods vadīt kaujā savu rotu, kura ietilpa viņu ģenerālmajora komandētajā pulkā, un liktenis viņam bija vēlējis kauju beigt kā pulka komandierim, jo četri vecākie virsnieki todien krita nežēlīgajā slaktiņā. Ar prieku domāju, ka Džeks Ileitorns, kurš mani apsmēja, saukādams par bastardu un Vcbam pieglaimojušos liekēdi un kuram es krietni vien sadevu pretī, kaujas priekšvakarā spieda man roku. Pirms trim dienām nabaga Brciss, mūsu apakšpulkvedis, saņēma ziņu par vecākā brāļa nāvi, un nu viņš mantoja baroneta titulu, muižu Norfolkā un četrtūkstoš mārciņu ienākuma gadā. Liktenis, kas bija ļāvis viņam sveikam un veselam atgriezties no desmitiem karagājienu, kļuva nelabvēlīgs tieši tai brīdī, kad viņam beidzot šķita, ka ir vērts dzīvot šai pasaulē, un, dodamies kaujā, viņš jau iepriekš sacījās zinām, ka šoreiz laime no viņa novērsīsies. Mušu pulkā bija ieradies jauns majors — lorda Mārlboro ieliktenis, ko pārējie virsnieki uzņēma ar klaju nepatiku, jo klīda ru-, nas, ka tas iesūtīts, lai mūs izspiegotu. Nezinu, vai taisnība vai ne un kurš bija piegādājis štābam ziņas par mūsu pļāpām pie pusdienu gaida, bet Veba pulks, tāpat kā tā komandieris, iekļuva virspavēlnieka melnajā grāmatā. — Mājās viņš neuzdrošinājās mūsu pulku sašķelt, — sacīja varonīgais komandieris, — toties tagad panāks, lai to iznīcina ienaidnieks. — Tā nabaga majors Praudfūts nokļuva bīstamā stāvoklī.

Esmonda audzēkni jauno vikontu, kas dienēja par adjutantu milordam hercogam, kaujā ievainoja, un viņa vārdam godu parādīja Gazetle, arī kapteinis Esmon’ds tika pieminēts avīzē, jo par savu mīluli parūpējās ģenerālis. Esmondam sirds iepukstējās straujāk, kad viņš iztēlojās, kā dzimtenē kādas acis, visspožākās visā pasaulē, varbūt izlasīs lappusi, kurā stāstīts par viņa pieticīgajiem nopel-11irin, taču viņš cieši nolēma nepadoties to bīstamajam

ndinājumam un nogaidīt, līdz laiks un attālums pārnes kaislību, kas vēl aizvien nebija pierimusi. Tālumā 110 Beatriksas šī kvēle Hariju nemocīja, toties viņš droši /ināja, ka pēc atgriešanās mājās drudzis atkal uzliesmos, un viņš vairījās no Volkotas, kā linkolnšīrietis vairās no savas dzimtās puses dumbrājiem, kur cilvēkam uzglūn purva drudzis.

Mums, kas armijā turējāmies angļu pusē un nicinoši smīnējām par visu, kas nāca no Hanoveras, kūrfirsta galmu un tā ģimeni uzskatīdami gandrīz vai par pēdīgajiem lempjiem un mežoņiem, drīz vien vajadzēja atzīt, ka Udenārdes kaujas laikā kūrfirsta dēls, kurš pirmoreiz piedalījās karagājienā, parādīja pieredzējuša karavīra cienīgu drosmi un veiklību. Sai dienā viņa gaišība nākamais kūrfirsts piedzīvoja lielāku laimi nekā Anglijas karalis, kurš kopā ar saviem brālēniem atradās ienaidnieka nometnē un kaujas beigas bija spiests apkaunojoši bēgt. Lai gan viņiem pretī stāvēja visvairāk pieredzējušie ģenerāļi visā pasaulē un pašu armiju komandēja izcils karavadonis, viņi neuzklausīja prātīgu padomu un pārsteidzīgi metās kaujā, kas beigtos ar galīgu armijas iznīcināšanu, ja nebijis izveicīgā un varonīgā hercoga Vandoma, kurš lika lietā visu savu drosmi un izcilo apdāvinātību, lai mazinātu zaudējumus, ko izraisīja viņa radinieku — likumīgo karaliskās dzimtas prinču ķildas un neprātība.

— Ja Bērvikas hercogs būtu komandējis armiju, šīs kaujas liktenis izšķirtos gluži citādi, — tas bija viss, ko varēja pasacīt nabaga misters fon Holcs, — un jūs savām acīm pieredzētu, ka Almanzas varonis spēj mēroties zobeniem ar Blenheimas uzvarētāju.

Sarunas par gūstekņu apmaiņu aizvien vēl turpinājās, noderēdamas par piedienīgu ieganstu misteram Holcarn nemitīgi braukāt turp un atpakaļ starp franču armiju un sabiedroto spēku nometni. Man droši zināms, ka reiz viņu kā spiegu tik tikko nelika pakārt ģenerālis Vcins un viņš tika atbrīvots un nogādāts štābā vienīgi pēc virspavēlnieka īpaša rīkojuma. Holcarn allaž laimīgi izdevās ierasties un nozust, it kā viņu sargātu kāda pārdabiska augstāka vara. Viņš kalpoja par starpnieku ziņu apmaiņā starp Bērvikas hercogu un tā tēvoci mūsu hercogu. Vienlīdz labi viņš zināja, kas notiek prinča' apmetnē un kas mūsējā, viņš atnesa Anglijas karaļa apsveikumus vairākiem mūsu virsniekiem, kuru vidū netrūka arī Veba padoto, par viņu varonību diženajā kaujā; un pēc Vincndālcs, kad mūsu ģenerālis sašutis sūkstījās par virspavēlnieka neizdarību, misters Ilolos apgalvoja zinām, kā uz šo kauju skatās franču armijas komandieri un ka ienaidnieka apturēšana pie Vincndāles meža pavērusi sabiedroto spēkiem ceļu, pa kuru tie iegājuši Lillē.

— Akl — sacīja Holcs (un netrūka ļautiņu, kas viņā klausījās, muti ieplētuši). — Ja vien karalis beidzot nāktu pie varas, kā pārmainītos visa notikumu gaita! Viņa majestātes trimdai vismaz ir tā priekšrocība, ka viņš no malas var novērot stāvokli Anglijā un pareizi novērtēt ievērojamu vīru rīcību. Karaļa māsa pastāvīgi atrodas kāda alkatīga favorīta varā, uz visu skatās ar tā acīm un, pakļaudamās savu mīluļu un to rokaspuišu glaimiem, ļauj tiem izrīkoties pēc sava prāta. Kā jūs domājat, vai viņa majestāte, pazīdams Angliju tā, kā to spēj vienīgi viņš, pamestu novārtā tādu cilvēku kā ģenerālis Vebs? Sen jau Vebain laiks kā lordam Lidjārdam ieņemt vietu lordu palātā. Gan ienaidniekam, gan visai Eiropai zināmi viņa nopelni, un tieši viņa labo slavu nespēj piedot dažs labs dižgars, kas nīst vienlīdzību un neatkarību.

Skaidri varēja just viņa nolūku, lai šīs runas tiktu nogādātas misteram Vebain. Un Vebs tās uzklausīja ar neslēptu prieku, jo, lai cik lieli bija viņa nopelni, neviens tos nevērtēja tik augstu kā pats Džons Ričmonds Vebs, un, tā kā nesaskaņas starp ģenerāli un Mārlboro nevienam nepalika noslēpums, viņa gaišības ienaidnieki armijā un dzimtenē aizvien vairāk sāka pielišķēties Vebain, kūdīdami to pret mantrausīgo, varaskāro virspavēlnieku. Drīz pēc uzvaras pie Udenārdes ģenerālim Vcbam pavērās lieliska izdevība, ko drosmīgais karotājs nekavējās izmantot un kas noderēja par līdzekli vēl vairāk tikt izslavētam dzimtenē.

Pēc Udenārdes, neuzklausīdams Mārlboro padomu, tā vismaz armijā runāja, Savojas princis ar saviem pulkiem devās uz franču Flandrijas galvaspilsētu un sāka tās aplenkšanu — nav mūsu dienās pieredzēts otrs tik ievērojams aplenkums, ko pēc varoņdarbiem kā no uzbrucēju, tā aizstāvju puses var salīdzināt tikai ar Trojas aplenkumu. Savojas princi cīņā pret Francijas karali dzina kvēls personisks naids, ko nekādi nevarēja salīdzināt ar mūsu dižā angļu ģenerāļa rāmo naidīgumu, jo viņu karš ne par mata tiesu neuztrauca vairāk kā biljarda pēle, un savus eskadronus viņš raidīja kaujā un sarkan-mundierotos bataljonus virzīja pa labi un pa kreisi tikpat aukstasinīgi, kā kombinēja vienas vai vairāku bumbiņu triecienus. Kad spēle beidzās (un viņš spēlēja vienmēr ar drošu uzvaras apziņu), šā izcilā taktika sirdī nepalika ne miņas no cīņā izjustā naida. Toties Savojas princim cīņa pret frančiem bija guerre ā mort'. Sakauts vienā vietā, kā tas notika pērngad Tulonā, viņš metās uz citu Francijas robežu un bruka tai virsū neatslābstošā niknumā. Kad princis ieradās mūsu armijā, gruzdošās kara ogles tūdaļ uzliesmoja spožās ugunīs. Mūsu gausajiem sabiedrotajiem holandiešiem vajadzēja straujā maršā doties uz priekšu, un mūsu rāmajam hercogam atlika vienīgi rīkoties. Frančiem princis bija tikpat bīstams kā vesela armija, viņa naida pāriplūstošais, nerimtīgais spēks aizrāva līdzi simtiem un tūkstošiem vīru. Imperatora ģenerālis ar uzviju atlīdzināja necieņu, ko Francijas karalis reiz bija parādījis dedzīgajam mazajam Savojas abatam. Izcilajam, tālu daudzinātajam karavadonim Eiženam, kas pārvarīgajā drosmē un bezbailībā varēja mēroties spēkiem ar visslavenākajiem vīriem, kuri komandēja Francijas karaļa armijas, bija vēl kāds ierocis, kam līdzīgu Francijā neizdotos atrast kopš tā laika, kad lielgabala lode pie Zasbahas nogalināja cēlo Tirennu, — viņš varēja sacelt pret franču karapulkiem Mārlboro kā klinti, pret kuru pīšļos sabruktu visizcilāko franču karavadoņu apvienotie pūliņi.

Plašajā Lilies aplenkumā, ko impērijas ģenerālisimuss uzsāka ar visu spēku un enerģiju, angļu hercogs pielika maz pūliņu; atrazdamies vidū starp Burgundijas hercoga armiju un impērijas spēkiem, viņš tikai sedza aplencēju pozīcijas. Reiz, kad princi Eiženu ievainoja, mūsu hercogs stājās viņa augstības vietā ierakumos, taču aplencēji bija impērijas pulki, nevis mūsējie. Vcba un Rancaua komandētā divīzija tika norīkota uz Artuā un Pikardiju ar tik grūtu un pretīgu uzdevumu, kādu misters Esmonds savu karavīra gaitu laikā ne reizi vēl nebija pieredzējis. Neaizsargāto provinču nožēlojamās pilsētas, no kurām visi jaunie vīrieši tika aizdzīti franču armijā, kur tos gadu pēc gada aprija negausīgais karš, bija pamestas [143] mūsu varā un žēlastībā, bet mēs saņēmām pavēli nevienu nežēlot. Mēs redzējām pilsētas, kur mita vienīgi invalīdi, bērni un sievietes, un, lai cik tie bija nabadzīgi, lai kā tos bija izpostījis briesmīgais karš, mums tika dota pavēle aplaupīt šos badā nonīkušos nelaimīgos — atņemt tiem pēdējo maizes kumosu, noraut pēdējās skrandas. Mūs tatad sūtīja laupīt un slepkavot, mūsu karavīri pastrādāja tādas nelietības, ka ikvienam godīgam cilvēkam jānosarkst, to atceroties. Hercoga apmetnē mēs atgriezāmies ar bagātīgiem naudas un pārtikas krājumiem, jo nebija neviena, kas spētu mums pretoties; un tomēr kurš gan uzdrošināsies atstāstīt, ar kādām slepkavībām un vardarbību, ar kādu cietsirdīgu ļaunumu, noziegumiem un apvainojumiem mums izdevās šo apkaunojošo laupījumu atraut nevainīgajiem, nožēlojamajiem kara upuriem?

Lai cik nikni tika raidīti kaujā mūsu spēki pie Lilles, sabiedroto panākumi bija gaužām niecīgi, un, kad mēs atgriezāmies Mārlboro hercoga nometnē, tur jau klīda runas, ka aplenkumam lemta neveiksme un Savojas princim vajadzēšot to izbeigt. Šādu uzskatu klaji pauda arī milords Mārlboro; virsnieki, kas viņam neuzticējās, — un misters Esmonds atzīst sevi pieslējušos to pulkam, — lika saprast, ka hercogam esot savi iemesli, kālab viņš Lilli nepūlas ieņemt, un ka viņu uzpircis Francijas karalis. Ja tā patiešām taisnība, un es cieši tam ticu, ģenerālim Vebam nule pavērās lieliska iespēja gandarīt savu naidu pret virspavēlnieku, stāties ceļā tā apkaunojošajai mantrausībai, šai plaši pazīstamajai zemiskajai hercoga īpašībai, un parādīt savu izcilo karavadoņa ināku. Un, kad es prātā apsveru apstākļus pirms tā notikuma, par kuru tūdaļ tiks stāstīts, kad atceros, ka milordam hercogam tika piedāvāti vairāki miljoni kronu par to, lai izbeigtu Lilles aplenkumu, ka impērijas armija, kam nepietika pārtikas un munīcijas, būtu spiesta atkāpties, ja nesaņemtu jaunus krājumus, ka ceļš, pa kuru tika vestas rezerves, bija labi zināms frančiem un ka tā apsardzei tika norīkoti neticami niecīgi spēki — sešreiz mazāki par grāfa de Lamota vienību, ko nosūtīja pārtvert vezumus; kad skaidri zināms, ka de Lamota priekšnieks Bērvikas hercogs pastāvīgi sarakstījās ar savu tēvoci angļu ģene-rālisiinusu, — es droši ņemos apgalvot, ka milorda Mārlboro nolūks bija aizkavēt šo Savojas princim tik nepieciešamo rezervju nogādāšanu viņa gaišības nometnē un

Ka viņš tīši nolēma upurēt nelielo vienību, kas pavadīja munīcijas un pārtikas vezumus, nododot to, tapat kā bija nodevis Toltnašu pie Brestas, tāpat kā nodeva ikvienu draugu, ziedodams to savai alkatībai vai godkārei. Ja Esmonda ģenerālis nebūtu guvis apbrīnojamo uzvaru pār sešas vai septiņas reizes lielāko pretinieka armiju, Lilles aplenkumu būtu vajadzējis izbeigt, turklāt nedrīkst aizmirst, ka mūsu varonīgo mazo vienību komandēja ģenerālis, ko Mārlboro ienīda, ka virspavēlnieks plosījās dusmās par šo uzvaru un pēcāk pavisam atklāti un nekaunīgi centās atņemt Vebam uzvarētāja godu.

XV NODAĻA

Ģenerālis Vebs gūst uzvaru Vinendāles kaujā

Gan Lilles aplencēji, gan aplenktie paveica neskaitāmus tik spožus varoņdarbus, kādi nebija pieredzēti vēl nevienā karā. Franču pusē (viņu drosmi patiešām var saukt par ārkārtēju, bet maršala Buflēra kara māka un izcilā drosme spēja aizēnot pat viņa uzvarētāja Savojas prinča slavu) pieminēšanas vērta bija msjē de Luksem-burga un msjē Turnefora apņēmīgā rīcība — viņu komandētā dragūnu vienība nogādāja pilsētā aplenktajiem tik nepieciešamo šaujampulveri, ko pa četrdesmit mārciņām maisā pie segliem piesietu veda katrs karavīrs; ar šo bīstamo kravu viņi metās cīņā pret mūsu kavalēriju, atvairīja tiem pretī raidīto kājnieku uguni, un, lai gan puse vīru, kam tika uzticēt» briesmīgais uzdevums, uzsprāga gaisā, atlikušie tomēr sasniedza pilsētu ar visu kravu, bez kuras garnizons ilgāk nespētu noturēties. Kāds cits franču virsnieks msjē Dibuā tikpat sekmīgi veica līdzīgu pārdrošu akciju. Mūsu hercoga lielā armija pie Helčinas sedza aplencējus, un, tā kā msjē dc Vandomam vajadzēja iegūt ziņas par stāvokli pretinieka nometnē, kapteinis Dibuā pastrādāja slaveno varoņdarbu — ne tikai izlauzās cauri aplencēju pozīcijām, bet arī pārpeldēja vismaz septiņus aizsarggrāvjus un atpakaļ atgriezās pa to pašu ceļu peldus — ar vēstulēm mutē.

Šais vēstulēs msjē de Buflērs ziņoja, ka spēs noturēties līdz oktobrim un, ja izdotos pārtvert kaut vienu no sabiedroto pārtikas un munīcijas vezumnieku kolonnām, ienaidniekam nāksies izbeigt aplenkumu.

Šāds papildinājums tika gatavots Ostendē, un drīz tam vajadzēja doties pie aplencējiem; 27. septembrī mēs (un arī franči) saņēmām vēsti, ka tas jau ir ceļā. Septiņsimt vezumus ar visāda veida munīciju no Ostendes pavadīja eskorts divtūkstoš kājnieku un trīssimt kavalēristu sastāvā. Vienlaikus no Briges ceļā devās msjē dc Lamots ar trīsdesmit pieciem bataljoniem, vairāk nekā sešdesmit eskadroniem un četrdesmit lielgabaliem, lai pārtvertu vezumus.

Ģenerālmajors Vebs tikām pie Tirū saformēja divdesmit bataljonus un trīs dragūnu eskadronus, lai segtu vezumniekus un uzbruktu Lamotam, un abu pretinieku priekšējie pulki sastapās Tirū līdzenumā pie neliela meža, kurš ietvēra Vinendāles pili un gar kuru virzījās vezumnieku kolonna.

Līdzko mūsējie ienaidniekam kļuva saskatāmi, priekšpulks meža malā apstājās, arī pārējos spēkus pēkšņi apturēja, un tikai nelielā kavalērijas vienība tika raidīta uz priekšu līdzenumā, lai, kā sacīja mūsu ģenerālis, kaut drusku uzmundrinātu ienaidnieku. Kad piesteidzās msjē de Lamots, māsu spēki bija izkārtoti divās rindās pie paša meža, un viņš deva pavēli savai armijai ieņemt kaujas pozīcijas pret mums astoņās rindās — četras rindas kājnieku priekšpusē, dragūni un kavalērija aizmugurē.

Franči, kā parasts, kauju sāka ar artilērijas apšaudi, kas ilga trīs stundas, pēc tam metās uzbrukumā, virzot visas astoņas rindas — četras kājnieku, četras kavalērijas — uz mežu, kur bij^ izvietoti sabiedroto spēki. Franču kājnieki pieļāva kļūdu: viņiem tika pavēlēts doties tuvcīņā ar durkļiem, bet viņi atklāja uguni un gandrīz vai pēc pirmā mūsu atbildes šāviena apjuka un metās bēgt. Kavalērija cīnījās labāk, un ar kavalēriju vien, jo tā skaitliski četrkārt pārspēja visus mūsu spēkus, msjē de Lamots būtu varējis gūt uzvaru, taču tai izdevās satricināt tikai divus mūsu bataljonus, un arī tie drīz vien atguvās, tā ka franču jātnieku atkārtotie uzbrukumi nespēja izkustināt mūsu vienības ne par sprīža tiesu no pozīcijām, kur tās mežā bija izvietojis mūsu ģenerālis.

Pēc divu stundu nepārtrauktas cīņas franči, tumsai iestājoties, atkāpās galīgi sakauti. Tomēr, lai kādus zaudējumus bijām ienaidniekam sagādājuši, tā spēki vēl aizvien trīskārt pārsniedza mūsējos, un grūti bija iedo-māties, ka mūsu ģenerālis uzņemsies vajāt de Lainotu vai uzsāks kādu citu aktīvu rīcību, ja prātīgāk šķita noturēt pozīcijas meža malā, no kurienes franči veltīgi pū-li j.is mūs izsist, Lamots atkāpās savu četrdesmit lielgabalu aizsegā, ko viņa kavalērijai izdevās pasargāt labāk, nekā tā spēja uzbrukt mums; tikām vezumu kolonna, Kurai piekrita lielāka nozīme nekā mūsu niecīgajam karaspēkam un par kuras drošu nokļūšanu pie galamērķa mēs noliktu galvu līdz pat pēdējam vīram, neviena neaizkavēta, turpināja ceļu un laimīgi sasniedza Lilles aplenceju nometni.

Vezumniekus pavadīja milorda hercoga galvenais viet-raudzis ģenerālmajors Kedogens (ar misteru Vebu viņu nesaistīja īpašas draudzības jūtas), kurš ar pāris simtiem jātnieku devās misteram Vebam palīgā tai mirklī, kad kauja jau bija beigusies un ienaidnieks atkāpās visā frontes līnijā. Kedogens laipni piedāvājās ar savu kavalēriju uzbrukt bēgošajiem frančiem, taču viņa spēki bija pārāk niecīgi, lai nodarītu tiem cik necik ievērojamus zaudējumus, un misters Vebs kā dienesta pakāpē augstākais atzina, ka esam darījuši pietiekami daudz, noturēdami pozīcijas pret ienaidniekiem, kas mūs noteikti pārspētu atklātā kaujā, un nodrošinādami vezumnieku kolonnai brīvu ceļu. Tā nu Kedogena komandētā kavalērija pat neizvilka zobenus no makstīm, toties ar savu brašo uzjājienu atņēma frančiem jebkuru vēlēšanos vēlreiz inums uzbrukt. Tā kā uzbrukuma draudi neatkārtojās, abi ģenerāļi ledaini viens no otra atvadījās un Kedogens vakara krēslā ar savu eskadronu devās ceļā uz virspavēlnieka mītni.

— Ronku viņš sasniegs īstajā reizē, lai pagūtu nolaizīt milorda hercoga vakariņu šķīvi, •— sacīja misters Vebs.

Mūsu karaspēks nakti pārlaida Vinendāles mežā, bet ģenerālis vakariņu maltīti ieturēja mazajā pilī.

— Kedogena vietā es par šīsdienas darbiem noteikti izdabūtu sev pēra titulu, — teica ģenerālis Vebs, — bet tu, Harij, saņemtu komandēšanā pulku. Tu drosmīgi cīnījies abās pēdējās kaujās un pirmajā gandrīz noliki galvu. Es tevi pieminēšu ziņojumā viņa augstībai virspavēlniekam un ierosināšu iecelt majora pakāpē nabaga Dika Hārvuda vietā. Vai varēsi sagrabināt simt ginejas,

ko iedot Kārdonelam? Iespied tās rīt viņam saujā, kad nodosi štābā manu ziņojumu.

Savā ziņojumā ģenerālmajors kapteini Esmondu patiešām pieminēja viscildinošākajiem vārdiem, un, kad šis džentlmenis nākamajā dienā ziņojumu nogādāja štābā, viņa gaišības sekretārs tam pasniedza ģenerālleitnantam Vebam adresētu atbildes vēstuli. Arī feldmaršala Over-kērka dēla grāfa Nasaua Vudenburga sūtītais holandiešu virsnieks atgriezās ar glaimojošu vēstuli savam komandierim, kurš varonīgi un ar izcilu prasmi bija kaujā atbalstījis misteru Vebu.

Nododams misteram Vebam ziņojumu, Esmonds smaidīdams zemu paklanījās un apsveica savu komandieri sakarā ar iecelšanu ģenerālleitnanta pakāpē. Esmonds viņu sastapa svītas pavadībā jājam uz Meninu, un visi džentlmeņi viņam līksmi uzgavilēja, bet misters Vebs tiem pateicās un pietvīkušu vaigu steidzās atvērt vēstuli.

Izlasījis viņš nikni cirta- ar to pret zābaku.

— Nav papūlējies rakstīt pat ar savu roku. Izlasiet, Esmond!

Un Esmonds lasīja:

— «Ser! Tikko šeit ieradās misters Kedogens un pastāstīja man par panākumiem, kas vakardienas kaujā pie Vinendāles pret msjē de Lamota komandētajam vienībām gūti galvenokārt ar Jūsu drosmi un apņēmīgo rīcību. Varat palikt pārliecībā, ka, atgriezies dzimtenē, pratīšu Jūsu uzcītību novērtēt un ar patiesu prieku jebkurā izdevīgā gadījuma atzīt nopelnus, ko guvāt, rūpēdamies par mūsu vezumnieku kolonnas drošību.

Jūsu utt.

M.»

— Divas šā sasodītā Kārdoncla rakstītas rindiņas, un tas ir viss par Lilles ieņemšanu... par to, ka sakāvām piecreiz spēcīgāku ienaidnieku... par kauju, kas izcīnīta tikpat spoži kā ikviena viņa paša uzvara, — sacīja nabaga misters Vebs. — Ģenerālleitnants! Vai gan viņš man to piešķīris! Es taču biju vecākais ģenerālmajors. Velns parāvis, viņš droši vien izjustu lielāku prieku, ja mani būtu sakāvuši.

Franciski rakstitā vēstule holandiešu virsniekam bija garāka un daudz cildinošāka.

— Un tāds ir šis cilvēks, — pārkaitināts turpināja mis-Iris Vebs, — sagrābies zeltu, apbērts ar tituliem un pagodinājumiem, ko viņa vietā esam izcīnījuši mēs, un vēl nenosliecas ne rindiņu uzslavas savam ieroču biedram! Vai viņam vēl nav diezgan? Vai mēs necīnāmies, lai viņš varētu peldēties bagātībā? Nekas, nekas, pagaidīsim, ko Iciks Gazette, džentlmeņi. Karaliene un dzimtene pratīs novērtēt mušu nopelnus, kaut arī viņa gaišība tos neatzīst. — Drosmīgā karotāja acīs sariesās sašutuma asa-las, un viņš tās notrauca ar cimdoto roku. Tad viņš pakratīja dūri. — Lai tas kungs mani uzklausa! — viņš iesaucās. — Ir kaut kas tāds, ko es vēlētos vairāk nekā pēra titulu!

— Un kas tas ir, ser? — iejautājās daži džentlmeņi.

— Ceturtdaļstundas ar Džonu Cērčilu jaukā, zaļā mauriņā un tikai pāri rapieru, vairāk nekā ...

— Ser! — iesaucās kāds no pavadoņiem.

— Lai viņam nāk ausīs! Zinu, ko jūs domājat. Zinu, ka viņam tiek pienests ikkatrs vārds, kas pasprūk pār jebkura augstāka virsnieka lūpām. Nenoliedzu, ka viņš ir drosmīgs vīrs. Nolādēts, pārlieku drosmigs, taču mēs pagaidīsim, ko rakstīs Gazette, džentlmeņi. Dievs, sargi viņas majestāti! Viņa pratīs mūs novērtēt.

Gazette mēs saņēmām tikai pēc mēneša, kad manam ģenerālim un viņa virsniekiem tika parādīts gods pusdienot Lillē pie prinča Eižena; viņa augstība laipni paziņoja, ka mēs esot parūpējušies par pārtikas krājumiem, tālab mums arī vajagot piedalīties dzīrēs. Dzīres izdevās spožas. Pie viņa augstības labās rokas sēdēja viņa gaišība milords Mārlboro, pie kreisās — maršals de Buflērs, kas tik varonīgi aizstāvēja Lilli. Ielūgti bija abu armiju vecākie virsnieki, un nav ne mazāko šaubu, ka Esmonda ģenerālis tai vakarā izturējās lieliski: slaidais, dižciltīgais stāvs, skaistā, vīrišķīgā seja izcēla viņu pārējo vidū; pirmo reizi viņš bija aplicis augstsirdības ordeņa zvaigzni, ko sakarā ar uzvaru atsūtīja viņa majestāte Prūsijas karalis. Viņa augstība Savojas princis uzsauca tostu par godu Vincndāles uzvarētājam. Milords hercogs savu kausu iztukšoja ar diezgan šķību smaidu. Mielastā piedalījās arī adjutanti, un Marijs Esmonds visu vakaru pavadīja kopā ar savu mīļo, jauno lordu, kā vienmēr, kad to ļāva pienākumi; viņi sēdēja iepretī ģenerāļu galdam, tādēļ labi redzēja visu, kas tur notika. Frenks smējās par

milorda hercoga drūmo sejas izteiksmi; Vinendāies kauja un virspavēlnieka nelāgā attieksme pret Vebu tika apspriesta visā armijā. Kad viņa augstība, paceldams kausu, sacīja: «Le vainqueur de Wynendael; son armée et sa, victoire,» —> un piebilda: «qui nous font dîner à Lille aujourd'hui/,»1 — pāri visai zālei noskanēja gaviļu saucieni, jo misteru Vebu par tā drosmi, cēlsirdību un pat par rakstura vājībām mīlēja visa armija.

— Skaists kā Hektors un drosmīgs kā Pariss, — čukstēja Frenks Kāslvuds. — Pat Venera, gados vecāka Venera nespētu viņam atteikt ābolu. Celies kājās, Hariji Tu taču dzirdi, ka mēs uzdzeram par Vinendāies armiju. Ramiljē ir tīrais nieks! Urā, urā!

Tai brīdī, kad mūsu ģenerālis pateicās par atzinīgajiem vārdiem, kāds ienesa zālē angļu Gazette — un avīze gāja gar galdu no rokas rokā. Virsniekiem drīzāk gribējās to izlasīt; mātes un māsas dzimtenē droši vien trīsošiem pirkstiem to bija pāršķirstījušas. Jau sešus gadus neiznāca gandrīz neviens Gazette numurs, kurā netiktu stāstīts par varoņa nāvē kritušajiem vai par spožiem panākumiem.

— Te tā ir — «Kauja pie Vinendāies», raugiet, šeit, ģenerāli, — sacīja Frenks, paņemdams mazo, nobružāto lapiņu, ko bija turējušas tik daudzu karavīru rokas, un, pārrāpies pār mūsu solu, devās pie ģenerāļa, kurš viņu labi pazina, jo daudzkārt redzēja pie sava galda allaž līksmo, glīto seju, ko pēc pirmā skatiena iemīlēja ikviens. Ģenerāļi krāšņajām parūkām galvā atbrīvoja Fren-kam ceļu. Pieliecies ģenerālim Donam, kas bija ģērbies ādas kamzolī, viņš pāri galdam pasniedza avīzi mūsu ģenerālim.

Pie sava galda Frenks atgriezās it kā sapīts, mulsumā pietvīkušu vaigu.

— Es domāju, ka viņam būs patīkami, Harij, — jauneklis čukstēja. — Vai man nebija prieks izlasīt Londonas Gazette slejās savu vārdu pēc Ramiljē kaujas? «Vikonts Kāslvuds, kurš cīņā devās kā brīvprātīgais ,..» Paklausies — kas tur notiek?

Misters Vebs, izlasījis Gazette, pēkšņi kļuva pavisam

1 Par Vinendāies uzvarētāju, par viņa armiju un viņa uzvaru, kuras dēļ mēs šodien varam Lillē pusdienot. (Franc.)

il

dīvains, viņš nometa avīzi uz galda, piecēlās un sāka runāt:

— Vai jūsu augstībai nelabpatiktu ...

Tai brīdī viņa gaišība Mārlboro hercogs arī pielēca

kājās.

— Šeit piejauta kāda kļūda, dārgais ģenerāli Veb.

— Jūsu gaišība garr spētu vērst to par labu, — sacīja misters Vebs, pasniegdams roku ar avīzi, taču ģenerāli no viņa gaišības prinča hercoga šķīra pieci cilvēki, turklāt hercoga krēsls atradās augstāk nekā pārējiem (jo viņš sēdēja zem baldahīna blakus Savojas princim, Ilano-veras kūrfirstam un Prūsijas un Dānijas sūtņiem), un, lai cik garš bija Vebs, Mārlboro aizsniegt viņam neizdevās.

— Acumirkli, — viņš sacīja un pasmaidīja, it kā prātā būtu uzaususi kāda laimīga doma, tad, ārkārtīgi uzmanīgi izvilcis zobenu, uzdūra Gazette uz tā smailes un piebilda: — Atļaujiet pasniegt to jūsu gaišībai.

Hercogs kļuva vai melns aiz dusmām.

— Paņemiet to! — viņš sacīja savam staļļmeistaram, kas stāvēja aiz sava pavēlnieka krēsla.

Ģenerālleitnants zemu paklanījās, apsēdās savā vietā un iztukšoja kausu. Avīzē bija iespiests hercoga sekretāra mistera Kārdonela pārskats par Vinendāies uzvaru, kur visi kaujas nopelni tika piedēvēti hercoga mīlulim misteram Kcdogenam, bet mistera Veba vārds pieminēts tikai starp citu.

Ģenerāļa Veba dīvainā izturēšanās izraisīja daudz runu un satraukuma, jo viņš gandrīz bija pacēlis zobenu pret pašu virspavēlnieku, taču ģenerālis pēc pirmajiem dusmu uzplūdiem vismaz ārēji savaldījās un ar turpmāko rīcību guva daudz lielāku gandarījumu un izraisīja virspavēlniekā trakāku niknumu nekā panāktu, klaji pauzdams sašutumu.

Atgriezies nometnē un apspriedies ar savu galveno padomdevēju misteru Esmondu, kurš nule bija iemantojis nedalītu ģenerāļa uzticību un pret kuru viņš izturējās ne tikai draudzīgi, bet pat tēvišķīgi, misters Vebs uzrakstīja virspavēlniekam vēstuli, kurā bija teikts:

«Jūsu gaišībai jāsaprot, ka, rūpīgi izlasījis rakstu Londonas Gazette slejās, kurā Jūsu gaišības sekretārs Kārdonels ģenerāli Kedogenu min kā virsnieku, kas

komandējis mūsu karaspēku Vincndāles kaujā, nekādi iepriecināts nespēj justies ģenerālis, kurš īstenibā izcīnīja uzvaru.

Jūsu gaišībai jāsaprot, ka misters Kedogens pat nepiedalījās cīņā, bet ar savu eskadronu ieradās, kad kauja jau bija beigusies, un nodeva sevi augstāka virsnieka rīcībā. Tā kā uzvara Vinendāles kaujā, kurā vadīt mūsu armiju piekrita gods ģenerālleitnantam Ve-bam, deva iespēju ieiet Lillē, atbrīvot Briseli, ko bija ielencis ienaidnieks Bavārijas kūrfirsta vadībā, kā arī atņemt pretiniekam abas lielās pilsētas — Genti un Brigi, ko tam pērn (pašmāju nodevējiem piepalīdzot) .izdevās sagrābt, misters Vebs nevar samierināties ar netaisnību un piejaut, ka viņa panākumi un uzvaras tiek piedēvētas misteram Kedogenain vai kādam citam.

Ar šo vēstuli ģenerālleitnants Vebs viņa gaišībai virspavēlniekam dara zināmu — līdzko karadarbība šogad beigsies, viņš lūgs atļauju atstāt armiju un atgriezties savā vietā parlamentā, lai viņa lietu valstiski izskatītu Apakšnams un viņas majestāte karaliene.

Gribēdams jo drīzāk vērst par labu netaisnību, ko ar savu paziņojumu Gazette slejās ģenerālim nodarījis viņa gaišības sekretārs misters Kārdoncls, un nespēdams aizsniegt viņa gaišību virspavēlnieku, jo starp viņiem sēdēja vairāki džentlmeņi, misters Vebs avīzi ar nepatieso paziņojumu uzdūra uz zobena smailes, lai tas tūdaļ nonāktu rokās viņa gaišībai Mārlboro liercoģatn, kurš neapšaubāmi vēlas ikviena savas armijas virsnieka nopelnus redzēt taisnīgi novērtētus.

Misters Vebs pārāk labi apzinās savus pienākumus, lai kaut domās pieļautu nepakļāvību dienesta pakāpē augstākam virsniekam vai savu zobenu karadarbības laikā vērstu pret kādu citu kā tikai pret viņas majestātes ienaidniekiem. Viņš izlūdzas atļauju atgriezties Anglijā, līdzko to ļaus karavīra pienākumi, un ņemt lid.zi uz dzimteni sava pulka kapteini Esmondu, kas, izpildīdams viņa adjutanta pienākumus, nepārtraukti atradās kaujas laukā un pēc sava pulksteņa ievēroja laiku, kad, operācijai beidzoties, ieradās misters Kedogens.»

Virspavēlniekam atlika vienīgi atbalstīt lūgumu un neņemt vērā Vcba vēstuli, kas bija sacerēta nepārprotami aizvainojošos vārdos. Puse armijas cieši ticēja, ka Gente un Brigc kritušas nodevības dēļ, bet daži pat zināja, kurš ir nodevējs, un domāja, ka virspavēlnieks pieliktu visas pūles, lai Lillc netiktu atbrīvota, ka togad vispār nekādas cīņas neuzsāktu, ja viņu nepiespiestu Savojas princis. Taču, beidzot uzsācis kauju, milords Mārlboro cīnījās drosmīgāk par visiem pasaulē, un nekādi kukuļi nespētu viņu apturēt, iekāms ienaidnieks netika sakauts.[144]

Mūsu vectēva naids pret Mārlboro hercogu skaidri samanāms visā viņa stāstījumā par šiem karagājieniem. Viņš allaž apgalvojis, ka hercogs ir lielākais nodevējs un dižākais karotājs, kādu vien pieredzējusi vēsture, uzsvērdams, ka ari kara laikā tas ņēmis kukuļus pa labi un pa kreisi. Milords marķīzs (mums ir tiesības viņu tā saukt, kaut gan viņš pats visu mūžu nodzīvoja ar pulkveža Esmonda vārdu) zināja stāstīt daudz ko lādu, kas nav ierakstīts memuāros un ko viņam pavēstīja viņa draugs jezuits, kura pienestās ziņas ne vienmēr bija precīzas un kurš apgalvojis, ka pirms Ramiljē kaujas Mārlboro esot cerējis saņemt kukuli divu miljonu mārciņu apmērā.

Vecmāmiņa savukārt mums bērnībā stāstīja, ka pirmajā reizē, kad vectēvs ticis stādīts priekšā milordam hercogam, milords uzgriezis tam muguru un vēlāk sacījis hercogienei, kura pačukstēja milēdijal atraitnei (Celsijas krustmātei), un tā pēc tam nenocietās, neatklādama pulkvedim Esmondam viņa vārdus: «Šodien pie manis pieņemšanā bija ieradies Toma Esmonda pamestenis; izskats viņam tāds pats blēdīgs kā nelietim tēvam,» — un šo teicienu vectēvs nemūžam nespēja piedot. Nepatikā viņš palika tikpat pastāvīgs kā draudzībā un līdz galam saglabāja uzticību Vebam, kura pusē nostājās pret daudz slavenāko ģenerāli. Ģenerāļa Veba portrets mums piekārts pie sienas Kāslvudā, Virdžīnijā. (Aut. piezīme.)

Taču abu nesaskaņas uztvēra padotie, un puse armijas saietu ragos, ja ķīviņam netiktu darīts gals. Ģenerālis Kedogens atsūtīja ģenerālim Vebam ziņu, ka labprāt dos gandarījumu, ja vien Vebs to pieprasīs. Šādus uzaicinājumus mūsu brašais vecais ģenerālis allaž pieņēma ar īpašu prieku, un mēs krietni nopūlējāmies, līdz piedabūjam ģenerāli atbildēt, ka viņš nekad nav ķildojies ar misteru Kedogenu, kura rīcība bijusi nevainojami vīrišķīga, bet gan tur ļaunu prātu uz tiem vīriem štābā, kas viņam cēluši neslavu. Arī misters Kārdonels piedāvāja ģenerālim Vebam divkauju, bet misters Vebs atbildēja, ka mistera Kārdonela pārmācīšanai viņam glabājas kūja un ka vienīgais gandarījums, ko viņš no šā džentlmeņa labprāt saņemtu, lai gan apzinās, cik tas bezcerīgi, — būtu patiesība. Veba pulka virsnieki, tāpat kā visa virspavēlnieka svīta, nepacietīgi gaidīja izdevību mēroties spēkiem, un tā izraisījās vienīgā divkauja, kurā misters Esmonds bija

galvenais vaininieks un kurā viņš ielaidās aiz atriebīgas tieksmes nolīdzināt seno pārestību.

Milords Mouens, kurš komandēja eskadronu lorda Meklzfīlda gvardes jātnieku pulkā, šā karagājiena laikā tika ieskaitīts hercoga svītā. Tobrīd viņš jau bija iemantojis pavisam nelāgu slavu — izcīnījis vēl vienu tikpat liktenīgu divkauju Spānijā, apprecējies un pametis sievu, bet pēcāk nemitīgi nodevās azarta spēlēm, uzdzīvei un izvirtībai. Armijā viņš uzradās īsi pirms Udenārdes kaujas, un ne velti Esmonds par to baidījās, līdzko Frenks Kāslvuds uzzināja par Mouena parādīšanos, viņš meklēja iespēju to satikt un nogalināt. Pie Udenārdes gūtais ievainojums šo sastapšanos aizkavēja, taču brūce nule jau bija aizdzijusi, un Esmonds diendienā raizējās, vai tikai gadījums nesavedīs kopā viņa zēnu un šo plaši pazīstamo slepkavu. Viņi satikās Lillē pie azaida galda Hendij-saida pulkā, kura komandieris par abu dižciltīgo kavalieru naidu nekā nezināja.

Ienīsto skaisto Mouena seju Esmonds nebija redzējis deviņus gadus kopš viņu tikšanās Lestcrfīldā tai liktenīgajā vakarā. Tagad šo seju bija izmaitājušas noziedzības un kaislības, un bažīgā izteiksme liecināja, ka viņa sirdsapziņu māc trīs cilvēku nāve un diezin cik neatklātu apkaunojošu nešķīstību un noziegumu. Kad namatēvs mūs iepazīstināja, viņš negribīgi palocījās un veikli nozuda. Frenks Kāslvuds pirmajā mirklī Mouenu nepazina, tik stipri tas šķita pārvērties. Toties Mouens zēnu pazina uzreiz.

Dīvaini bija noraudzīties uz abiem — īpaši uz jaunekli, kurš spēji pietvīka, līdzko izdzirdēja nīsto vārdu, un lauzītā franču valodā zēniski skaļi un braši paziņoja, ka «sen jau alcis sastapties ar milordu Mouenu». Milords tikai paklanījās un pagāja sāņus. Taisnības labad jāteic, ka Mouens negribēja ar jaunekli uzsākt ķildu.

Pie galda Esmonds apsēdās starp Frenku un Mouenu.

—- Nolāpītsl — iesaucās Frenks. — Kādēļ tu sēdies vietā, kas pienākas cilvēkam ar augstāku stāvokli? Pēc manis jānāk milordam Mouenam. Es gribu sēdēt blakus milordam Mouenam.

Esmonds pačukstēja Mouenam, ka pie Udenārdes Frenks ievainots kājā, un lūdza milordu izturēties mierīgi. Kādu brīdi tas patiešām sēdēja gluži rāms, nelikdamies ne zinis gar dzēlīgajām piezīmēm, ar ko viņu apveltīja jaunais Kāslvuds, līdz beidzot pēc vairākiem tostiem milords Mouens jau šķita krietni apskurbis.

— Varbūt jūs iesiet projām no šī galda, milord? — lūdzoši sacīja misters Esmonds.

— Nē, velns rāvis! — atbildēja milords Mouens. — Neiešu projām, lai kurš mani lūgtu. — No izdzertā vīna seja viņam jau kvēloja koši sarkana.

Saruna pievērsās nesenajiem notikumiem. Vebs gribējis izaicināt pašu virspavēlnieku; pret Vebu izturējušies netaisnīgi; Vebs esot visdrosmīgākais, visskaistākais, visgodkārīgākais karavadonis visā armijā. Lords Mouens nezināja, ka Esmonds ir Veba adjutants. Viņš ņēmās klāstīt par ģenerāli dažādas anekdotes, ko jaunais Kasl-vuds, sēdēdams Esmondam otrā pusē, apstrīdēja.

— Tas vairs nav paciešams! — iesaucās milords Mouens.

— Man šķiet tāpat, milord, — pieceldamies sacīja misters Esmonds. — Tas, ko milords Mouens tikko stāstīja par ģenerāli Vebu, džentlmeņi, ir meli — vistīrākie meli. — Esmonds piecēlās, nebilzdams vairs ne vārda, zemu paklanījās lordam Mouenam un izgāja no istabas. Šādas saķeršanās tolaik karavīru vidu bija diezgan parasta parādība. Aiz mājUs pletās dārzs, un visi devās turp. Nepagāja ne pāris minūšu, kopš Esmonds izteica aizvainojošos vārdus, kad abi džentlmeņi jau bija nometuši svārkus un vērsa viens pret otru zobenus. Ja kapteinis Esmonds būtu ļāvis sev vaļu aizraidīt Mouenu uz viņsauli, neģēlis tiktu sodīts un aiztaupītas turpmākās neģēlības; taču kas cilvēkam devis tiesības sodīt cilvēku? Varu dot godavārdu, ka mani vadīja viena vienīga doma — nepieļaut, lai lords Mouens nodara ļaunu Frcn-kam, un divkauja pēc kādiem sešiem gājieniem beidzās tādējādi, ka milords mājās aizgāja ar ievainojumu, kas viņam trīs mēnešus neļāva cilāt labo roku.

— Ak, Harij, kālab tu nenogalināji šo nelieti! — sūkstījās jaunais Kāslvuds. — Vēl es nespēju staigāt bez kruķa, bet varētu cīnīties zirgos, ar zobenu un pistoli.

Taču Harijs Esmonds atbildēja.

— Labāk neņemt uz sirdsapziņas cilvēka dzīvību, pat ja tas ir pēdīgais nelietis.

Kad divkauja, kas ilga labi ja trīs minūtes, bija beigusies, džentlmeņi atgriezās pie saviem vīna kausiem,

bet milords devās mājās un iegūla drudzī, kas būtu aiztaupījis dažu labu nelaimi, ja vien beigtos liktenīgi. Drīz pēc šī notikuma Harijs Esmonds kopā ar savu ģenerāli atstāja karaspēka nometni un aizbrauca uz Londonu, ko jau pirms abu ierašanās bija aizsniegušas vēstis par kapteiņa drosmīgo rīcību, jo Celsijas milēdija Kāslvuda Hariju sagaidīja tā, it kā viņš būtu īstens varonis. Par godu misteram Vebam viņa sarīkoja plašu banketu, kurā ģenerāļa krēsls bija apvīts ar lauru vainagu; milēdija aicināja iedzert par Esmonda veselību, un mans laipnais ģenerālis no visas sirds piebiedrojās šim tostam; vikon-tese parūpējās, lai vismaz četrdesmit karietes sagaidītu un suminātu ģenerāli, kad viņš nāca ārā no Apakšnama tai dienā, kad parlamentā tika godināts pateicībā par uzvarām. Viņam uzgavilēja un aplaudēja gan pūlis, gan augstākā sabiedrība, — tas bija lielisks skats, kad viņš māja ar cepuri, klanījās un spieda roku pie ordeņa par augstsirdību. Iznācis no parlamenta kopā ar misteru Sent-džonu un augsti godājamo eskvairu Robertu Hārliju, viņš tos iepazīstināja ar misteru Esmondu un cildināja tā drosmi pēdējo trīs karagājienu laikā.

Misters Sentdžons (cilvēku ar tīkamāku ārieni savu mūžu neesmu sastapis, ja runa, protams, nav par manu nesalīdzināmo Frenku Kāslvudu) sacīja, ka par misteru Esmondu jau esot dzirdējis no kapteiņa Stila, kurš stāstījis, ka tas palīdzējis misteram Edisonam uzrakstīt slaveno poēmu «Karagājiens».

— Sī poēma ir tikpat ievērojams notikums kā pati uzvara pie Blenheimas, — sacīja misters Hārlijs, kas tika daudzināts kā literatūras pazinējs un atbalstītājs, un varbūt viņam ir taisnība, taču man šai poēmā daiļskanīgas šķiet tikai divdesmit rindas, viss pārējais — nodrāzti panti, bet mistera Edisona himna vērta tūkstoš šādu poēmu.

Visa pilsēta pauda sašutumu par milorda hercoga netaisnīgo izturēšanos pret ģenerāli Vebu un sajūsmā uzņēma pateicību, ko Apakšnams vienbalsīgi izsacīja ģenerālim par uzvaru pie Vinendālcs. Ikviens saprata, ka tikai šī varonīgā kauja deva iespēju ieņemt Lilli un apkaunot Francijas karali, kurš, kā stāsta, šās lielās pilsētas zaudēšanu esot pārdzīvojis daudz smagāk nekā jebkuru citu uzvaru, ko pār to izcīnījis mūsu karaspēks. Un, man šķiet, misteru Vebu vairāk par pašu uzvaru iepriecēja doma,

ka Mārlboro pagājis secen lielais kukulis, ko Francijas karalis tam bija apsolījis, ja aplenkums tiktu izbeigts. Hercoga ienaidnieki minēja pat piedāvāto summu, bet lāgavīrs Vebs nosmējās, ka sakāvis ne tikai frančus, bet arī Mārlboro, pārtverdams vezumnieku kolonnu, kas ar kravu trīs miljonu franču kronu vērtībā jau bija uzsākusi ceļu uz ģenerālisimusa nepiepildāmo kabatu. Kad ģenerāļa laulātā draudzene ieradās pie karalienes, visas toriju-dāmas drūzmējās tikai ap viņu, neskopodamās ar apsveikumiem, tā ka viņas pavadoņu pulks galu galā izvērtās lielāks nekā pašas Mārlboro hercogienes svīta. Par godu ģenerālim toriju partijas dižvīri rīkoja mielastus un cildināja viņa kara māku, pielīdzinādami to hercoga talantam; varbūt cienījamais karavīrs tika izmantots savtīgiem nolūkiem, lai gan pats ticēja, ka suminātāji izsaka atzinību viņa panākumiem kaujas laukā. Sava tiesa komandiera slavas krita arī ģenerāļa adjutantam un mīlulim misteram Esmondam, un viņš tika stādīts priekšā karalienei un pēc cēlsirdīgā priekšnieka lūguma iecelts par apakšpulkvedi.

Varam nešaubīties, ka vismaz vienā ģimenē jebkuri Esmonda panākumi izraisīja tik lielu lepnumu un prieku, ka arī viņš savukārt pateicās liktenim, kas deva iespēju aplaimot vismīļākos draugus. Šiem draugiem Blenheima un Udenārde šķita sīki notikumi lielajā karā, toties Vi-nendāle likās visu uzvaru vainagojums. Esmonda pavēl-niece neapnikdama klausījās nostāstus par šo kauju, un nav nekāds brīnums, ja ģenerāļa Veba laulātā draudzene kļuva greizsirdīga uz milēdiju, jo ģenerālis, kur bijis — nebijis, allaž iegriezās Kensingtonā, lai parunātu par šo tīkamo tematu. Lai gan adjutanta paša godkārei, bez šaubām, arī glaimoja kaut niecīgais slavas atspulgs, ar ko liktenim labpatika viņu aplaimot, taču daudz augstāk Esmonds panākumus vērtēja tālab (nav iemesla vairs neko slēpt, jo tas viss jau sen ir pārdzīvots), ka tie iepriecināja viņa pavēlnieci un, pats svarīgākais, tos prata novērtēt Beatriksa.

Bet, ja runājam par Celsijas atraitni, jāatzīst, ka diez vai visā Anglijā izdotos atrast vēl otru tik ielīksmotu un laipnībā pāri plūstošu vecu dāmu. Esmondam milē-dijas namā tika ierādīti īpaši apartamenti un kalpotājiem dots rīkojums izturēties pret viņu kā pret savu pavēlnieku. Milēdija lūdza radinieku rīkot viesības, ko apņēmās segt

ar saviem līdzekļiem, un neslēpa sajūsmu, kad apskurbušie viesi sēdās karietēs. Viņa dedzīgi vēlējās iegūt radinieka portretu, un misters Džērvass uzgleznoja Es-mondu sarkanajā uniformā smaidošu noraugāmies uz lielgabala lodi, kas sprāga turpat gleznas stūrī. Viņa apgalvoja, ka nespēšot mierīgu sirdi nomirt, iekāms ilarijs nebūšot izdevīgi apprecējies, un pastāvīgi ieaicināja Celsijā jaunas dainas ar glītu sejiņu un tikpat glitu pūru, lai apakšpulkvedis izraudzītos to, kas viņam vairāk pa prātam. Esmonds smaidīja, iedomādamies, kā mainījušies laiki, atcerēdamies, kā vēl sava tēva laikā mazais pāžs, bailēs drebot, pasniedza milēdijai mazgājamo bļodu un ūdens krūzi vai arī, kamolā sarāvies, tupēja uz viņas karietes kāpš|a. Vienīgais Harija trūkums, kā milēdijai šķita, bija īstam Esmondam nepiedienīgi nosvērtais raksturs: gulēt viņš gāja pats bez sulaiņa palīdzības un galvu nezaudēja nekādu skaistuļu dēļ, vienalga, vai tās nāca no Sentdžeimsas vai Koventgārdenas.

Kāda nozīme ir uzticīgai mīlestībai, un kur tā rodas? Tas ir zināms dvēseles stāvoklis, kurā nonāk cilvēki un kurš atkarīgs vairāk no vīrieša nekā no sievietes. Mums patīk mīlēt, un tā arī visa patiesība. Ja nesastopam Džounu, ceļā gadīsies Keita, un mēs savas kvēlās jūtas dāvāsim tai. Mēs zinām, ka mūsu iemīļotās nepavisam nav labākas kā daudzas citas sievietes — ne daiļākas, r>e gudrākas, ne atjautīgākas. Taču neba tāpēc mēs mīlam sievieti, ne arī kādu citu sevišķu īpašību vai pievilcības dēļ; meklēt mīlestības objektā kaut kādu īpašību pilnības paraugu ir tikpat bezjēdzīgi kā vēlēties, lai mūsu sirdsdāma būtu visgarākā sieviete pasaulē, tāda kā Sropšīras milzene.[145] Esmonda mīļotā bija ne tikai pievilcīga, viņai piemita arī neskaitāmas vainas, un viņš to visu zināja pārlieku labi. Viņa bija valdonīga, viņa bija vieglprātīga, viņa bija untumaina, viņa bija nepatiesa, viņa neprata cienīt citus cilvēkus; ikvienā īpašībā — pat daiļumā viņa šķita galējs pretstats savai mātei, šai visuzticīgākajai un nesavtīgākajai sievietei. Un tomēr kopš paša pirmā mirkļa, ieraudzījis Beatriksu uz Volkotas nama kāpnēm, Esmonds zināja, ka mīl to. Lai pasaulē ir daudz labākas sievie-tcs — viņam bija vajadzīga tikai šī viena vienīgā. Citas viņš pat nepamanīja. Vai tālab, ka viņa bija tik pasakaini skaista? Lai cik viņa šķita daiļa, Esmonds neskaitāmas reizes bija dzirdējis ļaudis runājam, ka Beatriksas māte izskatoties tikpat jauna un esot pat skaistāka nekā meita. Kādēļ tās balss viņu tā spēj satraukt? Beatriksa ne tuvu nedziedāja tik labi kā Nikolīni vai misis Toftsa, pat meldiņu viņa dažkārt nespēja noturēt, un tomēr Harijs viņas dziedāšanu nemainītu kaut pret svētās Cecīlijas balsi. Sejas krāsā viņa nevarēja pārspēt misis Stilu (Dika sievu, ar kuru tas nesen bija apprecējies un kura valdīja pār nabaga Diku, allaž turēdama rīksti gatavībā), un tomēr Esmondam viņa šķita žilbinoša; reizēm viņš, domādams par mīļoto, aizvēra acis, bet tā kā tā juta tās žilbinātāju varu. Beatriksa prata veikli un spoži iesaistīties sarunā, taču viņai pietrūka mātes nepārspējamās atjautības, kurā līdzināties nespēja neviens tais reizēs, kad milēdija jutās labā omā, un tomēr Esmonds nepazina lielāku laimi kā klausīties mīļoto un atrasties tās tuvumā. Laiks pagāja abu dāmu sabiedrībā, un viņam šķita, ka tas aiztraucas vēja spārniem. Viņš atklāja tām savu sirdi, lai gan palika noslēgts citu cilvēku sabiedrībā, kur parasti tika uzskatīts par īgņu, augstprāti un klusētāju. Sai sabiedrībā viņš uzturējās daudz mīļāku prātu nekā tikās ar tālaika gudrākajiem vīriem.[146] Lai debesis piedod aplamības, ko viņš samelsa Celsijas atraitnei, lai tikai rastu ieganstu pastāvīgajiem braucieniem uz Ken-singtonu, — te sagudroja kaut kādas darīšanas artilērijas arsenālā, te apgalvoja, ka viņu uz pārrunām izsaucis ģenerālis, te aizbildinājās ar pieņemšanām galmā un pie valstsvīriem, pat nedomādams apmeklēt kādu no šīm vietām, toties gari un plaši pēc tam klāstīdams, kurš ieradies jaunā tērpā Sentdžeimsas svētdienas banketā vai karalienes dzimšanas dienas svinībās, cik kariešu sabraucis pie mistera Hārlija nama tā pieņemšanas dienā, cik pudeļu viņam piekritis gods iepriekšējā vakarā iztukšot kopā ar misteru Sentdžonu krodziņā «Pie kokospalmas», cik — «Bikšu lentes ordenī» ar misteru Volpolu un misteru Stilu.

Galma mēlneši zināja stāstīt, ka mis Beatriksa Es-monda savi desmit lāgi teju, teju jau atradusi sev īsto vīru, taču Esmonds neticēja nekādām baumām un pēc trīs gadu prombūtnes atgriezās, varbūt gan 'kvēlē mazliet pierimis, tomēr aizvien vēl alkdams tikai pēc viņas un ne pēc vienas citas, aizvien vēl nezaudēdams cerību dāvāt sirdi šai jaunajai lēdijai.

Pienāca 1709. gads. Beatriksai tuvojās divdesmit otrā dzimšanas diena, trīs gadus viņa jau bija pavadījusi galmā, vēl arvien neatrazdama vīru.

— Ne jau tāpēc, ka netiktu bildināta, — sacīja lēdija Kāslvuda, ielūkodamās Esmonda sirdī ar to gaišredzīgo skatienu, ko rada mīlestība. — Taču neviens viņai neliekas pietiekami labs, Harij; manu vēlēšanos viņa neuzklausīs, un tas, ko es tik labprāt sauktu par savu dēlu, un Harijs Esmonds zina, par kuru es runāju, teiks man vēl paldies, ja savu gribu ncuztiepšu. Beatriksa ir tik stūrgalvīga, ka noraidīs ikvienu, par ko pūlēšos aizrunāt es. Laimīgs nekļūs tas, kurš viņu apprecēs, ja vien negadīsies kāds sevišķi ievērojams cilvēks, kas varēs viņai sagādāt visplašākās iespējas. Beatriksai vajadzīga pielūgšana, nevis mīlestība, un vairāk par visu viņa alkst pēc varas. Kādēļ mātei par savu bērnu jāsaka šādi vārdi? Jūs taču arī esat mans dēls, Harij. Un jums jāzina patiesība par savu māsu. Ticēju, ka jūs būsiet izdziedējis savu kaislību, — maigi piebilda milēdija. — Citi šo aušību, kā zināms, pārvar gaužām viegli. Taču jūs, es skatos, no savas apmātības aizvien vēl netiekat vaļā. Kad mēs ieraudzījām jūs pieminētu Gazetle slejās, es pūlējos aizlikt par jums labu vārdu, manu nabaga zēn. Atradies nudien nabaga zēns! Jūs esat nopietns pieaudzis džentlmenis, un es jau pavisam veca sieviete. Viņai gluži labi patīk jūsu slava un arī jūs pats. Viņa prot novērtēt jūsu prātu, aizrautību, labās manieres un atzīst, ka jūs izturaties daudz dabiskāk nekā jebkurš kavalieris galmā. Taču ar to vien nepietiek. Viņai vajadzīgs nevis pulkvedis, bet gan armijas virspavēlnieks. Ja viņu bildinātu hercogs, viņa atteiktu grāfam, kaut arī iepriekš tam tikusi saderēta. Par to jums kādreiz jau esmu stāstījusi. Nesaprotu, kur manai nabaga meitai radušās tik godkārīgas tieksmes.

— Ko lai dara, — sacīja Esmonds. — Cilvēks var atdot tikai to, kas viņam ir. Un, kas manī ir labākais, to esmu atdevis viņai. Pat ar to mazumiņu goda, ticiet man,

es lepojos vienīgi tālab, ka cerēju ar to iepriecināt Bcat-riksu. Kāda nozīme tam, vai esmu pulkvedis vai ģenerālis? Iedomājieties — kas pēc dažiem gadu desmitiem paliks pāri no mūsu šīsdienas tukšās godkāres? To pašu drusciņu slavas es vēlējos iemantot tikai tāpēc, lai viņa varētu ar to lepoties. Ja man būtu kas labāks, visu es ziedotu viņai. Ja viņai vajadzīga mana dzīvība, arī to es atdotu. Ja viņa izies par sievu pie cita, es izlūgšos tam dieva svētību. Negribu ne dižoties, ne arīdzan gausties. Varbūt mana uzticība patiešām ir neprātīga. Taču tā nu tas ir. Un pats es sev līdzēt nespēju. Es viņu mīlu. Jūs esat tūkstoškārt labāka, jūs esat viskrietnākā, visdaiļākā, vismīļākā sieviete pasaulē. Ticiet man, dārgā milēdij, visus Beatriksas trūkumus es pazīstu tikpat labi kā jūs. Taču viņa ir mans liktenis. Bet es to pārcietīšu. Nenomiršu, viņu neieguvis. Diez vai es kļūtu laimīgāks, ja viņa man piederētu. Que voulez-vous? — kā teiktu Celsijas milē-dija. Je l’aime.'

— Kā man gribētos, lai viņa izraugās jūs, — teica Harija laipnā pavēlniece un sniedza viņam roku. Viņš noskūpstīja daiļo rociņu (mazā rociņa ar glītajām bedrītēm patiešām bija skaista, un arī pati milēdija Kāslvuda, kaut arī jau tuvu četrdesmitiem, neizskatījās vecāka par trīsdesmit gadiem). Viņš noskūpstīja daiļo rociņu un paturēja to savējā, turpinādams sarunu.

— Kālab, — viņš sacīja, — lai viņa mani uzklausītu? Viņai tāpat zināms, ko es gribu teikt. Vismaz to viņa zina, ka esmu viņas vergs. Varbūt es sevi pārdodu pārāk lēti. Bet varbūt vairāk neesmu pelnījis. Taču es gribu visu vai neko.

— Jūs esat tāds dārgums, — sirsnīgi atbildēja Es-monda pavēlniece, — ka sieviete, kurai pieder jūsu mīlestība, manuprāt, nedrīkstētu to atdot pat par veselu karaļvalsti. Esmu uzaugusi laukos, un pilsētnieku tukšā godkāre man nav saprotama. Nekad neesmu jutusi bijību ne pret milēdijas hercogienes sabiedrisko stāvokli, ne pret viņas greznību un mazliet baidos, — viņa piebilda, šķelmīgi iesmiedamās, — vienīgi no viņas dusmām. Esmu dzirdējusi galma dāmas sūkstāmies par to, ka viņas majestāte uzmetusi tām saltu skatienu, esmu redzējusi cienīgus augstmaņus, kas labprāt upurētu vienu kāju, lai [147] ap otru varētu aplikt bikšu lentes ordeni. Sī man neaptveramā pasaulīgā godkāre iedzimusi Beatriksā, tādēļ viņa jau kopš pirmās dienas galmā jūtas kā savās mājās. Mēs esam kā māsas, un viņa dažkārt šķiet pat vecāka. Viņa mēdz sacīt, ka man pietrūkstot vēriena. Bet es smiedamās atbildu, ka viņa spējīga dievināt sešiem zirgiem aizjūgtu karieti. Nekādi neprotu izdzīt viņai šo tieksmi pēc pasaulīga spožuma. Tā viņai ir tikpat raksturīga kā man mīlestība uz klusumu un vienaldzība pret augstu sabiedrisko stāvokli un bagātību. Kāda tam nozīme, Harij, un cik ilgi mums to lemts baudīt? Mūsu īstais mājoklis nav šai saulē. — Atkal pasmaidījusi, viņa šķila kā eņģelis, kas uz zemes nolaidies tikai īsu brīdi paciemoties. — Mūsu mājoklis atrodas tur, kur mīl taisnīgie un kur mūsu bēdas un grēki netiek ielaisti. Tēvs bieži mani rāja par to, ka lieku pārāk lielas cerības uz debesīm. Taču tāda nu ir mana daba, un uz vecumu kļūstu aizvien stūrgalvīgāka, un, lai kā es mīlu savus bērnus, mūsu tēvs debesīs mūs droši vien mīl ar tūkstoškārt lielāku mīlestību. Mēs visi tur kādreiz tiksimies un visi būsim laimīgi. Jā, arī jūs un mani bērni, un mans mīļotais dzīvesdraugs. Vai zināt, Harij, kopš vīra nāves man allaž licies, ka viņa mīlestība atgriezusies pie manis un mēs nekad vairs nešķirsimies. Varbūt arī patlaban viņš ir šeit, Harij, — es cieši tam ticu. Piedošanu viņš ir saņēmis, to es zinu, pat misters Eterberijs viņam atlaida grēkus, un viņš nomira, piedevis arī citiem. Ak, cik gan cildens viņš bijal Un cik augstsirdīgs! Es biju piecpadsmit gadu veca, gandrīz vēl bērns, kad viņš mani apprecēja. Cik labs viņš bija, izraudzīdamies mani! Viņš allaž izturējās labi pret nabagajiem un atstumtajiem. — Viņa apklusa, tad, pēkšņi pasmaidījusi tik savādu smaidu, it kā būtu ielūkojusies debesīs un ieraudzījusi tur milordu, klusītēm iesmējās. — Es priecājos, redzot jūs, ser, — viņa sacīja, — kad jūs ierodaties, man šķiet, ka nekad neesat bijis projām. — Var pierakstīt milēdijas vārdus, var saglabāt tos atmiņā; taču kā lai attēlo viņas balsi, kas skanēja liegāk nekā mūzika!

Jaunais milords pēc karagājiena mājās neatgriezās, tikai atrakstīja, ka aizkavēsies Briselē, izpildot karavīra pienākumus. Cik man zināms, viņš bija nolēmis aplenkt kādu jaunu dāmu, kas piederēja pie Savojas prinča nesen mirušās mātes de Suasonas kundzes svītas un, gluži kā flāmu cietokšņi karadarbības laikā, neskaitāmas rei-/.es tika ieņemta un atkal zaudēta, brīžam piederēdama (rančiem, brīžam angļiem, brīžam impērijas armijas virsniekiem. Misters Esmonds, pats par sevi saprotams, neuzskatīja par savu pienākumu atklāt lēdijai Kāslvudai jaunā palaidņa dēkainās gaitas, tāpat kā nekā nebilda par tikšanos ar lordu Mouenu, zinādams, cik pretīgs viņa pavēl-niecei jau šā cilvēka vārds vien. Frenks netērēja daudz laika un naudas spalvai un tintei, un, kad Harijs kopā ar savu ģenerāli brauca mājās, viņš mātei uzrakstīja tikai dažas rindiņas, pavēstīdams, ka ievainojums kājā gandrīz sadzijis, ka viņš nākamgad svinēšot pilngadību, ka iepriekš minētie pienākumi viņu aizkavējot Briselē un ka visas jaunākās ziņas izstāstīšot brālēns Harijs.

Taču, zinādams, cik labprāt lēdija Kāslvuda saņem sūtījumus ģimenei tik nozīmīgajā 29. decembrī, jaunais lords Briselē uzrakstīja mātei garu garo vēstuli, kurā droši vien pavēstīja par notikumu ar lordu Mouenu, jo, kad misters Esmonds drīz pēc Jaungada ieradās apciemot milēdiju, viņam par lielu pārsteigumu, abas dāmas iznāca pretī apsveicināties un tūdaļ parādījās arī atraitne vikontese, kas no Celsijas tikko bija atvesta Kensingtonā. Esmonds vēl lāgā nepaguva attapties no goda, ko viņam parādīja milēdija Kāslvuda un Beatriksa, kad priekšā iznāca vikontese, ģērbusies greznā tērpā, lepni safrizēta pēc karaļa Jēkaba valdīšanas laika modes, no kuras vēl arvien neatteicās, un sacīja:

— Brālēn Harij, visa ģimene sapulcējusies, lai izsacītu pateicību jums, brālēn, par cēlo rīcību mūsu dzimtas galvas labā. — Un, norādīdama uz sārti nokrāsoto vaigu, vikontese lika misteram Esmondam saprast, ka viņu gaida lielā laime to noskūpstīt. Kad viens vaigs bija saņēmis kāroto sveicienu, viņa pagrieza otru.

— Brālēn Harij, — vienā baJsī ierunājās abas Kāslvudu dāmas, — paldies jums par cildeno rīcību. — Un Harijs saprata, ka notikums Lillē nonācis arī līdz viņa radinieču ausīm. Viņš jutās aplaimots, ka tās viņu apsveic kā pilntiesīgu ģimenes locekli.

Galdi ēdamistabā bija klāti kā uz lielām svinībām, dāmas ģērbušās lepnākajos tērpos — Celsijas milēdija uzlikusi viskrāšņāko parūku, milēdija vikontese, novilkusi sēras, izskatījās skaista un laimīga, ā ravir^148, bet galma dāma Beatriksa, kā parasti, šķita žilbinoša un vēl vairāk izcēla savu pievilcību, pie daiļajām krūtīm piespraudusi franču virsnieka zvaigzni, ko tai pēc Ramiljē bija atsūtījis Frenks.

— Redziet, kāda mums šodien svinīga diena, — viņa sacīja, pamezdama pašapmierinātu skatienu uz zvaigzni, — esam uzlikušas pat ordeņus. Vai māmiņa neizskatās burvīga? Es viņu tā apģērbu! — Un patiešām — Esmonda mīļotā pavēlniece, sarkdama no viņa skatiena, ar skaistajiem, gaišajiem matiem, pēc pēdējās modes šūdinātajā elegantajā tērpā izskatījās slaida un jauna kā divdesmit-gadēja meitene.

Uz galda gulēja lielisks zobens sarkana samta makstī, ar sudrabā kaltu rokturi un zilu zīda pušķi.

— Kas tas tāds? — apvaicājās kapteinis, pieiedams pie galda un aplūkodams skaisto ieroci.

Pienāca Beatriksas jaunkundze.

— Metieties ceļos, — viņa sacīja, — mēs jūs ieceļam bruņinieku kārtā. — Un viņa novicināja zobenu Harijam pār galvu. —• Zobenu dāvā milēdija atraitne, es darināju pušķi, un māmiņa piešuva bārkstis.

— Pieskaries viņam ar zobenu, — teica milēdija. — Jūs patiešām esat mūsu bruņinieks, Harij, — mūsu uzticamais bruņinieks. Pieņemiet mātes aizlūgšanu un pateicību par to, ka aizstāvējāt viņas dēlu, mans mīļais, mīļais draugs! — Vairāk viņa nespēja izsacīt, un pat atraitne jutās aizkustināta, jo dažas patvarīgas asaras atstāja nodevīgas pēdas vecajās, novītušajās rozēs, ko Esmondam tikko bija jauts noskūpstīt.

—• Mēs saņēmām vēstuli no mīļā Frenka, — sacīja milēdija Kāslvuda. — Pirms trim dienām, kad jūs viesojāties Hemptonā pie sava drauga kapteiņa Stīla. Viņš izstāstīja mums visu, ko esat darījis viņa labā, cik cēlsirdīgi jūs meties vidū starp viņu un šo... šo nelieti.

— Un es jūs no šīs dienas pieņemu par dēlu, —• teica atraitne, — žēl, ka neesmu pietiekami bagāta — jūsu dēļ, mans dēls, — viņa piebilda, pamādama ar roku, un, kad piisters Esmonds padevīgi nometās uz ceļiem viņas gaišības priekšā, vikontese pacēla skatienu pret griestiem (pievērsdama to zeltītajai lustrai, kurā dega divpadsmit sveces, jo viesības tika rīkotas plašas) un no turienes izlūdzās svētību savam tikko pieņemtajam dēlam.

— Mīļais Frenks, — sacīja otra vikontese, — kā viņš ;iizrāvies ar savu karavīra dienestu! Viņš tik cītīgi studē cietokšņu aplenkšanas mākslu. Kaut viņš varētu atrasties šeit, mūsu vidū! Nākamgad mēs Kāslvudā svinēsim viņa pilngadību.

— Ja vien viņu neaizkavēs karš, — iebilda misters Esmonds.

— Es nebaidos nenieka, kad viņš ir kopā ar jums, — izsaucās zēna māte. — Esmu droša, ka mans Henrijs allaž viņu pasargās.

—• Miers tiks noslēgts jau šogad, mēs to zinām pilnīgi droši, — teica galma dāma. — Lords Mārlboro tiks atvaļināts un šī briesmīgā hercogiene padzīta no visiem amatiem. Viņas majestāte nevēlas pat runāt par lēdiju Mārlboro. Vai jūs viņu Bušijā nesastapāt, Harij? Neganti pārskaitusies, viņa klīst pa parku kā lauvu mātīte, un jāmanās, lai neizskrāpē kādam acis.

— Gan jau princese Anna aicinās kādu šurp, — teica Celsijas milēdija un, no krūšu izgriezuma izņēmusi savu medaljonu, noskūpstīja to.

— Vai jūs Udenārdē redzējāt karali, Harij? — apvaicājās Esnionda pavēlniece. Milēdija bija nelokāma Jēkaba piekritēja, un aizliegt karali viņai nozīmēja to pašu, ko aizliegt dievu.

— Redzēju tikai jauno hanoverieti, — atbildēja Harijs, — bet Chevalier de St. George ...

— Karali, ser, karali! — iesaucās abas milēdijas, un tām pievienojās arī Beatriksa: viņa plaukšķināja daiļās rociņas un sauca: — Vive le Roy!

Šai brīdī atskanēja pērkondārdošs klauvējiens, tā ka gandrīz vai izgāzās nama durvis. Pulkstenis rādīja ceturto stundu, un sāka ierasties viesi; sulainis pieteica kapteini Stīlu ar laulāto draudzeni.

Kapteinis un misis Stila, kuri atbrauca paši pirmie, Kensingtonā ieradās no savas ārpilsētas villas Hovelas Hemptonvikā. — Nevis no mūsu nama Blūmsberij-skvērā, — kā misis Stila tūdaļ paziņoja dāmām. Harijs patiešām torīt bija aizjājis no Hemptonas, atstādams laulāto pāri plūcamies, jo viņam ierādītajā istabā, kur viņš nakti pārlaida diezgan apšaubāmas tīrības palagos un neaizvēra ne aci, nokaudamies ar gultas līdziemītniekiem, skaidri varēja dzirdēt, kā aiz sienas misis Stīla visu nakti un rīta stundas strostē nabaga Diku.

Naktī ķildas vaininieks bāršanos uzņēma rāmā garā;

Diks bija krietni piesūcies, tin šādos skurbuma brīžos nekādi pārmetumi nespēja samaitāt viņa labsajūtu. Misters Esmonds dzirdēja, kā viņš pielabinās savai mīļotajai Prū, punša un sarkanvīna sasaistītu mēli raudulīgi lūgdamies sievu, lai tā atceras, ka «b-blakus ist-bā guļ iev-r-jams v-virsnieks», kas var viņu izdzirdēt. Laulātā draudzene tomēr turpināja uzbrukumus, apsaukādama Diku par nožēlojamu pļēguru, līdz viņas spriedelējumus beidzot pārtrauca kapteiņa skaļie krācieni.

No rīta nelaimīgais upuris pamodās gan ar sāpošu galvu, taču noskaidrojušos prātu, bet nakts dialogs atsākās ar jaunu sparu.

— Kāpēc tu velc līdzi kapteiņus uz pusdienām, ja mājās nav ne ginejas? Kā lai es uzņemu viesus, ja tu atstāj mani bez šiliņa pie dvēseles? Kādā izskatā es braukšu uz viesībām Kensingtonā — varbūt savā vecajā dzeltenā atlasa skrandā, lai visa smalkā sabiedrība brīnās? Man nav nekā, ko vilkt mugurā, un nekad arī nav bijis.

Tā ķildiņš turpinājās, līdz skāra tik intīmus sīkumus, ka misters Esmonds jutās spiests sarunu pārtraukt, no visa spara izšņaukdams degunu, un tikai pēc šā taures' pūtiena iestājās klusums. Lai cik neciešama bija Dika sieva, pats viņš visus prata apburt, un, gribēdams iepriecināt misteru Stilu, Kāslvudas lēdijas, kā jau īstas augstākās sabiedrības dāmas, ielūdza arī misis Stīlu.

Viesībās sapulcējās plaša, ievērības cienīga sabiedrība, un Celsijas rnilēdija nelielajai Kensingtonas nama saimei atsūtīja paligos savus sulaiņus un livrejotos kalpus. Laistīdamies samtā un zeltītās tresēs, ieradās Harija labdaris un priekšnieks ģenerālleitnants Vebs, ko savā varā tūdaļ paņēma atraitne vikontese, tam sekoja Harija jaunais paziņa augsti godājamais eskvairs Henrijs Scntdžons, ģenerāļa radinieks, kuram lēdija Kāslvuda šķita daudz pievilcīgāka nekā tās meita; viesu vidū bija viens no visdižākajiem karalistes augstmaņiem — Skotijas pārstāvis Hamil-tonas hercogs, kam tikko bija piešķirts Anglijas hercoga Brcndona tituls; vēl divi augstdzimuši lordi no toriju partijas — milords Ešbērnems un otrs, kura vārdu esmu aizmirsis; dāmas pārstāvēja viņas gaišiba Ormondas hercogiene ar meitām lēdiju Betiju un lēdiju Mēriju, kura kopā ar lēdiju Bcatriksu pildīja karalienes galina dāmas pienākumus.

— Nu gan toriji vien sanākuši! — Esmondam pačuk-

stēja kapteinis Stils, kad mēs pirms pusdienām sapulcējāmies viesistabā. Un patiešām •— Stils bija vienīgais, kas nepiederēja pie šīs partijas.

Misters Sentdžons apbēra glaimiem misis Stilu, un viņa aizrāvusies paziņoja, ka ari Stilu padarīšot par toriju.

— Vai varbūt mani par vigu? — piebilda misters Sentdžons. — Man šķiet, kundze, jūs ikvienu vīrieti varat pievērst jebkurai ticībai.

— Ja misteram Sentdžonam labpatiks kādreiz apciemot Blūmsberijskvēru, es viņam iemācīšu visu, ko protu pali, — nodurdama skaistās actiņas, atsaucās misis Stila. — Vai esat kādreiz iegriezies Blūmsberijskvērā?

— Varbūt jūs vēl jautāsiet, vai esmu iegriezies Melā? Vai esmu iegriezies operā? Vai zinu, par ko mūsdienās uzdzer? Blūmsberija taču ir pēdējais modes kliedziens! — sacīja misters Sentdžonss. — Tā ir rus in urbe'. Jums tur plešas dārzi gar visām ceļa malām līdz pat Hcmpstedai un visapkārt paceļas pilis — Sautemptonhauza un Mon-tegjūhauza.

— Kurp dodaties jūs, nelieši, izcīnīt divkaujas! — iesaucās misis Stīla.

— Kuras allaž izraisa dāmas! — atbildēja sarunu biedrs. — Sakiet, kundze, — vai Diks prot veikli rīkoties ar zobenu? Kāds burvīgs žurnāls ir Tattler^2! Mēs visi pazinām jūsu portretu četrdesmit devītajā numurā, un kopš tā izlasīšanas es vai mirstu aiz nepacietības iepazīties ar jums. «Aspasijai ierādāma pirmā vieta mīlestības ordeņa bruņinieču rindās.» Tā laikam skanēja šis teikums? «Mīlestība pastāvīgi izriet kā sekas no šās burvīgās dāmas rīcības un nekad nav viņas mērķis; un, lai gan viņas izturēšanās drīzāk pauž valdzinājumu nekā skarbu noraidījumu, ikviens, viņā noraudzīdamies, spēj apvaldīt necienīgu jūtu uzplūdus, un viņu mīlēt nozīmē tiekties pēc gara gaismas.»

—• Ak, patiešām! — sacīja misis Stīla, acīm redzami nesaprazdama ne vārda no tā, ko runāja šis džentlmenis.

—[149] [150] Kurš gan netiektos pēc pilnības šādas mīļākās vadībā? — teica misters Sentdžons, aizvien vēl ļoti pieklājīgi klanīdamies.

~ Mīļākā! Ko jūs uzdrošināties, ser! — iesaucās misis Stila. — Ja jūs runājat par mani, ser, laipni lūgšu jūs atcerēties, ka esmu kapteiņa sieva.

— To mēs visi, bez šaubām, zinām, — atbildēja misters Sentdžons, joprojām izlikdamies gaužām nopietns, bet tad sarunā iejaucās Stils, sacīdams:

•— Tās rindas es rakstīju nevis par misis Stilu, ķaut gan palieku pārliecībā, ka viņa pelnījusi visaugstākās atzinības vārdus, bet gan par lēdiju Elizabeti Heistingsu.

•— Man dažkārt gadījies dzirdēt, ka mistera Edisona atjautība esot pielīdzināma viņa dzejnieka talantam, — sacīja misters Sentdžons. — Vai tas tiesa, ka arī viņš pieliekot savu roku jūsu «Mēlneša» radīšanā?

— Ne cildenumā, ne humora izjūtā neviens viņu nevar pārspēt, — attrauca Stils.

— Nenieka, Dik, nav vērts tavs misters Edisons, — iesaucās Stila laulātā draudzene, — šis džentlmenis diezin ko iedomājas no sevis un staigā, galvu izslējis. Ceru, ka jūsu gaišība milēdija man piekritīs, ciest es nevaru gaišmatainus vīriešus ar baltām skropstām, man patīk tumšmatainie. (Visi tumšmatainie vīrieši pie galda aplaudēja misis Stīlai un paklanījās pateicība par viņas izteikto atzinību.) Un šis misters Edisons, — viņa turpināja, — kad atnāk pusdienās pie kapteiņa, man nebilst ne vārda, bet sadzērušies abi kāpj augšstāvā dzert tēju. Atminos jūsu misteru Edisonu, kad tam vēl piederēja vieni vienīgi svārki un tie paši ar ielāpu elkonī.

— Nudien ar ielāpu elkonī! Jūs mani ieinteresējat, — sacīja misters Sentdžons. — Ir tik patīkami noklausīties, ko par vienu dzejnieku stāsta otra dzejnieka apburošā sieviņa.

— Ha, es par viņiem vēl daudz ko varētu pastāstīt, — turpināja runīgā dāma. — Kā jūs domājat, kādu draugu tagad atradis kapteinis? Mazu kuprīti •— nu, taisni īkstīti, nevis cilvēku, ko viņš sauc par dzejnieku; iedomājieties, tāds knēvelis popiņš, pāvesta līdzskrējējs!

— Cstl Arī mūsu vidū ir divi pāvesta piekritēji, *— pačukstēja misis Stīlas sarunu biedrs.

—- Par popiņu viņu dēvēju tāpēc, ka uzvārds vfņarrļ ir Poups, — sacīja dāma. — To es tāpat pajokoju. Un ši$ nieka punduris sarakstījis pastorālu poēmu — viscaur, vai zināt, par ganiem un ganēm vien.

— Mazs kuprītis ganam nemaz par ļaunu nenākl —

micdamās ierunājās mana pavēlniece, bet misis Stila tikai turpināja: to viņa nezinot, bet kapteinis šo ērmīgo knēveli pārvedis mājās, kad viņa gulējusi nedēļās ar savu pirmo puisēnu, un paldies dievam, ka nav paspējis to i/.darīt agrāk; Diks noņemoties kā apsēsts ar šito ģiniju un vispār mūžam esot apsēsts ar kaut kādām blēņām,

—- Kurš no «Mēlneša» numuriem jums šķiet vislabākais, misis Stila? — apvaicājās misters Scntdžons.

— Vienu vienīgu esmu lasījusi, un tas pats man rādās tīrais dullums, — atbildēja dāma. — Kā piebāzts ar visādiem Bikerstafiem, Distafiem, Kvārlerstaficm •— un vairāk nekā! Nu, paskatiet tikai — kapteinis atkal lej iekšā hurgundieti... un neliksies mierā, kamēr nebūs pietem-pies ... ei, kapteini Stīl!

— Es iedzeru par tavām acīm, mana dārgā, — teica kapteinis, kuram paša sieva šķita apburoša un kurš uzņēma par baltu patiesību visus tai veltītos mistera Sent-džona dzēlīgos glaimus.

Galma dāma Bcatriksa tikām pūlējās iesaistīt sarunā misteru Esmondu un droši vien nosprieda, ka viņš ir pārlieku neizdarīgs. Jo nelaimīgi gadījās, ka tai brīdī, kad Esmonds grasījās ieņemt brīvo vietu blakus māsīcai, viņu nosēdināja krietni tālāk, un Bcatriksa, palikusi vidu starp viņa gaišību un milordu Ešbērnemu, paraustīja glītos, baltos pleciņus un uzmeta Harijam skatienu, it kā sacīdama: «Pažēlojiet mani!» Milords hercogs šķila iegrimis aizraujošā sarunā ar savu daiļo galda kaimiņieni. Kā saule nevar nespīdēt, neapdedzinādama tos, pār kuriem krīt viņas stari, tā arī Bcatriksa nespēja noturēties, neap-žilbinādama ar savu acu skatieniem. Jau pēc pirmā ēdiena Esmondam pusdienas šķita pārāk ieilgušas, un, kad tika pasniegta vira, viņu neatstāja sajūta, ka pie galda nosēdēts vismaz desmit stundu, bet saldajam ēdienam un augļiem viņš vispār nesaredzēja galu.

Beidzot dāmas piecēlās, un Bcatriksa savam hercogam raidīja pēdējo skatienu — kā partietis nodevīgo bultu bēgošajam ienaidniekam; galdā tika celtas jaunas pudeles un kausi, un džentlmeņi uzsauca tostus. Misters Sent-džons aicināja viņa gaišību Hamiltonas hercogu un visus pārējos iedzert par viņa gaišības Brendonas hercoga veselību. Kāds cits lords uzsauca tostu par godu ģenerālim Vebam, «lai viņš ieņemtu amatu, kas pienākas visvaronīgākajam virsniekam visā pasaulē». Misters Vebs pateicās, uzslavēja adjutantu un kārtējo reizi dabūja izcīnīt savu slavas vainagoto kauju.

— II est fatiguant, — čukstēja misters Sentdžons, — avec sa trompelte de Wynendael.[151]

Kapteinis Stils, kas nepiederēja pie mūsu nometnes, uzdzēra par Mārlboro hercogu, apliecinādams uzticību sava laika dižākajam karavadonim.

— No visas sirds dzeru par dižākā karavadoņa veselību, — sacīja misters Vebs, — šos viņa nopelnus neviens nevar noliegt. Savu kausu es paceļu par karotāju, nevis par hercogu, mister Stīl. — Un brašais vecais džentlmenis izdzēra kausu, bet Diks par atbildi ielēja un iztukšoja veselus divus — vienu par karavadoni, otru par hercogu.

Pēkšņi viņa gaišība lords Hamiltons pielēca kājās un kvēlojošu skatienu (mēs visi dzērām pēc sirds patikšanas) uzaicināja iedzert par apburoši daiļo, nepārspējamo lēdiju Beatriksu Esmondu; mēs līksmi pieņēmām uzaicinājumu, īpaši milords Ešbērnems, kurš pat iekliedzās aiz sajūsmas.

— Cik žēl, ka ir jau viena Hamiltonas hercogienei — nočukstēja misters Sentdžons, kas bija iedzēris tā pa vairāk un tomēr uz kājām turējās drošāk nekā dažs labs cits; pēc tain mēs devāmies uz viesistabu, kur dāmas sēdēja pie tējas galda. Nabaga Diku vajadzēja pamest vienu pašu ēdamistabā, kur tas žagodamies skaitīja rindas no «Karagājiena», ko dižākais dzejnieks bija veltījis dižākajam karavadonim, un Esmonds pēc kādas pusstundas ieraudzīja viņu jau nākamajā reibuma pakāpē apraudam Toma Boksera nodevīgo rīcību.

Lai cik spoži bija apgaismota viesistaba, nabaga Harijam tā tomēr šķita pati tumsība. Beatriksa viņam neveltīja gandrīz neviena vārda. Kad milords hercogs aizbrauca, viņa izraudzījās sabiedriskajā pakāpē nākamo un visu savu acu kvēli un valdzinošo atjautību raidīja pret jauno lordu Ešbērnemu. Pārējie viesi sēdās pie kārtīm, bet misters Sentdžons, apnicis misis Stīlas sabiedrības, klaji žāvājās tās acu priekšā, pēc tam visu daiļrunību veltīja lēdijai Kāslvudai, apgalvodams, ka skaistumā viņa tālu pārspējot savu meitu, un, pēkšņi atvadījies, aizbrauca. Drīz viņam sekoja citi viesi, bet milords Ešbērnems palika pēdējais, nespēdams atraut ugunīgos skatienus no smaidošās

Jaunās kārdinātājas, kura jau daudzus pirms viņa bija padarījusi par saviem vergiem.

Misters Esmonds, izmantodams namamātes radinieka tiesības, protams, palika pēdējais; viņš nogaidīja, kamēr aizbrauca visas karietes, kamēr krustmātes atraitnes nc-samkrēsls, lāpu apgaismots, nozuda tumsā uz Celsijas pusi un pie miera devās pilsētnieku pūlis, kas bija salasījies, lai nolūkotos neparastajā kariešu un nesamkrēslu, sulaiņu un lāpnešu drūzmā. Nabadziņš vēl kādu brīdi minstinājās, gaidīdams, vai sapņu tēls viņu tomēr nepagodinās ar smaidu vai laipnu atvadu vārdu. Taču Beatriksas tā rīta sajūsma šķita pagaisusi,'vai arī grozījies bija garastāvoklis. Viņa ņēmās zoboties par lēdijas Betijas noplukušo izskatu un atdarināja misis Stīlas vulgāro izturēšanos, pēc tam, aizlikusi mutei priekšā mazo rociņu, nožāvājās, aizdedza sveci, paraustīja plecus un, šķelmīgi paklanījusies misteram Esmondam, cēlā gaitā devās uz savu istabu.

— Diena sākās tik jauki, Harij, ka es jau cerēju uz daudz labākām beigām, — nabaga Esmondu pūlējās mierināt viņa mīļotā pavēlniecc, un, viens pats tumsā gausi soļodams cauri parkam,-viņš ar rūgtumu sirdī gandrīz vai naidīgi domāja par nesto upuri. «Viņa labprāt ņemtu mani pretī,» viņš domāja, «ja man būtu vārds, ar ko viņu aplaimot. Ja es nebūtu devis viņas tēvam solījumu, man tagad piederetu gan stāvoklis sabiedrībā, gan mīļotā.»

Tukša godkārība laikam gan ir spēcīgāka par citam cilvēka kaislībām, jo pat šobrīd es kaunā nosarkstu, atcerēdamies to seno dienu pazemojumu, kas ari atmiņās vēl smeldz, kaut gan pievilto cerību kvēle jau gadu desmitiem apdzisuši. Kad šo rindu autora pēcteči kādreiz lasīs šos memuārus, diez vai arī viņi būs piedzīvojuši līdzīgu sakāvi un kaunu. Vai tie tāpat būs krituši ceļos kādas sievietes priekšā, kura tos kā rotaļādamās uzklausījusi, izsmējusi, pielabinājusi ar vilinošiem glāstiem un daudzsološiem smaidiem ļāvusi tiem locīt ceļgalus, lai pēc tam pagrieztu muguru un tos pamestu? Misters Esmonds to visu pārcietis, gan pakļāvies, gan dumpīgi novērsies, bet pēcāk atkal locījis muguru un saņēmis jaunus pazemojumus.

Pēc šīm svinībām jaunā lorda Ešbērnema kariete pastāvīgi iegriezās Kensingtonskvērā; viņa māte brauca apciemot Esmonda pavēlnieci, un ikkatrās viesībās, kur vien

parādījās daiļā galma dāma, klāt kā likts bija ari jaunais džentlmenis katru nedēļu citā jo greznā apģērbā, kas pauda viņa skrodera un izšuvēja nepārspējamo amata prasmi. Milords nezināja, kā pieglaimoties misteram Es-mondam, — ielūdza to pusdienās, piesolīja jājamzirgus, dažnedažādos sīkumos neveikli cenzdamies izrādīt cienu' un labvēlību. Beidzot kādu vakaru kafejnīcā, krietni pietvīcis un iesilis no izdzertā vīna, viņš rrietas klāt misteram Esmondam un iesaucās:

— Priecājieties līdz ar mani, dārgais pulkvedi! Es esmu vislaimīgākais cilvēks.

— Vislaimīgākajam cilvēkam gan nav vajadzīgs, lai tam līdzi priecātos kāds pulkvedis, — atbildēja misters Esmonds. — Kas izraisījis šo augstāko svētlaimi?

— Vai jūs neesat dzirdējis? — brīnījās lords Ešbēr-nems. — Jūs nekā nezināt? Domāju, ka ģimene jums jau visu izstāstījusi, — burvīgā Beatriksa apsolījās kļūt par manu sievu.

— Ko! — iesaucās misters Esmonds, kurš to pašu rītu kopā ar Beatriksu bija pavadījis vairakas laimīgas stundas — sacerojis dziesmas, ko viņa dziedāja, spēlēdama klavihordu.

— Jā, — sacīja Ešbērnems, — es viņu šodien apciemoju. Karietē braukdams, redzēju, ka jūs ejat Naitsbri-džas virzienā, viņa izskatījās tik daiļa, tik mīļi runāja ar mani, ka es nevarēju nociesties nemeties ceļos un ... un ... nule jūtos laimīgākais cilvēks visā pasaulē; esmu gan vēl ļoti jauns, bet viņa saka — gan jau kļūšu vecāks, pēc četriem mēnešiem, zināt, būšu pilngadīgs, gadu starpība mums nepavisam nav liela, un es esmu tik laimīgs. Man gribas jūs visus pacienāt. Atnesiet pudeli — nē, veselu duci —, iedzersim par visdaiļāko sievieti visā Anglijā!

Esmonds atstāja jauno lordu tukšojam kausu pēc kausa un steidzās uz Kensingtonu, lai uzzinātu, vai dzirdētais ir taisnība. Viss likās pārāk skaidrs: milēdijas skumjajā, līdzjūtīgajā skatienā viņš lasīja kā grāmatā; pēcāk viņa izstāstīja visu, ko zināja, — kā jaunais milords pusstundu pēc Esmonda aiziešanas bildinājis Beatriksu tai pašā istabā, kur uz klavihorda vēl arvien gulēja Esmonda sacerētās dziesmas, ko viņi abi kopā bija dziedājuši.

TREŠĀ GRĀMATA,

.

I NODAĻA

Maniem, cīniņiem un nedienām pienāk gals

Kādreizējās drudžainās Esmonda alkas iegūt kaut niecīgu slavu nule pagaisa — varbūt tālab, ka viņa vēlēšanās kaut mazliet bija piepildījusies, bet varbūt arī tāpēc, ka vairs nevajadzēja tiekties pēc senā godkārā sapņa. Harijs centās plūkt laurus karalaukā, lai tādējādi celtos viņa vērtība Beatriksas acīs. Tas bija vienīgais, ko viņa prata cilvēkā cienīt, ja tas neizcēlās ne ar augstu dzimumu, ne bagātību. Turklāt, liekot visu uz šās kārts, visātrāk varēja vai nu vinnēt, vai zaudēt, jo likumu studēšana ir pārāk ilga spēle, kas prasa veselu inužu, lai tiktu pilnībā apgūta; un rakstnieka vai garīdznieka karjera ne tuvu neveicinātu nabaga džentlmeņa nodomu piepildīšanos. Tā vienīgā iespēja palika sarkanā uniforma, un ar šo likmi viņš uzsāka spēli; tas arī bija iemesls, kālab, patiesību sakot, viņš tik strauji virzījās augšup pa dienesta kāpnēm, jo rīkojās drosmīgāk nekā vairums džentlmeņu un uzņēmās lielāku risku cerībā vairāk arī iegūt. Vai viņš ir vienīgais, kurš licis galdā dzīvību, lai saņemtu vinnestu, kas varbūt nepavisam nav šīs likmes cienīgs? Dažs riskē ar dzīvību (un reizumis arī ar godu), dzīdamies pēc naudas žūkšņa vai jarda zilās lentes, vai vietas parlamentā, cits — tikai sava prieka vai spēles azarta dēļ, kā bars mednieku, cits citu pārbļaudami un auļos pārspēdami, metas pakaļ noplukušai lapsai, lai tās aste kļūtu par balvu laimīgajam uzvarētājam.

Uzzinājis jaunumus par Beatriksas saderināšanos, pulkvedis Esmonds padevās liktenim un nolēma likt pie malas zobenu, kas nespēja sagādāt to, pēc kā viņš tiecās; šādā nomāktības mirklī viņš paziņoja, ka atstāj pulku, bezgalīgi aplaimodams pēc dienesta pakāpes nākamo virsnieku — bagātu, jaunu kapteini, kurš misteram Esmon-dam ar lielu prieku samaksāja tūkstoš ginejas par majora vietu Veba pulkā un nolika galvu jau nākamajā kaujā. Iespējams, ka Esmonds labprāt būtu uzņēmies jaunā cilvēka likteni. Tobrīd viņš vairāk nekā jebkad līdzinājās

bēdīgā izskata bruņiniekam. Viņa nospiestība kara biedriem laikam sen jau bija apriebusies, jo brašie karotāji gribēja visapkārt redzēt jautras sejas un smējās par grūtsirdīgo bruņinieku, kas nonīka ilgās pēc savas dzimtenē palikušās Dulcinejas.

Abas Kāslvudu dainas atbalstīja mistera Esmonda aiziešanu no armijas, arī labsirdīgais ģenerālis pret viņa lūgumu neiebilda un vēl palīdzēja nokārtot dienesta patenta pārdošanu, kas Esmonda patukšajā kabatā ienesa krietnu naudas summu. Taču, kad mājās pārradās virspavēlnieks un pret savu gribu bija spiests ģenerālleitnantu Vebu iecelt par kādas Flandrijā izvietotās armijas divīzijas komandieri, ģenerālleitnants tik neatlaidīgi lūdza pulkvedi Esmendu atkal kļūt par viņa adjutantu un militāro sekretāru, ka Esmonds nespēja pretoties sava krietnā labvēļa gribai un no jauna uzņēmās dienesta gaitas, šoreiz vairs nepievienodamies pulkam, bet palikdams paša Veba rīcībā. Kādas mokošas bailes^152, kādas ļaunas priekšnojautas plosīja maigās sirdis sievām un mātēm tais drausmajās dienas, kad ikviens Gazette numurs sniedza jaunas vēstis par kaujām un kritušajiem, kad bažas īsu brīdi pierima, jo izrādījās, ka mīļotais cilvēks no briesmām izkļuvis sveikā, bet neviens nezināja, kad sāksies turpmākās kaujas un kādas ziņas atnesīs nākamā vēstule no Fland-rijas; un tā nabaga maigās būtnes, drebot pastāvīgās bailēs, nekur nerada miera, kamēr vien turpinājās karagājiens. Lai kādas mokas izcieta Esmonda pavēlniecc (un šo vismaigāko no sievietēm sāpes skāra īpaši dziļi, jo viņa bažijās par abiem saviem dēliem, kā pati tos sauca), ne reizi viņa tām nedeva vaļu, slēpdama drūmās nojautas tāpat, kā prata apslēpt savu labdarību un jūtīgo sirdi. Tikai reiz, dodamies uz Kensingtonu, Esmonds nejauši ieraudzīja savu pavēlnieci iznākam no nabadzīgas būdiņas un pēcāk uzzināja, ka viņa ņēmusi aizgādībā vairākus desmitus dzīves atstumto, kurus pastāvīgi apmeklēja, sniegdama mierinājumu bēdās un trūkumā, un kuri pateicībā izlūdzās viņai visaugstākā svētību. Ik dienas viņa apmeklēja baznīcu (lai gan savu mazo saimi — īpaši svētdienās — mudināja" līksmoties un nodoties nevainīgām izpriecām), un tālaika piezīmes dienasgrāmatā, kā arī dievbijīgās apceres, kas rakstītas ar tik patiesu aizrautību, ko

pārspēt nevarētu pat visvairāk pieredzējušie baznīcas kalpi,

skaidri rāda, cik maiga ir viņas sirds, cik pazemīgs un dievbijīgs viņas gars, cik briesmīgas bailes viņa pārdzīvoja klusēdama un ar kādu paļāvīgu ticību rūpes par saviem mīļotajiem uzticēja visvarenajam, kura tiesa ir lemt par mūsu dzīvību un nāvi.

Viņas gaišība Celsijas milēdija, kas nesen uzņēmās Es-monda audžumātes pienākumus, jau bija sasniegusi to vecumu, kad citu raizes un rūpes vairs īpaši nespēj saviļņot. Vairak par visu viņai rūpēja trumpji. Savā ticībā viņa joprojām palika visnotaļ nelokāma, taču mūsējo vairs tik nikni neapkaroja. Par garīgo tēvu viņa bija izraudzījusies labsirdīgu francūzi, vārdā msjē Gotjē, kas neatteicas arī no laicīgās dzīves un labprāt piedalījās kāršu spēlē ar milēdijas tuvāko Celsijas kaimiņu dekānu Eterberiju un uzturēja draudzīgas attiecības ar visiem Augstās baznīcas piederīgajiem. Sarakstīdamies ar Holtu, msjē Gotjē it labi pārzināja Esmonda īpašo stāvokli armijā, tālab pulkvedim Esrnondam allaž veltīja sevišķu cieņu un laipnību, taču viegli saprotamu iemeslu dēļ ne pulkvedis, ne abats šo tematu sarunās nekad neskāra, tā saglabādami labu draugu attiecības.

Celsijas milēdijas nama pastāvīgie apmeklētāji visi piederēja pie toriju vai Augstās baznīcas partijas. Madame Beatriksa karali pielūdza tikpat dedzīgi kā vecā vikontese; viņa nēsāja ta portretu pie sirds, glabāja tā matu sprogu un nemitējās apgalvot, ka Jēkabs esot visdrosmīgākais, visgudrākais, visnelaimīgākais un visskaistākais princis, kam uzveltas vislielākās ciešanas. Stīls, kas paguvņ sastrīdēties ar daudziem saviem draugiem torijiem, bet nekad neķildojās ar Esmondu, dažu labu reizi pulkvedim ieminējās, ka viņa radinieces nams kļuvis par toriju intrigu perēkli, ka Gotjē esot spiegs un Eterberijs tāds pats spiegs, ka no šās mājas pastāvīgi tiekot sūtītas vēstules uz Senžermēnu, bet Esmonds smiedamies atbildēja, ka armijā klīstot valodas par Mārlboro hercogu, kurš it kā arī esot spiegs, kas ar Francijas karaļnainu sarakstoties tikpat bieži kā jebkurš jezuīts. Un, neielaizdamies dziļākos strīdiņos, Esmonds atklāti nostājās savas dzimtas pusē. Karali Jēkabu Trešo viņš uzskatīja par neapstrīdamu Anglijas valdnieku un apgalvoja, ka pareizāk būtu, ja pēc masas nāves tronī kāptu viņš, nevis kāds svešzemnieks. Neviens cits karali Vilhelmu nevērtēja augstāk kā

Esmonds; tomēr arī šis varonis un iekarotājs, drosmīgākais, taisnīgākais un gudrākais cilvēks, valsti iekaroja ar zobenu un noturēja to savā varā un valdīja pēc tām pašām tiesībām, ko piesavinājās Kroinvels, tāpat īsts un dižs valdnieks. Bet, lai kāds varmācīgs Vācijā dzimis svešzemju princis, kura senčus saista radniecība ar karali Jēkabu Pirmo, sagrābtu savās rokās angļu impēriju, tā Esmon-dam šķita drausmīga netaisnība — pret to sacelties, viņš domāja, ir tiesības katram anglim un pirmām kārtām jau likumīgajam troņmantniekam, Anglijas princim. Kurš drosminieks gan neaizstāvētu savas tiesības? Kurš godavīrs gan nemestos cīņā par šādu kroni? Taču šī dzimta bija tikpat kā nolādēta. Princis cīnījās pats ar sevi un tik spēcīgu ienaidnieku nevarēja pieveikt. Ne reizi viņš neuzdrošinājās izvilkt zobenu, lai gan tas allaž viņam karājās pie sāniem. Citu pēc citas viņš palaida garām izdevības, mīlinādamies ar dejotājām vai locīdams ceļgalus garīdznieku priekšā un liekuļotā nožēlā izlūgdamies grēku piedošanu, un varoņu asinis, krietnu siržu uzticība, pacietība, drosme un paļāvība tika izšķiesta veltīgi.

Taču atgriezīsimies pie Celsijas milēdijas, kura, uzzinājusi, ka viņas dēls Esmonds gatavojas doties jaunā karagājienā, it priecīgi atvadījās un ar savu laika kavētāju sēdās pie piketa galda, lāgā nenogaidot, kamēr viņš šo pēdējo reizi iziet no istabas. «Trijotne par karali,» — tie bija pēdējie vārdi, ko Esmonds dzirdēja milēdiju sakām; dzīves spēle krietnajai, vecajai dāmai tuvojās noslēgumam, un pēc trim mēnešiem viņa iegūla gultā, kur, nejuzdama ne mazākās ciešanas, lēnītēm izdzisa, kā abats Gotjē rakstīja misteram Esmondam, kurš tobrīd kopā ar savu ģenerāli ieradās pie Francijas robežas. Lēdija Kāsl-vuda stāvēja pie atraitnes gultas tās nāves stundā un arī aizrakstīja Esmondam, taču vēstules ar visu pasta kuģi acīmredzot bija sagrābuši pirāti, jo, tikai atgriezies Anglijā, Esmonds uzzināja, kas tajās rakstīts.

Visu, kas milēdijai Kāslvudai piederēja, viņa novēlēja pulkvedim Esmondam «atlīdzībā par tam nodarīto pārestību», kā stāvēja rakstīts testamentā. Daudz tas gan nebija, jo arī milēdijas īpašumus par lieliem nekad nevarēja saukt, turklāt prāvāko tiesu naudas krietnā vikontese gudri bija ieguldījusi ikgadējā rentē, kas izbeidzās līdz ar viņas nāvi. Taču palika nams Celsijā ar visu iekārtu, sudraba un zelta traukiem un gleznām, kā arī zināma summa naudas, kas glabājās pie milēdijas baņķiera sera Džosaija Cailda, tā ka misters Esmonds varēja cerēt turpat uz trīssimt mārciņu ienākumu gadā un uzskatīt sevi ia ne gluži par bagātnieku, tad vismaz par nodrošinātu ciU vēku gan. Vēl bija arī izslavētie dimanti, par kuriem mē*. d/.a runāt kā par pasakainu bagātību, taču zeltkalis tos nevērtēja augstāk par četriem tūkstošiem mārciņu. Sos dimantus Esmonds paturēja īpašam nolūkam, bet nams Celsijā, sudraba un zelta trauki, kā arī viss pārējais pēc Esmonda rīkojuma tika pārdots, sev viņš atstāja tika? dažas mantas piemiņai un saņemto naudu ieguldīja valsts vērtspapīros, lai nodrošinātu iepriekš minēto gada ienān kurnu trīssimt mārciņu kopsummā.

Tā kS nu Esmondam bija ko novēlēt, viņš sastādīja testamentu un nosūtīja to uz Angliju. Armija tobrīd jau bija pienākusi cieši klāt ienaidniekam, un jebkuru dienu varēja sākties izšķirošā kauja. Visi zināja, ka virspavēlnieks kritis nežēlastībā un noskaņojums dzimtenē arī neko labu tam nesola, taču neviens nešaubījās, ka nav tāda gājiena, ko neuzņemsies šis veiklais un apņēmīgais spēlmanis, lai tikai atgūtu laimi, kas to likās pametusi. Frenks Kāsl-vuds dienēja kopā ar pulkvedi Esmondu; ģenerālis labprāt pieņēma jauno augstmani savā štābā. Briselē aizsāktās cietokšņu aplenkšanas studijas jau bija beigušās. Aplenktais cietoksnis acīmredzot tika ieņemts, un milords ne tikai tajā iesoļoja ar plīvojošu karogu, bet drīz vien to ari atstāja. Par savām bērnišķīgajām nerātnībām viņš prata stāstīt ar nepārspējamu humora izjūtu, un visā armijā nevarēja atrast otru tik piemīlīgu palaidni.

Pats par sevi saprotams, ka visu mantību līdz pēdējam penijam pulkvedis Esmonds novēlēja šim zēnam. Pulkvedis bija cieši pārliecināts, ka nākamā kauja viņam paliks pēdējā, jo pat saule viņu vairs nespēja iepriecināt un viņš it labprāt gatavojās teikt atvadas gan tai, gan visai pasaulei. Frenks negribēja uzklausīt drauga drūmās priekšnojautas un nozvērējās, ka rudenī pēc karagājiena viņi Kāslvudā nosvinēs tā dzimšanas dienu. Par saderināšanos mājās viņš jau bija dzirdējis.

— Ja princis Eižens ieradīsies Londonā, — sacīja Frenks, — un Triksai izdosies to nozvejot, viņa paradīs Ešbērnematn garu degunu un paliks pie viņa augstības. Jau četrpadsmit gadu vecumā, tici man, viņa meta acis uz Mārlboro hercogu un pūlējās savaldzināt nabaga mazo

Biendfordu. Es Triksu gan neprecētu, Harij, neparko, pat ja acis viņai būtu divtik lielas. Man vēl laika diezgan. Nākamos trīs gadus izpriecāšos pēc sirds patikas. Tad būšu pietiekami iztrakojies un apprecēšu kādu lēnīgu, uzticamu, kautrīgu un klusu vikontesi, iegādāšos dzinējsuņus un apmetīšos uz dzīvi Kāslvudā. Varbūt kļūšu par grāfistes pārstāvi parlamentā... nē, sasodīts, iev japar-stāv grāfiste. Tu esi mūsu ģimenes gudrā galva. Godavārds, Harij, manu mīļo veco zēn, tev ir gaišākais prāts un krietnākā sirds visā armijā, to zina visi, — un, kad karaliene nomirs un atgriezīsies karalis, kālab tev neieņemt vietu Apakšnamā un nekļūt par ministru, bet pēcāk pat par pēru un tā tālāk? Tevi lai nošautu nākamajā kaujā! Lieku galdā duci burgundieša, ka nedabūsi pat skrambiņu. Mouens pec ievainojuma jau atlabis. Tagad turoties blakus kaprālim Džonam^153. Līdzko ieraudzīšu šo pretīgo ģīmi, tūdaļ tanī iespļaušu. Briselē mācījos pie pātera ... kapteiņa Holta. Tas nu gan ir cilvēks! Zina itin visu.

Esmonds lūdza Frenku piesargāties; pātera Holta mācība bija diezgan bīstama, lai gan īstenībā viņš nezināja, cik tālu pāters apgaismojās savu jauno audzēkni.

Kā franču, tā angļu avīžnieki un rakstnieki sīki un smalki atspoguļojuši asiņaino kauju pie Blarinjī vai Malplakē — pēdējo un visgrūtāk izcīnīto dižā Mārlboro hercoga uzvaru. Šai nepieredzētajā kaujā piedalījās turpat divsimt piecdesmit tūkstoši vīru, vairāk nekā trīsdesmit tūkstoši tika nogalināti vai ievainoti (sabiedrotie zaudēja divreiz vairāk karavīru nekā nogalināja frančus, pār kuriem tie guva uzvaru), un šis drausmīgais slaktiņš laikam gan notika vienīgi tāpēc, ka dzimtenē sašķobījās uzticība kādam lielam karavadonim un viņš to cerēja atgūt ar jaunu uzvaru. Ja šāds iemesls pamudināja Mārlboro hercogu riskēt ar tik neprātīgu likmi un izmisīgi upurēt trīsdesmit tūkstošu varonīgu vīru dzīvību, lai tikai vēlreiz parādītos Gazette slejās un mazliet ilgāk noturētu amatus un pensijas, tad gala iznākums izjauca šo baismīgo un savtīgo nolūku, jo uzvara tika pirkta par tādu cenu, ko neviena tauta, cik alkatīgi arī pēc slavas tiekdamās, labprāt nemaksātu vienalga par kādu uzvaru. Franču varonība bija tikpat apbrīnojama kā uzbrucēju niknā drosme. Mēs ieguvām pāris desmitu viņu karogu un dažus lielgabalus, toties zaudējām divdesmit tūkstošus visdrošsirdīgāko kareivju, kas palika guļam ierakumos, no kuriem bijām padzinuši ienaidnieku. Franči atkāpās pilnīgā kārtībā; beidzot pārvarētas šķita paniskās bailes, kas frančus turēja savā varā kopš sagrāves pie Ilohšte-tas; cīnīdamies uz savas dzimtenes sliekšņa, viņi aizstāvībā metās ar tādu varonīgu degsmi, kādu nekad vēl viņu uzbrukumos nebijām piedzīvojuši. Ja kauja būtu beigusies veiksmīgāk, uzvarētājs droši vien saņemtu atalgojumu, kura dēļ to bija uzsācis. Taču tagad hercogam naidīgie spēki Anglijā (un, manuprāt, gluži taisnīgi) klaji pauda sašutumu par bezjēdzīgo slaktiņu un neatlaidīgāk kā jebkad pieprasīja atsaukt karavadoni, kura alkatība un neprāts varētu novest pie turpmākiem upuriem. Pēc šausminošās Malplakē kaujas •— par saviem vārdiem uzņemos pilnu atbildību — kā holandiešu vienībās, tā mūsējās pat tie kareivji un komandieri, kuri šai asinspirti rādīja izcilas drosmes paraugu, vienā balsī sauca — diezgan karots! Franči tika padzīti pāri savas zemes robežām, un viņiem vajadzēja atdot visu, ko viņi bija iekarojuši un salaupījuši Flandrijā. Ikviens zināja, ka Savojas princi, ar kuru mūsu virspavēlnieks kaut kādu savtīgu interešu deļ centās uzturēt īpaši draudzīgas attiecības, iedvesmoja ne tikai politisks naids, bet ari personisks niknums pret veco Francijas karali: impērijas ģenerālisimuss nemūžam nespēja aizmirst pārestību, ko Ludviķis bija nodarījis Abbé de Savoie, un, pazemojot vai izpostot viskristīgo majestāti^154, svētās Romas impērijas valdnieks cerēja gūt pelnīto atmaksu. Taču kāda daļa gar šiem ķīviņiem bija mums, Anglijas un Holandes brīvajiem pilsoņiem? Francijas valdnieks, kaut ari īsts despots, joprojām palika Eiropas civilizācijas vadonis un vecumā un nelaimē pelnīja vairāk goda nekā savu panākumu košākajā plaukumā, toties viņa pretinieks bija pusmežonīgs tirāns, kura armijas galvenais balsts — barbariskas, asinskāras kroātu un pandūru ordas, šie dīvainie cilvēki, apauguši bārdām kā viņu kaimiņi bezdievīgie turki, pārpildīja mūsu nometni un ievazāja kristīgajā kara mākslā savas pagāniskās ierašas — laupīja, izvaroja un slepkavoja. Kālab vajadzēja izliet Anglijas un Francijas labāko dēlu asinis, lai šo kaušļu Romas apustuliskais virsvadonis varētu atriebties kristīgākajam karalim? Mēs cīnījāmies tikai šās atriebības dēļ, tikai tās dēļ Anglijā nebija neviena ciema, nevienas ģimenes, kas neapraudātu savus kritušos dēlus un tēvus. Par Malplakē mēs neuzdrošinājāmies ieminēties pat pie azaida galda, tik daudz robu mūsu armijā palika pēc šās asiņainās kaujas lielgabalu zalvēm. Sirds sāpēs sažņaudzās ikvienam virsniekam, kuram vispār krūtis pukstēja sirds, kad pēcāk viņš noraudzījās uz parādes ierindā izkārtotajām vienībām, kur trūka simtiem kara-biedru — gan ierindnieku, gan komandieru, kas vēl vakar drosmes un cīņas spara pārpilni pulcējās zem saplosītajiem un nomelnējušajiem kaujas karogiem. Kur palikuši mūsu draugi? Kad dižais hercogs pieņēma parādi, lepnās drasējošo adjutantu un ģenerāļu svītas pavadībā jādams gar ierindu un lāgiem apturēdams zirgu, lai pateiktos kādam virsniekam ar zemu paklanīšanos un uzmundrinošu smaidu, ko allaž izšķērdīgi dāļāja pa labi un pa kreisi, neatskanēja gandrīz neviens «urā» sauciens, lai gan Kedogens atauļoja lādēdamies un kliedza: «Lai velns jūs... kādēļ nesaucat «urā»?» Taču vīriem prāts nenesās uz gavilēm, katrs klusībā domāja: «Kur palicis mans biedrs, kur ir mans brālis, ar ko cīnījos plecu pie pleca, kur ir mans krietnais kapteinis, kas vēl vakar veda mani kaujā?» Drūmāku procesiju nekad neesmu redzējis, un mūsu kapelānu dziedātā Te Deum skanēja kā visrūgtākais un bēdīgākais izsmiekls.

Daudzajām goda zīmēm, ko Esmonda ģenerālis bija ieguvis par neskaitāmām frontē izcīnītām kaujām, viņš pievienoja vēl vienu — ievainojumu cirksnī, kas brašo vīru noguldīja nekustīgi uz muguras; viegli iedomāties, kā viņš mierināja sevi, vaidus apspiezdams ar niknām lamām, ko veltīja virspavēlniekam.

— Kaprālis Džons mani mīl tāpat, — viņš sacīja, >— kā ķēniņš Dāvids mīlēja savu karavadoni Oriju, tāpēc allaž uztic man visbīstamākos uzdevumus.

Līdz pat nāves stundai ģenerālis nezaudēja pārliecību, ka hercogs cerējis uz viņa sakāvi pie Vinendāles un tīšuprāt piešķīris tik niecīgu karaspēku, lai viņš tur noliktu savu galvu. Esmonds un Frenks Kāslvuds tika cauri sveikā, lai gan mūsu ģenerāļa komandētā divīzija cieta lielākus zaudējumus nekā citas daļas, jo tai vajadzēja izturēt ne tikai nepieredzēti sīvo un labi tēmēto ienaidnieka artilērijas uguni, bet arī vairākkārtējos niknos slavinās Maison du Roy triecienus, ko viņi ikreiz sagaidīja tin atsita gan ar ložu krusu, gan zobenu smailēm, četrās mīdās izvietoto musketieru un šķēpnešu atbalstīti. Anglijas karalis, kā stāsta, todien vismaz divpadsmit reižu kopā ar Francijas karaļnama vienībām uzbrucis mūsu speķiem. Ģenerāļa Veba musketieru pulks, kurā bija dienējis Esmonds, arī ietilpa viņu komandiera vadītajā divīzijā. Ģenerālis trīsreiz izvirzījās musketieru kārē centrā, pavēlēdams atklāt uguni pret uzbrūkošajiem fran-čiem, un pēc kaujas viņa gaišība Bērvikas hercogs atsūtīja savam kādreizējam pulkam un tā komandierim apsveikumus par karalaukā parādīto izcilo drosmi.

Mēs iedzērām par lorda Kāslvuda veselību un pilngadību divdesmit piektajā septembrī, kad armija stāvēja jau pie Monsas; šeit pulkvedim Esmondam laime vairs neuzsmaidīja tik labvēlīgi kā daudz bīstamākās kaujās, nomaldījusies lode viņu trāpīja mazliet augstāk par iepriekšējo ievainojumu, vecā rēta atvērās, Esmonds iegūla drudzī, spļāva asinis, un parādījās arī citi nelāgi simptomi, īsi sakot, viņš atradās par mata tiesu no nāves. Labsirdīgais zēns, Esmonda radinieks, cildenu jūtu pārņemts, maigi rūpējās par vecāko biedru un pacietīgi to kopa, līdz ārsti atzina, ka briesmas vairs nedraud, un tad viņš devās uz Briseli, kur pavadīja ziemu, droši vien atkal aplenkdams kādu cietoksni. Retais jauneklis no savām izpriecām atteiktos tik ilgu laiku un tik labprātīgi, kā to darīja Frenks; viņa līksmā tērzēšana īsināja Esmonda garās sāpju un paguruma dienas. Varēja domāt, ka veselu mēnesi pēc savas aizbraukšanas Frenks aizvien sēž pie radinieka gultas, jo no mājām māte joprojām sūtīja vēstules ar pateicības vārdiem jaunajam džentlmenim, kurš tā rūpējas par savu vecāko brāli (milēdija£ labpatika Esmondu godāt šādā mīļā vārdā); kaut arī krietnais zēns sen jau Briselē svinēja ziemsvētkus, Esmonds nesteidzās izkliedēt savas pavēlnieces maldus. Priecīgs viņš no savas gultas vēroja, kā zēns līksmojas par atgūto brīvību un cik vientiesīgi pūlas noslēpt apmierinājumu, ka beidzot tiks projām. Gadās brīži, kad pudele šampanieša kabarejā un glīta sārtvaidze, kas mīļuprāt palīdz to iztukšot, pat viscēlākajam jauneklim nepavisam nav tik viegli pārvarams kārdinājums. Vismaz es nedomāju lasīt morāli un kādu kaunināt. Zinu, ko mūždien sludina veči un kā rīkojas jaunekļi, un ari cienījamus patriarhus piemeklē vājuma brīži kopš tiem laikiem, kad mūsu ciltstēvs Noāss nogāzās no kājārn, pirmoreiz nobaudījis vīna malku. Tā nu Frenks devās izpriecu gaitās uz BriseTi, jo šai galvaspilsētā, kā to apgalvoja arī daudzi citi mūsu armijas jaunie virsnieki, izklaidēties varot paliesām daudz labāk nekā Londonā; misters Henrijs Es-monds palika slimības gultā un te, savā vientuļajā mītnē, uzrakstīja jautru komēdiju, kuru viņa pavēlniece cildināja kā īstu pilnības paraugu un kura nākamajā gadā Londonā pieredzēja trīs izrādes pēc kārtās.

Šeit, kur Esmonds pats pamazām atkopās, atkal uzradās visuresošais misters Holts, kas veselu mēnesi pavadīja Monsā, ne tikai pārvilinādams pulkvedi Esmondu karaļa piekritēju pusē (Esmondu dzimta allaž palika karaļa piekritēji), bet arī uzdrošinādamies atsākt seno strīdu par baznīcām un mēģinājumus pievērst Esmondu tai ticībai, kurā viņš bērnu dienās bija kristīts. Ilolts bija tik gudrs un izveicīgs kazuists, ka nesaskaņas starp anglikāņu baznīcu un savējo prata parādīt tādā gaismā, ka cilvēkam, ko pārliecināja par savu spriedumu nemaldī-guuiu, noteikti vajadzēja pieņemt arī no tiem izrietošos secinājumus. Sarunā viņš skāra Esmonda iedragāto veselību, minēja iespējamo drīzo galu un tā tālāk, gari un plaši izrunājās par milzīgajiem labumiem, ko vājinieks pats sev aizliedzot, — labumiem, kurus atzīst ne tikai Romas katoļi, bet arī anglikāņu baznīca, jo kā gan tā varētu rīkoties citādi, ja pati cēlusies no katoļticības un ir tikai viena tās atvase. Taču misters Esmonds atbildēja, ka viņa baznīca ir arī viņa dzimtās zemes baznīca un viņš tai paliks uzticīgs; toties citiem paliek tiesības brīvi izraudzīties jebkuru baznīcas mācību, vai tā pasludināta Romā vai Augsburgā. Bet, ja krietnais pāters domā, ka Esmondam jāpievēršas Romas katoļiem aiz bailēm par iespējamām sekām un ka visai Anglijai draud nolādēšana par ķecerību, Esmonds jo labprātāk uzņemsies šb sodību kopā ar neskaitāmiem saviem tautiešiem, kas uzaudzināti tai pašā ticībā, tāpat kā ar citiem viscēlsirdīgākajiem, taisnīgākajiem, šķīstākajiem, gudrākajiem, dievbijīgākajiem un izglītotākajiem cilvēkiem visā pasaulē.

Politiskajos jautājumos pāters Holts daudz vieglāk panāca saprašanos ar misteru Esmondu — un abi izdarīja vienus un tos pašus secinājumus, kaut gan katrs varbūt savā veidā. No pavalstnieku gribas neatkarīgās troņa mantošanas tiesības, par kurām Anglijā tolaik doktors Seševercls tik spīvi cīkstējās ar Augstās baznīcas partiju, nekādas domstarpības neizraisīja. Ja Ričards Kroin-vels un pirms tam viņa tēvs būtu kronēti vai iesvaidīti (un atrastos pietiekami daudz bīskapu, kam šo pienākumu uzticēt), tie, pēc Esmonda domām, kļūtu tikpat likumīgi valdnieki kā jebkurš Plantagenets, Tjūdors vai Stjuarts. Taču, ja visa zeme izsaka vienprātīgu vēlēšanos pēc valdnieka, kas tronī uzkāpj kā likumīgais tā mantinieks, Anglijas karalis no Senžermēnas Esmondam šķita daudz labāks un nesalīdzināmi vairāk piemērots valdnieks nekā vācu princis no Merrenhauzenas; bet, ja arī šis karalis neattaisnotu nācijas cerības, viņa vietā varētu atrast citu angli; tādējādi, kaut gan neizjuzdams ne bezprātīgu pacilātību, ne godbijību pret dižciltīgajiem radurakstiem, ko toriji pacēla dievišķos augstumos, Esmonds nevilcinātos saukt «Dievs, sargi karali Jēkabu!» — kad karaliene Anna dosies gaitā, kas lemta gan karaļiem, gan vienkāršajiem mirstīgiem.

— Man šķiet, pulkvedi, savā sirdī jūs esat īsts republikānis, — nopūzdamies sacīja garīdznieks.

— Esmu anglis, — atbildēja Harijs, —• un pieņemu savu dzimteni tādu, kāda tā ir. Ja tauta pieprasa baznīcu un karali, arī es vēlos baznīcu un karali, tikai angļu baznīcu un angļu karali; tieši tālab jūsu baznīca nekad nekļūs manējā, bet jūsu karalis ir un paliek arī mans karalis.

Kaut arī Malplakē kauju franči zaudēja, tā viņos viesa jaunu cīņas sparu, bet uzvarētājus nomāca; ienaidnieks sapulcēja lielāku armiju nekā jebkad un pielika milzīgas pūles, lai sagatavotos nākamajam karagājienam. Franču armiju tagad komandēja maršals Bērviks, un mūsu nometnē paklīda runas, ka maršals Vilārs, vēl gluži neizdziedējis ievainojumu, alkstot drīzāk tikties ar mūsu hercogu kaujas laukā un nozvērējies mūs sakaut, neizkāpjot no karietes. Izdzirdējis, ka drīz sāksies jauna kauja, no Briseles tūlīt atsteidzās jaunais Kāslvuds, bet maijā bija gaidāma Chevalier de St. George ierašanās. «Karalim tas būs trešais karagājiens — tāpat kā man,» mēdza sacīt Frenks. Izrādījās, ka milords kļuvis vēl dedzīgāks Jēkaba piekritējs, un Esmondam radās aizdomas, vai tikai jaunekļa kvēli Briselē nav iesvēlusi kāda daiļa sazvērniece.

Drīz vien viņš patiešām atzinās, ka saņēmis ziņu no karalienes >— Beatriksas krustmātes, kura Frenka māsai deva savu vārdu gadu pirms viņa un jaunā valdnieka

dzimšanas.

Lai kā maršals Vilārs alka cīniņa, milords hercogs nepavisam nelikās noskaņots sagādāt viņam šo prieku. Iepriekšējā gadā viņa gaišība visu uzmanību veltīja vigiem un hanoveriešiem, bet, pārradies Anglijā un izjutis, cik stipri dzimtene pret viņu atsalusi un kā tauta pakļāvusies Augstās baznīcas ietekmei, pēc atgriešanās armijā hercogs pret hanoveriešiem izturējās daudz vēsāk, piesargājās no impērijas pārstāvjiem un īpašu cieņu un uzmanību dāvāja Chevalier de St. George. Nav noslēpums, ka viņa gaišība nemitīgi apmainījās vēstulēm un ziņnešiem ar savu kareivīgo krustdēlu Bērvikas hercogu ienaidnieka nometnē. Neviens cits savas laipnības neprata tik droši raidīt mērķī, un neviens cits tik izšķērdīgi nesvaidījās ar godbijības un uzticības apliecinājumiem. Msjē de Torsī viņš apgalvojis, šo rindu autoram to pastāstīja misters Sentdžons, ka miļuprāt ļautu sevi sacirst gabalos, ja vien ar to varētu pakalpot trimdā izraidītajai karalienei un tās dzimtai; vēl vairāk — tai pašā gadā viņš atrāva gabalu no savas vērtīgākās daļas, krietnu naudas summu, un nosūtīja to karaliskajiem trimdiniekiem. Mūsu nometni pāris reižu apmeklēja misters Tanstels no prinča svītas, jo franči bija nometināti netālu no Aries pie Aras. Maza upīte, liekas, to sauca Kanihe (šīs rindas rakstītas tālu no grāmatām un no Eiropas, un vienīgajā kartē, kas palīdz autoram atmiņā atsaukt jaunības dienu ainas, šī upe nav atzīmēta), mūsu pozīcijas šķīra no pretinieka ierakumiem. Sargkareivji sasaucās pāri tērcītei, ja izdevās vienam otru saprast, bet, kad valodas neveicās, smaidīdami sniedza ienaidniekiem brendija pudeles un tabak-makus. Kādā jaukā jūnija dienā, kad Estnonds devās līdzi virsniekam, kurš pārbaudīja priekšposteņus (pulkvedis Esmonds izjaja, tikai lai ieelpotu svaigu gaisu, jo dienesta pienākumiem jutās vēl pārāk vārgs), viņi pie upes ieraudzīja krietnu pulciņu angļu un skotu draudzīgi sarunājamies ar ienaidnieka kareivjiem otrā krastā.

Esmondu īpaši ieinteresēja kāds slaids puisis ar kuplām, rudām ūsām un zilām acīm, krietnu tiesu garāks par saviem mazajiem, melnīgsnējiem biedriem upes franču krastā; atbildēdams uz pulkveža jautājumiem, kareivis

militāri sveicināja un sacīja, ka piederot pie karaliskā kroātu pulka.

Pēc tā, kā viņš izrunāja vārdus «karaliskā kroātu pulka», Esmonds tūdaļ noprata, ka pirmās skaņas savā mūžā puisis izšļupstējis Lilijas, nevis Luāras krastos; un nabaga kareivis — acīmredzot dezertieris — neuzdrošinājās ielaisties turpmākā sarunā, lai viņa franču valodā pārāk skaidri neieskanētos nodevīgais īru akcents. Viņš centās aprobežoties ar nedaudzajiem franču teicieniem, ko pats iedomājās pilnībā apguvis, un viņa pūles maskēties patiešām likās ārkārtīgi smieklīgas. Misters Esmonds sāka svilpot «Lillibullero»*; to dzirdot, īra acis iezibsnī-jās, bet, kad pulkvedis viņam pameta dolāru, nabadziņš sacīja: — Dievs, svētī... tas ir, Dieu bénisse votre honoré* — Mūsu krastā ar šādu valodu sajaukumu viņš tūdaļ būtu nokļuvis kara policijas rokās.

Kamēr turpinājās šīs sarunas, franču krastā parādījās trīs virsnieki zirgos un apstājās pavisam tuvu, it kā lai aplūkotu mūs, bet viens piejāja pie pašas upes. — Skatieties, skatieties! — satraukts iesaucās karaliskais kroāts.

— Pas lui, tas ir viņš; nevis šis, bet Vautre^3, — un viņš norādīja uz tālāko virsnieku, kurš sēdēja bērā zirgā, ar platu, zilu lenti pārsietajām bruņām saulē mirguļojot.

—- Lūdzu nodot inilordam Mārlboro... inilordam hercogam mistera Hamiltona cieņas apliecinājumu, — angliski sacīja džentlmenis, kas bija piejājis pie paša krasta, un, palūkojies visapkārt, lai pārliecinātos, ka neesam noskaņoti naidīgi, viņš smaidīdams piebilda: — Tur, džentlmeņi, ir kāds jūsu draugs; viņš lūdza pateikt, ka dažus no jums redzējis pērn vienpadsmitajā septembrī.

Kamēr šis džentlmenis runāja, pavisam tuvu bija piejājuši arī abi pārējie virsnieki. Vienu mēs tūdaļ pazinām. Tas bija karalis, tobrīd divdesmit divus gadus vecs, slaids, garu augumu, tumšbrūnām acīm, kas raudzījās grūtsirdīgi, lai gan viņa lūpās rotājās smaids. Mēs noņēmām cepuri un sveicinājām karali. Neviens gan nespētu palikt vienaldzīgs, pirmo reizi ieraudzījis šo jauno cilvēku, kas mantojumā saņēma tik daudz slavas un posta. Misters Esmonds šķita princī saskatījis līdzību ar jauno KāslvudU, [155] kas bija tai pašā vecumā un ar tādu pašu stāvu. Cheva-lier de St. George atņēma sveicienu un vērīgi mūs nopētīja. Pat beidzamie dīkdieņi mūsu krastā skaļi uzsauca «urā». Bet karaliskais kroāts pieskrēja pie prinča zirga, nokrita ceļos un ņēmās skūpstīt augstības zābaku, pilnā rīklē izkliegdams svētību un sajūsmas saucienus. Princis lūdza adjutantu pasniegt kareivim kronu; kad, atsveicinājušies no mums, virsnieki aizjāja, kroāts uzspļāva zelta monētai, lai tā nestu svētību, tad, iebāzis naudu kabatā, lepnā gaitā devās projām, koši rudās ūsas skrullēdams.

Virsnieks, kas pavadīja Esmondu, bija tas pats Hendij-saida pulka mazais kapteinis misters Stērns, kurš toreiz Lillē, kad inilords Moucns uzsāka strīdu ar Esmondu, aicināja viņus iziet dārzā; ari viņš bija īrs, turklāt ārkārtīgi drosmīgs karotājs.

— Pasargi, die’s, — teica Rodžers Stērns, —• tas garais slaists tik smuki runāja franciski, ka es nemūžam neņemtos sacīt — viņš nav francūzis, bet, kā laida vaļā to trako brēcienu, man uzreiz atausa gaisma, ka tā baurot māk tikai īru teļš. — Un Rodžers, neaprēķināms kā parasti, izteica vē! vienu domu, kura pauda tikpat daudz jēgas, cik aplamības. — Ja šis jaunais džentlmenis, —• viņš sacīja, — jātu nevis uz Vilāra nometni, bet gan uz mūsējo un, pametis cepuri gaisā, teiktu: «Te nu esmu es, jūsu karalis; kurš nāks man līdzi?» — godavārds, Esmond, visa armija celtos kājās, lai nogādātu viņu dzimtenē, bet Vilārs tiktu sasists un piedevām vēl sagrabta Parīze.

Vēsts par prinča apciemojumu aši vien izplatījās pa visu nometni, un viri veseliem bariem devās uz upi cerībā viņu ieraudzīt. Majors Hamiltons, ar ko mēs sarunājāmies, lika savam taurētājam atnest vairākas sudraba medaļas mūsu virsniekiem. Vienu no tām saņēma misters Esmonds, un šī medaļa, kā arī kāda cita balva, ko vieglu roku mēdz izdāļāt prinči, palika vienīgā atlīdzība no karaliskās augstības, kam Esinonds drīz vien centās izdarīt nozīmīgu pakalpojumu.

Gandrīz tūdaļ. pēc šā notikuma Esmonds atstāja armiju, jo pavadīja savu ģenerāli uz dzimteni; viņš pieņēma padomu ceļu uzsākt, kamēr pieturas labs laiks, un atteikties no turpmākas piedalīšanās karagājienā. No armijas viņam pienāca ziņa, ka starp daudzajiem vīriem, ķas bija pulējušies savām acīm skatīt Chevalier de St. George,

īpašu ievērību guvis Frenks Kāslvuds; kailu galvu pār-mīļojis pāri upei, milords vikonts nolēcis no zirga tin, suminādams princi, nometies tā priekšā ceļos. Dažs labs melsa, ka princis turpat iecēlis Frenku bruņinieka kārtā, taču milords šādas baumas noliedza, atzīdams par patiesību visu pārējo, un piebilda:

— Lai kā mani neieredzēja kaprālis Džons, — tā viņš saukāja hercogu, — viņa gaišība tam ieteica turpmāk vairs nēdarīt šādas aplamības un allaž sirsnīgi man uzsmaidīt.

«Viņš izturējās pret mani tik laipni,» Frenks rakstīja, «ka es jau gribēju aizrunāt par Tevi, Harij, taču, līdzko pieminēju Tavu vārdu, viņš kļuva melns kā negaisa mākonis un teica, ka nekad фаг Tevi neesot pat dzirdējis.»

II NODAĻA

Atgriežos mājās, un atkal sākas vecā dziesma

Atstājis karaspēka nometni Monsā un ieradies Ostendē, kur gaidīja nākamo pasta kuģi, Esmonds no Briseles saņēma sava radinieka Kāslvuda vēstuli ar kādu jaunu ziņu, ko tas lūdza nogādāt Londonā un kas ne pa jokam nobiedēja pulkvedi Esinondu.

Aušīgais Frenks, divdesmit viena gada vecumā nolēmis darīt galu «jaunības neprātībām», kā pats rakstīja, bija apprecējies ar tnademoiselle de Vertheimu, kuras tēvs imperatora galma pārvaldnieks Vertheimas grāfs tobrīd ieņēma svarīgu posteni Nīderlandes gubernatora dienestā. «P. S.» jaunais džentlmenis rakstīja: «Klotilde par mani ir vecāka, un tas varbūt radīs iebildumus, taču pats esmu tāds vecs izvirtulis, ka gadiem nav nekādās nozīmes, turklāt cieši esmu apņēmies laboties. Mūs salaulāja pāters Holts Svētās Gudulas baznīcā. Mana sieva ar sirdi un dvēseli tic taisnības uzvarai. Visi šeit labprāt uzsauktu Vif-le-Roy^156, un pret to nevar iebilst ne māmiņa, ne arīdzan Triksa. Jauno ziņu nodod viņām saudzīgi un saki manam pārvaldniekam misteram Finčam, lai viņš paspaida rentniekus un drīzāk izsūta man kādu žūksnīti naudas. Klotilde brīnišķīgi dzied un spēlē spinetu. Viņa ir skaista gaišmate. Ja mums piedzims dēls, Tu nāksi par krusttēvu. Armiju drīz atstāšu, jo man šī karošana apriebusies līdz kaklam — un arī milords hercogs iesaka to pašu. Ziemu pavadīšu tepat, vismaz tik ilgi, līdz Klo piedzims mazais. Es viņu saucu par veco Klo, bet nevienam citam tas nav atļauts. Viņa ir visgudrākā sieviete visā Briselē — jūsmo par glezniecību, mūziku un dzeju, bet ēdienu gatavošanā un pudiņu cepšanā neviena cita viņai nevar līdzināties. Apmetos uz dzīvi pie grāfa, un tur mēs arī iepazināmies. Klotildei ir četri brāļi, visi grāfi. Viens ir abats, pārējie trīs dienē prinča armijā. Viņi uzsākuši tiesas darbus par milzīgām bagātībām, bet pašlaik dzīvo trūcīgi. Izstāsti to māmiņai, no Tavas mutes viņa visu uzklausīs. Raksti pats un lūdz, lai arī Fines tūlītās atraksta. Hôtel de T Aigle Noire, Bruxelles^157 Flan-drijā.»

Tā nu Frenks bija apņēmis par sievu katolieti un gaidīja mantinieku, bet misteram Esmondam šo vēsti vajadzēja darīt zināmu savai pavēlniecei Londonā. Uzdevums rādījās grūts, un, jo tuvāk nāca galvaspilsēta, jo vairāk sirds pulkvedim nodrebēja bailēs.

Viesnīcā viņš ieradās vēlu vakarā un tūdaļ nosūtīja uz Kensingtonu ziņu, ka ir pārbraucis un nākamajā rītā lūdz viņu pieņemt. Ziņnesis atgriezās ar atbildi, ka galms patlaban atrodas Vindzorā, kur daiļā Beatriksa veic savus galma dāmas pienākumus. Kensingtonas namā palikusi Esmonda pavēlniece viena pati. Milēdija galmā ieradās tikai reizi gadā. Mazajā namiņā Beatriksa saimniekoja kā īsta valdniece, pieņemdama viesus un neatteikdamās ne no vienas izpriecas, ko spēj sniegt dzīve galvaspilsētā. Toties māte, vecākās māsas gādībā rūpēdamās par jaunās dāmas labklājību, izraudzījās pati savu ceļu un dzīvoja pieticīgi un noslēgti.

Līdzko apģērbies (viņš piecēlās, kad pilsēta vēl dusēja miegā), Esmonds pasūtīja karieti un Kensingtonā ieradās tik agri, ka savu mīļoto pavēlnieci sastapa jau ceļā atgriežamies no rīta dievkalpojuma. Rokā viņa turēja lūgšanu grāmatu, ko nekad neļāva nest sulainim, kā bija radušas citas dāmas, un Esmonds tūdaļ saprata, kādās nodarbībās viņa tikko kavējusies. Viņš lika važonim apstāties un izlēca no karietes, līdzko milēdija atskatījās. Galvu, kā vienmēr, viņai sedza kapuce, un, ieraudzījusi Esmondu, viņa nobālēja. Sajuzdams mazo, mīļo rociņu pie savām krūtīm, Harijs atkal atguva spēkus. Drīz viņi abi stāvēja pie milēdijas namdurvīm un vēl pēc brīža jau sēdēja istabā.

Skumji un maigi pasmaidijusi, milēdija saņēma Es-monda roku un to noskūpstīja.

— Cik grūti slims jūs esat bijis un vēl tagad šķietat vārgs, manu mīļo Henrij! — viņa sacīja.

Pulkvedis patiešām izskatījās kā rēgs, tikai rēgi, kā zināms, nespēj starot laimē. Esmonds allaž jutās laimīgs, pēc ilgākas prombūtnes atgriezdamies pie milēdijas un atkal ieraudzīdams tās laipno, mīļo vaigu.

— Esmu atgriezies, lai tiktu savu tuvinieku Izdziedēts, — teica Esmonds. — Ja Frenks par mani nebūtu rūpējies, diez vai šis ievainojums mani neaiznestu kapā.

— Nabaga Frenks, krietnais Frenks! — sacīja māte. — Palieciet vienmēr pret viņu labs, milord! — viņa turpināja. — Nabaga puisēns pat nenojauš, ka nodarījis jums pāri.

— Milords! •— iesaucās pulkvedis Esmonds. — Ko tas nozīmē, dārgā milēdija?

— Neesmu nekāda lēdija, — viņa atbildēja. — Esmu Reičela Esmonda, Frensisa Esmonda atraitne, milord. Man nav tiesību uz šo titulu. Kaut mēs nekad to nebūtu atņēmuši cilvēkam, kuram vienīgajam tas piederi Taču mēs darījām visu,, ko spējām, Henrij, darījām visu, ko spējām, milords un es... tas ir...

— Kas jums to izstāstījis, dārgā milēdija? —* apvaicājās pulkvedis.

— Vai tiešām jūs neesat saņēmis manu vēstuli? Aizrakstīju uz Monsu, līdzko visu uzzināju, —• sacīja lēdija Esmonda.

— Kas jums to pateica? — vēlreiz vaicāja pulkvedis Esmonds, un viņa pavēlniece izstāstīja, ka, gulēdama nāves gultā, atraitne vikontese ataicinājusi viņu un atklājusi drūmo noslēpumu, nododama to viņai mantojumā.

— Atraitne rīkojās ļauni, — teica lēdija Esmonda, — tik ilgi zinādama patiesību un slēpdama to no manis. «Mīļā Reičela,» viņa sacīja, — un Esmonda pavēlniece nespēja atturēties no smaida, atkārtojot vikonieses vārdus, — «mīļā Reičela,» iesaucās atraitne, «ārsti domā, ka e§ varu jebkuru brīdi nomirt ar šo dizentēriju, tālab

ataicināju jūs, lai atbrīvotos no smagās nastas, kas nospiež manu sirdsapziņu. Jūs vienmēr esat bijusi nenozīmīgs cilvēciņš, kam nepiedien pārāk liels gods, tāpēc tas, ko gribu teikt, jūs droši vien nesatrieks. Jums jāzina, mīļā Rcičcla, ka savu namu, sudraba un zelta traukus, mēbeles, trīs tūkstošus mārciņu naudā un savus dimantus, ko man dāvināja svētais nelaiķis un valdnieks karalis Jēkabs, esmu novēlējusi milordam vikontam Kāslvudam.»

«Manam Frenkam?» — vaicāja lēdija Kāslvuda. — «Un es cerēju, ka ...»

«Vikontam Kāslvudam, mana mīļā, vikontam Kāslvu-dam, Īrijas baronam Sendonain Esmondam, grāfam un marķīzam Esmondam saskaņā ar patentu, ko viņa majestāte karalis Jēkabs Otrais piešķīra manam laulāta-, jam draugam nelaiķa marķīzam, jo arī es kā dieva, tā cilvēku priekša esmu marķīze Esrnonda.»

«Un nabaga Harijam jūs, dārgā marķīze, neko neesat novēlējusi?» — jautāja lēdija Kāslvuda (to visu šī burvīgākā no sievietēm, šķelmīgi smaidīdama, man sīki izklāstīja vēlāk, un tagad es viņas stāstījumu pierakstu, lai pie tā vairs neatgrieztos). — «Un nabaga Harijam jūs neko neesat novēlējusi?» — jautāja mana pavēl-riicce. — Jūs taču zināt, Henrij, — liegi smaidīdama, viņa sacīja, — es allaž esmu žēlojusi Ezavu un nostājusies viņa pusē, lai kā mans tētiņš pūlējās mani pārliecināt, ka tas nav pareizi.

«Nabaga Harijam!» iesaucās vecā dāma. «Tātad jūs vēlaties, lai kaut kas tiek arī nabaga Harijam, he-he (pasniedziet, mīļā, man pilienus!). Nu labi, mana dārgā, ja jūs patiešām gribat aplaimot nabaga Hariju, lai jums top zināms, ka no 1691. gada, kopš Boinas kaujas, kurā Orānijas princis uzvarēja savu valdnieku un tēvu, par šo noziegumu vēl šobaltdien degdams pekles liesmās (kauns un negods!), Henrijs Esmonds ir bijis un paliek Apvienotās karalistes marķīzs Esmonds un grāfs Kāsl-vuds, Īrijas barons un vikonts Kāslvugls, un baronets un viņa vecākais dēls likumīgā kārtā tiks saukts par grāfu Kāslvudu, he, he! Kā jums tas šķiet, mana dārgā?»

«Žēlīgais dievs! Vai jūs jau sen to zināt?» — iesaucās lēdija Kāslvuda (laikam gan nodomādama, ka vecā marķīze murgo). — «Mans vīrs pirms atgriešanās īstenās baznīcas klēpī bija noklīdis maldu un netikumu ceļos,» turpināja vecā grēciniece. «Uzturēdamies Nīderlandē,

viņš paveda kāda audēja meitu un aiz samaitātības piedevām vēl to apprecēja. Pēcāk viņš atgriezās dzimtene un apprecēja mani, nabadzīti, jaunu, nevainīgu meiteni...» l ai gan pie vīra viņa izgāja, kā jus droši vien zināt, Harij, jau pārkāpusi piektā gadu desmita slieksni, un par viņas nevainību... «Par milorda grēku darbiem es uzzināju tikai trīs gadus pēc mūsu laulībām, un, kad apbedījām mūsu nabaga mīļo puisēnu, es visu nokārtoju pēc labākās sirdsapziņas; noskaidrojusi, ka nelaimīgā • ieviete aizgājusi viņsaulē, es pāteram Holtam liku Kāsl-vudas kapelā mūs vēlreiz salaulāt, bet pēcāk, kad, pārdzīvojusi jaunu rūgtu vilšanos, atkal grūti sasirgu, ieradās pāters un pastāstīja, ka milordam ir dēls, kurš piedzimis pirms mūsu laulībām un nodots audzināšanā Anglijā; es piekritu ņemt šo knēveli pie sevis un, kad viņu atveda, nevarēju vien nobrīnīties, kur radies tik dīvains un grūtsirdīgs bērns.

Mēs gribējām, lai zēns kļūst par garīdznieku, un viņš tika audzināts dievbijībā, līdz jūs viņu samaitājāt, jūs, ļaunā sieviete. Man atkal radās cerība dāvāt milordam mantinieku, bet pienākums viņu aicināja doties palīgā karalim, un, kritis varoņa nāvē, viņš palika guļam Boi-nas krastos.

Ja atkal vilšos cerībās — tā es toreiz domāju, juzdama nepatiku pret jūsu vīru, mana dārgā, kurš savā laikā mani nekrietni piekrāpa, — gan paspēšu par likumīgo mantinieku pasludināt audēja mazdēlu. Taču mani ieslo-dzīja cietumā, bet jūsu vīrs rīkojās tik cēlsirdīgi, aicinādams talkā visus savus draugus un iztērēdams visu savu bagātību, lai tikai panāktu manu atbrīvošanu, ka mana sirds galu galā atmaiga, turklāt garīgats tēvs arī deva man padomu klusēt, apgalvodams, ka tas nākšot karalim tikai par labu, ja nelaiķa vikonta titulu mantošot jūsu vīrs, jo tā tikšot nodrošināta viņa uzticība valdniekam. Un pierādījās, ka pāteram bijusi taisnība: gadu pirms jūsu vīra nāves, kad viņš gribēja doties Orānijas prinča kalpībā, misters Holts viņu apmeklēja, izstāstīja patiesību, lika ziedot krietnu summu naudas viņa majestātes rīcībā un tik cieši iesaistīja viņu cīņa par likumīgās varas atjaunošanu, ka mēs droši varējām paļauties uz viņa atbalstu, kad pienāks īstais brīdis gāzt uzurpatoru. Tad viņš pēkšņi nomira — un mums radās doma atklāt patiesību. Taču tika nolemts, ka mēs karalim pakalposim labāk, ja titulu

mantos dzimtas jaunākā atvase, un nav tāda upura, ko neuzņemtos nest Kāslvudi, ja runa ir par taisnības uzvaru, mana dārgā.

Pulkvedim Esmondam viss jau ir zināms. (Un tad, Harij, sacīja mana pavēlniece, viņa izstāstīja, kas noticis pie mana mīļotā dzīvesdrauga nāves gultas.) Viņš negrib atņemt Frenkam titulu, lai gan tas viņam pēc likuma pienākas. Bet, lai mana sirdsapziņa tiktu atvieglota, gribēju jums izstāstīt patiesību, mana dārgā. Jūsu dēls paliek likumīgais vikonts Kāslvuds, kamēr viņa brālēns nepastāv uz savām tiesībām.»

Tāda bija atraitnes atzīšanās. Ari dekānam Eterberi-jam viss esot zināms, teica lēdija Kāslvuda, un Esmonds skaidri saprata, kā tas varēja notikt — dekāns bija tas pats garīdznieks, ko nelaiķa lords lika aicināt pie savas nāves gultas; kad lēdija Kāslvuda tūdaļ gribēja rakstīt dēlam un atklāt tam patiesību, dekāns deva padomu vispirms nosūtīt vēstuli pulkvedim Esmondam un lūgt, lai tas izlemj šo jautājumu, jo viņa lēmums ir izšķirošais visai ģimenei.

— Vai mana mīļotā pavēlniece šaubās par to, kādu lēmumu es pieņemšu? — jautāja pulkvedis.

— Tas paliek jūsu ziņā, Harij, jo jūs esat dzimtas galva.

— Jautājums tika izlemts pirms divpadsmit gadiem pie mana dārgā milorda nāves gultas, — teica pulkvedis Esmonds. — Bērniem nekas nav jāzina. Titulu nesīs Frenks un vēlāk viņa mantinieki. Tas ir tikai taisnīgi; man nav pat ne visniecīgākā pierādījuma par mana tēva un mātes laulību, kaut gan nabaga milords pirms nāves sacīja, ka pāters Ilolts šādu pierādījumu atvedis uz Kāslvudu. Taču es neko tamlīdzīgu nemeklēju, arī būdams ārzemēs. Aizgāju tikai apraudzīt savas nabaga mātes kapu klostera kapsētā. Kāda viņai tagad daļa gar visu to? Neviena tiesa pasaulē, paļaudamās tikai uz maniem vārdiem, neatņems milordain vikontam viņa tiesības, lai atdotu tās man. Es esmu dzimtas galva, dārgā milēdij, bet Frenks joprojām paliek vikonts Kāslvuds. Drīzāk kļūšu par mūku vai aizbraukšu uz Ameriku nekā sabojāšu dzīvi Frenkam.

Kad Esmonds pateica šos vārdus savai mīļotajai pa-vēlniecei, kuras dēļ labprāt ziedotu dzīvību vai nestu jebkuru upuri, maigā būtne nokrita ceļos viņa priekšā, skūp-

;Uja abas viņa rokas tik kvēlā mīlestībā un pateicībā, ka ! sinondam sirds vai izkusa, un viņš jutās lepns un laimīgs, ka dievs viņam devis spēku pierādīt tai savu mīlestību kaut ar šo niecīgo upuri. Nav lielākas svētlaimes kā darīt labu un dāvāt laimi tiem, ko mīlam, — ne bagātība un skanīgs tituls, ne cildinājumi un godkāru sapņu piepildījums nevarētu sniegt Esmondam tādu prieku kā iespēja darīt labu saviem tuvākajiem un dārgākajiem draugiem.

— Mana svētā, mana visdārgākā, — viņš sacīja, — skaidrā, daudz cietusī dvēsele, kas nabaga pamesto bāreni apveltīja ar tik izšķērdīgu mīlestību. Man, nevis jums jāmetas ceļos un jāpateicas dievam, ka varu darīt jūs laimīgu. Vai manai dzīvei ir vēl kāds cits mērķis? Lai svētīts dievs, kas dod iespēju jums pakalpot! Kādu laimi man varētu sniegt pasaule, ja esmu guvis šādu svētlaimi?

— Atstājiet mani tāpat, — milēdija sacīja Esmondam, kad tas pieliecās, lai viņu pieceltu, un balss viņai skanēja gaužām dīvaini. — Ļaujiet man palikt uz ceļiem... ļaujiet palikt uz ceļiem un ... un ... pielūgt jūs.

Tik vēlīga tiesas spriedēja kā Esmonda mīļotā pavēl-niece, kura pati atzinās savā vājībā, jebkuru jautājumu izšķirtu viņam par labu, tālab arī viņš bez īpašām grūtībām pierunāja milēdiju samierināties ar atvestajām ziņām par dēla iedomu apprecēt ārzemnieci, kura turklāt bija pāvesta piekritēja. Lēdija Kāslvuda nekad nebūtu piedabūjama izteikties par kajtoļticību tik ļauni, kā par to runāja vairums angļu, jo mūsu ticību uzskatīja par neapstrīdamu katoļu baznīcas atzaru un atzina, ka tās galvenais stumbrs ir Romas katolicisms, kas laika gaitā izdzinis daudz kroplīgu atvašu (viņa ārkārtīgi labi izprata reliģiskos strīdus, jo kopš jaunības dienām bija darbojusies par sava tēva — nelaiķa dekāna sekretāri un rakstījusi viņa diktētos sprediķus); un, ja Frenks izraudzījis sievu, kas pieder pie Dienvideiropas baznīcas, kā milēdija sauca katoļticību, viņai nav nekāda iemesla to neatzīt par savu vedeklu, tādēļ viņa jauniegūtajai meitai aizrakstīja mīļu, aizkustinošu vēstuli (vismaz tā likās Esmondam, kuram vēstule pirms nosūtīšanas tika parādīta), kurā kā tikko manāms pārmetums skanēja vienīgi

maigais aizrādījums, ka dēls iepriekš gan būtu varējis atrakstīt un izlūgties mātes svētību tik svarīgam notikumam savā dzīvē. Kāslvuds jau it labi zina, tā milēdija rakstīja dēlam, ka viņa nekad tam nav liegusi neko, kas vien bijis viņas spēkos, tālab pat neiedomātos pretoties laulībai, kura dēlu acīmredzot padarīs laimīgu un atturēs no neprātībām, kas viņai sagādājušas ne mazumu raižu; viņa lūdza Frenku drīzāk atgriezties Anglijā, apmesties uz dzīvi dzimtajā Kāslvudas muižā («Tās patiešām ir viņa dzimtās mājas,» milēdija teica pulkvedim Hsmondam, «kaut arī tikai jūsu nesavtīgās atteikšanās deļ.») un pieņemt norēķinus par to, kas paveikts desmit gados, kamēr viņa pārvaldīja muižu līdz dēla pilngadībai. Ar nemitīgām rūpēm un taupību milēdija bija panākusi, ka muiža atradās daudz labakā stāvokli nekā jebkad kopš parlamenta karu laikiem un inilordam tagad bija nodrošināti kaut mazi, tomēr pastāvīgi ienākumi, ko neapgrūtināja nekādi parādi kā Frenka tēva bezrūpīgās saimniekošanas laikā. — Baidos tikai, vai, saglabādama dēla īpašumu, — sacīja milēdija, — neesmu zaudējusi krietnu tiesu ietekmes pār viņu. — Tā patiešām arī bija; inilēdi-jas Kāslvudas meita pastāvīgi žēlojās, ka māte visu darot Frenka labā un par viņu nemaz nerūpējoties, bet Franks savukārt jutās neapmierināts ar mātes vienkāršo, atturīgo dzīvi Volkotā, kur viņš audzis drīzāk kā nabaga draudzes mācītāja dēls, nevis kā jauns muižnieks, kam jāieņem nozīmīga vieta sabiedrībā. Varbūt šī kļūda zēna audzināšanā patiešām skubināja Frenku tik dedzīgi mesties izpriecās, līdzko viņš nonāca savā vaļā; tā daudzus jaunekļus samaitājušas mīlošu sieviešu pārliecīgās rūpes. Vislabāko mācību bērniem, gan lieliem, gan maziem, sniedz sabiedrība, kas tos pārspēj vai nu stāvokļa, vai dabas doto īpašību ziņā, jo tad viņi neizaug tik pašpārliecināti kā tie, kas turēti pastāvīga mātes uzraudzībā.

Taču, kā vieglprātīgs izšķērdētājs draugiem pasniedz savu parādu sarakstu, nekad tur neierakstījis visu un noteikti noslēpis pašu trakako rēķinu, kas pat viņam pašam iedveš bailes, tā arī nabaga Frenka sirdi nomāca vēl kāds slogs, ko viņš neuzdrošinājās darīt mātei zināmu pirmajā atzīšanās reizē. Kad Esmonds saņēma Frenka vēstuli, viņš, iespējams, jau paredzēja kaut ko nelāgu, jo zināja, kā rokās zēns nonācis, bet, lai kādas būtu Esmonda nojautas, viņš tās neizpauda, negribēdams • atraukt savu pavēlnieci ar bažām, kam varbūt nav nekādā pamata.

Nākamais pasts no Briseles atnesa Frenka atbildi uz mātes vēstuli — daiļdarbu, ko apvienotiem spēkiem bija sacerējuši Frenks un viņa sieva, kurai ar pareizrakstību gāja tikpat bēdīgi kā vieglprātīgajam vīram; vēstuli pārplūdināja pateicības, mīlestības un padevīgas cieņas apliecinājumi atraitnei vikontesei, kā tagad tika godāta nabaga milēdija, un reizē ar šo vēstuli (kas tika nolasīta ģimenes padomē, kurā piedalījās vikontese, Beatriksas jaunkundze un šo memuāru autors, un ko visi trīs atzina par vulgāru, lai gan savas domas skaļi izteikt atļāvās vienīgi galma dāma) pienāca vēl viens — pulkvedim Esmondam adresēts sūtījums, kurā nabaga Frenks lūdza pulkvedi rast izdevīgu brīdi, lai paziņotu mātei vēl kādu nepatīkamu vēsti — proti, darītu tai zināmu, ka Frenks izlēmis, «mistera Holta pārliecināts, savas Klotildes ietekmē un ar visu svēto un debesu gādību», kā liekuļotā svinīgumā rakstīja milords, «mainīt ticību un tikt uzņemts tas baznīcas klēpī, pie kuras pieder viņa valdnieks, daudzi viņu pašu dzimtas locekļi un lielākā tiesa civilizētās pasaules». Vēstuli viņa augstība milords nobeidza ar postskriptu, kura iedvesmotāju Esmonds tūdaļ uzminēja, jo te nepārprotami ārā spraucās katoļu semināra gars, turklāt augstais stils nepavisam neatbilda nabaga Frenka vienkāršajam rakstības un domāšanas veidam; pulkvedim Esmondam tika atgādināts, ka arī viņš kopš dzimšanas pieder pie šās baznīcas un ka milords lūgsies svētos (patiešām nenovērtējams pakalpojums!), lai arī viņa māte un māsa pievērstos īstenajai ticībai.

Ja Esmonds arī gribētu paturēt šo ziņu noslēpumā, tas viņam nekādi neizdotos, jo dažas dienas pēc šīs Vēstules saņemšanas avīzē Post-Boy' un citos drukātos izdevumos parādījās vēsts no Briseles, ka «jauns īru lords vikonts Kāsl-ds, kurš tikko sasniedzis pilngadību un pēdējo karagājienu laikā parādījis izcilu drosmi, kalpodams par adjutantu viņa gaišībai Mārlboro hercogam, Briselē paziņojis par savu pāriešanu pāvesta ticībā un piedalījies reliģiskā procesijā basām kājām, ar vaska sveci rokā». Milordu uz šo soli pamudinājis, pēc Post-Boy vārdiem, plaši pazīstamais misters Holts, kuru Jēkabs savas [158]

valdīšanas laikā izmantojis par aģentu un kuram allaž piedevis karalis Vilhelms.

Sī ziņa gauži sarūgtināja lēdiju Kāslvudu, bet Beat-riksa pauda klaju sašutumu.

— Tā, — viņa sacīja, — Kāslvuda vairs nebūs mūsu mājas, māmiņ. Frenka ārzemniece atvedīs līdzi savu vācu biktstēvu, un pusdienu galdā mums pasniegs vardes; visi Tašera un mūsu vectētiņa sprediķi manam brālim bijuši — nebijuši. Es vienmēr esmu teikusi, ka jūs viņu nobeigsiet ar savu katķismu un ka viņš noklīdīs no ceļa, līdzko paspruks no jūsu paspārnes. Ak, māmiņ, jūs negribējāt ticēt, ka tas palaidnis jūs mūždien ved ap stūri un ka šis ložņa Tašers nav viņam īstais audzinātājs! Ak, šie mācītāji, nevaru tos ciest ne acu galā! — plaukstas sasizdama, teica mis Beatriksa. —• Jā, jā, vienalga, vai tie tērpjas sutānā un apaunas kurpes ar sprādzēm vai audzē bārdu un staigā basām kājām. Viens šāds derdzīgs īru nelietis neizlaiž nevienu svētdienas pieņemšanu galmā un uzmācas man ar saviem glaimiem, preteklis tāds, un, ja jūs gribat zināt, kādi īstenibā ir garīdznieki, pavērojiet viņu un paklausieties, ko viņš runā par saviem amata brāļiem. Vai bīskapi, vai bonzas, vai indiešu faķīri — visi viņi ir vienādi. Visi vēlas tikai uzkundzēties un biedē mūs ar viņpasauli, izliekas par svētajiem un gaida, lai mēs krītam cejos un izlūdzamies svētību, dzen intrigas, rauj ko mācēdami, ceļ neslavu godīgiem cilvēkiem un apmelo cits citu trakāk par pašiem nekrietnākajiem galma mēlnešiem vai visriebīgākajām tenku vācelēm. Pati savām ausīm nesen dzirdēju, kā šis misters Svifts ņirgājās par milorda Mārlboro hercoga varonību. Ticiet man, šis Dublinas bezgodis to uzdrošinās tikai tāpēc, ka viņa gaišība kritis nežēlastībā, turklāt nelietis cer, ka šie vārdi nonāks ausīs viņas majestātei un viņam izdosies pielabināties un pielišķēties misis Mešemai. Stāsta, ka Manoveras kūrfirsts savā Hcrrenhauzenas galmā turot veselu varzu mīļāko, un, ja viņam izdosies kļūt par mūsu karali, varu galvot, ka visi bīskapi un misters Svifts, kurš arī kāro pēc bīskapa mantijas, tāpat centīsies pieglaimoties un pielišķēties šīm padauzām. Ak, šie priesteri ar savu svētulību! Ka man apriebušies viņu struppurnainie zābaki un čaukstošie lalāril Cik labprāt es aizbrauktu uz tādu zemi, kur nav neviena garīdznieka, vai kļūtu par kvēkeru un beidzot no tiem atbrīvotos, nē, nudien es to darītu, tikai

man nepiestāv kvēkeru drānas un mans augums ir pārāk plīts, lai to apslēptu. Vai nav tiesa, brālēn? — Un viņa aplūkoja sevi spogulī, kas deva nepārprotamu atbildi, ka skaistāks stāvs un daiļāka seja nemūžam nav redzēti.

• - Garīdzniekiem es tik nikni uzbruku tāpēc, *— vēlāk sacīja mis Bcatriksa, — lai izkliedētu nabaga māmiņas lielas bēdas, ko viņai sagādājis Frenks. Brālis ir iedomīgs ka meitene. Runā, ka meitenes esot iedomīgas; taču vai mēs varam mēroties ar jums? Jau iepriekš varēja paredzēt, ka viņu apmuļķot izdosies pirmajai sievietei, kam uz to nesīsies prāts, vai arī pirmajiem brunčiem, jo, pēc manām domām, kā mācītājs, tā sieviete tie paši brunči vien ir, Mēs vienmēr kaļam viltīgus plānus, sarunājam diezin kādas blēņas, vienmēr pieglaimojamies, lišķējam vai arī draudam un vienmēr atnesam postu, pulkvedi Esmond; pieminiet manus vārdus, jo es pazīstu pasauli, ser, un zinu, ka man pašai jāizlauž ceļš šai pasaulē. It labi varu iedomāties, kā tika izkārtota Frenka laulība. Grāfs, jeb sauksim to par sievastēvu, savas dienas vada krogā. Grāfiene jeb māmiņa cepdama un vārīdama rosās pa virtuvi. Grāfiene —- mūsu māsa sēž pie spineta. Kad ierodas mi-lords, lai paziņotu, ka dodas karagājienā, piemīlīgā Klo-tilde pārplūst asarām un krīt ģībonī raugiet, tā; viņš apskauj to — nē, ser, neķerieties man klāt, es jūs lūdzu, brālēn, — Klotilde viņam pie krūts lej gaužas asaras, un viņš saka: «Ak, mana dievišķā, mana dārgā, mana mīļotā Klotilde, vai tiešām jums žēl šķirties no manis?» — «Ak, mans Fransisko,» viņa dveš, «ak, mans vienīgais!» Un taisni šai brīdī māmiņa un pāris ūsainu brāļu ar gariem rapieriem pie sāniem ienāk no virtuves, kur tikko tiesājuši maizi ar sīpoliem. Pieminiet manus vārdus, nepaies ne trīs mēneši pēc šās sievietes ierašanās Kāslvudā, kad klāt jau būs visa tās radu varza. Vecais grāfs un grāfiene, jaunie grāfi un visas mazās grāfienes — Klotildes māsas. Grāfi! Sie ubagi iedomājas sevi par grāfiem. Giskārs, kas sadūra misteru Hārveju, ari uzdevās par grāfu, bet īstenībā laikam bija bārddzinis. Visi franči ir bārddziņi >— labāk klusējiet un nestrīdieties! — vai arī deju skolotāji un abati,-— Un viņa turpināja tērgāšanu tādā pašā garā.

— Kas iemācīja dejot jūs, māsīca Beatriksa? — apvaicājās pulkvedis.

Smiedamās viņa nodungoja kāda menueta melodiju, zemu paklanījās un izbāza no svārku stērbeles visdaiļāko

kājiņu pasaulē. Tobrīd istabā ienāca māte un ieraudzīja Beatriksu šādā pozā; milēdija, dziļi sarūgtināta par Frenka pāriešanu svešā ticībā, ilgi bija viena pati nosēdējusi savā kabinetā; nebēdnīgā Beatriksa metās mātei klāt, apskāva to, skūpstīja, raudzīja ievilkt dejā un sacīja:

— Neaušojieties, mana mīļā māmulīte, un neraudiet par to, ka Frenks kļuvis pāvesta piekritējs! Iedomājieties jauko skatu, kā viņš, baltā palagā ietinies, basām kājām, ar sveci rokā soļo svinīgajā procesijā! — Un viņa nometa kurpītes (visburvīgākās kurpītes ar burvīgiem sarkaniem papēdīšiem; Esmonds klupšus sagrāba vienu, kas nokrita viņam pie kājām), ērmoti izvaikstījās un, turēdama kā sveci rokās Esmonda spieķi, sāka soļot šurp un turp pa istabu. Lai cik nomākta jutās lēdija Kāslvuda, ari viņa nenoturējās nepasmējusies, bet Esmonds šai skatā noraudzījās vai mēms aiz sajūsmas, tā viņu valdzināja viss, ko darīja daiļā būtne, jo tā viņam šķita visšķelmīgākā, vislieliskākā, visskaistākā sieviete pasaulē.

Pabeigusi soļošanu, Beatriksa pasniedzās ar kājiņu pēc kurpes. Pulkvedis nometās ceļos.

— Ja jūs kļūtu par pāvestu, es būtu pāvesta piekritējs, — sacīja Esmonds, un viņas svētība, pirms apāva kurpi, ļāva tam noskūpstīt mazo, glītajā zeķē tērpto kā-jiņu.

Šīs nodarbības laikā māmiņas kājas noklaudzēja pret grīdu, un Beatriksa, kuras vērīgajam skatienam nekas ne-paslidēja garām nemanīts, tūdaļ saklausīja šo nepacietības izpausmi. Viņa pieskrēja mātei klāt, atkal to apskāva un iesaucās:

— Ak jūs, mana aušīgā māmiņa, jūsu kājas ir tikpat glītas kā manējas! — Un piebilda: — Ticiet man, brālēn, lai gan viņa tās allaž slēpj, taču kurpnieks gan jums zinās pastāstīt, ka mums abām šuj apavus pēc vienas liestes.

— Tu esi garāka par mani, mīļā, — iebilda māte, un viņas daiļajā sejā ielija sārtums, — un... un viņš kāro pēc tavas rokas, dārga, nevis pēc kājas. — Viņa to sacīja, iesmiedamās nervozus smieklus, kuros jautās drīzāk asaras nekā līksme, un paslēpa seju, noliekdama galvu meitai uz pleca. Abas kopā viņas izskatījās bezgala daiļas, gluži kā māsas, māte likās jaunāka nekā bija īstenībā, meita ar valdonīgajam manierēm un cēlo grāciju, kas viņu darīja pārāku par citam sievietēm, šķita mātes aizstāve, ja

ne vecākā, tad vismaz stiprākā no abām. — Ak vai! — illapusies iesaucās mana pavēlniece un uzņēma ierasto ! umjo toni. — Kauns smieties un līksmoties tādā dienā, kad mums vajadzētu locīt ceļus un izlūgties visaugstākā piedošanu.

— Par ko lai mēs lūgtu piedošanu? — bezkaunīgi apvaicājās mis Beatriksa. — Vai par to, ka Frenkam ienācis prātā piektdienās gavēt un pielūgt iedomu tēlu? Ja jus, inamiņ, būtu piedzimusi pāvesta ticībā, līdz pat mūža galam jūs ari paliktu pāvesta piekritēja. Pie šās reliģijas pieder karalis un arī daudzi no visdižciltīgākajiem. Es varu teikt, ka nejūtu pret šo ticību ne vismazāko naidu, un domāju, ka karaliene Besa ne drusku nav labāka par karalieni Mēriju.

— Klusu, Beatriksa! Nezaimo svētumu un atceries, no kādas dzimtas esi cēlusies! — iesaucās milēdija. Beatriksa tikām, valdzinoši grozīdamās spoguļa priekšā, jau sēja lentītes un kārtoja tērpu. Meitene vismaz nebija liekule. Tolaik viņa nespeja domāt ne par ko citu kā par pasaulīgiem labumiem un savu daiļumu, viņai svešas šķita ne-savtiguma jūtas, kā dažs labs nezina, kas ir muzikālā dzirde, un neprot citu no cita atšķirt visvienkāršākos meldiņus. Esmonds redzēja šo viņas trūkumu, tāpat kā saskatīja vēl daudzus citus un apzinājās, ka Beatriksa Esmonda būtu slikta sieva jebkuram vīram, kas nespētu lepoties vismaz ar prinča titulu. Viņa bija dzimusi, lai spīdētu augstākajā sabiedrībā, lai rotātu pilis un valdītu par visiem — viņa varēja vai nū dzīt politiskas intrigas, vai mirdzēt karalienes svītā. Bet sēdēt pie mājīga pavarda un lāpīt nabaga vīra bērniem zeķes — tas nebija viņai piemērots liktenis, un viņa nekad to neuzņemtos, kaut sirds sāpēs Vai lūstu. Viņa bija princese, lai arī bez šiliņa pie dvēseles, un viens no viņas pavalstniekiem — pats nožēlojamākais, pats uzticamākais neveiksminieks, kāds jebkad gvelzis muļķības pie sievietes kājām, — bija šis nelaimīgais džentlmenis, kurš ar visu savu veselo saprātu, gudrību un neatkarību nodevās tās kalpībā.

Un kurš gan nezina, cik nežēlīgi spēj tiranizēt sievietes, ieguvušas varu pār kādu vīrieti? Un kurš nezina, cik veltīgi tad ir jebkādi padomi? Es varu gudri pamācīt savus pēctečus, it labi zinādams, ka viņi rīkosies pēc sava prāta un neuzklausīs vectētiņa sprediķus. Ikkatrs vīrietis iemanto pats savu pieredzi attieksmē pret sievietēm, neviens ne-

pieņem citu ieteikumus, un šāds lētticīgs citu uzklausi-tājs nenieka arī nebūtu vērts. Savā acuraugā iemīlējies taču esmu es, nevis mana vecmāmiņa, kas man dod labu padomu; es pats esmu noteicis sava sapņu tēla vērtību un pats zinu, cik par to gribu maksāt. Varbūt jūsu acīs tam nav nekādas vērtības, bet es par to labprāt atdodu savu dzīvību. Ja Esmondam piederētu lielmogula kronis un tā dimanti vai arī visa Mārlboro hercoga nauda, vai Vigo līcī nogremdētie zelta stieņi, viņš visu atdotu par šo sievieti. Ja gribat, sauciet viņu par nelgu, jo tāds pats nelga ir arī valdnieks, kurš priecīgs atdotu puskarajvalsts par baloža olas lieluma kristālu, ko dēvē par dimantu; un nelga ir bagāts augstmanis, kas stājas pretī jebkurām briesmām-un spītē kaut nāvei, pusi mūža un dvēseles mieru ziedodams intrigām, lai iegūtu zilu lentīti; tāpat nelga ir holandiešu tirgonis, kurš samaksā desmit tūkstošus kronu par vienu vienīgu tulpi. Katram no mums ir savs lielais vinnests, pēc kura mēs tiecamies un kura dēļ ikviens drosminieks labprāt liek uz spēles savu dzīvību. Viens dzenas pēc zinību vīra slavas, otrs cenšas plūkt laurus augstākās sabiedrības salonos, lai to apbrīnotu visa pilsēta, trešs grib iegūt nemirstību ar izciliem mākslas vai poēzijas darbiem, cits krietnu daļu mūža pavada, visas savas tieksmes un nodomus saistīdams ar kādu sievieti.

Kopš tiem laikiem, kad pār Esmondu valdīja liktenīgā kaislība, viņš vēl šodien atmiņā glabā sarunas ar draugiem, kuri apsmēja bēdīgā izskata bruņinieku par lielo mīlestību, ko viņš nemaz arī nepūlējās slēpt, un uz draugu zobgalībām viņš allaž rada atbildes iepriekš minēto prātojumu garā.

— Skaidrs, ka esmu nelga, — viņš sacīja, — un neiedomājos sevi labāku par jums, taču arī jūs neesat labāki par mani. Katram ir savs neprāts, ar ko noņemties, ļaujiet man nodoties savējam. Cik tālu gan pazemojaties jūs, mister Sentdžon, čukstēdams glaimus ausīs karalienes favorītei? Cik garu nakšu sūri grūtos pūliņos pavadāt jūs, vislielākais sliņķis pasaulē, atteikdamies no ierastā kausa un pudeles brāļiem, atteikdamies no Laisas, kuras apkampienos tik tīksmi būtu vāļājies, lai tikai sacerētu meliem piebārstītu runu, ar ko pielišķēties trīssimt provinces stulbeņiem Apakšnamā un izspiest gaviļu saucienus no piedzērušiem džentlmeņiem oktobra klubāl Cik dienu jūs

nokratāties, neizkāpdams no karietes! (Misters Esmonds bieži, jo vairāk pēdējā laikā, brauca uz Vindzoru kopā ar ekretaru.[159]) Cik stundu jūs nostāvat uz savām ģikts slimajām kājām un cik pazemīgi krītat ceļos, lai nodotu kādu ziņojumu, — jūs, laipnākais cilvēks pasaulē, kurš kopš bērnības nav locījis ceļus pat dieva priekšā, un šai padevīgajā poza čukstat, glaimojat un gandrīz vai pielūdzat aprobežotu sievieti, kura dažkārt misteru sekretāru pieņem audiencē, bez jēgas pārēdusies gaļu un pārdzērusies vīnu! Ja mana vājība ir tukšas iedomas, jūsējā nav nekas labāks.

Tādās reizēs valsts sekretārs izplūda tādā daiļrunībā, ko šai spalvai nav pa spēkam aprakstīt, viņš aizstāvēja savus godkāros plānus, aprādīja labumu, ko viņa pūles dotu dzimtenei, ja viņš kļūtu par tās neapstrīdamu valdnieku, savus uzskatus atbalstīdams vismaz ar desmit piemērotām grieķu un romiešu dižgaru sentencēm (Sent-džons nelaida garām izdevību palielīties ar savām zināšanām) un nekaunīgi slavinādams viltīgus un zemiskus trikus, ar ko muļķus piedabūt par piekritējiem, pretiniekus piekukuļot vai apklusināt, šaubīgos pārliecināt un ienaidniekus iebiedēt.

— Esmu Diogcns, — smiedamies sacīja Esmonds, — ko Aleksandrs paņēmis līdzi savos ratos. Nevēlos ne pieveikt Dāriju, ne savaldīt Bucefalu. Mani nevilina tas, kas vilina jūs, nekaroju ne skanīga vārda, ne augsta stāvokļa, jo tie man nesniegtu ne mazākā prieka. Taču mana mērenība ir gaumes, nevis tikuma izpausme, un es zinu, ka tas, pēc kā tiecos es, ir tikpat tukša iedoma kā tas, ko kārojat jūs. Ļaujiet man tiekties pēc mana iedomātā mērķa, tāpat kā es ļauju jums brīvu vaļu, bet varbūt labāk pasmie-simies kā par vienu, tā otru, kā paši par sevi, tā cits par citu.

— Ja jūsu valdzinātājai pietiks pacietības, — sacīja Sentdžonss, — pēc līdzšinējiem panākumiem var spriest, ka viņa ļaus jums turpināt aplenkšanu vismaz divdesmit gadu un beidzot padosies, kad jums būs septiņdesmit, bet viņai pašai īstā reize kļūt par vecmāmiņu. Negribu noliegt, ka dzīšanās pēc sievietes ir tikpat patīkama nodarbošanās kā jebkuras medības, — viņš piebilda, — vienīgi šī spēlīte, manuprāt, ir pārāk īsa. Medījums rokās iekrīt ārkārtīgi viegli, un tas man šķiet galvenais trūkums.

— Jūsu medījums laikam gan pieradis, ka tam dzenas pakaļ, un tālab tik labprāt padodas, — teica misters Esmonds.

— Bet Tobosas Dulcinejai neviena nespēj līdzināties, vai nav tiesa? — atsaucās sarunu biedrs. — Lai notiek, mans krietnais Harij, ejiet un cīnieties ar vējdzirnavām, varbūt jūsu neprāts nemaz nav pats lielākais, — nopūzdamies piebilda Scntdžons.

III NODALA

Raksts avizē S pec l at o r^160

Vai starp maniem pēcnācējiem, kuri varbūt lasa sava vectētiņa piezīmes, nav neviena jauna džentlmeņa, kas tieši tobrīd cieš mīlestības mokas? Ir kāds līdzeklis pret šo kaiti — pazemojošs, toties viegls un gandrīz pilnīgi spēj izdziedēt — turēties tālāk no ilgotā sapņu tēla. Desmitiem reižu Esmonds brauca projām no savas mīļotās un jau jutās vesels, bet, līdzko atgriezās, vecā kaite uzbruka ar jaunu spēku. Viņš nozvērējās aiziet pavisam un vairs par to nedomāt, un panākumi, jāteic, neizpalika, viņam izdevās vismaz apspiest postigo kvēli un alkas, kas viņu plosīja, kad mīļota atradās blakus, taču, ikreiz atgriezies, viņš jutās tikpat slims kā agrāk. Esmonds patiešām kļuva smieklīgs un nožēlojams, līdz beidzot visiem apnika, un tikai pie labsirdīgās lēdijas Kāslvudas krūtīm viņš varēja ļaut vaļu drūmajām žēlabām, un tā nepagurdama viņu uzklausīja un mierināja.

Lāgiem Esmondam šķita, ka cerības vēl nav zaudētas. Bet tad atkal kāds bezkaunīgs mīļotās izlēciens vai klaja koķetērija dzina viņu izmisumā. Gadījās dienas, kad viņi jutās kā brālis un māsa vai vistuvākie draugi — Beat-riksa izturējās vienkārši un apbrīnojami mīļi, un Esmonds aiz laimes nezināja, kur dēties. Taču viss labais pēkšņi pagaisa, kā nebijis. Vai nu viņš pārlieku aizrautīgi ierunājās par savu mīlestību un Beatriksa to skarbi noraidīja, sāpīgi aizskardama viņa patmīlību, vai arī kļuva greizsirdīgs, protams, ne jau bez iemesla uz kārtējo — negaidot uzradušos pielūdzēju vai tikko pilsētā iebraukušu bagātu jaunu džentlmeni, kuram nelabojamā koķete steigšus izmeta tīklus un nolika ēsmu.

— Kas jūs tāds esat? — sacīja mazā dumpiniece, ja Esmonds iedomājās viņai izteikt pārmetumus. — Es eju pretim savam mērķim, ser, un mans mērķis ir piemērots vīrs, tālab negribu, ka jūs stājaties man ceļā. Man vajadzīgs vīrs ar augstu stāvokli, pulkvedi, ar augstu stāvokli; vai beidzot jūs saprotat? Par jums varētu būt runa, ja jūs būtu bagātāks un jaunāks; ak, jūs sakāt — tikai astoņus gadus vecāks! Nieki! Simt gadus vecāks! Jūs esat vecāks par vecu, turklāt īsts īgņa, es jūs padarītu nelaimīgu, un tas būtu vienīgais mierinājums, ko gūtu, ar jums apprecēdamās. Jums taču nepietiek naudas, ar ko godam izmitināt kaķi, kad esat izmaksājis algu sulainim un norēķinājies ar dzīvokļa saimnieci. Varbūt jūs gribēsiet, lai es dzīvoju mēbelētās istabās un cepinu uz iesma jēra cisku, kamēr jūsu godība auklē bērnu? Tirās blēņas; un kālab jūs karodams šīs aplamības neizmetāt no galvas? Pārnācis mājās, jūs esat vēl garlaicīgāks un drūmāks nekā agrāk. Jūs un māmiņa esat viens otram kā radīti. Dzīvotu abi kā Dārbijs un Džouna,[161] līdz mūža vakaram spēlēdami kribidžu.

Labi, ka tu pati atzīsties savā tieksmē pēc pasaulīgiem labumiem, mana nabaga Triksa, — sacīja viņas māte.

— Tieksme pēc pasaulīgiem labumiem! Ak jūs, mana daiļā! Vai tiešām jūs mani uzskatāt par mazu bērnu, ko var iebiedēt ar bubuli? Pasaulīgie labumi, ko jūs neteiksiet! Sakiet, cienītā, kāds gan tur ļaunums, ja cilvēks vēlas dzīvot labklājībā! Iedomājieties, kad jūs nomirsiet, mana mīļā, dārgā večiņa, vai arī kādreiz man apniksiet un es aizbēgšu no mājām, — kur tad es palikšu? Varbūt skriet pie katoļticīgās svaines un ārstēt viņas bērnus ar pilieniem, un par nerātnībām pērt tos un bāzt gulta? Varbūt lai kļūstu par Kāslvuda nama pārvaldnieci un piedevām apprecos ar Tomu Tašeru! Mercil Pietiekami ilgi esmu cietusi kā Frcnka padevīga kalpone. Kādēļ neesmu piedzimusi par vīrieti? Man ir desmitreiz gudrāka galva nekā viņam, un, ja es valkātu — tikai, lūdzama, milēdija,

373

nebīstieties, — ja es valkātu zobenu un parūku, nevis šo kleitu un rišas, ar ko mani nosodījusi daba (kaut ari tās man piestāv; brālēn Esmond, rit aizejiet uz biržu un dabūjiet man tieši šādu lenti — vai dzirdat, ser?), tad gan es mūsu vardu padarītu slavenu. Un ari šis te īgņa prastu parūpēties par mūsu vārdu, ja vien tas viņam likumīgi pienāktos. Milords īgņa patiešām paveiktu brīnumus. Ja, nudien, jums ir patīkamas manieres, un no jums būtu iznācis lielisks svarīgu runu teicējs. — Un viņa ņēmās izērmot Esmonda izturēšanos un runas veidu, turklāt vaibstījās tik jocīgi, ka milēdija skaļi iesmējās un pat Esmon-dam vajadzēja atzīt, ka šai pārspīlētajā un jaunajā atdarinājumā ir krietna da|a patiesības. — Jā, — sacīja Beat-riksa, — es svinīgi, atklāti un bez aplinkiem atzīstos, ka gribu dabūt labu vīru. Vai tas ir kas ļauns? Mana seja ir mana bagātība. Kurš to pirks — sanāciet, sanāciet, sanāciet! Neprotu ne aust, ne vērpt, toties māku divdesmit trīs kāršu spēles. Protu dejot visjaunākās dejas, varu nomedīt briedi un diez vai kļūdītos, tēmējot putnam lidojuma. Mēli māku trīt tikpat nelāgi kā ikviena sieviete manā vecumā, un tukšu pļāpu ērcīga vīra uzjautrināšanai man pietiks vismaz tūkstoš un vienai naktij. Protu labi ģērbties, rotāties ar briljantiem un spēlēt kārtis. Man patīk konfektes, vecs porcelāns, Mehlinas mežģīnes (tās, ko atvedāt jūs, brālēn, ir ļoti jaukas), opera un viss, kas ir nevajadzīgs un dārgs. Man ir pērtiķītis un mazs nēģe-rēns — Pompej, piedāvājiet, ser, pulkvedim īgņām šokolādi, — papagailis un spaniels, trūkst vēl tikai vīra. Ak, Kupidon, vai tu mani dzirdi?

— Es klausos, kundze! — atsaucās Pompejs, mazs smaidīgs nēģerēns, ko Beatriksai uzdāvāja lords Piterboro, ar paradīzes putnu turbānā un kakla saiti, kurā bija izšūts viņa pavēlnieces vārds.

— Es klausos, kundze! — atdarinādama puisēnu, sacīja Beatriksa. — Un, ja vīrs pats nerodas, Pompejam jāiet to meklēt.

Pompejs smaidīdams aizgāja ar visu šokolādes trauku, bet mis Beatriksa pieskrēja klāt mātei un kārtējo jūtu uzliesmojumu pēc veca paraduma apzīmogoja ar skūpstu, tālab nav nekāds brīnums, ka pēc šādas soda nomaksas vēlīga tiesnese piedeva tai visus izlēcienus.

Dzimtenē Esmonds atgriezās, vēl gluži neatguvis veselību, un noīrēja dzīvokli Kensingtonā, netālu no savu pa-vēlnieču nama, tā ka varēja abas dāmas diendienā satikt un Jauties to rūpēm. Savā mitekli viņš pieņēma arī draugus — protams, pašus tuvākos. Ar apciemojumiem Es-mondu pagodināja misters Stils un misters Edisons, divatā izdzerdami dažu labu kausu sarkanvīna, jo dzīvokļa saimnieks vēl gluži nesadzijušā ievainojuma dēj pagaidām pārtika no auzu tumes un atspirdzinošiem dzērieniem. Abi džentlmeņi bija vigi un pārliecināti milorda Mārlboro hercoga piekritēji, bet Esmonds pārstāvēja otru partiju. Taču atšķirīgie politiskie uzskati nekavēja džentlmeņus saprasties personiskos jautājumos, un, kad reiz vakarā fes-monda krietnais vecais labvēlis ģenerālleitnants Vebs ar spieķi un kruķiem atkliboja pulkveža mitekli (kas atradās jaukā vietā pie Naitsbridžas, starp Londonu un Kensing-tonu, ar skatu uz Kcnsingtonas parku), abi Esmonda draugi ne tikai atzina, ka ģenerālleitnants ir cēls un drosmīgs karotājs, bet ari izteica vienprātīgu sašutumu par to, ka pēc Vinendālcs kaujas ģenerālis cietis nepelnītu pārestību. Jāatzīst gan, ka sarunās misters Vebs prata sevi atriebt, un, ja misters Edisons iedomātos rakstīt poēmu par Vinendāli, stāstījumu par šo kauju viņš no paša ģenerāļa mutes varētu noklausīties kaut simtiem reižu.

Nīkdams piespiedu bezdarbībā, misters Esmonds gara uzmundrināšanai ķērās pie literatūras un sacerēja komēdiju, kuras sufliera eksemplārs vēl arvien aizzieģelēts ar uzrakstu: «Uzticīgais nelga, komēdija, viņas majestātes kalpu uzvesta.» atrodas namā riekstkoka eseritoire^162. Tā bija ārkārtīgi sentimentāla luga, un misteram Stilam, kurš jūsmlbā pārspēja misteru Edisonu, tā šķita labi uzrakstīta, turpretim misters Edisons par izrādi pavīpsnāja, lai gan atzina, ka viena otra rindiņa izdevusies gluži ciešama. Tai laikā viņš uzveda pats savu «Katonu», kura spožums pavisam noslāpēja Esmonda nīkās svecītes mirgošanu, tā ka Harijs pat nevēlējās to saistīt ar savu vārdu, un tā nodrukāta parādījās ar parakstu «Ievērojams cilvēks». Pārdoti tika vienīgi deviņi eksemplāri, lai gan ievērojamais kritiķis misters Dcniss komēdiju uzslavēja, aļzīdams to par izcilu daiļdarbu, bet pulkvedis Esmonds kādudien dusmās lika savam kalpam Džekam Lokvudam visu metienu sadedzināt.

Sī komēdija bija vienas vienīgas asas zobgalības par kādu jaunu dāmu. Šāds lugas sižets vēl nebija pieredzēts. Vesela pielūdzēju bara lenkta, jauna sieviete izraugās nevis varoni (uzticīgo nelgu, ko gaužām vāji, manuprāt, nospēlēja misters Vilkss), kas viiļu joprojām dievina, bet gan vīzdegunīgu dīkdieni pēru. Piektajā cēlienā autors liek Teramintai beidzot novērtēt Eigenio (uzticīgā nelgas) cildenās īpašības un iemīlēties varonī, taču par vēlu, jo viņš savu roku un bagātību jau piedāvājis lauku meitenei Rozārijai, kas ir īsts tikumības paraugs. Jāatzīst, ka skatītāji izrādes laikā garlaikoti žāvājās un tā izgāzās jau trešajā vakarā, kad zālē atradās labi ja pusducis lugas bojāejas liecinieku. Esmonds ar abām savām pavēlniecēm ieradās uz pirmizrādi, un mis Beatriksa iemiga jau pēc pirmā cēliena, toties viņas mātei, kura teātri nebija apmeklējusi kopš karaļa Jēkaba Otrā laikiem, pati luga gan nelikās pārāk spoži izdevusies, bet patika tanī paustā cildenā morāle.

Misters Esmonds dedzīgi aizrāvās ar daiļradi un šai bezdarbības laikā sarakstīja diezgan daudz darbu gan prozā, gan saistītā valodā. Kad mis Beatriksa ar savām izdarībām sarūgtināja Esmondu, viņš, atvieglodams sirdi, sacerēja satīru. Kad prātu nomāca doma par sieviešu nepastāvību, viņš uzšņāpa dzejoli, kurā noniecināja visu vājo dzimumu. Reiz, nokaudamies ar nelāgu omu, viņš izdomāja kādu nedarbu, talkā pieaicinādams savu draugu Diku Stilu (iepriekš to nozvērinājis klusēt); sacerējis rakstu, viņš nodeva to Dika iespiedējam salikt tieši tāpat, kā tika drukāti Stila raksti, un nākamajā rītā pie brokastu galda nolika blakus Beatriksas traukiem lapas ar šādu saturu:

«VĒROTĀJS»

Nr. 341 Otrdien, 1712. gada 1. aprīlī

Mutato nomine de te Fabula narraturd —

HORĀCIJS.

Fabulas morāli saskati pats. — Krīčs.

Iokasti visi pazīst kā izglītotu augstākās sabiedrības dāmu ar tik piemīlīgu raksturu, kādu reti var sastapt [163]

kā galmā, tā visā Anglijā. Divus rītus nedēļā viņa rīko pieņemšanu — un viņas namā pulcējas visi gaišākie Londonas prāti, kā arī dažas skaistules. Kad viņa dodas uz Tanbridžu vai Samersetu, līdzi jāj vesela apbrīnotāju svīta, un Velsā viņu sagaida pielūdzēju bars, bet Saseksā un Samersetā visa labākā sabiedrība pulcējas ap viņas tējas galdu un karieti cerībā tikt aplaimota kaut ar galvas mājienu. Iokastcs paziņu loks ir ļoti plašs. Viņas viesu grāmatas vešanai algots tiek īpašs rakstvedis, un to nes miesās spēcīgs sulainis, bet, lai paturētu prātā kaut vistuvākos draugus, vajadzīga pat vēl gaišāka galva nekā pašai Iokastci.

Vai nu pie Epsemas dziednieciskajiem avotiem, vai Tanbridžā (par šo svarīgo faktu Iokaste nav gluži pārliecināta) milēdijai laimējās iepazīties ar kādu jaunu džentlmeni, kurš prata tik veikli sarunāties un izturējās tik cēli, ka viņa uzlūdza patīkamo jauno frantu, ja tam gadīsies iebraukt Londonā, apciemot Springgārdenā viņas namu, kura durvis tam allaž laipni tikšot atvērtas. Lai cik pievilcīgs bija šis neapšaubāmi glītais jauneklis, zem Iokastes karoga allaž soļoja vesels pulks tamlīdzīgu skaistuļu, tādēļ nav nekāds brīnums, ja viņas uzmanība mazliet atslābst. Tātad šis džentlmenis gan atstāja zināmu ietekmi uz Iokasti un aizkustināja viņas sirdi veselas divdesmit trīs minūtes, taču jāatzīstas, ka tā vārdu viņa drīz vien aizmirsa. Viņš ir tumšmatis un varētu būt divdesmit astoņus gadus vecs. Ģērbies atturīgi, lai gan tērps šūdināts no dārga auduma. Uz pieres virs kreisās acs viņam ir dzimumzīme, viņa spieķis un zobens apvīts ar zilu lenti, nēsā pats savus matus.

Iokaste jutās patiesi glaimota, pagājušajā svētdienā ieraudzījusi savu pielūdzēju (par to, ka ikviens, uzmetis viņai skatienu, tūdaļ kļūst par kvēlu viņas pielūdzēju, Iokaste ne mirkli nešaubījās) sēžam blakus solā Svētā Jēkaba baznīcā, un veiklība, ar kādu tas sprediķa laikā izlikās aizmidzis, lai zem nolaistajiem plakstiem raidītu Iokastci nepārprotami sajūsminātus skatienus, viņu dziļi aizkustināja un ieinteresēja. Iznācis no baznīcas, viņš aizspraucās līdz tās nesamajam krēslam un zemu paklanījās. Pēcāk viņa to satika galmā, kur jaunais džentlmenis izturējās ar īpašu cieņu, taču neviens no viņas paziņām nezināja, kā to sauc; nākamajā

vakarā svešinieks ieradās teātrī uz izrādi — un milē-dija no savas ložas aplaimoja to ar galvas mājienu.

Visu izrādes laiku viņa lauzīja galvu, pūlēdamās atminēties, kā sauc jauno džentlmeni, un no komēdijas nedzirdēja neviena vārda, bet, kad viņai laimējās vēlreiz to satikt teātra foajē, viņa satraukta piesteidzās tam klāt un lūdza to neaizmirst, ka viņa divreiz nedēļā pieņem viesus un ilgojas to redzēt Spring-gārdenā.

Otrdien viņš ieradās lepnā tērpā, kas apliecināja tiklab skrodera, kā valkātāja izcilo gaumi, un, kaut arī ap burvīgo lokasti mēs pulcējāmies vesels bars un katrs no šiem džentlmeņiem varēja apgalvot, ka pazīst visu pilsētu, neviens nezināja nosaukt svešā vārdu, kad Iokaste steigšus izjautāja mūs pa labi un pa kreisi, jo viņš ienāca istabā, paklanīdamies tik cēli kā īsts hercogs.

Sveicienam Iokaste atbildēja smaidīdama, paklanīdamās tik burvīgi, kā to prot viņa vienīgā. Reveranss pauž slepenu jūsmu, it kā viņa sacītu: «Beidzot jūs esat atnācis! Esmu iztvīkusi ilgās pēc jums.» Un tad viņa savu upuri piebeidz ar nāvējošu skatienu, kas runā nepārprotamu valodu: «Ak Filandcr! Manas acis redz tikai jūs.» Kamilla varbūt prot daiļi palocīties un Ta-lestra raidīt dedzīgus skatienus, taču mulsināt ar šādiem skatieniem un palocīšanos vienlaikus — to no visām Anglijas daiļavām spēj vienīgi Iokaste.

«Esiet sveicināts Londonā, ser,» viņa sacīja. «Pēc jūsu izskata redzams, ka esat ieradies no laukiem.» Viņa labprāt sacītu «no Epsemas» vai «Tanbridžas», taču īsti labi neatceras, kur tikusies ar svešinieku, —< to diemžēl viņa aizmirsusi.

Džentlmenis atbildēja, ka viņš tikai pirms trim dienām ieradies pilsētā un ka viens no iemesliem, kāpēc viņš braucis šurp, bijusi vēlēšanās apliecināt Iokastei savu cieņu.

Iokaste sacīja, ka avotu ūdeņi nav uzlabojuši viņas veselību.

«Ūdeņi domāti sirdzējiem,» atsaucās džentlmenis, «bet daiļas jaunas dāmas turp dodas, lai ūdeņi iedzirk-stītos. Un, kad mācītājs svētdien sacīja sprediķi,» viņš piebilda, «jūs, milēdija, man šķitāt kā eņģelis, kas nolaidies dīķī, lai to sakustinātu.»[164] SI asprātība izraisīja vispārēju apbrīnu. Manilio, kuram atjautas pietika visur citur, tikai pie kāršu galda tās pietrūka, izdzirdis šos vārdus, tik traki pārskaitās, ka pieteica renonsuJ lokaste bija eņģelis, kas nolaidies diķī; taču kurā no Betczdām? Viņa samulsa arvien vairāk un vairāk, taču palika uzticīga savam paradumam, un, jo viltīgāki vērtās viņas nodomi, jo viņa raudzījās nevainīgāku un atklātāku skatienu.

«Mēs patlaban apspriedām pareizrakstību,» viņa teica, «kad ienācāt jūs. Kādēļ mēs sakām «zelc», bet rakstām «zelts», sakām «goc», bet rakstām «gods», sakām «laps», bet rakstām «labs»? Un, ja jau vārdu «bezsirdis» mēs izrunājam kā «bessirdis», kālab gan vārdu «bezgodis» lai mēs nerakstītu «besgodis»?»

«Tāda burve kā jūsu augstība,» atbildēja svešinieks, «var izdot arī savus pareizrakstības likumus.» Taču tā bija Svifta gudrība, un mēs visi to zinājām.

«Bet.., bet kā jūs rakstāt savu vārdu?» viņa ievaicājās, beidzot ķerdamās vērsim pie ragiem, lai gan spriganā saruna risinājās daudz ilgāk, nekā šeit aprakstīts, jo šai laikā tēja tika ielieta jau trešo reizi.

«Ak, kundze,» viņš atbildēja, «es pats to rakstu ar «ai».» Un, nolicis tasi uz galda, džentlmenis vēlreiz eleganti paklanījās un tūdaļ aizgāja.

Kopš šī aizvainojuma un svešinieka steidzīgās atvadīšanās lokaste nav varējusi ne aci aizvērt. Un, tā kā, vīlusies cerībās, viņa allaž zaudē labsajūtu un dzīvesprieku, mēs, viņas padevīgie kalpi, kā vienmēr, dabūjam ciest savas karalienes dusmu izvirdumus. Varbūt jūs, mister Vērotāj, kas zināt visu, varat palīdzēt, lai viņa atminētu šo mīklu un viestu mieru mūsu sirdīs? Viņas sarakstos atrodami misters Mainijs, misters Painijs, misters Trailijs, misters Vailijs, bet, kas zina, varbūt tie ir misters Meinijs, misters Peinijs, misters Trcilijs, misters Veilijs. lokaste jau paguvusi atlaist rakstvedi, kas veda tās Viesu grāmatu, nabaga cilvēku ar kuplu bērnu pulciņu. Atminiet šo mīklu, krietnais mister īsredzīgais Vērotāj, un ieprieciniet savu pastāvīgo cienītāju

Edipu.» «Vaitholā, kafejnīcā «Taure»

)

Mister Vērotāj!

Esmu džentlmenis, kam pasveši ir pilsētas paradumi, jo, ieguvis universitātes izglītību, vairākus gadus kalpoju dzimtenei svešās zemēs, kur manu vārdu pazīst labāk nekā šejienes krogos un Sentdžeimsas pilī.

Pirms diviem gadiem nomira mans tēvocis, atstādams man prāvu muižu Kentas grāfistē; kad pēc sēru laika izbeigšanās pērnvasar devos uz Tanbridžas dziedniecības avotiem, lai tur, nedomāju liegties, iepazītos ar jaunu dāmu, kura labprāt gribētu dalīties ar mani divvientulībā plašajā Kentas pilī un kļūt par gādīgu saimnieci maniem nomniekiem (jo sieviete tiem spēj darīt daudz vairāk laba nekā viskrietnākais vīrietis, lai cik cēli liktos tā nodomi). Drīz mani tur savaldzināja kāda jauna no Londonas atbraukusi dāma, ap kuru pulcējās viss kūrvietas sabiedrības krējums. Visiem zināms ir Sabarisas daiļums, taču vislabāk, mister Vērotāj, to laikam gan apzinās viņa pati.

Mana piezīmju grāmatiņa apliecina, ka ar šo dāmu saviesīgos vakaros esmu dejojis vismaz divdesmit septiņas reizes. Divreiz pat nolīgu vijolniekus, lai tie spēlētu tikai viņai. Vairākkārt viesojos daiļavas apartamentos, kur tiku ārkārtīgi laipni uzņemts, un kādu laiku jutos padevīgs viņas vergs. Un tikai pēcāk, ieklausījies kūrvietas sabiedrības runās un arī pats rūpīgāk pavērojis dāmu, kurai gandrīz jau biju izteicis vissvētākos vārdus, ko vien vīrietis var sacīt sievietei, es atskārtu, ka viņa nepavisam nav piemērota, lai kļūtu par lauku muižnieka sievu, un sapratu, ka daiļā būtne ar tikai bezsirdīga, tukša koķete, kas rotaļājas ar jūtām, uz kurām nevēlas un pat nav spējīga atbildēt. Šādas sievietes kāro vienīgi pielūdzējus, bet mīlestība viņu sirdi nespēj aizkustināt, tālab ar skumjām domāju par bēdīgo likteni, kas šo dāmu sagaida vecuma dienās, kad skaistums novītīs, pielūdzēji viņu pametīs un nebūs ne draugu, ne ticības, kur smelties mierinājumu.

Atgriezies Londonā, kur mani gaidīja neatliekamas darīšanas, pagājušo svētdien aizgāju uz Svētā Jēkaba baznīcu un tur pretējā sola ieraudzīju sēžam savu Tanbridžas avotu daiļavu. Dievkalpojuma laikā viņa, garlaicības mākta, izturējās pavisam nepiedienīgi: rotaļājās ar vēdekli, vaibstījās un meta man ar acīm tik piedauzīgi, ka man atlika vienīgi nolaist plakstus, lai viņu neredzētu, bet, līdzko pacēlu skatienu, atkal sastapos ar viņas acīm, kas (spožas un skaistas, jā, nudien) joprojām neatlaidīgi lūkojās man pretī. Pēcāk viņu sastapu galmā un teātrī, kur daiļā dāma, vēl arvien nespēdama rimties, izlauzās cauri pūlim, lai uzrunātu mani un ielūgtu ciemos savā namā, kas atrodas netālu no C-r-g-kr-sa.

Apsolīju aiziet un solījumu, protams, arī turēju. Ieradies jaunās atraitnes namā, ieraudzīju to, galvaspilsētas asprāšu un pielūdzēju ielenktu, grozāmies starp saviem sešiem septiņiem kāršu galdiem. Paklanījos cik cēli prazdams un devos viņai tieši klāt, taču, lai kā daiļava pūlējās slēpt apjukumu, pēc viņas samulsušās sejas tūdaļ nopratu, ka viņa aizmirsusi pat manu vārdu.

Saruna, kaut arī viltīgi uzsākta, nepārprotami apliecināja mana minējuma pareizību. Galīgi bez kādas jēgas viņa novērsa runu uz vārdu pareizrakstību, un es atbildēju ar tikpat bezjēdzīgiem un liekuļotiem komplimentiem un pat pāršāvu pār strīpu, salīdzinādams viņu ar eņģeli, kas nolaižas dīķī, lai dziedinātu sirdzējus; iespējams, ka tik muļķīgi nebūtu izrunājies, ja mani uz šo salīdzinājumu neuzvedinātu svētā Jāņa evaņģēlijs, ko pagājušo svētdien baznīcā abi noklausījāmies, un ja viņa mani neizaicinātu uz šādu atbildi.

Beidzot viņa uzdeva jautājumu, ko visu laiku jau gaidīju, proti, apvaicājās, kā es rakstot savu vārdu. «Cienītā,» es atbildēju, apgriezdamies uz papēža, «es to rakstu ar «ai».» Un es atstāju viņas namu, klusībā nobrīnīdamies par to, cik vieglprātīgi rīkojas pilsētnieki, kas tik ātri iedraudzējas un atkal aizmirst draugus, un nolēmu palūkoties citur pēc dzīvesbiedres jūsu pastāvīgajam lasītājam

Saimonam Vaildoutam^165.

Jums, mister Vērolāj, zināms mans īstais vārds, kurā nav neviena divskaņa «ai». Taču, ja dāma, ko es

saucu par Saharisu, brīnīsies, kālab vairs neparādos pie tās tējas galda, pēc šeit teiktā viņai kļūs skaidrs, ka tā nav mana vaina (varbūt daiļavai šo vārdu labpatīk rakstīt «veina») .»

Viss iepriekš rakstītais ir alegorija, un šo memuāru autors centīsies izskaidrot, ko tā nozīmē. Iokastcs vārds tajā dots viņas majestātes galma dāmai mis Beatriksai. Viņa pati misteram Esmondam stāstīja, ka iepazinusies ar kādu džentlmeni, pati vairs neatcerēdamās ne vietu, kur viņi sastapušies, ne jaunā cilvēka vārdu, un ka šis džentlmenis viņai atbildējis tāpat kā Saimons minētajā alegorijā, tikai nekādu ļaunu nolūku viņam acīmredzot neesot bijis, un mēs visi nosmējāmies, ka beidzot jaukās Iokastes-Beatriksas veiklība un viltība novērtēta pēc nopelniem.

Saimons nav neviens cits kā jūsu un Beatriksas padevīgais kalps, kas sarakstījis šo alegoriju, kuru nodrukāja uz «Vērotāja» papīra mistera Stīla spiestuvē tieši tāpat, kā tika drukāts plaši pazīstamais laikraksts, un nolika uz brokastu galda īstās avīzes vietā. Mis lokaste, šī gudrā un atjautīgā dāma, pie tējas galda nesēdās, iekāms neredzēja tur noliktu «Vērotāju», un šis «Vērotāja» pakaļdarinājums tika piespēlēts, lai viņa saprastu, ka ir bez-sirdīga koķete, bet Saimons — godprātīgs un nosvērts džentlmenis, kas redz visus viņas trūkumus un beidzot nolēmis savas važas saraut uz mūžīgiem laikiem.

Lai gan diezgan daudz jau stāstīts par aklo mīlestības neprātu — vismaz pietiekami, lai šo piezīmju autora pēcteči pārliecinātos, kāds iemīlējies nelga bijis viņu vectētiņš, kurš labprāt gribētu izlikties par gudru un prātīgu vecu džentlmeni, tomēr vēl ne tuvu nav aprakstīti visi notikumi, bet, ja tiem Esmonda piezīmēs tiktu ierādīts tik daudz vietas, cik laika tie aizņēma viņa mūžā, vajadzētu veselus simt gadus, lai pārbaudītu mazmaz-dēlu un mazmazmeitu pacietību, turklāt diez vai atrastos kāds prātīgs cilvēks, kas gribētu atstāt piemiņai par sevi šādu muļķības un aplamību, sajūsmas un ciešanu atstāstu.

Patiesība ir gaužām bēdīga: vai nu Beatriksa izsmēja, vai iedrošināja Esmondu, vai nu smaidīja, vai salti novērsās un smaidus dāvāja citiem, lai kā viņš saskatīja tās patmīlību un godkāri, lai kā vēroja to galma dzīves un pastāvīgās neskaitāmo pielūdzēju maiņas ietekmē kļūstam aizvien bezsirdīgāku un vieglprātīgāku, Esmonds neko sev nevarēja līdzēt, nespēja Bcatriksu izmest no sirds un domāja par to, gan atrazdamies tai blakus, gan klīzdams tālumā. Kad viņš lasīja savu vārdu avīzē Gāzētie vai paglābās no lielgabala lodes trāpījuma, vai izkļuva sveikā no vēl lielākām briesmām karalaukā, viņa prātu aizņēma nevis izcīnītais gods un izglābtā dzīvība, bet gan doma: «Ko par to sacīs viņa? Vai šī varonība viņu pacilās un vēsts par pārciestajām briesmām kaut mazliet aizkustinās viņas nocietināto sirdi?» Pār šīm kvēlajām jūtām viņam bija tikpat maz varas kā pār savām acīm — kā vienas, tā otras šķita pašas dabas dotas, un, lai gan Esmonds pazina sava sapņu tēla trūkumus tikpat labi kā visbargākais to nosodītājs un saprata, cik veltīga ir mīlestība pret sievieti, kura laimi varētu sniegt labi ja nedēļu, šai Kirkei tomēr piemita tāds pievilkšanas spēks, no kura nabaga apmātais džentlmenis nespēja atbrīvoties un vēl ilgāk nekā Uliss (tāds pats virsnieks pusmūža gados, kurš daudz klīdis pa pasauli un izcīnījies svešu zemju karalaukos) cieta pazemojumus, savas burves viltību izmocīts. Novērsties no mīļotās! Novērsties no viņas, kā Saimons alegorijā novērsās no savas neuzticīgās Saharisas, — to viņš nespēja, kā neviens mēs nespējam atteikties no savas pagātnes. Tai atlika tikai pamāt ar mazo pirkstiņu, un viņš jau skrēja šurp nezin no kādiem tālumiem, tai atlika pasacīt, ka atteikusies no kārtējā bildinātāja, un nabaga apsēstais jau klimta gar tās mātes māju cerībā atkal iekļūt pielūdzēju pulkā un palikt tās tuvumā kaut vienu nedēļu. Neprātībā viņš patiešām neatpalika no Ulisa, bet Beatriksu līdzīgu Pene-lopei darīja tikai prāvais pielūdzēju bars un neatlaidība, ar kādu tā diendienā un ik vakaru auda un ārdīja pievilcības un valdzinājuma tīklu, kurā ievilināja un sagūstīja savus aplidotājus.

So koķetēriju daļēji varbūt radīja Beatriksas stāvoklis Sentdžcimsā, kur daiļo galma dāmu kā spožu uguntiņu aplidoja neskaitāmi kavalieri, kur apkārt pulcējās pielūdzēju bari, lai dzirdētu viņas asprātības un apbrīnotu viņas daiļumu, un kur viņa saklausījās un pati atļāvās tik vaļīgas runas, kas nekādi nebija piemērotas ne Rei-čelas Kāslvudas meitas lūpām, ne ausīm. Kad galms devās izbraukumos uz Vindzoru vai Hemptonu, dāmas un džentlmeņi bieži rīkoja kopējas izjādes — un mis Beat-riksa vīriešu svārkos un vīriešu cepuri galvā, līdz ar dzinējsuņiem auļoja visiem priekšgalā, pārvarēdama jebkuru ce|ā pagadījušos žogu, un viņai pa pēdām sekoja vesels jaunu vīriešu pulks. Anglijas skvairu lēdijas tolaik tika uzskatītas par vistikumīgākajām un kautrīgākajām sievietēm pasaulē, toties Anglijas pilsētu un galma dāmas izcēlās ar tādām runām un uzvešanos, ko nemūžam nevarēja saukt ne par tikumīgu, ne kautrīgu, bet dažas pat pieprasīja tik lielu rīcības brīvību, ko neviens daiļā dzimuma cienītājs nekad tām nevēlētos dāvāt. Mani pēcteči džentlmeņi (dāmām es šādus pētījumus neuzdrošinos ieteikt) ar mūsu laiku valodām un tikumiem var iepazīties, palasot mistera Kongrīva un mistera Svifta darbus.

Kad Esmonds 1712. gadā atgriezās dzimtenē, visdaiļākajai Anglijas sievietei, augstdzimušai dāmai, kura gan nevarēja lepoties ar īpašu bagātību, toties žilbināja ar asu prātu un izcilām manierēm, — Beatriksai Esmondai apritēja divdesmit sestais gads, bet viņa arvien vēl bija Beatriksa Esmonda. No simtiem pielūdzēju viņa nespēja izraudzīties dzīvesbiedru, un tie, kas viņu bildināja, tika atraidīti, bet lielais vairums paši viņu pameta. Jau desmit gadus, kopš Beatriksa pirmoreiz parādījās sabiedrībā, bija ienākusies skaistuma raža, ko novāca gādīgi zemkopji un, ja atļauts vēlreiz lietot lauksaimniecisku salīdzinājumu, nolika drošā vietā klētīs. Dāmas Beatriksas vecumā sen jau bija nopietnas ģimenes mātes; meitenes, kam nepiemita ne desmitā tiesa Beatriksas pievilcības un asā prāta, izgāja pie ievērojamiem vīriem un nule atklāti izrādīja pārākumu par neprecēto skaistuli, kas vēl nesen tās bija izzobojusi un atstājusi savas burvības ēnā. Jaunās daiļavas uz Beatriksu jau lūkojās no augšas — kā uz vecmeitu, ņirgādamās saukāja to par Kārļa Otrā laika dāmu un apvaicājās, vai tās portrets neesot pakārts llemptonkortas galerijā. Taču vēl arvien viņa valdīja vismaz pār viena vīra prātu un līdzināties viņai nespēja neviena no mazajām jaunkundzēm, ar kurām aizrāvās jaunekļi, jo Esmondarn viņa joprojām šķita pati daiļākā un jaunākā no visām.

Kas zina pateikt, cik daudziem pietrūka maza drusciņa veiksmes, lai iegūtu šo skaistuli, vai, pareizāk sakot, cik daudziem laimīgi izdevās paglābties no šās sirēnas? Taisni brīnums, kur mātei, kas bija visšķīstākā, visskaidrākā leviete pasaulē, varēja rasties tāda meita. Tā vien vedas domāt, ka mana pavēlniece, nekad nebilzdama neviena skarbāka vārda saviem bērniem (varbūt pāris reižu vienu no tiem maigi norādama), ar lielo mīlestību un mātes rūpēm viņus pārlieku nomāca un tāpēc kā dēls, tā meita tik agri pret viņu sadumpojās, jo, pirmoreiz pametuši mātes ligzdu, abi nekādi vairs nebija piedabūjami atgriezties dzimtas klēpī. Lēdija Kāslvuda maz ko zināja par savas meitas dzīvi un patiesajām domām, un varbūt (ā arī bija labāk. Kā gan lai viņa nojaustu, kas notika karalienes apartamentos un galma ēdamzālēs? Mis Beat-riksa tik apņēmīgi aizstāvēja tiesības dzīvot pašai pēc sava prāta, ka māte drīz vien tai padevās. Galma dāmas rīcībā bija nodota ekipāža, un viņa izbrauca un pārradās mājās, .kad pašai iegribējās, un māte nespēja ne pretoties un pamācīt, ne pavēlēt un pārliecināt.

Esmonds lāgā neatcerējās, vai viņa bija saderināta un gandrīz apprecējās vienu, divas vai pat trīs reizes. īsi pirms viņa aizbraukšanas, kā jau minēts, viņa solījās milordam Ešbērnemam, bet, kad Esmonds atgriezās mājās, milords tikko bija salaulājies ar Ormondas hercoga meitu lēdiju Meriju Batlcri, un lepnie nami, kā arī divpadsmit tūkstoši mārciņu gadā, kuru dēļ mis Beatriksa jaunekli iekāroja, izslīdēja no viņas rokām. Ar Beatriksu pašu Esmonds par šīm sagrautajām cerībām neuzdrošinājās runāt, bet, apjautājies milēdijai, saņēma šādu atbildi:

— Nevaicājiet man neko, Harij! Nezinu pateikt, kādēļ un kā viņi izšķīrās, un baidos pat uzdot kādu jautājumu. Lai cik laipna, gudra un cēlsirdīga ir mana nabaga Beatriksa, un ar šīm cildenajām īpašībām daba viņu bagātīgi apveltījusi, man, kā jums zināms, nav daudz laba, ko par viņu teikt, un es ar šausmām domāju par viņas precībām. Vienīgais dzinulis viņai ir godkārīgā tieksme ieņemt augstu stāvokli, un, līdzko viņa savu mērķi sasniegs, tas viņai apniks, kā apnīk it viss. Lai debesis palīdz viņas vīram, vienalga, kas viņš arī būtul Un lords Ešbērncms ir lielisks jauneklis, maigs un tomēr vīrišķīgs, asu prātu, kā man stāstīts un cik pati varu spriest pēc mūsu nedaudzajām sarunām, turklāt lēnīgs pēc dabas — par viņa lēnīgumu un pacietību esmu pārliecināta, jo viņš nekurnēdams cietis pārāk daudz. Taču beidzot viņš

Beatriksu atstāja, droši vien neizturēdams kādu pārāk traku viņas untumu vai nežēlību, un nesen apprecējās ar jaunu meiteni, kas viņu darīs tūkstoškārt laimīgāku, nekā to spētu mans nabaga bērns.

Saderināto izšķiršanās, lai kāds bija tās cēlonis (ari es esmu dzirdējis visādas tenkas, taču negribu šais lappusēs atkārtot, ko melš krogu apmeklētāji), izraisīja dažnedažādas nevalodas; misters Esmonds piedalījās karalienes dzimšanas dienas svinībās, kur milords ieradās kopā ar jauno sievu, kam Beatriksa atriebās, parādīdamās tik ķēnišķīgi daiļa, ka neizskatīgā, vārgā jaunā tni-lēdija nemaz nevarēja stāties viņai blakus, un lords Ešbērnems, kam netrūka iemeslu izvairīties no Beatriksas, pavisam nokaunējies drīz vien pacentās nozust. Tobrīd mis Beatriksai, ne soli neatkāpdamies, blakus turējās viņa gaišība Hamiltonas hercogs, ko Esmonds jau agrāk bija manījis tās tuvumā, viens no vislepnākajiem Eiropas džentlmeņiem, kas savu prātu asināja, lasīdams grāmatas, ceļodams un uzturēdamies pašu gudrāko vīru sabiedrībā, ievērojams valsts darbinieks, sūtnis karaļa Vilhelma valdīšanas laikā un spīkers Skotijas parlamentā, kur vadīja Anglijas un Skotijas ūnijas pretinieku partiju; tolaik četrdesmit piecus vai sešus gadus vecais džentlmenis vēl turējās tik stalti, bija tik gudrs un visu ieredzēts, ka viņam savu roku neatteiktu jebkura princese Eiropā.

— Vai jūs vēlētos hercogu par savu brālēnu? — pulkvedim Esmondam franciski pačukstēja valsts sekretārs misters Sentdžons. —• Atraitnis, šķiet, beidzot atradis mierinājumu.

Bet tagad atgriezīsimies pie mūsu raksta «Vērotājā» un sarunas, ko tas izraisīja. Sākumā mis Beatriksu tas ķēra sāpīgā vietā (kā tolaik mēdza sacīt) — un īsto autoru viņa «neuzoda», jo Esmonds patiešām cītīgi bija pūlējies atdarināt mistera Stīla rakstības veidu (otra «Vērotāja» autora stils, manuprāt, vispār nav atdarināms), un Diks, šis laiskuma un labsirdības iemiesojums, labprāt būtu nodrukājis rakstu savā avīzē, ļaudams nākamajām paaudzēm to pieskaitīt pie viņa paša gara ražojumiem, taču Esmonds nevēlējās, ka dāma, ko viņš patiesi mīlēja, tiktu pasaulei parādīta tik nelabvēlīgā gaismā. Lasīdama avīzi, Beatriksa sašutusi vaibstījās, un Esmonds ieinteresēts vēroja viņas sejas izteiksmi.

— Cik stulbs gan kļuvis jūsu draugs misters Stils! — iesaucās mis Beatriksa. — Epsema un Tanbridža! Vai tiešām nav nekā cita, ko aprakstīt, kā Epsema un Tan-bridža, kaut kādi franti baznīcā un Iokastes, un Linda-miras! Kāpēc viņš sievietes nesauc par Nelijām un Betijām, kā tās krustījuši krusttēvi un krustmātes?

— Beatriksa, Beatriksa, — viņu apsauca māte, —• par nopietniem jautājumiem runā, lūdzama, nopietni!

— Māmiņa acīmredzot domā, ka baznīcas katķisms nokritis no debesīm, — iesmiedamās atsaucās Beatriksa, — un ka to no kalna nonesis kāds bīskaps! Ak, kā es bērnībā tā dēļ dabūju ciest! Starp citu, māmiņ, mana krustmāte bija pāvesta piekritēja; kā jūs to varējāt pieļaut?

— Devu tev karalienes vārdu, — nosarkdama atbildēja māte.

— Un tas ir ļoti skaists vārds, — piebilda kāds cits no klātesošajiem.

Beatriksa ķērās pie lasīšanas.

— «Es to rakstu ar «ai»...» — ak jūs, bczgodisl — viņa iesaucās, pievērsdamās pulkvedim Esmondam. — Jūs to esat izstāstījis misteram Stilam ... vai ne; pagaidiet... to esat uzrakstījis jūs pats, lai padarītu mani par apsmieklu. Kaunieties, ser!

Nabaga Esmonds krietni vien satrūkās un atbildēja ar nekaunīgiem meliem, kas tomēr bija arī patiesība.

— Godavārds, — viņš sacīja, — šorīt es «Vērotāju» pat neesmu lasījis. — Kā gan viņš to būtu varējis lasīt, ja īstā «Vērotāja» vietā uz galda gulēja viltojums!

Beatriksa aizvien vēl lasīja, un viņas seja pietvīka jo sārtāka.

— Nē, — viņa teica, — neticu, ka jūs to varētu uzrakstīt! To droši vien sacerējis misters Stīls dzērumā un aiz bailēm no savas briesmīgās, rupjās sievas. Kad es lasu sievietei veltītus pārdabiskus komplimentus vai nedzirdētus cildinājumus sievietes tikumam, vienmēr droši zinu, ka iepriekšējā vakarā kapteinis ar savu mīļoto otro pusi sagājuši ragos un ka mājās viņš pārvests pilns kā mārks vai arī atrasts ...

•— Beatriksa! — iesaucās lēdija Kāslvuda.

•— Nu labi, māmiņ! Nebrēciet priekšlaikus! Nekā slikta es negrasījos teikt. Ja es jums arī nodaru pāri, tas nenotiek ar ļaunu nolūku, mana mīļā, jaukā māmuliņa. Zinu jau, zinu, jūsu mazā Triksa ir pavisam nerātna maza Triksa un nedara to, ko vajadzētu darīt, un dara to, ko nevajag darīt, un iznāk tā ... labi, labi, neturpināšu. Nē, turpināšu, ja jūs mani nenoskūpstīsiet. — Un jaunā dāma nolika lapiņu uz galda, metās klāt mātei, glāstīja to un skūpstīja, turklāt veltīdama misteram Es-mondam izteiksmīgu skatienu. «Redziet, ser, varbūt arī jums it labi patiktu nospēlēt šādu spēlīti!»

— Nudien, mana daiļā, patiktu gan, — sacīja Esmonds.

— Kas patiktu? — jautāja Beatriksa.

— Tas, par ko jūs domājāt, tik izaicinoši manī raudzīdamās, — atbildēja Esmonds.

— Ir nu gan gaišreģis! — smiedamās atsaucās Beatriksa.

— Kas Henrijam patiktu, mana mīļā? — apvaicājās milēdija, šī krietnā dvēsele, kas allaž rūpējās par mums un domāja, kā mūs iepriecināt.

Meitene atkal viņu apskāva.

— Ak jūs, mana labā, aušīgā māmiņa! — viņa sacīja, skūpstīdama māti. — Redziet, kas Harijam patiktu! —-Un viņa sāka līksmi smieties, bet lēdija Kāslvuda nosarka kā pavisam jauna meitene. — Paskatieties uz māmiņu, Harij! — piesteigdamās viņam klāt, saldā balsī pačukstēja Beatriksa. — Sis sārtums viņai taču piestāv? Vai nav skaista? Viņa izskatās jaunāka par mani un simtiem tūkstošiem miljonu reižu daiļāka.

Esmonda laipnā pavēlniece steigšus izgāja no istabas, lai neviens vairs neredzētu viņas pietvīkumu.

— Ja mums galmā prastu izaudzēt šādas rozes, — smiedamās turpināja Beatriksa, — ko visu mēs darītu, lai tikai tās saglabātu! Apgrieztu kātus un liktu sālsūdenī. Bet tādas puķes ne Hemptonkortā, ne Vindzorā nezied, Henrij. — Mirkli viņa klusēja, smaids pavasara debesīm līdzīgajās acīs pamazām izgaisa, un tās satumsa draudošās asaru gāzmas nojautā. — Ak, cik viņa ir laba! — Beatriksa sacīja. — Gluži vai svēta! Viņas labsirdība mani biedē. Nespēju dzīvot ar viņu kopā. Es kļūtu labāka, ja viņa nebūtu tik brīnišķīga. Viņa pārdzīvojusi lielas bēdas, un ir kāds liels noslēpums, kas viņu moka. Tā nav mana tēva nāve. Par to viņa runā mierīgu prātu, un diez vai viņa to tik stipri mīlējusi, — kaut gan kurš zina, ko mēs, sievietes, mīlam un kāpēc mīlam?

— Ko un kāpēc — patiešām! — iesaucās misters Es-monds.

— Neviens arī nezina, — turpināja Beatriksa, it kā nemanīdama viņa starpsaucienu, pēc kura tikai pacēla skatienu, — kā māte dzīvo. Šorīt viņa jau agri aizgāja uz dievkalpojumu, bet citkārt stundām ilgi nosēž savā kabinetā, un, ja jūs tur tagad ieietu, redzētu viņu, lūgšanās iegrimušu. Viņa rūpējas par apkārtnes nabagiem — šiem briesmīgajiem, netīrajiem ļautiņiem. Viņa noklausās visus mūsu draudzes mācītāja sprediķus — ak, cik šie sprediķi ir garlaicīgi! Un vai zināt, on a beau dire,l lai cik labi ir šādi cilvēki, viņi nav radīti, lai biedrotos ar mums, parastiem mirstīgiem. It kā allaž kāds trešais stāvētu klāt — pat tais reizēs, kad esam divas vien. Viņa nespēj izturēties pret mani atklāti, jo pastāvīgi domā par viņsauli un par savu sargeņģeli, kurš varbūt ir tas neredzamais trešais. Ak, Harij, esmu greizsirdīga uz šo sargeņģeli! — Mis Beatriksa nespēja savaldīties. — Tas ir briesmīgi, es zinu, taču mātes mūžs viss tiek veltīts debesīm, bet mana dzīve nespēj atrauties no šīszemes. Mūsu draudzība nekad nevar kļūt pilnīga, turklāt Frenka mazais pirkstiņš viņai rūp vairāk nekā es — to es zinu noteikti, un arī jūs, ser, viņa mīl pārāk stipri, un tādēļ es jūs ienīstu. Gribu, lai viņa pieder vienīgi man, bet viņa to nevēlas. Kad biju maza, viņa mīlēja tikai tēvu (ak, kā gan viņa to varēja? Atceros, kāds viņš bija labsirdīgs un glīts, bet tik aprobežots un, sadzēries vīnu, pat parunāt nespēja). Tad par mīluli kļuva Frenks, bet tagad viņa pieķērusies debesīm un mācītājam. Kā es viņu mīlētu! Jau no bērnu dienām kļūstu vai traka aiz dusmām, ka viņa mīl vēl kādu citu, bet viņa jūs visus mīlējusi vairāk — visus, lai kā man žēl. Pēdējā laikā viņa runā tikai par svēto mierinājumu, ko sniedz ticība. Krietnā dvēsele! Viņa kļūst laimīgāka, ticēdama, ka mēs visi esam ļauni un nožēlojami grēcinieki un ka šī zeme ir tikai pied-a-ierre^166 [167] taisnīgajiem, kur tie pārlaiž nakti, gluži kā mēs, atgriezdamies no Volkotas, pavadām nakti lielajā, drūmajā un nemājīgajā Haunslovas viesnīcā un guļam cietās gultās — ak, vai jūs atceraties šīs briesmīgās gultas! — bet nākamajā rītā atbrauks ugunīgi rati un nogādās tos tieši debesīs.

— Klusējiet, Beatriksa! — sacīja misters Esmonds.

— Klusēt — tā gan. Arī jūs esat liekulis, Henrij, tāpat kā liekulīga ir jūsu cēlā nopietnība un drūmā seja. Visi mēs esam liekuļi. Ak dievsl Mēs visi esam vientuļi, vientuļi, vientuļi! — sacīja nabaga Bcatriksa, un viņas skaistās krūtis saviļņoja nopūta.

— Es sacerēju to rakstu, mana dārgā, — teica misters Esmonds, — ikviena rindiņa ir manis uzrakstīta. Jūs neesat tik patmīlīga, kā iedomājaties, Beatriksa, un daudz labāka, nekā domājam mēs. Paši mēs šaubāmies par krietnumu, kas mūsos apslēpts, un novēršamies no laimes, kas atrodas tepat blakus. Visas savas godkārīgās cerības jūs esat saistījusi ar izdevīgām laulībām un stāvokli sabiedrībā; bet ko jums tas dos? Līdzko sasniegsiet kāroto, tas jums apniks, un diez vai jutīsieties laimīgāka karietē ar kroni nekā ...

— Nekā seglos kopā ar iemīļoto ganu, kratoties uz tirgu klepera mugurā! — iesaucās Beatriksa. — Sirsnīgi pateicos, mīļotais gans!

— Es, protams, esmu garlaicīgs gans, — nosarkdams atbildēja Esmonds, — un man vajadzīga nimfa, kas prot mani silti sasegt un izvārīt auzu tumi. Taču to var izdarīt arī Toms Lokvuds. Uz saviem pleciem viņš iznesa mani no uguns un, kad es gulēju slims, kopa mani ar tādu rūpību, ko diez vai varētu gaidīt no mīlestības. Un ne jau labās algas dēļ vai cerībā uz manām drānām un ceļasomas saturu. Cik ilgi Jēkabs nokalpoja savās ganu gaitās Rāheles dēļ?

— Rāheles? Jūs gribējāt teikt — Reičelas; tātad māmiņas dēļ? •— sacīja Beatriksa. — Jūsu godībai vajadzīga mana māmiņa, un tad jau es laimīgi varēšu saukt jūs par tētiņu.

Esmonds atkal nosarka.

— Es runāju par Rāheli, ko mīlēja kāds avju gans pirms piectūkstoš gadiem, kad gani dzīvoja daudz garāku mūžu nekā mūsdienās. Un es gribēju teikt — kopš pirmo reizi ieraudzīju jūs pēc ilgajiem atšķirtības gadiem —< toreiz jūs bijāt vēl bērns ...

— Un es apāvos savas glītākās zeķes, lai savaldzinātu jūs, ser...

— Kopš tā brīža mana sirds pieder jums, un nekad neesmu pat domājis par kādu citu sievieti. Un arī savu niecīgo slavu es kāroju iemantot tikai tādēļ, lai izpatiktu jums; tā patiešām nav dižošanās vērta, un armijā var atrast vai simtiem muļķu, kas uzslavu pelnījuši tikpat, cik es. Varbūt vecās, drūmās Kāslvudas gaisā bija kaut kas tāds, kas mūs visus zem šā satrupējušā jumta nomāca un padarīja neapmierinātus un vientuļus? Neviens nejutās laimīgs, un, kad visi sēdējām pie galda it kā vienotā saimē, pat tad katrs kala pats savus plānus.

•— Mīļā, sērīgā, vecā pils! — iesaucās Beatriksa. — Māmiņai nekad nav pieticis drosmes tur atgriezties, kopš mēs atstājām Kāslvudu pirms... taču kāda gan nozīme tam, pirms cik gadiem. — Un, papurinājusi cirtas, viņa pār plecu lepni un izaicinoši ielūkojās spogulī, it kā sacīdama: «Redzi, laiks, tev pār mani nav varas!»

— Jā, — piekrita Esmonds, jo, kā Beatriksa atzina, viņš prata atminēt daudzas tās domas, — jūs vēl joprojām varat droši lūkoties spogulī un priecāties par patiesību, ko tas jums parāda. Bet vai gribat zināt, kādi ir mani turpmākie plāni? Esmu nodomājis lūgt Frenku, lai viņš man atdod Virdžīnijas muižu, ko mūsu vectēvam dāvinājis karalis Kārlis. (Viņa pārspīlēti cienīgi paklanījās, it kā sacīdama: «Mūsu vectēvs, ko neteiksi! Liels paldies par tādu godu, mister bastard!») Jā, es zinu, jūs domājat par to svītru ģerboņa kreisajā pusē, un arī manas domas kavējas turpat. Sai zemē cilvēks aizvien jutīs šo pazemojumu, ja, protams, svītra nav ievilkta karaļa ģerbonī, ar ko ikviens var lepoties kā ar visaugstāko godu, tālab arī esmu nolēmis doties uz plantācijām, uzcelt mežā vigvamu — un, ja vienam kļūs pārāk skumji, apņemšu par sievu indiānieti. Sūtīsim jūsu augstībai zvērādas, lai ziemā nebūtu jāsalst, un, kad kļūsiet veca, apgādāsim jūs ar šņaucamo tabaku. Vecajai pasaulei neesmu pietiekami gudrs vai varbūt pietiekami blēdīgs. Mēģināšu rast sev vietu jaunajā pasaulē, kas vēl nav tik biezi apdzīvota, un nodibināšu tur arī ģimeni. Kad jūs pati kļūsiet māte un ievērojama dāma, varbūt atsūtīšu no savām plantācijām jums mazu mežonēnu — Esmondu un mohikāņu krustojumu, un jūs viņu sirsnīgi uzņemsiet viņa tēva dēļ, kurš galu galā ir jūsu radinieks un kuru jūs kaut drusku reiz esat mīlējusi.

— Kādas blēņas jūs melšat, Harij! — iesaucās mis Beatriksa, platām acīm lūkodamās brālēnā.

— Runāju pavisam nopietni, — atbildēja Esmonds. Un patiešām — šādi plāni jau sen nodarbināja viņa prātu, īpaši kopš pēdējās atgriešanās dzimtenē, kad viņš pārliecinājās, cik bezcerīga un pat pazemojoša ir viņa kaislība. — Nē, — viņš noteica, it kā runādams pats ar sevi, un piebilda: •— Esmu izmēģinājies neskaitāmas reizes. Tālumā no jums varu dzīvot gluži mierīgi, bet jūsu tuvums man nav panesams (mis Beatriksa atkal zemu paklanījās), un tālab došos projām. Naudas man pietiek, lai nopirktu cirvjus un šautenes kalpiem un krelles un raibas lupatas mežoņiem; braukšu turp un dzīvošu viņu vidū.

— Mori ami, — saņemdama Esmonda roku, laipni un kā žēlodama sacīja Beatriksa, —• jūs taču nedomājat, ka mūsu stāvokli iespējams arī kas cits nekā draudzība. Jūs esat mūsu vecākais brālis — vienmēr esam uzskatījuši jūs par brāli un jutuši līdzi jūsu nelaimē, nevis kaut ko jums pārmetuši. Jūs esat pietiekami vecs un pietiekami nopietns, lai būtu mūsu tēvs. Nē, vai zināt, man allaž licies, ka jūs esat vismaz simt gadu vecs, tik apmācies ir jūsu vaigs un tik svinīga jūsu izturēšanās. Jūtos kā jūsu māsa, neko vairāk nespēju. Vai ar to nepietiek, ser? — Un Beatriksa cieši jo cieši ieskatījās viņam acīs,— kas zina, kāda iedoma tobrīd nodarbināja viņas prātu?

— Tas ir pārāk daudz, — novērsdamies atbildēja Es-monds. — So dzivi ilgāk nespēju izturēt, tādēļ braukšu projām. Varbūt nogaidīšu, kamēr jūs apprecēsieties, tad pagādāšu kuģi, ko nosaukšu par «Beatriksu», un novēlēšu jums visiem ...

Sai brīdi sulainis atvēra durvis un pieteica viņa gaišību Hamiltonas liercogu, bet Esmonds, tikko neizgrūdis pār lūpām kaut ko līdzīgu lāstam, pielēca kājās, jo lielisks, zvaigznei zaļajā lentē mirdzot, istabā ienāca dižais augstmanis. Viņš laipni pamāja Esmondam, kā būtu mājis sulainim, kad tas izsauc viņa karieti vai pasniedz cepuri, un apsēdās blakus mis Beatriksai, bet pulkvedis izgāja no istabas kā suns ar nolaistu asti.

I\ad Esmonds nokāpa lejā, viņa pavēlniece sēdēja apakšstāva viesistabā. Viņa bieži gaidīja Hariju, kad tas naca no Beatriksas, un arī šoreiz aicināja to ienākt.

— Vai viņa jums pateica, Harij? — vaicāja lēdija Kāsl-vuda.

— Viņa bija ļoti atklāta, ļoti, — atbildēja Esmonds.

— Bet... bet par to, kam drīz jānotiek?

— Kam drīz jānotiek? — viņš atkārtoja, sirdij straujāk iepukstolies.

— Viņa gaišība Hamiltonas hercogs bildināja Beat-likšu, — teica milēdija. — Tas notika vakar. Viņi salaulāsies, līdzko beigsies hercoga sēru laiks, un jūs droši vien esat dzirdējis, ka viņa gaišība iecelts par sūtni Parīzē, un sūtņa laulātā draudzene brauks viņam līdzi.

IV NODAĻA

Jaunais Bealriksas pielūdzējs

Beatriksas izredzētais džentlmenis, kā zināms, bija divdesmit gadu vecāks par pulkvedi, ko viņa pastāvīgi noniecināja kā pārāk vecu; īstenībā Esmonds viņai šķita cilvēks bez vārda, dēkainis, bet dižais hercogs bija pats varenākais vīrs visā Skotijā un varēja cerēt vēl uz augstāku titulu. Milords Hamiltonas hercogs patiešām bija apveltīts ar visām izcilām džentlmeņa īpašībām, turklāt nākamībā varēja tās izslīpēt vēl spožākas, jo tobrīd, kad mis Beatriksa hercogu izraudzījās par līgavaini, viņam apritēja tikai piektais gadu desmits. Hercogs Hamiltons, tobrīd arī Erenas grāfs, izglītību bija baudījis slavenajā Skotijas universitātē Glazgovā un, pēcāk ieradies Londonā, drīz vien kļuva par Kārļa Otrā favorītu; karalis viņu iecēla par savu kambarkungu un vēlāk par sūtni Francijas karaļa galmā; divos karagājienos grāfs piedalījās kā viņa majestātes adjutants un, kad karalis Kārlis nomira, vēl aizvien atradās Francijā.

Karalis Jēkabs turpināja sava priekšteča aizsākto mi-lorda izvirzīšanu augstos amatos — viņš iecēla to par sava ģērbkambara pārzini un karaliskā jātnieku pulka komandieri, un viņa gaišība stingri nostājās karaļa Jēkaba pusē un palika tai nelielajā piekritēju pulkā, kas neveiksmīgo valdnieku nepameta līdz pat tā aizbraukšanai no Anglijas; tieši tad — 1688. gadā viņš sadraudzējās ar pulkvedi Frensisu Esmondu, un kopš tā laika šo draudzību atbalstīja abas ģimenes.

Pret karali Vilhelmu grāfs allaž juta dziļu cieņu, taču par tā pavalstnieku sevi nekad neatzina; viņš piedalījās daudzās pret dižo valdnieku vērstās sazvērestībās, kuras parasti beidzās ar sazvērnieku sakāvi, lai gan karalis gandrīz vienmēr viņu augstsirdīgi apžēloja. Vilhema valdīšanas laikā Erenas grāfs divas reizes tika ieslodzīts Tauerā, un, kad viņam piesolīja brīvību par atteikšanos vērsties pret karali, lepnais grāfs bezbailīgi atbildēja, ka nedos

godavārdu, «skaidri apzinādamies savu nespēju to turēt», un tomēr abas reizes viņu bez tiesas atlaida no cietuma, bet karalis uz cēlo ienaidnieku neturēja ļaunu prātu, jo, kad tā māte Hamiltonas hercogiene pēc vīra nāves atteicās no likumīgi iegūtā titula, viņš ar 1690. gadā pie Loo parakstīto patentu grāfu iecēla par Hamiltonas hercogu, Klaids-dcilas marķīzu un Erenas grāfu, piešķirdams tam visas ar šiem tituliem saistītās privilēģijas. 1700. gadā viņa gaišība nodeva zvērestu un ieņēma vietu Skotijas parlamentā, kur drīz iemantoja slavu gan ar kvēlo tēvzemes mīlestību, gan ar daiļrunību — it īpaši debatēs, kas izraisījās sakarā ar likumu par Ūniju, pret ko Hamiltonas hercogs bija noskaņots atklāti naidīgi, kaut arī nenogāja līdz tādām galējībām kā zemākie Skotijas muižnieki, kuri Ūnijai gribēja pretoties ar ieročiem rokās. Pēkšņi viņš savu nostāju mainīja, kā stāsta, pēc kādas vēstules no Scnžermēnas, kurā karalis lūdza hercogu kā savu pavalstnieku atturēties no jebkuras rīcības, kas varētu kaitēt viņa māsai karalienei, un, tā kā hercogs allaž cerēja, ka viņa karalim izdosies atgriezties tronī, miera ceļā izlīgstot ar karalieni Annu, nevis ar ieročiem un franču karaspēku uzbrūkot Anglijai, viņš nogāja malā un, kamēr Dinkerkā tika gatavota Chevalier de St. George izcelšanās krastā, atstāja Skotiju un apmetās uz dzīvi savā lielajā Steford-šīras muižā Anglijā.

Kad vigi 1710. gadā zaudēja varu, karaliene viņa gaišībai parādīja vislielāko labvēlību. Viņu iecēla par Bren-donas hercogu un Datonas baronu, karaļa Jēkaba Otrā piešķirtajam Skotijas Dzelkšņa ordenim pievienojās vēl Bikšu lentes ordenis — tik izcili spožu pagodinājumu valkāt abus ordeņus vēl nebija izpelnījies neviens Anglijas karaļu pavalstnieks. Kad karalienei minēja šo iebildumu, viņai labpatika atbildēt: «Tāds pavalstnieks kā Hamiltonas hercogs ir cienīgs saņemt jebkuras goda zīmes, ar ko vien viņu spēj apveltīt kronēti valdnieki. Kopš šā brīža arī es pati nēsāšu abus ordeņus.»

1712. gada oktobrī Vindzorā sanākusī bruņinieku asambleja hercogu, kā arī citus izredzētos, kuru vidū jāmin lords mantzinis, kam nule bija piešķirts Oksfordas grāfa un lorda Mortimera tituls, uzņēma bruņinieku kārtā;- pēc dažām dienām viņa gaišība tika iecelts par ārkārtējo sūtni Francijā un, nežēlodams līdzekļus, lika gatavot ceļam ekipāžas, sudraba traukus un tērpus ne tikai viņa ekselen-

ccī sūtnim, bet arī viņas ekselencei sūtņa laulātajai draudzenei, kura tāpat gatavojās aizbraukšanai. Karietes durvis jau rotāja viņas ģerbonis, un brālis tika steidzināts drīzāk ierasties, lai noteiktajā dienā izdotu māsu pie vīra.

Viņa augstība milords bija atraitnis. Hercoga nelaiķe laulātā draudzene Digbijas lorda Džerarda meita, ar kuru viņš apprecējās 1698. gadā, Hamiltonu dzimtai atnesa lielas bagātības, un daļēji šīs mantas dēļ izraisījās liktenīgā ķilda, kas izbeidza hercoga šīszemes gaitas.

Nav tādu moku — no izrauta zoba līdz zaudētai mīlestībai — , ko cilvēks nespētu paciest. Drūmās priekšnojautas ir daudz ļaunākas par pašu īstenību, un, kad savu postu apzināmies nenovēršamu, mēs saņemam visus spēkus un šķiramies no savas mocītājas vai zelējam garozu ar veselajiem zobiem. Pulkvedis Esmonds droši vien juta atvieglojumu, kad hercoga kariete lepnā sešjūgā atbrauca pēc viņa sapņu tēla un aizrāva to augstākās sfērās. Kurš nav operā redzējis, kā pēdējā cēlienā mašīna nimfu paceļ debesu augstumos, kur jau sēž iMarss, Bakhs, Apollons un pārējā dievišķā Olimpa sabiedrība, un pēdējo āriju tā, balsi tricinādama, nodzied jau dievietes kārtā; kad tamlīdzīga brīnumaina debesbraukšana notika Esmondu dzimtā, laikam gan mūsu vidū neatradās neviens, kas Beatriksu negodinātu kā augstāku būtni; vismaz vīzdegunīgā skaistule pati atmeta galvu lepna kā valdniece, ar katru skatienu likdama manīt, ka ir neaizskarama, bet draugi labsirdīgi viņai pakļāvās.

Kāds sens pulkveža Esmonda paziņa vēl no armijas laikiem — lāgazēns Toms Trcts, kurš pēcāk pārdeva savu kapteiņa dienesta pakāpi, apprecējās un sāka nodarboties ar tirdzniecību Sitijā, sen jau staigāja sadrūvējies, lai gan dzīvoja lepnā namā pie pašas upes un, kā likās, par panākumiem nevarēja sūdzēties. Drīz Esmonds drauga vārdu izlasīja Gazette lappusē, kur publicēja bankrotējušo tirgoņu vārdus, bet pēc nedēļas neveiksminieks laimē starojošu vaigu ieradās pie mistera Esmonda un šķita tikpat līksms un bezrūpīgs kā pirms desmit gadiem, kad viņi no Sauternptonas devās ceļā uz Vigo līci.

— Sis bankrots, — sacīja Toms, — jau trīs gadus ka Damokla zobens karājās virs manas galvas, doma par to man neļāva pat acis aizvērt, un lāgiem* es lūkojos gan uz nabaga Pollijas galvu, kas atdusējās uz otra spilvena,

gan uz bārdas nazi turpat blakus un grasījos padarīt sev galu, lai izbeigtu šīs mokas. Nu mēs beidzot esam bankrotējuši, Toms Trets maksā cik spēdams, viņa sievai ir glīts namiņš Fulemā un savi nodrošināti ienākumi. Man vairs nav jābaidās ne no tiesu izpildītāja, ne kreditoriem, un pēdējās sešas naktis esmu gulējis cietā miegā.

Un tā nu iznāk, ka, līdzko Fortūna savīcināja spārnus un aizlaidas, krietnais Toms, apsedzies ar savu nobružāto tikumu, saritinājās kamolā un saldi aizmiga.

Esmonds draugam neatzinās, ka tā bēdu stāsts daudz neatšķiras no viņa paša likteņa, bet, klusībā nosmējies, saprata, ka jārīkojas tāpat, un savu bankrotu mīlestībā nolēma uzņemt tikpat līksmi un bezbēdīgi. Varbūt viņa jautrība pat mazliet aizskāra Beatriksu.

— Un tā jūs, ser, uzņemat vēsti par savu nelaimi? — viņa apjautājās. — Un smaidīdams raugāties acīs, it kā priecātos, ka beidzot esat ticis no manis vaļā?

Taču Esmonds neza'udēja labo omu, bet tikai izstāstīja Beatriksai par Toma Treta bankrotu.

— Es tiecos pēc vīnogām, kas nokarājās no augsta mūra, — viņš sacīja, — un zaudēju savaldīšanos tālab, ka nespēju tās aizsniegt; vai tas kāds brīnums? Tagad vīnogu vairs nav, tās norautas, jo gadījies kāds cits garāks par jūsu padevīgo kalpu. — Un pulkvedis māsīcai zemu palocījās.

— Ak, garāks gan, pulkvedi Esmond! — viņa iesaucās. — Kam pietiktu prāta, tas pieliktu pie mūra kāpnes un paņemtu vīnogas. Drosminieks pārvarētu grūtības, nevis bezspēcīgi blenztu ar atvērtu muti.

— Hercogam atliek vienīgi blenzt, jo vīnogas pašas viņam iekrīt mutē, — atsaucās Esmonds, vēlreiz zemu paklanīdamies.

— Jā, ser, — viņa sacīja, — hercogs patiešām ir garāks nekā jūs. Un kālab lai es nejustu pateicību pret viņa gaišību, kurš dāvā man sirdi un savu slaveno vārdu? Viņš mani apveltījis ar lielu godu, un es zinu, ka tas ir tikai savstarpējs darījums, es to pieņemu un pēc labākās sirdsapziņas pūlēšos izpildīt savu pienākumu. Nav vietas nopūtām un sajūsmas saucieniem, kad runa ir par vīrieti viņa gaišības gados un meiteni, ko daba nebūt nav apveltījusi ar īpašu maigumu. Kādēļ lai es neatzītu, ka esmu godkārīga, Harij Esmond, un, ja vīrietim par grēku netiek piedēvētas alkas pēc goda, kālab lai sieviete to nekārotu?

Vai man atklāti atzīties, Harij, ka jums būtu veicies vairāk, ja jūs tik daudz nelocītu ceļus un neizturētos tik pazemīgi? Tāda sieviete kā es uzvarama ar drošsirdību, nevis ar nopūtām un sērīgiem skatieniem. Jūs mani pielūdzat un cildināt slavas dziesmās, lai gan es it labi zinu, ka neesmu nekāda dieviete, līdz beidzot šis saldais vīraks man apriebjas. Tā jums drīz apriebtos dieviete, ja tā kļutu misis Esmonda un mūžīgi pukotos, ka pietrūkst naudas sīkiem izdevumiem un jāstaigā vecās kleitās. Ak, brālēn! Dieviete ar aubi galvā pie plīts, kur vīram vārās tume, nav vairs nekāda dieviete, to jūs varat man ticēt. Es kļūtu īdzīga, ķildotos, bet no visiem lepnajiem nabagiem pats lepnākais visā pasaulē ir misters Esmonds, ja atļauts jums to teikt. Jūs nekad nezaudējat pašsavaldību, bet nekad laikam arī nepiedodat. Sasniedzis izcilu stāvokli, jūs varbūt pat liktos labsirdīgs, bet, tā kā neesat nekas, man jūs šķietat pārāk cēls, un es no jums baidos, brālēn, — nekas, nekas, klausieties vien! — un nekad es jūs nedievinātu, bet laimīgu jūs spēs darīt tikai tāda sieviete, kas jūs dievinās. Nē, nudien, ja arī mēs apprecētos, jau pēc pirmā trača jūs man naktī uzmestu spilvenu uz galvas un mani nosmacētu, kā tas moris nomiedza savu mīļoto lugā, kas jums tik ļoti patīk. Kā to sievieti sauca? Dczdemona. Skaidrs, ka nomiegtu, jūs, briesmīgais Otello!

— Laikam nožņaugtu gan, — piekrita pulkvedis.

— Es šādu nāvi nevēlos. Domāju nodzīvot simt gadus, izlīksmoties desmit tūkstošos rautu un izdejoties ballēs un katru vakaru spēlēt kārtis līdz pat tūkstoš astoņsiin-tajam gadam. Gribu visur būt pirmā, ser, un man patīk glaimi un komplimenti, bet no jums veltīgi tos gaidīt; man patīk smieties, ser, bet kam gan nāks smiekli, skatoties jūsu skābajā sejā, es gribu karieti sešjūgā vai astoņjūgā, gribu dimantus un katru nedēju jaunu tērpu, un vēl es gribu, lai ļaudis sacītu: «Redziet, kur hercogiene! Cik daiļa izskatās viņas gaišība! Ceļu Madame l’Ambassadrice d’Angleterre\[168] Pasauciet viņas ekselences sulaini!» To visu es gribu. Bet jūs — jums vajadzīga sieva, kas pienesīs tupeles un naktsmici, kas sēdēs jums pie kājām un sajūsmā sauks: «O, caro! O, bravo!»2 — kad jūs lasīsiet tai priekšā savus Šekspīrus, Miltonus un tamlīdzīgas blēņas.

Māmiņa būtu jums īsti piemērota sieva, bijis jūs kaut mazliet vecāks, lai gan jūs izskatāties savus desmit gadus vecāks par viņu, nudien, jūs īdzīgais, vecais zilbārdi. Sēdētu abi mīlinādamies kā Dārbijs un Džouna un bužinātos un dūdotu kā divi veci balodīši uz laktiņas. Bet es gribu spārnus, ar ko pacelties gaisā. — Un viņa izpleta daiļās rokas, it kā tiešām spētu aizlidot — kā skaistā Gori^169, ko mīlēja ceļinieks skumjajā stāstā.

— Bet ko par šo lidojumu teiks jūsu Piters Vilkinss? — vaicāja Esmonds, kuram daiļā būtne visjaukākā šķita tais mirkļos, kad tā draiskojās un viņu izsmēja.

— Hercogiene zina savu vietu, •— viņa smiedamās atbildēja. — Man jau ir dēls, trīsdesmit gadus vecs skaistulis (milords Erens), un četras meitas. Kā viņi ārdīsies niknumā, kad es ieņemšu savu vietu galda galā! Bet es viņiem došu tikai mēnesi laika dusmoties, pēc tam viņi mani mīlēs, lords Erens, protams, arī, tāpat kā viņa gaišības skotu vasaļi un viss piekritēju bars tais mežonīgajos kalnos. Tā esmu izlēmusi, un, kad es kaut ko ieņemos galvā, tam arī jānotiek. Viņa gaišība ir viscēlākais džentlmenis Eiropā, un es viņu gribu darīt laimīgu, bet, kad tronī atgriezīsies karalis, jūs varat paļauties uz manu aizstāvību, brālēn Esmond, jo karalim jāatgriežas un viņš atgriezīsies, un es pati viņu pārvedīšu no Versaļas kaut vai zem krinolīna paslēptu.

— Ceru, ka jūs patiešām kļūsiet laimīga, Beatriksa, — nopūzdamies sacīja Esmonds. — Kamēr vēl neesat milē-dija hercogiene, vai drīkstu jūs saukt par Beatriksu? Bet tad es jūsu gaišībai klanīšos līdz zemei.

— Iztiksim bez nopūtām un zobgalībām, — viņa atbildēja. — Esmu pateicīga viņa gaišībai par man dāvāto augstsirdību, jā, pateicīga — un viņa vārdam kaunu nedarīšu. Neapgalvoju, ka viņam pieder mana sirds, taču būšu pateicīga, paklausīga un padevīga sieva — to es viņam teicu un neko vairāk neesmu solījusi, un viņa cēlā sirds nekā cita arī nevēlas. Izstāstīju visu — pat par saderināšanos ar to nabaga nelaimīgo, kuru nespēju iemīlēt un no kura dotā vārda labprāt atteicos un lēkāju aiz prieka, saņemdama atpakaļ savu solījumu. Man ir divdesmit pieci gadi.

— Divdesmit seši, mana dārgā, — sacīja Esmonds.

— Divdesmit pieci, ser, gribu, lai ir divdesmit pieci, un šais astoņos gados neviens vīrietis nav spējis aizkustināt manu sirdi. Jā ... jums gan tas reiz izdevās — mazu, mazu drusciņu, Harij, toreiz, kad atgriezāties no Lilles, divkaujā ar to slepkavu Moucnu izglābis Frenkam dzīvību. Man jau gandrīz šķita, ka spēšu jūs iemīlēt, un māmiņa krita ceļos, mani lūgdamās, un es tiešām jutu maigumu ... vienu dienu. Bet tad manas jūtas atsala, Henrij, un es kā agrāk atkal baidījos no jums un jūsu grūtsirdības, un es biju priecīga, ka jūs aizbraucat, un saderinājos ar milordu Ešbērnemu, lai vairs nevajadzētu domāt par jums, — tāda ir patiesība. Jūs man esat pārāk labs. Es nespētu jūs darīt laimīgu un tikai velti nomocītos, pūlēdamās jūs iemīlēt. Taču, ja jūs būtu lūdzis manu roku tai dienā, kad mēs pasniedzām jums zobenu, es laikam būtu padevusies — un šobrīd mēs abi justos nelaimīgi mocekļi. Visu vakaru toreiz tērzēju ar šo vientiesīgo lordu tikai tādēļ, lai kaitinātu jūs un māmiņu, un tas man laikam izdevās gluži labi. Cik atklāti tagad mēs varam par to runāt! It kā tūkstoš gadu būtu pagājis; un, kaut arī sēžam vienā istabā, tā vien šķiet, ka mūs šķir augsta siena. Mans dārgais, krietnais, uzticīgais, skumjais brālēn! Tagad varu atzīties, ka jūs man patīkat, ka es ar jums pat lepojos, ser, un sacīt, ka esat drosmīgs, ļoti labsirdīgs, ļoti patiess draugs un īsts džentlmenis, lai gan... lai gan mazliet neveiksmīgi piedzimis, — viņa piebilda, šķelmīgi papurinādama galvu. — Bet turpmāk, ser, — viņa palocīdamās sacīja, — mēs drīkstēsim sarunāties tikai māmiņas vai viņa gaišības hercoga klātbūtnē, jo viņš pret jums nejūt īpašu labvēlību, brālēn, un ir greizsirdīgs kā tas moris jūsu iecienītajā lugā.

Kaut arī šie gaužām laipni teiktie vardi lika mistera Esmonda sirdij sažņaugties, viņš savas sāpes rūpīgi apslēpa (kā to vēlāk apgalvoja pati Beatriksa) un, vīrišķīgi savaldīdamies, sacīja:

— Mūsu saruna vēl nav beigusies, dārgā, jo es vēl neesmu teicis pēdējo vārdu. Taču tur jau nāk jūsu māte (milēdija patiešām tobrīd ienāca istabā *— un viņas daiļā seja izskatījās tik norūpējusies, ka Esmonds goddevīgi noskūpstīja viņai roku). Lai mana dārgā milēdija arī dzird pēdējo vārdu, jo tur nekā slēpjama nav, tā ir tikai atvadu svētība, ko līdz ar kāzu dāvanu jums pasniegs vecāks džentlmenis, jūsu aizbildnis, jo es nudien jūtos kā visas dzimtas aizbildnis, turklāt tik vecs, ka derētu jums visiem par vectētiņu, un kā savam vectētiņam ļaujiet man pasniegt milēdijai hercogienei kāzu dāvanu. Tie ir dimanti, ko man novēlēja mana tēva atraitne. Gribēju tos Bcatrik-sai atdot jau pirms gada, taču domāju, ka arī hercogienei tie kaunu nedarīs, kaut gan mirdzumā nespēj līdzināties visdaiļākajai sievietei pasaulē. — Un viņš izņēma no kabatas kārbiņu ar dimantiem un pasniedza to māsīcai.

Sajūsmināta viņa iekliedzās, jo dārgakmeņi patiesi bija ārkārtīgi skaisti, turklāt ļoti vērtīgi; un pēc brīža kakla rota jau zaigoja tur, kur brīnišķīgajā mistera Poupa poēmā^170 mirdz Bclindas krusts, greznodama visbaltāko un visdaiļāko kaklu visā Anglijā.

Jaunās dāmas prieks par spīguļiem bija tik nevaldāms, ka, piesteigusies pie spoguļa un pārliecinājusies, kā tie izceļ daiļo kaklu, viņa ar atplestām rokām metās pretī brālēnam un grasījās to apbalvot ar pateicību, ko tas labprāt pieņemtu no viņas burvīgajām rožu lūpiņām, taču šai mirklī atvērās durvis un sulainis pieteica viņa gaišību Beafriksas izredzēto līgavaini.

Hercogs uzmeta misteram Esmondam drūmu skatienu, tomēr zemu tam paklanījās un svinīgi noskūpstīja abām dāmām roku. Viņš ieradās tieši no pils un bija aplicies abas goda zīmes — Bikšu lentes un Dzelkšņa ordeni.

— Paraugieties, milord! — sacīja mis Beatriksa, iedama tam pretī un rādīdama dimantus uz savām krūtīm.

— Dimantil — teica hercogs. — Iīm! Skaisti gan.

•— Tā ir kāzu dāvana, — sacīja Beatriksa.

— No viņas majestātes? — apvaicājās hercogs. — Karaliene ir ļoti augstsirdīga.

— No mana brālēna Henrija ... no mūsu brālēna Henrija, — vienā balsī iesaucās abas dāmas.

— Man nav gods pazīt šo džentlmeni. Manuprāt, mi-lordam Kāslvudam nebija brāļu, un arī jūsu augstībai, mi-lēdij, cik man zināms, nav ne brāļadēlu, ne māsasdēlu.

— No mūsu brālēna pulkveža Henrija Esmonda, milord, — teica Beatriksa, drosmīgi saņemdama pulkveža roku, — kuru tēvs mums atstāja par aizbildni un kurš mūsu dzimtai neskaitāmas reizes pierādījis savu mīlestību un draudzību.

— Hamiltonas hercogiene dimantus drīkst pieņemt tikai no sava dzīvesbiedra, — sacīja hercogs, — un es lūgšu jūs, madame, tos atdot misteram Esmondam.

— Beatriksai Esmondai ir tiesības pieņemt dāvanu no mūsu radinieka un labvēļa, milord hercog, — ar dziļu cieņu teica milēdija Kāslvuda. — Pagaidām vēl viņa ir mana meita, un, ja māte atļauj pieņemt šo dāvanu, nevienam citam nav tiesību pret to iebilst.

— Radinieks un labvēlis! — sacīja hercogs. — Nepazīstu nekādus radiniekus un par savas sievas labvēli negribu kaut kādu ...

— Milord! — pulkvedis Esmonds viņu pārtrauca.

—• Nevēlos lieki tērēt vārdus, — sacīja viņa gaišiba,

— tādēļ teikšu atklāti — jūs pārāk bieži apciemojat šo namu, un es negribu, ka Hamiltonas hercogiene pieņem dāvanas no džentlmeņiem, kas sauc sevi vārdā, uz kuru tiem nav ne mazāko tiesību.

— Milord! — iesaucās lēdija Kāslvuda. — Misteram Esmondam uz šo vārdu ir lielākas tiesības nekā jebkuram citam, un tas ir tikpat sens un godājams kā jūsu gaišības vārds.

Milords hercogs pasmīnēja, nepārprotami likdams nojaust, ka uz šādām runām lēdiju »Kāslvudu var pamudināt vienīgi neprāts.

— Par labvēli es misteru Esmondu nosaucu tādēļ, —• sacīja mana pavēlniece, — ka viņš patiešām aizvien ir bijis mūsu labvēlis — jā, jā, viscēlsirdīgākais, visuzticamākais, visdrosmīgākais un viskrietnākais labvēlis. Viņš metās vidū, lai glābtu mana vīra dzīvību no Mouena zobena cirtiena. Un viņš izglāba manu dēlu, aizstāvēdams nabaga puisēnu pret šo nelieti. Vai tā nav labdarība?

— Izlūdzos pulkvedim Esmondam piedošanu, — viņa gaišiba teica vēl augstprātīgāk. — Nepavisam nevēlos viņu apvainot un varu vienigi pateikties par laipnību, ko viņš parādījis jūsu ģimenei, mitēdij. Ar milordu Mouenu, kā jums zināms, mani saista svainība, lai gan ne draugi, ne radinieki neesam, taču atkārtoju vēlreiz, ka no pulkveža Esmonda mana sieva nedrīkst pieņemt dāvanas.

— Mana meita drīkst pieņemt dāvanas no mūsu dzimtas galvas, mana meita drīkst dziļā pateicībā pieņemt šo laipnības apliecinājumu no sava tēva, savas mātes un sava brāļa vistuvākā drauga, jo tā ir tikai viena no tūkstošiem labdarību, ar ko viņš mūs apveltījis, — kliedza lēdija Kāslvuda. — Kāda nozīme dimantu virtenei, ja viņš, mūsu dārgais aizstāvis un draugs, dāvājis mums tādu mīlestību! Mēs esam viņam pateicību parādā ne tikai par Frenka dzīvību, bet par visu — jq, par visu, kas mums pieder, —• trīcošā balsī, tumši pietvīkusi, turpināja mana pavēlniece»»-- Tituls, ar ko lepojamies mēs, pieder viņam, bet viņš n6 tā atsakās. Nevis viņai?., bet mums nav tiesību uz savu vārdu, kaut gan viņš ir pārāk cēls šim vārdam. Viņš atteicās no sava vārda pie mana dzīvesdrauga nāves gultas — viņš upurēja to maniem bāreņiem, atteicās no goda un augsta sabiedriskā stāvokļa, jo mīlēja mūs pārāk pašaizliedzīgi. Viņa tēvs bija vikonts Kāslvuds un marķīzs Esmonds, un viņš ir sava tēva likumīgais dēls un īstais mantinieks, bet mēs tikai baudām viņa labvēlību, jo viņš paliek galva visai mūsu dzimtai, kas ir tikpat sena kā jūsējā. Un, ja viņš labprātīgi atteicās no sava vārda, lai to varētu valkāt mans dēls, mēs viņu jo vairāk mīlam un cienām, un svētījam, lai kādu vārdu viņš izraudzītos.— Jūtu pārpilnībā milēdija jau atkal grasījās noslīgt ceļos Esmonda priekšā, bet viņš to aizkavēja, un Beatriksa nobālusi pieskrēja mātei klāt, apskāva to un, balsij satraukumā aizlūstot, iejautājās:

— Ko tas nozīmē, māt?

— Tas ir dzimtas noslēpums, milord hercog, — sacīja pulkvedis Esmonds, — nabaga Beatriksa nekā nenojauta, un arī milēdijai tas kļuva zināms tikai pirms gada. Man ir tādas pašas tiesības atdot savu titulu kādam citam, kā jūsu gaišības mātei savā laikā tika atļauts atteikties no savējā jums par labu.

— Es pati būtu visu izstāstījusi Hamiltonas hercogam, — sacīja mana pavēlniece, — ja viņa gaišība manas meitas roku lūgtu man, nevis runātu ar pašu Beatriksu. Jau šodien pat es divatā jums atklātu šo noslēpumu, ja jūsu neapdomātie vārdi, milord, negaidot nebūtu izraisījuši tādu izskaidrošanos, bet tagad es domāju, lai arī Beatriksa dzird un uzzina to, ko vajadzētu zināt visai pasaulei, — cik daudz pateicības mēs esam parādā mūsu radiniekam un aizstāvim.

Un, saņēmusi meitas roku savējā, runādama vairāk tai nekā milordam hercogam, lēdija Kāslvuda aizkustinoši izstāstīja to, kas jums jau ir zināms, vai līdz debesīm u!(iinādama sava radinieka augstsirdīgo rīcību. Misters I smonds savukārt izskaidroja viņam tik pašsaprotamos iemeslus, kālab nav gribējis izjaukt līdzšinējo dzimtas titulu mantošanas kārtību un nolēmis palikt tas pats, kas viņš bija, — pulkvedis Esmonds.

— Un marķīzs Esmonds, rnilord, — zemu paklanīdamies, piebilda viņa gaišība hercogs. — Ļaujiet man izlūgties jūsu gaišībai piedošanu par vārdiem, ko izteicu aiz neziņas, un piedāvāt jums savu draudzību. Apzinos, kāds gods ir kļūt par jūsu svaini, ser, lai kādu vārdu jūs sev izvēlētos (tā viņa gaišībai labpatika izteikties), un pateicībā par lielisko dāvanu, ko pasniedzāt manai sievai, jūsu radiniecei, ar vislielāko prieku izdarīšu jums jebkuru pakalpojumu, ko vien spēj Džeimss Duglass. Nekad neradīšu miera, iekāms kaut daļēji nebūšu atlīdzinājis jūsu krietnību, un varbūt šo iespēju, — piebilda hercogs, — jau visā drīzumā sniegs svarīgais uzdevums, ko man uzticējusi viņas majestāte. Ja neliedzat, rnilord, mums vēlreiz savu labvēlību, lūdzu jūs kāzās par vedējtēvu.

— Un, ja viņš neiebilst pret mazu avansu, es to labprāt pasniedzu jau tūdaļ, — teica Beatriksa, pieiedama Esmondam klāt, un, saņēmusi no brālēna skūpstu, viņa čukstēja: — Ak, kādēļ jūs neiepazinu agrāk!

Redzot šo skatu, milordam hercogam karsts vien pār kauliem pārskrēja, taču viņš nebilda ne vārda; Beatriksa cienīgi viņam paklanījās, un abas dāmas izgāja no istabas.

— Kad jūsu ekselence domā doties uz Parīzi? — vaicāja pulkvedis Esmonds.

— Tiklīdz būs nosvinētas kāzas, — atbildēja viņa gaišība. — Norunāts ir pirmajā decembrī, agrāk nav iespējams. Jāgatavojas ceļam. Karaliene vēlas, lai vēstniecība Parīzē ierastos ar lielu greznību, turklāt man vēl kārtojamas dažas darīšanas. Šis nelietīgais Moucns atkal ieradies vai kuru katru brīdi ieradīsies Londonā; esam uzsākuši prāvu par nelaiķa lorda Džcrarda mantojumu, un Mouens izteicis vēlēšanos satikties ar mani.

V NODAĻA

Mouens šai stāstā parādās pēdējo reizi

Pulkvedim Esmondam atbalstu un aizstāvību piesolīja ne tikai nākamais radinieks milords Hamiltonasun Brendonas hercogs, bet arī citi ietekmīgi draugi, kas, nākuši pie varas, gan spēja, gan gribēja kļūt viņam noderīgi, un ar šādiem sabiedrotajiem viņš varēja cerēt uz tikpat drīzu izvirzīšanos valsts dienestā dzimtenē, kā bija kāpis pa militārā dienesta kāpnēm, cīnīdamies svešās zemēs. Viņa gaišība hercogs augstsirdības uzplūdos misteram Esmondam piesolīja sūtniecības sekretāra vietu Parīzē, pats droši vien gaidīdams to, ka viņa piedāvājums tiks noraidīts; un Esmonds patiešām pat domās nepieļāva iespēju pavadīt savu mīļoto pēc laulībām tālāk kā līdz baznīcas durvīm, tālab, viņš cēlsirdīgā sāncenša upuri atraidīja.

Citi ietekmīgi džentlmeņi tikpat devīgi apveltīja pulkvedi Esmondu vismaz ar glaimiem un solījumiem. Misters Ilārlijs, nule jau rnilords Oksfords un Mortimcrs, kas tika iecelts par Bikšu lentes ordeņa kavalieri tai pašā dienā, kad šo goda zīmi saņēma viņa gaišība Hamiltonas hercogs, atsūtīja pulkvedim ziņu, ka viņam visdrīzākajā laikā tiks ierādīta vieta parlamentā, un misters Sentdžons izteica visrožainākās cerības par pulkveža turpmāko izvirzīšanos parlamentā. Visi Esmonda draugi guva izcilus panākumus, taču pašus lielākos laurus plūca viņa mīļais vecais komandieris ģenerālis Vebs, kurš tolaik baudīja ministru un karalienes īpašu labvēlību un tika iecelts par sauszemes karaspēka ģenerālleitnantu, bet vienkāršo mirstīgo pūlis, ieraudzījis drosmīgo karavadoni vai nu braucam uz parlamentu vai pieņemšanu pilī, vai ar spieķi un kruķiem klibojam no namdurvīm līdz ekipāžai, viņam uzgavilēja tikpat skaļi, kā reiz bija suminājuši Mārlboro.

Dižais hercogs bija kritis galīgā nežēlastībā, un krietnais vecais Vebs visas viņa gaišības nelaimes piedēvēja Vinendālei, apgalvodams, ka liktenis taisnīgi sodījis nodevēju. Hercogiene Sāra arī cieta sakāvi, viņai tika atprasītas visas atslēgas, atņemti visi amati un visas pensijas. — Ak vai, ak vai, — mēdza sacīt Vebs, — ja pie Vinendāles mani sasistu, viņa ar šīm pašām atslēgām ieslēgtu trīs miljonus franču kronu, bet es tos vezumniekus aizturēju. — Mūsu ienaidnieks Kārdonels tika padzīts no apakšnama (reizē ar misteru Volpolu) par valsts naudas piesavināšanos. Kedogens zaudēja Taucra komandanta vietu. Mārlboro meitām izbeidzās kambarkundžu karjera, bet hercogs nežēlastībā krita tik tālu, ka viņa znotam lordam Bridžvoteram lika atstāt ta apartamentus Scntdžeim-sas pilī un atņēma pusi galma staļļmeistara pensijas.

Taču pats zemākais Mārlboro kritiens vismaz man šķiet las bridis, kad viņš sūtīja sulaini pie ģenerāļa Veba, pazemīgi izlūgdamies pieņemšanu, — viņš, kurš deva pavēles mūsu brašajam, vecajam ģenerālim, kurš to apvainoja un izsmēja, kurš dienām lika tam nīkt savā uzgaidāmā telpā, kurš pat pēc vislielākās uzvaras nenosliecās tam uzrakstīt vēstuli pats ar savu roku. Tauta alka miera tikpat dedzīgi, cik kvēli tā bija tiekusies pēc kara. Anglijā ieradās Savojas princis, viņš dabūja audienci pie karalienes, saņēma senkāroto goda zobenu, visiem spēkiem pūlējās saliedēt vigu partiju, dabūt savā pusē jauno Hanoveras princi, darīja visu, kas vien spētu paildzināt karu un galīgi pazudināt veco valdnieku, pret ko viņš juta nesamierināmu naidu. Taču tautai mūžīgie cīniņi bija apnikuši, tā bija tiktāl pārgurusi, ka pat sakāve pie Denēnas tai nespēja izraisīt dusmas, kaut gan pirms diviem gadiem šāds zaudējums visu Angliju iesvcltu niknumā. Skaidri varēja redzēt, ka armijas priekšgalā nav vairs dižā Mārlboro. Eiženam atlika vienīgi trakā naidā atkāpties un atteikties no visu mūžu alktās atriebības. Hercoga piekritēji veltīgi vaicāja: «Vai tiešām mēs ļausim saviem ieročiem krist kaunā? Vai tiešām nesauksim palīgā vienīgo karotāju, kas spēj glābt mūsu godu?» Tauta pietiekami bija baudījusi kara grūtības, un ne izsmiekls, ne uzmudinājuma saucieni vairs nevarēja britus piedabūt, lai tie mestos jaunā cīniņā.

Kaut arī misters Sentdžons piederēja pie tiem valstsvīriem, kuri nepagurdami tērgā par brīvību un dižojas ar pārgudrām filozofiskām sentencēm, viņš tomēr rīkojās drīzāk saskaņā ar turku nekā ar grieķu filozofiju un īpaši nekrietni izturējās pret to cilvēku pasugu, ko sauc par rakstniekiem, tiranizēdams nabadziņus tik briesmīgi, ka taisni vai jābrīnās, kā tas savienojams ar viņa apgalvojumiem par cieņu pret gara gaismas nesējiem. Ķildas literātu aprindās tolaik vērtās īpaši asas, valdības aizstāvji guva virsroku, iemantoja plašu atbalstu un, manuprāt, varēja parādīt žēlsirdību. Opozīcija, gluži dabiski, pukojās un skaļi pauda savu neapmierinātību — daži to darīja no tīras sirds, apjūsmodami Mārlboro hercoga izcilos talantus un gauzdamies par netaisnību, kas nodarīta visdiženākajam karavadonim pasaulē; citus patriotus zudities pamudināja tukšais vēders, un tie brēca, nabadzības spiesti, jo par to saņēma atlīdzību. Pret šādiem

kurnētājiem milords Bolingbruks nepazina ne mazākās žēlastības un bez sirdsapziņas pārmetumiem tos dučiem vien meta cietumā un sēja pie kauna staba.

Misters Esmonds karavīra zobenu nomainīja pret citu ieroci —• spalvu, taču ieņēma drošākas pozīcijas nekā iepriekš minētie nelaimesputni, kas riskēja ne tikai ar brīvību, bet ari ar savām ausīm.[171] Mūsu pusē briesmas nedraudēja, jo mēs bijām guvuši virsroku, turklāt misters Esmonds pats sevi mierināja ar domu, ka rakstos viņam allaž izdodas palikt džentlmenim, ja ari ne vienmēr veicas paspīdēt ar asprātību.

Misters Esmonds pazina daudzus sava laika izcilākos garus, kuri spoži iemūžinājuši karalienes Annas valdīšanas posmu un kuru darbus ikviens īstens anglis gadu-simteņiem ilgi neizlaidīs no rokām, taču parasti ar tiem tikās sabiedrībā, bet ciešākas saites uzturēja vienīgi ar Diku Stīlu un misteru Edisonu, kura draudzība gan atsala, kad misters Esmonds kļuva pārliecināts torijs un sāka grozīties šīs partijas vadoņu aprindās. Edisona draugu pulks nebija plašs, un savas domas viņš uzticēja tikai pašiem tuvākajiem cilvēkiem. Diez vai izdotos atrast otru tik taisnīgu un godīgu vīru, kas turklāt prastu tik veikli, neapnicīgi un aizraujoši sarunāties. Tagad, brieduma gados, par visu to rakstīdams, atzīstu, ka mistera Edisona politiskie uzskati bija pareizi un, ja dzīvi varētu sākt vēlreiz no jauna, es Anglijā kļūtu par vigu, nevis toriju, taču politikā izvēli uz vienu vai otru pusi parasti novirza simpātijas nevis pret zināmiem principiem, bet pret šo principu paudējiem. Saņemta laipnība vai nepelnīts aizvainojums liek cilvēkam nostāties zem viena vai otra karoga, un par šo karogu viņš arī cīnās līdz pat karagājiena beigām. Esmonda vecajam komandierim pāri nodarīja Mārlboro, un tālab viņš hercogu ienīda, bet leitnants šai strīdā nostājās sava pavēlnieka pusē. Kad Vebs Ieradās Londonā, viņu par savu ieroci tūdaļ izmantoja Mārlboro ienaidnieki (krietnais vīrs patiešām bija ciets un izturīgs kā tērauds), un ari viņa adjutantu misteru Esmondu tie varēja iesaistīt cīņā kā drošu un uzticamu sabiedroto. Šeit, šai svešajā, neatkarīgajā zemē, kuras patstāvība ierobežota vienīgi vārda

pēc (jo es nemūžam neticēšu, ka Ziemeļamerikas kolonijas vēl kaut divdesmit gadus spētu palikt atkarīgas no tālās, mazās saliņas), nevaru nobrīnīties vien, atcerēdamies, kā mana nācija dzimtenē tik viegli pieslējās vienai vai otrai aristokrātu partijai un atkarībā no tā, kura partija guva pārsvaru, tronī gribēja celt vai nu no Ilanoveras, vai Francijas nākušu princi. Un, kamēr toriji, oktobra kluba džentlmeņi un Augstās baznīcas garīdznieki — īsti anglikāņu ticības balsti — izteicās par labu karalim — pāvesta piekritējam, kura dēļ bezgalīgā uzticībā un padevībā galvu nolika daudzi skolu un ang|u vadoņi — nelokāmi anglikāņu baznīcas aizstāvji —, viņiem uzkundzējās cilvēki bez jebkādas reliģiskas pārliecības, karjeristi, kam ikviens viedoklis šķita pieņemams, ja tikai to var izmantot savu godkāro mērķu sasniegšanai. Savukārt vigiem, kuri sludināja ciešu pieķeršanos reliģijai un arī brīvībai, valdnieku, kas spētu saliedēt viņu rindas, vajadzēja meklēt Holandē vai Uanoverā. Visa Anglijas vēsture ir dīvainu kompromisu savirknējums — vieni vienīgi kompromisi gan personiskajā pārliecībā, gan partiju uzskatos, gan ticības jautājumos. Anglijas brīvības un neatkarības kvēlie aizstāvji savu reliģisko sirdsapziņu pakļāva parlamenta aktam un pierādīja, ka brīvību nespēj nostiprināt citādi, kā tikai nonākot sveša — no Cellas vai Hāgas atvesta karaļa varā, jo vislepnākās tautas vidū neprata atrast karali, kas runātu viņu pašu valodā un saprastu viņu likumus. Toriju un Augstās baznīcas patrioti izteica gatavību ziedot dzīvību par pāvesta piekritēju dzimtu, kas savu tautu pārdeva Francijai; dižciltīgie vigi un skarbie, nepakļāvīgie republikāņi, kas par nodevību nocirta galvu Kārlim Stjuartam, ar patiesu prieku gatavojās pakļauties karalim, kas titulu bija mantojis no karaliskās vecmāmiņas, kuras karaliskās vecmāmiņas galva savukārt bija kritusi zem karalienes Besas cirvja. Un mūsu lepnie angļu dižmaņi sūtīja pārstāvjus uz mazu vācu pilsētiņu, lai tur izraudzītos valdnieku, kas dosies uz Londonu valdīt pār Angliju, un mūsu prelāti skūpstīja neglītās rokas tā holandiešu mīļākām, nepavisam nejuzdamies pazemoti. Anglijā iespējams izvēlēties tikai vienu no divām partijām; un māja, kurā apmetaties uz dzīvi, jums jāpieņem tāda, kāda tā ir, — ar visiem parādiem, vasaļiem, nekārtībām un pat drupām, ja gribat, varat šo to uzlabot, tikai neuzdroši-

niclies neko celt no jauna. Vai tiešām mēs šeit, Jaunajā pasaulē, vēl ilgāk kaut vai vārda pēc pakļausimies šiem mūžvecajiem britu aizspriedumiem? Daža laba pazīme lāgiem ļauj gan nojaust, ka nav tālu laiks, kad mums šeit karalis Džordžs, tāpat kā laicīgie un garīgie pēri, rūpēs tikpat maz kā karalis Kanuts vai druvīdu priesteri.

Mans mazdēls varēs iebilst, ka, iesākdams šo nodaļu ar gara darbiniekiem, esmu aizklīdis pārāk tālu no viņu sabiedrības. Paši patīkamākie no visiem spalvas bruņiniekiem, kādus esmu pazinis, bija doktors Gārts un doktors Arbatnots, kā arī misters Gejs — «Trivijas» autors, īsts labsirdības iemiesojums, ar kuru prieks bija smieties par labu joku uri kopa iztukšot pudeli. Pazinu arī misteru Praioru, bet šis cilvēks man šķita kā māla pods, kas peld pa straumi blakus vara grāpjiem, drebēdams gluži pamatotās bailēs, vai tikai nesasitīsies. Sastapos ar viņu Londonā un pēcāk Parīzē, kur viņš ar pazemojošu klanīšanos bija pielabinājies Šruzberijas hercogam un nīka tā paspārnē, nerazdams pietiekami daudz drosmes saglabāt cieņu, ko bija pelnījis sava nenoliedzami asā prāta un izcilā talanta dēļ; tā nu viņš rakstīja pieglaimīgas vēstules valsts sekretāram Sentdžonam, rūpējās tikai par saviem sudraba traukiem un savu stāvokli un domāja, kas ar viņu notiks, kad viņa partija vairs nebūs pie varas. Pāris reižu kafejnīcā satikos arī ar slaveno misteru Kongrīvu, no kura pāri palicis bija tikai krāšņs grausts un kurš, allaž lepni uzposies, kā spītēdams ģiktij un gandrīz pilnīgam aklumam, vīrišķīgi turējās pretī liktenim.

Dižais misters Poups (kura apbrīnojamo ģēniju neprotu vārdos cildināt) tolaik bija vēl pavisam zaļš jauneklis un reti parādījās sabiedriskās vietās. Teātrus un kafejnīcas apmeklēja simtiem citu ievērojamu vīru — gan rakstnieki, gan galma asprāši, gan dāmu mīluļi, kurus nunc perseribere longum est.[172] Taču pats lieliskākais no visiem man šķita tas cilvēks, ar ko iepazinos pirms piecpadsmit gadiem, pēdējo reizi ierazdamies Anglijā, — jaunais Harijs Fīldings, tā Fīldinga dēls, ar kuru kopā dienēju Spānijā un pēcāk Flandrijā un kurš jokos un asprātībā pārspēja mūs visus. Par slaveno doktoru Sviftu varu vie-

tiīgi sacīt: vidi tantum.[173] Visus šos gadus līdz pat karalienes nāvei Svifts dzīvoja Londonā, tālab neskaitāmas reizes esmu viņu redzējis dažādās sabiedriskās vietās, bet pazīstami mēs nebijām; arī galma svētdienas pieņemšanās, ko misters Svifts cītīgi apmeklēja, jūsu vectēva uzmanība vairākkārt tika pievērsta viņam. Svifts noteikti būtu pūlējies ar mani iepazīties, ja es varētu lepoties vai nu ar skanīgu titulu, vai ar zvaigzni pie krūtīm. Galmā doktors ievēroja tikai pašus dižākos vīrus. Lords mantzinis un Sentdžons sauca viņu par Džonatanu, tā lēti at-pirkdamies par viņa sniegtajiem pakalpojumiem. Svifts rakstīja viņu vietā paskvilas, cīnījās ar viņu ienaidniekiem, ar vārdiem un darbiem biedēja viņu nelabvēļus, un tas viss, jāatzīst, padevās varen veikli un aizrautīgi. Nule, kā stāsta, viņš esot zaudējis gaišo saprātu un aizmirsis gan sev nodarītās pārestības, gan naidu pret cilvēci. Viņu un Mārlboro allaž esmu uzskatījis par dižākajiem sava laikmeta cilvēkiem. Šeit, mūsu mežu klusumā, es lasu viņa grāmatas (kurš gan tās nepazīst?) un, domādams par viņu, gara acīm skatu milzi, vientuļu, pazemotu Prometeju, kas, lijas plosīts, sāpēs sten. Iztēlojos viņu kā Prometeju, lai gan tai dienā, kad pirmoreiz pārmijām pāris vārdu, milzis izkāpa Poultrijā no nestuvēm, bet pa priekšu tam steipuļodams pa kāpnēm augšā slāja ieskurbis kalps īrs un skaļi izbļāva viņa svētības vārdu, kamēr kungs vēl apakšā kaulējās ar nesējiem. Misters Svifts man nepalika, un par viņu esmu dzirdējis daudz runājam — kā par viņa izturēšanos pret vīriešiem, tā par necienīgajiem vārdiem, ar ko viņš apveltīja sievietes. Svifts prata glaimot varenajiem, tāpat kā mācēja darīt pāri vājajiem, un misters Esmonds, tolaik jaunāks un dedzīgāks nekā šobrīd, cieši nolēma — ja šis pūķis reiz gadīsies ceļā, nevairīties ne no tā zobiem, ne uguns mēlēm.

Bezgala dažādi ir mērķi, kas cilvēkus aicina traukties dzīvē uz priekšu, tāpat kā neskaitāmi iemesli vienus pamudina uz neprātīgu rīcību, citiem liek paveikt izcilus varoņdarbus. Esmondam bija kāds karabiedrs Hendijsaida pulkā — leitnants, pēc tautības īrs, kas pie nometnes

markitanta tik dziļi iestiga parādos, ka glābiņu iedomājās atradis, lakstojoties ar šā cilvēka meitu; cerēdams izbēgt gan no kreditora, gan apnikušā sievišķa, viņš kaujā pie Malplakē tik izmisīgi rāvās pretī frančiem, ka saņēma komandēšanā rotu; pabeidzis kauju kapteiņa dienesta pakāpē, viņš galu galā tika piespiests apprecēt markitanta meitu, kura pūra vietā nabaga Rodže-ram atnesa dzēsto tēva parādu. Lai paglābtos kā no vekseļa, tā uzspiestās laulības, viņš metās virsū ienaidnieka pīķiem, bet, arī šoreiz palicis sveiks un vesels, vairs nezināja, kuru no nelaimēm izvēlēties. Mūsu dižais hercogs šai kaujā cīnījās nevis pret frančiem, bet pret angļu torijiem un lika uz spēles savu un visas armijas dzīvību nevis par godu dzimtenei, bet glābdams savus ienākumus un amatus •— un arī aiz bailēm no sievas — vienīgās būtnes, kas spēja viņam iedvest šausmas. Esmu iztaujājis daudzus savas rotas kareivjus (kara laikā mēs pastāvīgi saņēmām papildiesaukumus — nabaga lauku zēnus, kas tika atrauti no arkla, lai ķertos pie zobena) un nācis pie secinājuma, ka vismaz puse no tiem zem kaujas karogiem nokļuvuši sieviešu dēļ: vienu bija piekrāpusi miļotā, un viņš aiz bēdām iestājās armijā, otrs pats piekrāpa meiteni un, bēgdams no tās un draudzes mācītāja, patvērumu rada karalauka teltī, kur likums vairs viņu nespēja vajāt. Taču nav nozīmes turpināt uzskaitījumu. Ādama un Ievas dēliem un meitām neatliek nekas cits kā iet tālāk to pašu mīlestības un ciešanu ceļu, ko uzsāka viņu pirmtēvs un pirmmāte. Ak, mans mazdēli Sai stāstā tuvojas beigām tas posms manā mūžā, kad biju ierauts Anglijas un visas Eiropas lielajos notikumos; nule jūtos vecāks par Mctuzālu, tālab uzklausi, ko tevim sacīšu, — visas manas likstas un prieki nākuši no sievietes, un ar tevi notiksies tas pats, kad sitīs tava liktenīgā stunda. Sieviete mani pataisīja par karavīru un pēcāk panāca, ka dzinos pakaļ nosodāmam mērķim; ja viņa man liktu aust drānu viņas brunčiem, arī to es laikam nebūtu atteicies darīt, visus savus prātus, un spēkus es rnīļuprāt gribēju atdot viņai; bet vai gan ikvienam vīrietim nav lemta sava Omfale un Dali la? Manējā mani izmuļķoja Temzas krastos vecajā, labajā Anglijā, tu savējo varbūt atradīsi šeitan pie Rapahanokas^174.

Lai izpatiktu šai sievietei, es pūlējos slavas laurus plūkt kaujas laukā un pēcāk gūt panākumus grāmatniecībā un politikā, par prieku otrai, es gandrīz jau apvilkos talāru ar divām baltām lentēm pie kakla, bet tad iejaucās augstāki spēki un manus nodomus izjauca. Ticiet man, pasaulē netrūkst vīriešu, kam klājas tāpat kā mile pieminētajiem kapteiņa Esmonda rotas kareivjiem; un, ja mēs varētu izsekot daža laba vīra mūža ritumu, noteikti tur atrastu sievieti, kas tam pakūrusies kā akmens kaklā vai sasaistījusi kā pinekļiem kājas, kavēdama tā gaitu uz priekšu, vai arī tracina un musina to vai ar roku aicina pa karietes logu, atvilinādama no uzvarētāja goda dzīves skrejceļā, vai arī sniedz tam ābolu, sacīdama: «Ed!» — vai iegrūž saujā dunci, čukstēdama: «Nogalini. Tur guļ Dankans, un tevi gaida karaļa kronis un vienīgā izdevība!»

Jūsu vectēvs politikas laukā guva lielākus panākumus nekā rakstniecībā; sirdī auklēdams senu naidu pret dižo hercogu gan par paša ciestajām pārestibāin, gan par ļaunumu, ko virspavēlnieks nodarīja viņa ģenerālim, un par militāriem jautājumiem spēdams spriest vairāk nekā citi rakstnieki, kuri dūmus pazina tikai pēc pīpēm, kas tika kūpinātas «Pie Vila»[175], viņš kļuva gaužām noderīgs politiskajai cīņai un it īpaši misteram Sentdžonain un tā partijai. Taču viņam derdzās ļaunprātīgā zākāšanās, kas sagādaja prieku dažiem rakstniekiem torijiem; tā, piemēram, doktors Svifts klaji apšaubīja Mārlboro hercoga drošsirdību un pat izmeta pa mājienam, ka arī viņa gaišības karavadoņa spējas nekur neesot pierādītas; Esmonda darbi (kuri, bez šaubām, sabiedrības acīs nespēja Mārlboro hercogu aizvainot tik dziļi kā Svifta ļaunprātīgie uzbrukumi, ko tas sacerēja ar īpašu nodomu nomelnot un pazemot hercogu) nebūt nezaudēja iedarbības speķu tikai tādēļ vien, ka viņš rakstīja atklāti un godīgi, jo, pametis armiju, negribēja vairs slēpt savas patiesās domas un nekad nenoniecināja virspavēlnieka apbrīnojamo drosmi un karavadoņa talantu, bet tikai atmaskoja tā patmīlību un mantrausību.

Reiz pulkvedis, pabeidzis rakstu vienai no toriju avīzēm, kuras nosaukums bija Post-Boy (rakstu par Bu-šēnu, ko visa pilsēta pārrunāja veselas divas dienas, lidz jērādās kāds itāliešu dziedonis, kurš deva jaunu vielu sarunām), un iegriezies biržā, kur mis Beatriksa bija vēlējusi apgādāt tai jaunus cimdus vai varbūt vēdekli, viņš aizgāja pie iespiedēja izlasīt korektūru, kad tur ieradās slavenais doktors Svifts ar savu kalpu īru, kurš allaž slāja pa priekšu nesamkrēslam, skaļi un cienīgi izsaukdams sava saimnieka vārdu.

Misters Esmonds gaidīja iespiedēju, ko sieva bija aizgājusi sameklēt tuvīnā krodziņā, un zīmēja kareivi zirgā, kavēdams laiku jaukajam iespiedēja dēlēnam, kas, nosmulējies līdz ausīm, sēdēja viņam klēpī.

— Jūs laikam esat Post-Boy izdevējs, ser, — sacīja doktors čerkstošā balsī ar tikko manāmu irisku deguna pieskaņu un palūkojās pulkvedī ārkārtīgi dzidri zilām acīm zem bieziem uzacu kumšķiem. Druknais vīrs ar netīri pelēko sejas krāsu un brango dubultzodu bija ģērbies apvalkātā sutanā, melno parūku sedza noplukusi platmale; viņš izvilka no kabatas prāvu zelta pulksteni un nikni ieskatījās tanī.

— Esmu tikai šās avīzes līdzstrādnieks, doktor Svift, — atbildēja Esmonds, vēl joprojām turēdams klēpī puisēnu. Viņš sēdēja ar muguru pret logu, tā ka doktors viņa seju nevarēja saskatīt.

— Kas jums teica, ka esmu doktors Svifts? — sacīja doktors, augstprātīgi nopētīdams sarunu biedru.

— Jūsu svētības sulainis izsauca jūsu vārdu, — atbildēja pulkvedis. — Cik noprotu, jūs viņu esat atvedis no Īrijas.

— Kādas tiesības jums, ser, noprast, vai mans kalps nāk no Īrijas vai kādas citas vietas? Vēlos runāt ar jūsu darba devēju misteru Līču. Esiet tik laipns un pasauciet viņu!

— Kur ir tavs tētis, Tomij? •— pulkvedis apjautājās mazajam delverim nosmulētajās bikšelēs.

Puisēns neatbildēja, bet ņēmās brēkt pilnā rīklē, jo acīm redzami pārbijās no doktora.

— Laidiet to čīkstulīgo knauķi vaļā un dariet, ko jums liek, seri — sacīja doktors.

— Vispirms pabeigšu Tomijam šo te bildi, — smiedamies atsaucās pulkvedis. — Palūkojies, Tomij, — vai tu savu brašo kareivi gribi ar bārdu vai bez bārdas?

— AI bāldu, — acis no zīmējuma nenolaizdams, atbildēja Tomij s.

—- Kas jū$ tāds esat, velns parāvis, ser! — iekliedzās doktors. — Vai jūs šeit strādājat vai ne? — Vārdu «ne» viņš izrunāja, gari stiepdams «e».

— Jūsu svētībai nemaz nav jātraucē velns, lai uzzinātu, kas es esmu, — teica pulkvedis Esmonds. — Vai tu esi kādreiz dzirdējis par doktoru Faustu, Tomij? Vai par mūku Beikonu, kas izgudroja šaujampulveri un aizdedzināja Temzu?

Misters Svifts vispirms viegli pietvīka, tad kļuva tumši

sarkans.

— Negribēju jūs apvainot, ser, — viņš sacīja.

—- Uzdrošinos piebilst, ser, ka apvainojāt negribēdams, — sausi atbildēja pulkvedis.

— Kas jūs esat, ser? Un vai zināt, kas esmu es? Droši vien jūs piederat pie tiem Grabstrītas skribentiem, ko mans draugs misters valsts sekretārs sabāzis aiz restēm. Kā jūs uzdrošināties ar mani runāt šādā tonī? —• nespēdams vairs savaldīties, bļāva doktors.

— Pazemīgi izlūdzos jūsu godībai piedošanu, jo esmu apvainojis jūsu godību, — Esmonds atbildēja, neslēpdams nicinājumu. — Visādi esmu mierā, tikai tuptūzī vai pie kauna staba gan negribētu nokļūt. Misis Līča, iespiedēja sieva, lūdza mani pieskatīt Torniju, kamēr viņa aizies uz krogu pēc sava vīra, un es nedrīkstu puisēnu pamest vienu, jo viņš var iekrist ugunī, bet, ja jūsu svētība viņu paturētu ...

— Es lai ņemtu klēpī šito zvērēnu! — atkāpdamies !»:ā no nelabā, sacīja doktors. — Mani, puis, gaida augstākās aprindās. Pasakiet misteram Līčam — ja viņš norunā tikties ar doktoru Sviftu, tad viņam vārds jātur; vai dzirdat? Un jūs labāk pievaldiet mēli, ser, kad runājat ar tādu cilvēku kā ar mani!

— Esmu tikai bēdu sagrauzts nabaga kareivis, — teica pulkvedis, — taču esmu pieredzējis arī labākas dienas, kaut tagad trūkums mani spiež ķerties pie spalvas. Liktenim neviens nespēj pretoties, ser.

— Jūs acīmredzot esat tas cilvēks, par kuru misters Līčs man stāstīja. Papūlieties atbildēt pieklājīgi, kad ar jums runā, un pasakiet Līčam, lai šovakar desmitos atnes tos rakstus manā dzīvokli Berijstrītā. Nākamreiz, kad saliksimies, jūs zināsiet, kas es esmu, un izturēsieties pieklājīgi, mister Kemp.

Nabaga Kemps, kas kara sākumā dienēja par leitnantu armijā, pēcāk cieta neveiksmi pēc neveiksmes un tagad darbojās avīzē Post-Boy, un atalgojumu saņēma nevis vairs no viņas majestātes, bet no mistera Līča. Esmonds pazina šo džentlmeni un zināja, ka viņš ir atjautīgs, čakls un godīgs cilvēks, kas vaiga sviedros pelna maizi prāvajai ģimenei, garas ziemas naktis nosēdēdams pie rakstu darbiem, lai padzītu trūkumu no savām namdurvīm. Misters Sentdžons, kam brīvības vārds allaž turējās mēles galā, bija ieslodzījis cietumā vismaz kādus desmit rakstniekus, kas nostājās opozīcijas pusē, bet vienam pat bija piespriedis kauna stabu sakarā ar rakstiem, ko viņš dēvēja par apmelojumiem, lai gan šie apmelojumi ne tuvu nespēja līdzināties tām ļaunprātīgajām paskvilām, ar ko klajā nāca mūsu puse. Esmonds izteica sekretāram asu protestu, bet tas tikai smējās un sacīja, ka nelieši saņēmuši pelnīto sodu, piedevām vēl izstāstīdams joku, ko šai sakarā palaidis Svifts. Taču šis vīrs spēja rīkoties vēl ļaunāk — kad Sentdžons jau gribēja apžēlot kādu nelaimīgo, kas par izvarošanu bija notiesāts uz nāvi, Svifts tikām nelikās mierā, kamēr atrunāja sekretāru no šādas augstsirdības, un pēcāk plātījās, ka tikai ar viņa pūlēm notiesātais nonācis pie karātavām; lai cik dižens bija doktora gars un lai cik spožs viņa talants, Esmonds nekādi nespēja kļūt par Svifta cienītāju un nevēlējās pat ar viņu iepazīties. Doktors cītīgi ieradās pilī ik svētdienas pieņemšanas reizēs, ko pulkvedis apmeklēja gaužām reti, lai gan viņu turp vilktin vilka iespēja tikties ar kādu daiļu viņas majestātes galma dāmu; mistera Svifta māksloto vēlību, izlikšanos nepazīstam džentlmeņus, ko viņš atcerējās pā-rālt labi, viņa skaļo valodu, kas pauda nekaunību un arī verdziskumu,, pat viņa draudzīgās attiecības ar lordu mantzini un valsts sekretāru, kuri pacieta visus Svifta untumus un sauca viņu par Džonatanu, — to visu, bez šaubām, ievēroja daudzi cilvēki, ko augstprātīgais mācītājs savas tukšās slavas un spožuma laikā vispār nelikās manām.

Pēc trim dienām, 1712. gada 15. novembrī (šo datumu Esmonds vēl šodien nespēj aizmirst), pulkvedis bija ielūgts uz pusdienām pie sava ģenerāļa, kur pašā maliņā viņam atradās vieta ikvienā svētku reizē, tāpat kā kara laikā pie vienkāršā, bet sātīgā karavīru azaida galda. Šoreiz svinības tika rīkotas sevišķi plaši un ar īpašu godu, jo krietnajam, vecajam džentlmenim labpatika draugiem izšķērdīgi dāvāt viesmīlību; uzlūgts bija viņa gaišība Or-mondas hercogs — jaunieceltais armijas ģenerālisimuss, milords vikonts Bolingbruks — viens no viņas majestātes valsts sekretāriem un milords Orknijs, kas kopā ar mums piedalījās svešzemju karagājienos. Viņa gaišība galma arsenālu pārzinis Hamiltonas hercogs, kuram par godu sakarā ar iecelšanu Francijas sūtņa amatā šīs svinības tika rīkotas, pulksten divos — stundu pirms sēšanās pie pusdienu galda — atsūtīja ģenerālim Vebam vēstuli, kurā lūdza viņu atvainot un saprast, ka ārkārtīgi svarīgas darīšanas viņu aizkavējot izdzert atvadu kausu par ģenerāļa Veba veselību. Sī vēsts sarūgtināja Esmonda veco komandieri, ko turklāt gauži mocīja senie ievainojumi, un, lai arī sabiedrība sapulcējās izcila, svinības šķita visnotaļ garlaicīgas. Sentdžons ieradās pēdējais, atvezdams līdzi kādu draugu.

— Doktoram Sviftam, — pieklājīgi palocīdamies, sacīja ģenerālis, — pie mana galda vienmēr atradīsies vieta.

Misters Esmonds piegāja doktoram klāt un smaidīdams paklanījās.

— Doktora Svifta uzdevums, — viņš sacīja, — tika izpildīts, un es ceru, ka iespiedējs rakstu jūsu dzīvokli nogādāja savlaicīgi.

Nabaga Līčs patiešām pārradās mājās jo drīz pēc doktora aiziešanas, krietni iereibušu viņu no krodziņa izvilka skopā sieva, un viņš gaudulīgi svepstēja par savu radagabalu Sviftu^176, bet iespiedēja necienīgos izteicienus Esmonds, protams, neatļāvās atkārtot. Doktors nikni saviebās, piesarka un acīm redzami samulsis visu vakaru nebilda gandrīz neviena vārda. Šādus gara milžus dažkārt no kājām spēj nogāzt pavisam mazs akmentiņš, bet šo asprāti it viegli pieveica ikviens, kam cik necik pietika drosmes; sadrūmis viņš ieņēma savu vietu pie galda, atšķaidīja ar ūdeni vīnu, ko pārējie dzēra kausu pēc kausa, un tā arī palika kluss un nemanāms.

Visi pārsprieda jaunākos notikumus vai, pareizāk sakot, aprunāja cilvēkus, kas šais notikumos bija iejaukti; stāstīja par milēdijas Mārlboro bezspēcīgajām dusmām, par tās meitām, kas vecās drānās, ar aubi galvā pa logu

noraugoties, kā augstākā sabiedrība steidzas uz pili, par galma ceremonijmeistara patiesajām šausmām, kad Savo-jas princis pieņemšanā pie viņas majestātes ieradies parūkā ar bizīti, jo līdz šim karalisko roku skūpstīt uzdrošinājās vienīgi vīri ar greznām, sprogotām parūkām galvā, par mohokiem, kas siroja pa pilsētu laupīdami un slepkavodami. Kāds ieminējās, ka iepriekšējā vakarā teātrī manīts Alouens, kas, sadrūvējies kā negaisa mākonis, tur ieradies kopā ar Makārtniju un Mereditu. īsi sakot, nelīdzēja ne lepnie dzērieni, ne pūles uzturēt sarunu, svinības tā kā tā šķita drūmas kā bēru ceremonija. Lai par kādu tematu tika uzsāktas valodas, tās ikreiz ievirzījās pavisam nelāgi. Viņa gaišība Ormondas hercogs aizbrauca pirmais, jo saruna pievērsās Denēnai, kur pēdējā karagājienā mūsu karaspēks cieta sakāvi. Arī Esmonda ģenerāli sāpīgi skāra šīs kaujas pieminēšana, jo tur tika nogalināts viņa Vinendāles kara biedrs Nasauas-Vūden-burgas grāfs. Kad Esmonds uzaicināja iedzert par mistera Svifta veselību, doktors atbildēja, ka vispār nedzerot, paņēma no pakaramā cepuri un gāja projām, pamādams ar roku milordatn Bolingbrukam nākt viņam līdzi, taču milords piedāvāja Sviltam savu ekipāžu, lai tas lieki netērētos, īrējot karieti, un teica, ka gribot aprunāties ar pulkvedi Esmondu; kad pārējie viesi uzsāka kāršu spēli, viņi abi palika tukšajā ēdamzālē.

Pavairāk iedzēris, Bolingbruks parasti ari runāja pa-vairāk. Šādos brīžos ienaidniekiem it viegli vedās izzināt jebkuru noslēpumu; iztaujāšanai dažkārt tika izmantotas pat sievietes, kas pierakstīja viņa vārdus. Esmu dzirdējis, ka pēc trim gadiem, kad valsts sekretārs aizbēga uz Franciju un kļuva par troņa pretendenta ministru, milords Stērs iemanījies savākt visas noderīgās ziņas, uzsūtot Sentdžonam spiedzes ikreiz, kad tas nāca jautrā prātā.

Arī šai vakarā viņš nevaldīja pār savu mēli.

— Džonatans neko skaidri nezina, taču viņam radušās aizdomas, ka, nelabais rāvis, Vebs tiks iecelts par arhibīskapu, bet Džonatans ... fu tu velns!... Džonatanu Jēkabs iecels par arhibīskapu, un, varat man ticēt, viņš šo godu pieņems ar lielāko prieķu. Visi šā darījuma pavedieni atrodas jūsu hercoga rokās, — turpināja valsts sekretārs. — Mums ir līdzeklis, kā piespiest Mārlboro, lai viņš turas pa gabalu, un pēc divām nedēļām hercogs no Londonas pazudīs. Praiors zina savus pienākumus, viņš

jau šorīt devās ceļā, un pieminiet manus vārdus, Harij, ja liktenis mums lems tikt vaļā no mūsu diženās, visu mīļotās, ģikts sagrauztās un pārbarojušās karalienes — viskvēlākās ticības aizstāves,/« bonne cause triomphera. A la santé de la bonne cause.' Viss labais nāk no Francijas. Arī vīns nāk no Francijas, ielejiet vēl vienu kausu par bonne cause. — Un mēs abi tukšojām kausus.

— Vai bonne cause pieņems protestantu ticību? — apvaicājās misters Esmonds.

— Ne velna, — atbildēja Sentdžons, — mūsu ticību viņš aizstāvēs, izpildīdams valdnieka pienākumus, bet pats turēsies pie savējās. Briežu māte un pantera^177 [178] skries vienā aizjūgā; kaut tās jupis! Taisnība un miers apskāvušies skūpstīsies, bet pāteru Masiljonu mēs piedabūsim, lai tas rokrokā ar doktoru Sešverelu iesoļo Svētā Pāvila baznīcā. Ielejiet vēl vīnu, dzersim par bonne cause, metieties ceļos, velns parāvis, dzersim, ceļos nometušies! — Seja Sent-džonam kvēloja sarkana, un viņš vairs neapjēdza, ko dzērumā saruna.

— Bet ja nu bonne cause, — izteikdams sensenās nelāgās aizdomas, sacīja Esmonds, — nodod mūs frančiem, kā to reiz izdarīja viņa tēvs un tēvabrālis?

— Nodod frančiem! — iesaucās Bolingbruks. — Vai tiešām kāds anglis vēl no tā baidās? Jūs, kas esat pieredzējis Blenhcimu un Ramiljē, lai baidītos no frančiem. Jūsu senči, tāpat kā manējie un drosmīgā vecā Vcba priekšteči, neskaitāmas reizes ar frančiem tikušies kaujas laukā, un mūsu bērni vēl daudzreiz ar tiem tiksies. Kas Anglijai vēl vairāk vīru prasa? Vai Vcstmorlends, mans brālēns tas?[179]Nodot frančiem — gatavās blēņas!

— Viņa tēvocis to izdarīja, — teica Esmonds.

— Bet kas notika ar viņa vectētiņu? — pildīdams kārtējo kausu, iesaucās Sentdžons. — Iedzersim par visdiženāko valdnieku visā Anglijas vēsturē, iedzersim par angli, kas mūsu zemi padarīja par karaļvalsti! Mūsu dižais karalis^180 nāca no Hantingdonas, nevis no Ilanoveras, mūsu tēvi nemeklēja holandiešus, ko celt par valdniekiem. Lai tikai brauc šurp, gan jau mēs nosargāsim un parādīsim,

kur atrodas Vaithola. Ja viņš ir nodevējs, lai labāk dzīvo tepat, vieglāk tiksim ar viņu galā, jo pietiek drosminieku, kas varbūt nav sliktāki par mūsu priekštečiem. Atradīsies vīri, kas prot bezbailīgi lūkoties briesmām acīs. Nodevējs, neuzticība! Vai šie vārdi tiešām lai spētu mūs nobiedēt? Vai Olivera vīri visi nolikuši galvu, vai viņa slavenais vārds pēc piecdesmit gadiem jau nodots aizmirstībai? Vai nav vairs neviena viņam līdzīga, neviena varonīga vīra, jel sakiet — neviena varonīga vīra? Dievs, sargi karali! Un, ja mūs pievils kara|vara, dievs, sargi britu republiku!

Sentdžons atkal pielēja pilnu kausu, pacēla to un izmeta vienā rāvienā, bet tieši tad apklusa pie nama durvīm strauji piebraukušas karietes riteņu klanda; kāds steidzīgi pieklaudzināja, un, uzskrējis augšā pa kāpnēm, jau pēc brīža ēdamzālē uzbudināts ienāca misters Svifts. Sentdžons dzērumā ņēmās šļupstēt bezjēdzīgus citātus no «Makbeta», bet Svifts viņu apklusināja.

•— Nedzeriet vairāk, milord, dieva dēļ! — viņš sacīja. •— Es atvedu šausmīgu vēsti.

— Karaliene mirusi? — iesaucās Bolingbruks, sagrābdams glāzi ar ūdeni.

— Nē, miris Hamiltonas hercogs, pirms stundas viņu nogalināja Mouens un Makārtnijs; šorīt viņiem izcēlusies ķilda — un tie nav ļāvuši hercogam pat uzrakstīt vēstuli. Viņš aicināja tikai dažus draugus un tagad ir miris, nogalināts arī Mouens, šis asiņainais nelietis, ko viņam uzrīdīja. Viņi cīnījās Haidparkā pirms saules lēkta, hercogs nogalināja Mouenu, tad pieskrēja Makārtnijs un iegrūda viņam dunci mugurā, bet pats šis bezgodis aizbēga. Apakšā gaida jūsu kariete; sūtiet cilvēkus uz visām valsts malām, lai šo nešķīsteni aizturētu, tagad brauksim uz hercoga namu, varbūt viņš vēl ir pie dzīvības.

«Ak, Beatriksa, Beatriksa,» nodomāja Esmonds, «gals visām manas nabaga mīļotās godkārīgajām cerībām!» [181]

VI NODAĻA

Nabaga Beatriksa

Nevienam vairs nevajadzēja pierādīt, ka Esmon-dam jāatsakās no Beatriksas, visu izšķīra liktenis; manu-. prāt, kopš tā brīža, kad Beatriksa pieņēma hercoga bildinājumu, viņa pilnīgi iejutās hercogienes un varbūt pat īstas karalienes lomā un ikkatrā kustībā, ik vaibstā pauda, ka ir svēta un neaizskarama,kurai mēs, vienkāršie ļautiņi, nespējam līdzināties. Kā māte, tā Esmonds pakļāvās viņas iedomībai, lai gan brālēns klusībā nicināja šos untumus un lāgiem pat pazobojās par Beatriksas godkārību, netaupīdams, bez šaubām, arī savējo. Taču meitenei piemita īpašs burvīgums, kura pievilkšanas spēkam nespēja pretoties ne pulkvedis Esmonds, ne viņa pavēlniece; lai cik netīkami bija Beatriksas trūkumi, tās lepnības gars un stūrgalvība, viņi tomēr to mīlēja un paši pirmie uzmetās par skaistules galma glaimotājiem.

Kurš gan nodzīvojis mūžu, ne reizi nepaļaudamies šādas burvības varai un nepielūgdams paša radītu elku dievu? Kaut gadu ritumā kaislība sen jau izdzisusi un apbedīta, tāpat kā neskaitāmas citas pasaulīgas raizes un godkāras cerības, cilvēks, kurš reiz izbaudījis tās varu, atmiņā spēj visu augšāmcelt un gluži vai ar jauneklīgu kvēli apjūsmot pasakaino sapņu tēlu. Es izsaucu šo bri-num daiļo garu no ēnu valstības un varu teikt, ka mīlu to joprojām; vīrietim tāda liktenīga mīlestība nekad nenogrimst pagātnē, tā allaž paliek tagadne, jo tik spēcīgi izjusta kaislība ir nešķirama daļa no viņa būtības, tā pavada viņu cauru mūžu, tāpat kā pēdas viņa dvēselē atstāj ikviena patiesa ticība vai pārliecība, iepazīšanās ar dzejas pasauli, reliģisko jūtu atmoda; pat Blenheimas kaujā gūtais ievainojums atstājis ne tikai rētu, bet ietekmējis visu manu miesu un dvēseli, kaut iemantots un sadziedēts pirms četrdesmit gadiem. Šķirties un aizmirsti Vai gan to spēj uzticīga sirds? Viscēlākās domas, visdziļākās jūtas — pašas uzticamākās mūža pavadones — nekad mūs neatstāj. Tās nav atdalāmas no mūsu sirdsapziņas un nāk mums visur līdzi, jo ir dievišķas un nemirstīgas.

Ar drausmo ziņu, ko hercoga namā apliecināja tā raudošo kalpu saime, Esmonds brauca mājup tik ātri, cik vien spēja uzmundrināt savu laisko kučieri, un neatlaidīgi gudroja, kā notikušo pavēstīt tai, kuru šī nelaime skāra vissmagāk; ja vajadzētu rakstīt satīru par pasaulīgās godkāres nīcību, tai par teicamu vielu noderētu nabaga Beat-riksa, ko Esmonds sastapa neierastos apstākļos rosāmies neierastu cilvēku vidū. Jau vairākas dienas viņas kariete krustu šķērsu izbraukāja pilsētas ielas — no audumu tirgotāja uz greznumlietu veikalu, no zeltkaļa pie mežģīņu darinātāja; Beatriksas gaume bija nevainojama, tā vismaz domāja laimīgais līgavainis un tālab viņai uzticēja kārtot visus darījumus, pasūtīt traukus, mēbeles un ekipāžas, ar ko viņa gaišība sūtnis savai misijai gribēja piešķirt īpašu spožumu. Beatriksa vēlējās, lai Knellers glezno tās portretu, jo kas ir hercogiene, ja nav tās portreta, un glezna izdevās patiešām lieliska, turklāt maestro uz spilvena tanī vēl uzzīmēja kroni, ko viņai lemts valkāt. Viņa nosolījās to uzlikt galvā karaļa Jēkaba Trešā kronēšanas dienā, pārliecināta, ka nevienai princesei visā zemē tik labi nepiestāvētu sermuļādas apmetnis. Esmonds ieraudzīja priekšnamā rosāmies šuvējas un cepurnieces, sudrabkaļi padevīgi izrādīja dārgakmeņus, paplātes un grezni izrotātas krūkas, audumu tirgotāji slavēja savus aizkarus, samtus un brokātus. Milēdija nākamā hercogiene pieņēma audiencē slavenu zeltkali no Ekzeteras, kurš bija atnesis milzīgu, kalumiem rotātu paplāti, ko ņēmās visvisādi cildināt tieši tai mirklī, kad pa durvim ienāca Esmonds.

— Nāciet, brālēn, — viņa sacīja, — un palūkojieties uz šo skaisto paplāti!

Zelta lapenē, cik atceros, gulēja Marss un Venera, viens zeltīts kupidons bija satvēris kara dieva bruņucepuri, otrs — zobenu, trešais — vairogu, uz kura bija atstāta vieta milorda hercoga Hamiltona un mūsu ģerbonim, ceturtais, nometies ceļos pusguļus zvilnošās dievietes priekšā, rokās turēja hercoga kroni. Dievs, esi mums žēlīgsl Kad misters Esmonds nākamo reizi ieraudzīja šo paplāti, to rotāja cits ģerbonis un hercoga kroni bija nomainījis vikonta kronis, — iedzīvojies turībā, zeltkalis dārgo greznuma lietu deva pūrā savai meitai, kad tā pēc diviem gadiem apprecējās ar milordu vikontu Skvonderfīldu.

— Vai nav skaista? — jautāja Beatriksa, aplūkodama paplāti un rādīdama šķelmīgi graciozos kupidonus un gurdeni izlaidušos Marsu, kas patiešām bija īsts juveliera meistardarbs. Esmonds, šausmu pārņemts, iedomājās hercoga namu, kur guļ nogalinātais karavīrs un, tam apkārt sastājušies, raud kalpi un bērni, bet te šī smaidošā būtne rotājas nevis kāzām, bet līgavaiņa bērēm.

— Skaista, bet nevajadzīga greznumlieta, — viņš sacīja, uzmezdams Bcatriksai drūmu skatienu; istabā' dega smaržīgas vaska sveces, kuru gaismā jaunā dāma izskatījās neticami daiļa. Izstiepusi skaistās rokas, viņa pacēla smago zelta paplāti.

— Nevajadzīga! — viņa augstprātīgi noteica. — Kas jums šķiet nevajadzīgs, ser, man liekas ļoti vajadzīgs. Jūs nekaunīgi uzsitat cenu, mister Greivz, taču es to pirkšu, kaut vai par spīti misteram Esmondam.

— Lūdzu jūs, Bcatriksa, lieciet to nost! — iesaucās misters Esmonds. — Ak, Eroda meita! Tu pati nezini, ko nes šai traukā!

Bcatriksa palaida paplāti vaļā, tā šķindēdama nokrita zemē, un zeltkalis steidzās glābt savu preci. Esmonda nobālušais vaigs vēstīja nelaimi, un Beatriksas acis satraukumā iezaigojās.

— Kas noticis, Harij? — viņa jautāja, pieskriedama Esmondam klāt un satverdama to aiz abām rokām. — Ko nozīmē jūsu bālā seja un drūmais tonis?

— Iesim projām, es jūs lūdzu, iesim projām! — sacīja Esmonds un gribēja vest Beatriksu ārā no istabas, bet tā bailēs metās viņam pie krūtīm, un viņš to turēja cieši apskautu, mādams zeltkalim, lai tas atstāj viņus vienus. Zeltkalis pārsteigts skatījās plaši ieplestām acīm, tad, sagrābis savu dārgumu, iegāja blakus istabā. — Ak, mana Beatriksa, mana māsa! — sacīja Esmonds, vēl aizvien neizlaizdams no skavām nabaga nobālušo un pārbiedēto meiteni. — Jūs esat visdrosmīgākā sieviete pasaulē un nu saņemieties visu drosmi, jo jūs gaida briesmīgs pārbaudījums.

Beatriksa atgrūda draugu, kas viņu gribēja pasargāt.

— Viņš mani atstājis? — viņa jautāja. — Mēs šorīt mazliet saķildojāmies, viņš jutās drūmā omā, un es viņu vēl sadusmoju, taču to viņš neuzdrošinātos, to viņš nemūžam neuzdrošinātos! — Tumšs sārtums pārklāja Beatriksas seju un krūtis. To Esmonds redzēja spogulī, kura priekšā tā stāvēja, sažņaugtās rokas pie sirds piespiedusi.

— Viņš jūs ir atstājis, — sacīja Esmonds, brīnīdamies, ka viņas skatienā spulgo naids, nevis skumjas.

— Un viņš vēl ir dzīvs! — iesaucās Beatriksa. — Un jūs man nesat no viņa šo vēsti? Viņš mani pametis, bet jūs neuzdrošināties mani atriebt? Jūs, kas izliekaties par mūsu dzimtas aizstāvi, ļaujat mani tā apsmiet? Kur ir Kāslvuds? Iešu pie sava brāļa.

— Hercogs ir miris, Beatriksa, — sacīja Esmonds.

Viņa palūkojās brālēnā neprātīgu skatienu un atslīga pret sienu, it kā saņēmusi lodi krūtīs. — Un jūs nācāt šurp, lai... lai ... jūs viņu nogalinājāt?

— Nē, paldies dievam, to neizdarīju es, — atbildēja Es-monds. — Sās cildenās sirds asinis nav aptraipījušas manu zobenu. Līdz pēdējai stundai tā palika uzticīga tev, Bcatriksa Esmonda. Uzpūtīgā, jaunā sieviete! Krītiet ceļos un pateicieties debesīm, kas dāvā mums dzīvību un nāvi un soda par apgrēcību, ka cēlais Hainiltons nomira jums uzticīgs, pateicieties par to, ka vismaz nāvē viņu neiedzina ne jūsu untumi, ne lepnība, ne tukšā godkāre. Viņu nogalināja neģēlīgais zobens, kas reiz jau atdzērās jūsu tēva asiņu. Ak, sieviete, ak, mana māsai Vai tiešām par šo nelaimi, kas aiznesa divas dzīvības, jo arī slepkava krita no sava upura rokas, — vai tiešām jūs nejutīsiet citas sāpes kā vienīgi atriebību un pieviltas cerības? Lai dievs tev palīdz un piedod grēkus, Beatriksa, jo viņš bargi sodījis lavu cieto un nepakļāvīgo sirdi.

Esmonds vēl lāgā nebija izteicis pēdējos vārdus, kad istabā ienaca viņa pavēlnicce. Saruna ar Beatriksu ilga labi ja pāris minūšu, taču Esmonda sulainis šai īsajā laika sprīdī jau bija paguvis iznēsāt nelaimes vēsti pa visu namu. Liekulības tirgus armija, savākusi savus ieročus — vizuļojošās grabažas —, šausmās bēga, ko kājas nes. Krietnā lēdija Kāslvuda augšstāva istaba tikām bija nodevusies dievbijīgām pārrunām ar savu aizstāvi un garīgo tēvu dekānu Eterberiju, un dekāns nu nāca viņai līdzi — kā ārsts, kas apzinās savu vietu pie vājinieka gultas. Beatriksas māte uzmeta Esmondam bažīgu skatienu un gluži bāla steidzās pretim meitai, lai piekjautu to pie sirds, un ik vaibsts viņas sejā pauda maigumu un līdzcietību. Taču Bcatriksa pagāja mātei garām, nevēlēdamās pieņemt zāles, kas spētu dziedināt tas ievainoto dvēseli.

— Es gribu palikt viena savā istabā, — viņa sacīja. Acis viņai -bija pavisam sausas, un Esmonds tikai vienu vienīgu reizi kopš notikušās nelaimes tanīs pamanīja iemirdzamies asaras. Pie durvīm viņa sniedza tam roku, kas šķita salta kā ledus. — Pateicos jums, brāli, — viņa teica klusu un pazemīgi, un šī savaldība aizkustināja vairāk nekā asaras, — viss, ko jūs teicāt, ir taisnība, un tas nāk man tikai par labu. Es aizeju, lai izlūgtos piedošanu.

Milēdija un abi džentlmeņi palika viesistabā pārspriest drausmo notikumu. Doktoram Eterberijam tas šķita ķeramies pie sirds pat vairāk nekā mums. Bet manu pavēlnieci tās dzīvesdrauga slepkavas Mouena nāve likās satriecam vairāk nekā hercoga bēdīgais gals. Esmonds izstāstīja visu, ko zināja par divkauju un tās cēloņiem. Abi augstmaņi sen jau naidojās sakarā ar lorda Džerarda atstāto mantojumu, jo milords hercogs un Mouens bija apprecējuši tā meitas. Liktenīgajā dienā viņi vienojās sastapties pie advokāta Linkolnzinfīldā; tur izcēlās neliela vārdu pārmaiņa, kas pārējiem klātesošajiem šķita tīrais sīkums, bet abu džentlmeņu sirdīs no jauna iekveldināja mūžseno naidu. Mouens apvaicājās milordam hercogam, kur var satikt viņa gaišības draugus, un jau pēc stundas atsūtīja savus sekundantus, lai norunātu divkaujas vietu un laiku. Nežēlīgais cīniņš, ko izraisīja tik niecīgs iemesls, daudzus tolaik uzvedināja uz domām, ka šie trīs bēdīgi slavenie ķildnieki īstenībā bijuši tikai aģenti, ko uzsūtījusi kāda partija, kura gribēja novākt hercogu Hamiltonu. Viņi cīnījās pa trim vīriem katrā pusē — gluži tāpat kā tai traģiskajā divkaujā pirms divpadsmit gadiem, par kuru daudz jau stāstīts un kurā Mouens otrreiz mūžā kļuva par slepkavu. Pat ne reizes nekrustojuši zobenus, bez nevienas māņu kustības viņi metās viens otram virsū un cirta, kur pagadījās; kad Mouens, jau nāvīgi ievainots, gulēja zemē un milords hercogs nokrita tam blakus, pieskrēja Makārtnijs un iedūra dunci viņa gaišībai mugurā, ar šo pēdējo triecienu nogalinādams hercogu. Pulkvedis Makārtnijs pēcāk to gan noliedza, tomēr visas karalistes naids un nicinājums viņu atzina par vainīgu, un viņš bija spiests bēgt no Anglijas, kur nekad ari vairs neatgriezās.

Kur meklējams īstais iemesls, kas hercogu Hamiltonu iedzina nāvē? Niecīgo ķildu it viegli varēja nokārtot miera ceļa, un, tā kā izaicinātājs bija zemisks, izvirtis un nicināms neģēlis, tāds slavens un augstdziinis vīrs kā milords hercogs varēja atteikties no divkaujas, nevēlēdamies aptraipīt zobenu ar šāda nekrietneļa asinīm. Taču viņa gaišība bija cēlsirdīgs cilvēks, un tie, kuri kāroja viņa nāvi, it labi zināja, ka viņa drosmei, tāpat kā labdarībai, nav robežu un ka viņš nespēj nevienam atteikt, un tālab hercogam vajadzēja krist no Mouena un divu citu uzsūtītu rīkļurāvēju rokas. Miris bija karalienes sūtnis Francijā, Stjuartu dinastijas uzticamais un padevīgais kalps, Skotijas karaļnama princis, cilvēks, kuram karaliene Anna uzticēja trimdā izdzītajam valdniekam slepeni pavēstīt, ka tā nožēlo brālim nodarīto pārestību, un kurš pats gribēja atklāti paust nelokāmu uzticību karalim un darīt tam zināmu, ar kādu padevibu savu valdnieku dzimtenē piemin miljoniem labvēļu.

Partija, pie kuras piederēja Mouens, izmantoja šā nelieša pakalpojumu, turklāt priecādamās, ka pati no tā jo veikli atbrīvojusies. Mouens, Meredits un Makārtnijs piederēja pie Mārlboro hercoga piekritējiem; abi pulkveži pirms gada tika atcelti no amata, jo dzērumā pārāk skaļi bija uzgavilējuši toriju sakāvei. Viņa gaišība kļuva par vigu un hanoverieša aizstāvi un uz karu musināja tikpat neatlaidīgi kā princis Eižens. Neņemos apgalvot, ka viņš iejaukts hercoga nogalināšanā, zinu vienīgi to, ka no hercoga nāves labumu guva viņa partija un ka atradās trīs nešķīsti rokaspuiši, kas pastrādāja šo asiņaino varas darbu.

Kad Esmonds un dekāns devās mājup no Kensingtonas, apspriezdami traģisko notikumu, kas deva liktenīgu triecienu tai taisnīgajai cīņai, kurai viņi abi bija pieķērušies ar visu sirdi, ielās jau parādījās jaunāko ziņu iznēsātāji, kas izkliedza neapšaubāmi patieso un drausmo vēsti par lorda Mouena un hercoga Hainiltona nāvi divkaujā. Kāds zeņķis bija aizkulies pat līdz Kensingtonai un piebļāva visu laukumu agrīnā rīta stundā, kad Esmondam gadījās iet tur garām. Ieraudzījis klaigātāju tieši zem Beatriksas loga, kuram viena puse bija atvērta, viņš to steigšus padzina. Spīdēja spoža saule, kaut arī novembris iegriezās otrajā pusē; ceļā Esmonds sastapa tirdzinieku ratus braucam uz Londonu, pie pils mainījās sardze, ļaudis rosījās dārzos starp Kensingtonu un Sitiju, ceļojošie tirgotāji un piena iznēsātāji skaļi piedāvāja savu preci. Dzīve ritēja ierastajā gaitā, lai gan kaut kur gulēja nogalināti hercogi un augstdzimušas lēdijas tos apraudāja, un karaļi varbūt zaudēja pēdējo cerību atgūt troni. Tā paiet dienas un naktis — un mēs pamazām aizejam nebūtībā. Esmonds domāja par kurjeru, kas auļo pa ceļu uz ziemeļiem, lai cilvēkam, kurš vakar vēl bija Erenas grāfs, pavēstītu, ka šodien tas jau ir Hamiltonas hercogs, domāja par neskaitāmajiem plāniem, cerībām un sapņiem drosmīgajā sirdī, kas vēl pirms dažām stundām pukstēja tā vīra krūtīs, kurš nule pārvērties mēmā pīšļu saujiņā.

VII NODAĻA

Vēlreiz apciemoju Kāslvudu

Tā Beatriksa jau trešo reizi tika pievilta savās godkārajās cerībās; nudien varēja gandrīz vai noticēt, ka viņu izseko un vajā īpaši ļauns liktenis, kas izrauj laupījumu no rokām tieši tai mirklī, kad viņa iedomājas to jau droši notvertu, bet viņas daļā atstāj vienīgi niknumu un posta sajūtu. Lai cik lielas bija viņas dusmas vai bēdas (un man šķiet, ka tieši dusmas visvairāk plosīja viņas sirdi), viņa savus pārdzīvojumus nevienam neatklāja, kā to šādā nelaimes brīdī darītu ikviena maigāka būtne; māte un brālēns zināja, ka Beatriksa viņu mierinājumus noraidītu un ka jebkuri līdzcietības apliecinājumi tikai vēl dziļāk uzplēstu jau tāpat sāpīgo likteņa cirsto brūci. Mēs zinājām, cik nežēlīgi viņas lepnumu pazemojis un sodījis tik pēkšņais un briesmīgais sitiens, un, lai izprastu bēdīgo morāli, kas izrietēja no visa notikušā, viņai nepavisam nebija vajadzīgas mūsu pārgudrās pamācības. Mīlošā māte varēja vienīgi lūgt dievu par nelaimīgo cietēju, bet radinieks, kā vienmēr, dāvāt tai draudzību un saprotošu iecietību, un tikai ar dažiem aplinku mājieniem un pāris it kā nejauši izmestām frāzēm Beatriksa pēc vairākiem mēnešiem ļāva abiem nojaust, ka sapratusi viņu vārdos neizteikto līdzjūtību un klusībā pateikusies par šādu atturību. Galma aprindās runāja, ka Beatriksa ar vēso un noraidošo izturēšanos aizbaidot gan zobgaļus, gan līdzjūtības izteicējus; viņa pacēlās pāri kā uzvaras gavilēm, tā žēlabainām asarām un tēloja savu lomu šai drausmīgajā traģēdijā tik lepni un vīrišķīgi, ka pat ļaunvēļi beidzot sāka viņu apbrīnot. Mēs, kas vērojām Beatriksu no pašām pirmajām nelaimes dienām, noliecām galvu viņas priekšā, apliecinādami cieņu nelokāmajai drosmei un cildenajam mieram, ar kādu viņa pacieta savu postu. — Mīļāku prātu es skatītu viņas asaras nekā šo nesatricināmo lepnumu, — teica milēdija, kas bija radusi bēdas uzņemt pavisam citādi, dievbijīgā pazemībā un lēnprātībā panesot tās kā dieva sodību. Taču Beatriksa arī šai ziņā nebija līdzīga savai mātei, viņa bēdām nepadevās un neļāva tām (kaut viena pati ieslēgusies savā istabā) izraisīt pat nevienu aizvainojuma asaru, nevienu sāpju vaidu. Draugi un manas dzimtas pēcteči, kā jūs izturēsieties savā pārbaudījuma

stundā? Zinu kādu krietnu dvēseli, kas lūdz dievu jūs apveltīt ar mīlestību, nevis ar lepnumu un viest jūsu sirdī pazemību viņa visuredzošās acs priekšā. Taču būsim žēlsirdīgi un pārāk bargi nenosodīsim lepnos garus. Pati daba vienus apveltījusi ar valdonību un godkāriem centieniem, citus radījusi paklausībai un klusai pazemībai. Leopards, tāpat kā jērs, dzīvo saskaņā ar savu dabu un pakļaujas saviem leopardu likumiem, un nav tā spēkos atteikties ne no sava skaistuma, ne veiklības, ne plēsonības, pat ne no vissīkākā plankumiņa spīdīgajā spalvā, ne arī pārvarēt laupītāja tieksmi, kas to dzen pakaļ medījumam, ne izvairīties no šāviena, kas to piebeidz.

Kad vigi gluži pamatotā satraukumā sāka bažīties, vai tikai karaliene, pārkāpdama dotos zvērestus un noslēgtos līgumus, nenovērsīsies no Hanoveras prinča par labu savam brālim, ar kuru to saistīja daudz ciešākas saites — asinsradniecība un pienākums —, Savojas princis un arī pārdrošākie vigu vadoņi, nepakļaudamies karalienes gribai un tai padevīgo toriju protestiem, uzstāja, lai Kembridžas hercogs tiktu pārvests Anglijā, savu prasību pamatodami tādējādi, ka jaunajam kūrfirstam, pērām un savas valsts karaliskajam princim, kam pienākas mantot Anglijas troni, esot tiesības ieņemt savu likumīgo vietu parlamentā un dzīvot zemē, pār kuru tam agri vai vēlu vajadzēs valdīt. Tikai karalienes un tai tuvo galma aprindu nepārprotami paustā nelabvēlība un hanoverieša kvēlo piekritēju bailes krist valdnieces nežēlastībā piespieda tos atteikties no saviem nodomiem.

Mūsu pusē savukārt radās drosminieki, kas tikpat dedzīgi pieprasīja, lai mūsu princis tiktu pārvests Anglijā. Viņam piederēja dieva svaidītā karaļa tiesības uz troni, viņu gaidīja vairāk nekā puse nācijas, par viņu iestājās gandrīz visi garīdznieki, kā arī Anglijas un Skotijas muižnieki, viņš bija bez vainas noziegumā, par ko tika sodīts viņa tēvs, — drosmīgs, jauns, skaists un nelaimīgs, — kurš anglis gan uzdrošinātos nodarīt pāri šim princim, ja viņš pārbrauktu mājās, uzticēdamies britu cēlsirdībai, viesmīlībai un godaprātam? Iebrucējam, kas nāktu uz-mūsu zemi, franču armijas atbalstīts, varonīgie angļi stātos pretī cīņā uz dzīvību un nāvi un padzītu to turp, no kurienes tas nācis, taču, ieradies viens un bruņojies tikai ar savām likumīgajām tiesībām, turklāt drošs par savas tautas labvēlību, princis varēja nešaubīties (tā sprieda dau-

dzl viņa draugi)', ka tiks viesmīlīgi sagaidīts vai vismaz briesmas viņam nedraudēs. Ne viņa māsas karalienes roka, pat neviens viņa pavalstnieku pirksts nekad netiks pacelts, lai nodarītu jaunu savam princim. Taču karaliene bija raksturā vāja sieviete, un viņas ministriem, kas ilgi nespēja noturēties savos posteņos, netrūka pamatotu iemeslu svārstīties. Drosmīgākajiem un krietnākajiem vīriem, kuri no visas sirds juta līdzi nelaimīgajam jaunajam trimdiniekam, nebija ne savtīgu plānu, ne nodomu, kas tiem liktu pretoties taisnības uzvarai, un tālab tie gribēja darīt visu, lai princi aizstāvētu un apsveiktu dzimtenē, ja vien viņš atgriezīsies kā īstens anglis.

Sentdžonam un Hārlijam nekad nepietrūka ne laipnu vārdu, ko izdā|āt prinča piekritējiem, ne vilinošu solījumu priekšdienām, taču mājieni un solījumi arī bija viss, ko tie spēja dot, toties atradās prinča draugi, kuri pieprasīja daudz drosmīgāku, iedarbīgāku un atklātāku rīcību. Šiem vīrišķīgajiem cilvēkiem, no kuriem daži vēl ir dzīvi, un tālab šo rindu autoram nav tiesību minēt to vārdus, misters Esmonds piebiedrojās gadu pēc hercoga Hamiltona nežēlīgās nogalināšanas, kas atņēma princim visvaronīgāko sabiedroto visā mūsu valstī. Viens no šiem draugiem bija dekāns Eterberijs, ko Esmonds droši var šeit pieminēt, jo krietnajam bīskapam vairs nav jābaidās ne no trimdas, ne vajāšanas; dekānam un vēl dažiem prinča aizstāvjiem pulkvedis atklāja savu plānu, kā panākt viņu kvēlāko ilgu piepildījumu, ja tikai princis spētu parādīt kaut mazliet apņēmības.

Jaunais milords vikonts Kāslvuds neieradās Anglijā nosvinēt pilngadību un nu jau vairākus gadus nebija apmeklējis dzimteni. Tai gadā, kad viņa māsa gatavojās iziet pie vīra un ļ<ad nomira hercogs Hamiltons, milordu Briselē aizkavēja sievas dzemdības. Nevarīgā Klotilde ne mirkli nespēja iztikt bez laulātā drauga, bet varbūt arī baidījās, ka jaunais vējagrābslis pavisam norausies no pavadas, un tālab vīru no saviem sāniem neatlaida, likdama tam auklēt jaunpiedzimušo un cienāt ar karstvīnu raudzībās atnākušās tenku vāceles. Nabaga Beatriksa zobojās par Frenka padevīgo uzticību sievai, toties milēdija gribēja braukt pie KJotildes, kad sitīs tās stunda, bet pēdīgi pārdomāja, sapratusi, ka tur jau rīkojas valdonīgā sievasmāte, turklāt sākās gatavošanās nabaga Beatriksas kāzām. Dažus mēnešus pēc drausmīgā notikuma Haid-

parkā mana pavēlniecc un viņas meita aizbrauca uz Kāslvudu, kur drīzumā gaidīja ierodamies arī jauno milordu. Taču klusā, noslēgtā mājas dzīve Frenkam, patiesību sakot, nepavisam nepatika; pēc pirmā karagājiena viņu tikai reizi piedabūja apmesties Volkotā, un arī tad lielāko daļu laika jaunais delvcris pavadīja Londonā, kur gan neparādījās ne galmā, ne citās sabiedriskās vietās pats ar savu vārdu, bet kopā ar nelāgiem draugiem klīda pa teātriem un citiem apšaubāmiem iestādījumiem, uzdodamies par kapteini Esmondu (kālab viņa radinieks ne reizi vien bez vainas dabūja ciest); tādējādi, izgudrodams aizvien jaunus ieganstus un dzīdamies pēc dažnedažādām izpriecām, līdz beidzot iekrita un tika apprecināts, Frenks Kāslvuds turējās pa gabalu no dzimtenes, kur tā arī palika nepazīstams, jo viņu atcerējās labi ja daži virsnieki, ar kuriem kopā viņš bija karojis svešās zemēs. Mīlošās mātes sirds vai lūza ilgās pēc sen neredzētā dēla. Esmonds darīja visu, ko spēja, lai remdētu viņas aizvainojuma sāpes un rastu aizbildinājumu jaunā radinieka vieglprātībai.

1713. gada rudenī lords Kāslvuds sāka domāt par atgriešanos mājās. Pirmdzimtais bērns bija meitene, bet nu jau Klotilde gatavojās viņa augstību aplaimot otro reizi, un dievbijīgais jauneklis cerēja, ka, pārvedis sievu savu senču ligzda un cītīgi lūgdamies Kāslvudu patronu svēto Filipu, varbūt panāks, lai debesis šoreiz dāvā dēlu, pēc kura tik dedzīgi ilgojās arī topošā māmiņa.

Miers, par kuru runāja jau ilgus gadus, tika noslēgts šā gada marta beigās, un līdz ar to mums pavērās ceļš uz Franciju. Frenka māte jau visu bija sagatavojusi lorda Kāslvuda uzņemšanai vecajā pilī un nepacietīgi gaidīja dēla ierašanos, taču šoreiz pulkveža Esmonda vainas dēļ nelaimīgā lēdija tika atkal pievilta savās cerībās — un tās senlolotā sapņa piepildīšanu vajadzēja atlikt uz pēc-dienām.

Esmonds traucās uz Kāslvudu. Turpat četrpadsmit gadus viņš nebija redzējis tās vecos torņus un plašos silus, ko glabāja cieši atmiņā ieslēgtus kopš dienas, kad kopā ar milordu devās ceļā un viņa pavēlniece ar abiem bērniem stāvēja pils priekšā un māja vīram atvadu sveicienu. No tiem laikiem šķita pagājusi vesela mūžība — gari cīņu un kaislību, rūpju, mīlestības, cerību un ciešanu gadi. Bērni tikām izauguši lieli, tiem tagad ejams katram savs ceļš. Esmonds pats sev likās mūžu nodzīvojis sirmgalvis,

un vienīgi viņa mī|otā pavēlniece it kā nemaz nebija pārvērtusies — tā šķita tikpat jauna un viņu sagaidīja tāpat kā agrāk. Strūklaka pils pagalmā irdzēdama dziedāja mūžseno meldiņu, vecajā pils zālē viss palicis tāpat kā senajās dienās, milorda kokgriezumiem rotātais krēsls stāvēja ierastajā vietā, tāpat viņa dzeramais kauss. Es-monda pavēlniece zināja, ka viņš vēlēsies gulēt mazajā, vecajā kambarītī, kur kādreiz bija dzīvojis; tur viss jau bija sagatavots un blakus telpā — kādreizējā kapelāna istabā — noliktas vāzes ar zeltziedēm un citām smaržīgām zālēm.

So pirmo nakti Kāslvudā misters Esmonds pavadīja asarās, ko nespēja novaldīt vīrišķīgā sirds, un pazemīgās lūgšanās visvarenajam, kurš lemj par mūsu nāvi un dzīvību, laimi un nelaimi, un garas stundas gulēja nomodā, ieklausīdamies torņa zvanu skaņās (ko vēl aizvien glabāja atmiņā), un, kā ikviens, kas pēc ilgiem gadiem atgriežas bērnības takās, domās atskatījās pāri dziļajam laika bezdibenim un taltālajā viņā krastā ieraudzīja sevi — mazu, grūtsirdīgu zēnu, redzēja savu mirušo aizstāvi, redzēja savu laipno pavēlnieci — vēl gluži jaunu meiteni — un bērnus, kas draiskuļojās apkārt mātei. Pirms daudziem, daudziem gadiem milēdija viņu — mazu puisēnu — šai pašā gultā svētīja un nosauca par savu bruņinieku — un viņš apzvērēja visu mūžu palikt tai uzticīgs un nekad savu ciešo apņemšanos nav aizmirsis. Vai viņš turējis bērnišķīgā aizrautībā doto solījumu? Jā, to zina debesis, jā, lai slavēts dievs! Viņa dzīve piederēja milēdijai, savas asinis, savu likteni, savu vārdu, visu savu sirdi viņš atdevis milēdijai un tās bērniem. Cauru nakti viņš sapņos vēlreiz pārdzīvoja zēna gadus un lāgiem miegā satrūkās; brīžiem likās — no blakus istabas viņu sauc pāters Holts, brīžiem tā ēna šķita parādāmies noslēpumainajā loga ailā.

Esmonds piecēlās pirms ausmas,-iegāja blakus istaba, kur uzmācīgi saldi smaržoja zeltziedes, ielūkojās ogļu pannā, kurā pāters Holts sadedzināja dokumentus, pavēra skapjdurvis, aiz kurām glabājās tā grāmatas un papīri, pakustināja atsperi, pārbaudīdams, vai loga mehānisms vēl darbojas. Atspere nebija aiztikta gadiem ilgi, taču beidzot tā padevās — un logs lēni nolaidās. Esmonds to atkal pacēla un nostiprināja atsperi — neviens šo slepeno eju nebija izmantojis, kopš Holts pirms sešpadsmit gadiem pa to izkāpa pēdējo reizi.

Esmonds atcerējās, ko viņa nabaga labvēlis bija sacījis pēdējā sava mūža dienā, — Holts parādoties un izgaistot no mājas kā rēgs, un arī Esmonds pats zināja, cik labprāt pāters nodevās dažādām noslēpumainām izdarībām, kā viņam patika maskēties un slepus aiziet, un atkal parādīties, lai gan mazais pātera audzēknis sen jau nojauta, kādu ce|u rēgs savām gaitām izraudzījies. Esmonds aizbultēja loga rāmi, jo pār Kāslvudas ciemu jau cēlās rīta blāzma un aiz zaļajiem koku puduriem atskanēja vesera klaudzieni no kalves viņā pusē upei, pār kuru vēl klājās miglas auti.

Tad Esmonds piegāja pie kamīna un atvēra virs tā smagās koka dzegas ierīkoto skapi, kurā ērti varētu paslēpties cilvēks un kurā misters ITolts glabāja kaut kādas nevienam nezināmas mantas. Abi Esmondam tik labi pazīstamie zobeni gulēja vecajā vietā, viņš tos dīvaini satraukts paņēma rokās un noslaucīja. Vēl viņš ieraudzīja sainītī sasietus papīrus, ko Holts acīmredzot bija tur nolicis tai dienā, kad vēl nelaiķa milorda laikā pēdējo reizi ieradās pilī un kad tika apcietināts un ieslodzīts Hekse-rnas cietoksnī. Esmonds ieskatījās šais dokumentos un atrada to cilvēku sarakstu, kuri piedalījās valsts nodevībā karaļa Vilhelma valdīšanas laikā, minēti tika Cārnoks un Pērkinss, sers Džons Fenviks un sers Džons Frends, Rokvuds un Lodviks, lords Montgomerijs un Eilsberijs, Klarendons un Jārmuts — visi, kas bija iesaistījušies sazvērestībā pret uzurpatoru; vēl atradās Bērvikas hercoga vēstule un zīmīte, ko no Senžermēnas rakstījis karalis, apsolīdams savam uzticamajam un mīļajam Frensisam vikontam Kāslvudam dāvāt grāfa un marķīza Esmonda titulu, ko ceturtajā savas valdīšanas gadā ar karalisko patentu viņš piešķīris Tomasam vikontam Kāslvudam un tā vīriešu dzimuma likumīgajiem pēcnācējiem, ar piebildi — ja šādu mantinieku nav, visus titulus pārņem iepriekš minētais Frensiss.

Tātad šis bija milorda pieminētais dokuments, kuru Holts parādīja viņam tai dienā, kad tika arestēts, un pēc kura apsolījās ierasties pēc nedēļas. Es steigšus noliku papīrus atpakaļ slēptuvē, jo pēkšņi pie istabas durvīm atskanēja viegls klauvējiens: tā bija mana laipnā pavēi-niece, kas mīļi un sirsnīgi lūkojās man pretī. Arī viņa, bez šaubām, visu nakti nebija ne acu aizvērusi, taču mēs pat nedomājām viens otru iztaujāt, kā pavadītas šīs ga-

rās stundas. Daudz ko mēs nojaušam vārdos nepieminētu un zinām tik labi, it kā savām acīm redzējuši. Jūtīgā mi-Jēdija stāstīja, ka abas reizes, kad tālā karalaukā tiku ievainots, viņa tūdaj to zinājusi. Kas gan pateiks, cik tālu sniedzas mīlestības spēks un cik patiesi tā spēj pareģot?

— Es ielūkojos jūsu istabā, — viņa bikli sacīja, — gulta — jūsu vecā gultiņa bija tukša! Zināju, ka atradīšu jūs šeit. — Liegi pietvīkusi, maigu skatienu svētīdama radinieku, labsirdīgā milēdija viņu noskūpstīja.

Rokrokā viņi izgāja cauri vecajam pagalmam un nokāpa uz terases, kur zāle vēl mirguļoja rasā un putni zaļajās koku lapotnēs viteroja zem sārtajām rīta debesīm. Cik neizdzēšami viss iegūlis atmiņā! Senlaicīgie torņi un pils jumtu kores, kas tumšas slējās pretī lecošajai saulei, mēļās ēnas zaļajās kalnu nogāzēs, dīvainās zīmes saules pulkstenī, mežiem klātās augstienes, zeltainām vārpām viļņojošais līdzenums un vizuļojošā upe, kas traucas pretī pērļaini pelēkajiem pauguriem tālumā, — skaistums, kas pavērās mūsu skatienam, uzurdīja brīnišķīgas jaunības atmiņas, brīnišķīgas un arī skumjas, taču tik skaidras un dzīvas kā šī neaizmirstamā ainava, kas priecēja mūsu acis. Mēs neko nespējam aizmirst. Atmiņas mierīgi dus, bet ik brīdi var pamosties, un es bieži domāju par to mirkli, kad no nāves miega mūžīgai dzīvībai mūs modinās pastarā rīta junda un pēkšņi uzplaiksnījusi apziņa kā jaunai dzīvībai modusies dvēsele liks atgriezties visam pagājušajam.

Tā kā palika vēl vairākas stundas, līdz modīsies visa nama saime (bija jūlijs, un ausma vēl tikko sārtoj-a debesis), Esmonds savai pavēlniecei pastāstīja par saviem plāniem un par nodomu iesaistīt tajos arī Frenku. Viņš zināja, ka milēdijai droši var uzticēties un ka šī krietnā dvēsele drīzāk ies nāvē nekā izpaudīs noslēpumu, un, palūdzis to nebilst nevienam ne vārda, viņš atklāja savas slepenās ieceres pārliecībā, ka ikvienu šādu nodomu milēdija (nešaubīga karaļa piekritēja) uzņems atzinīgi un no visas sirds atbalstīs. Un patiešām — viņa tūdaļ apgalvoja, ka labāku plānu un uzticamāku bruņinieku tā piepildīšanai viņa pat nespējot iedomāties. Sī saruna aizņēma veselu stundu, varbūt pat divas. Vēl lāgā nebija izteikti pēdējie vārdi, kad viņiem pretī nāca Beatriksa, slaidais, daiļais, sēru drānās tērptais stāvs (sēras viņa

bez vismazākās ārišķība's valkāja visu gadu pēc briesmīgā notikuma) lēnām tuvojās pāri zaļajai terasei, mezdams vieglu ēnu leknajā zālē.

Smaidīdama Beatriksa zemu paklanījās un nosauca mūs par «jauno pāri». Viņa bija kļuvusi vecāka, bālāka un vēl cēlāka nekā pirms gada, māte tagad šķita no viņām jaunākā. Nekad viņa nerunāja par savām bēdām un, kā Esmondam pastāstīja lēdija Kāslvudā, tikai retumis it kā starp citu pieminot izpostītās cerības.

Atgriezusies Kāslvudā, Beatriksa sāka apmeklēt ciema namiņus un rūpējās par sirdzējiem. Viņa ierīkoja skolu zemnieku bērniem un dažiem mācīja dziedāšanu. Kāsl-vudas baznīcā bija brīnišķīgas vecas ērģeles, ko Bea-triksa lieliski spēlēja, tā ka slava par viņas muzicēšanu izplatījās daudzu jūdžu tālā apkaimē — un cilvēki nāca uz baznīcu ne tikai klausīties skaisto spēli, bet arī palūkoties uz daiļo spēlētāju. Draudzes gans Tašers ar sievu dzīvoja mācītāja mājā, viņiem nebija bērnu, kas reiz varētu sacelties pret Tomu viņa paša namā. Lāgavīrs Toms patiešām nevēlējās iemantot naidniekus, tālab savu platmalaino cepuri cilāja katram, vai tas liels vai mazs. Nepaguris viņš klanījās visiem un dāļāja glaimus. Pret Esmondu Toms izturējās tik godbijīgi, it kā pulkvedis būtu pats armijas virspavēlnieks; tai dienā, kā parasti svētdienās, Toms ieradās pilī uz pusdienām un pie pudiņa ķērās, tikai neatlaidīgi pierunāts. Viņš gaudās par milorda atkrišanu no anglikāņu baznīcas, taču labprāt iedzēra par viņa augstības veselību, lai gan vēl pirms stundas baznīcā bija pulkvedim uzdzinis miegu ar garo, pārgudro un pamācošo sprediķi.

Esmonds pavadīja Kāslvudā tikai divas dienas, jo nodomi, kas viņu šeit atveda, lika viņam doties tālā ceļā projām no Anglijas. Pirms aizbraukšanas viņam tikai reizi izdevās sastapties ar Beatriksu vienatnē; viņš sēdēja lielajā gobelēnu zālē, kā senāk iegrimis sarunā ar savu pavēlnieci, kad ienāca Beatriksa un aicināja viņu blakus istabā — kādreizējā vikonteses Izabellas guļam-kambari, kur Esmonds kā šodien atcerējās veco dāmu sēžam gultā torīt, kad pilī ieradās kareivji, lai arestētu vikontesi. Tagad skaistākā Anglijas sieviete gulēja šai gultā zem smagā damasta baldahīna, kas nebija zaudējis nekā no sava krāsu spožuma, kopš Esmonds to redzēja pēdējo reizi.

Te nu stāv.ēja Beatriksa melnā tērpā un rokā turēja kārbiņu — Esmonda kāzu dāvanu ar krustmātes atstātajiem dimantiem un vākā iespiesto hercoga kroni, ko nelaimīgajai meitenei liktenis nebija lēmis valkāt.

•— Ņemiet tos atpakaļ, Harij, — viņa sacīja, — man dimanti vairs nav vajadzīgi. — Klusajā balsī nevarēja saklausīt ne mazāko satraukumu. Daiļā roka, kas sniedza Esmondam melno šagrēnādas kārbiņu, pat nenodrebēja. Esmonds ap glezno delnu ieraudzīja apliktu melnu samta aproci ar milorda hercoga portretu emaljā, ko viņš tai bija dāvājis trīs dienas pirms nāves.

Esmonds teica, ka dārgakmeņi viņam vairs nepiederot, un sarunu par dāvanas atdošanu gribēja pārvērst jokā.

.— Ko es ar tiem darīšu? — viņš sacīja. — Dimantu spraude pie prinča Eižena cepures nepavisam neizceļ viņa daiļumu, un diez vai arī manu dzelteno seju tie padarīs glītāku.

— Jūs tos uzdāvināsiet savai sievai, brālēn, — teica Beatriksa. — Jūsu sievai, brālēn, būs skaista sejas krāsa un glīts augums.

— Beatriksa! — iesaucās Esmonds, un senā kvēle, kā dažkārt agrāk, no jauna iedegās liesmās. — Vai jūs apliksiet šo rotu savā kāzu dienā? Reiz jūs man pačukstējāt, ka pārāk maz mani pazīstot, tagad jūs esat mani iepazinusi, zināt, kā es pūlējos jūs iegūt, kā ilgojos pēc jums šos garos desmit gadus!

— Maksa par uzticību, milord! — viņa atsaucās.-

— Šāds preux chevalier^1 pieprasa samaksu! Kaunieties, brālēn!

— Uzklausiet mani, Beatriksa, — turpināja Esmonds,

— ja es paveikšu kaut ko tādu, kas ir dārgs jūsu sirdij, kas būs manas un jūsu cieņas vērts, kas dos man vārdu, kuru godam varēšu jums piedāvāt, vai jūs to pieņemsiet? Reiz jūs teicāt, ka esmu palaidis garām izdevību; vai tagad tā nevarētu atgriezties? Nepuriniet galvu, apsoliet, ka uzklausīsiet mani pēc gada! Ja es atgriezīšos, lai atnestu jums slavu, vai tas jūs apmierinās? Ja es panākšu to, pēc kā jūs visvairāk kārojat... ko visvairāk kāroja tas, kurš tagad jau miris, — vai jūsu sirds pret mani neatmaigs? [182]

— Un kas tas ir, Henrij? — viņa vaicāja, acīm iemirdzoties. — Par ko jūs runājat?

— Pagaidām neko nejautājiet, — viņš atbildēja, — gaidiet un dodiet man laiku; ja es atvedīšu jums to, pēc kā jūs sen jau ilgojaties, ko tūkstoškārt esat pieminējusi savās lūgšanās, vai tiešām jūs neatalgosiet cilvēku, kurš izpildīs jūsu vēlēšanos? Lieciet nost šos vizuļus un paglabājiet tos; lai tās nebūs manas kāzas, lai tās nebūs pat jūsējās, — ja vien cilvēka spēkos ir paveikt to, kam pašlaik gatavojos es, pieminiet manus vārdus — pienāks diena, kad jūsu namā būs lieli svētki un jūs leposieties, ka varat greznoties ar šiem dimantiem. Vairāk nekā es tagad neteikšu, paturiet prātā, ko sacīju, un ieslēdziet šo kārbiņu līdz tai dienai, kad es jums atgādināšu gan savus vārdus, gan dimantus. Vienīgais, ko pašlaik no jums 1 udzu, — gaidiet un atcerieties!

— Jūs braucat projām no Anglijas? — mazliet satraukta ievaicājās Beatriksa.

— Jā, jau rīt, — atbildēja Esmonds.

— Uz Lotringu, brālēn? — iesaucās Beatriksa, uzlikdama roku Esmondam uz plaukstas — to pašu roku, ap kuru viņa valkāja hercoga dāvāto aproci. — Pagaidiet, < Harij! — viņa turpināja, balsī ieskanoties nekad iepriekš nedzirdētam izmisumam. — Uzklausiet manus pēdējos vārdus! Es mīlu jūs. Es jūs apbrīnoju — un kā lai neapbrīnotu, ja mums visiem jūs esat dāvājis tik daudz mīlestības? Taču man nudien laikam nav sirds, vismaz neesmu sastapusi cilvēku, kas to spētu aizkustināt, bet, ja es beidzot tādu satiktu, es dotos viņam līdzi, kaut skrandās ģērbusies, ja viņš būtu vienkāršs kareivis, vai klīstu pa jūrām kā tie pirāti, par kuriem jūs mums bērnībā lasījāt. Tāda cilvēka dēļ es darītu visu, paciestu visu, taču diemžēl neesmu viņu sastapusi. Jūs pakļāvāties pārāk verdziski, lai iekarotu manu sirdi, pat milordam hercogam neizdevās to iegūt. Apprecējusies ar viņu, es nekļūtu laimīga. Par to pārliecinājos jau trīs mēnešus pēc mūsu saderināšanās, bet godkārība neļāva no viņa atteikties. Ak, Harij! Pēc hercoga nāves es pāris reižu pat raudāju, taču ne aiz bēdām par viņu, bet no dusmām, ka nespēju skumt. Sausinās sapratu, ka priecājos par viņa nāvi, un, ja es kļūtu par sievu jums, mani mocītu tā pati verdzības sajūta, tās pašas ilgas izrauties brīvībā. Mēs abi kļūtu nelaimīgi, bet jūs ciestu vairāk, jo esat tikpat greizsirdīgs, kāds bija hercogs. Es pūlējos viņu iemīlēt, pūlējos cik vien spēdama — izlikos priecīga par viņa apciemojumiem, padevīgi uzklausīju viņa runas, centos iedzīvoties hercoga sievas lomā, ko iedomājos man lemtu tēlot līdz pat kapa malai. Jau pusstunda šādas iztapības mani nomocīja; bet ko es darītu, ja to vajadzētu ciest visu mūžu? Kamēr viņš runāja, manas domas maldījās tālumā un es sev teicu: «Ak, kaut šis cilvēks atgrūstu manu roku, kaut viņš nemestos uz ceļiem manā priekšā!» Zināju, cik viņš ir labs un cēls, tūkstoškārt labāks un cēlāks par mani un arī par jums, brālēn, ticiet man, miljoniem un vēlreiz miljoniem reižu krietnāks. Taču es viņu neizrau-dzījos šo cildeno īpašību dēļ. Es viņu izvēlējos tāpēc, ka alku pēc augsta stāvokļa sabiedrībā, bet nu viss ir zaudēts. Zaudēts uz mūžiem, un es pēc viņa neskumstu; jau toreiz, uzklausīdama viņa kvēlos atzīšanās vārdus un uzticības zvērestus, es bieži domāju: «Ak, ja apprecēšos ar šo cilvēku un pēc tam sastapšu viņu, es vīru ienīdīšu un no tā aiziešu!» Neesmu laba, Harij, mana māte ir maiga un lēnīga kā eņģelis. Un es nesaprotu, kur viņai radusies tāda meita. Viņa ir vāja, bet drīzāk nomirtu nekā nodarītu kādam ļaunu, es esmu stiprāka, toties aiz spītības nevienam ceļu negrieztu. Man nerūp, ko savos apnicīgajos sprediķos sludina mācītāji, esmu tos galmā pietiekami vērojusi, lai saprastu, ka šie liekuļi ir sliktāki par viszemiskāko un nekrietnāko balamuti. Ak, kā man apnikusi, kā noriebusies šī pasaule! Palicis vēl tikai viens mērķis, un, kad tas būs sasniegts, pieņemšu Frenka un jūsu nabaga mātes ticību, iestāšos klosterī un savu mūžu, tāpat kā viņa, pabeigšu mūķenes kārtā. Varbūt tad man noderēs dimanti? Stāsta, ka klostera māsas apliekot visas skaistākās rotas tai dienā, kad tiekot iesvētītas mūķeņu kārtā. Pagaidām es tos ieslēgšu, kā jūs man vēlējāt. Ardievu, brālēn! Māmiņa jau nepacietīgi staigā pa istabu šurp un turp, lauzīdama mazo galviņu neizpratnē, par ko mēs tik ilgi varam runāt. Viņa ir greizsirdīga; visas sievietes ir greizsirdīgas. Dažkārt man šķiet, ka greizsirdība ir mana vienīgā sievišķīgā īpašība. Ardievu! Ardievu, mans brāli! — Un, it kā apstiprinādama brāļa tiesības, viņa pagrieza tam pretī vaidziņu. Vaigs likās auksts kā marmors.

Kad Esmonds atgriezās gobelēnu zālē, viņa pavēlniecē

nemanīja ne mazāko greizsirdības pazīmju. Viņa bija iemācījusies klaji neizrādīt visu, kas nomāc sirdi. Starp citām sievišķīgām īpašībām milēdijai piemita ari prasme dažkārt liekuļot un slēpt savas jūtas, un tas viņai padevās patiešām meistarīgi.

Esmonds atstāja Kāslvudu, lai jo drīzāk ķertos pie sava nodoma izpildīšanas, labi apzinādamies, ka lemts vai nu uzvarēt, vai zaudēt; viņš alka izšķirošas rīcības, kas dotu pretsparu mokošajai kaitei, kura nemitīgi krimta viņa dvēseli.

VIII NODAĻA

Dodos uz Franciju un pārvedu mājās

Rigo^183 gleznotu portretu

Misters Esmonds nedomāja ne atprasīties galmā, ne arī klāstīt džentlmeņiem Pelmelā un kafejnīcās, ka gatavojas atstāt Angliju, un centās aizbraukt pēc iespējas klusi un nemanāmi. Doktors Eterberijs izgādāja viņam pasi ar kāda francūža vārdu un parūpējās, lai dokumenti tiktu parakstīti lorda Bolingbruka kancelejā, nemaz negriežoties pie paša valsts sekretāra. Uzticamo kalpu Lok-vudu Esmonds paņēma līdzi uz Kāslvudu un tur to arī atstāja, bet Londonā palaida baumas, ka pēkšņi saslimis un aizbraucis uz- Hempšīru atveseļoties lauku gaisā; tā bez lieka trokšņa viņš devās ceļā veikt savu cildeno uzdevumu.

Tā kā mistera Esmonda plāna izpildīšanai noteikti bija vajadzīga Frenka Kāslvuda palīdzība, vispirms viņš brauca uz Briseli (pa ceļam iegriezdamies Antverpenē, kur mita trimdā izdzītais Mārlboro hercogs) un tuņ savu mīļo Benediktu pirmoreiz ieraudzījis precēta vīra lomā, tūdaļ saprata, ka vikonts laulības važās zaudējis agrāko līksmības garu un Klotildes uzmācīgajās skavās mokās, kā pinekļiem sasaistīts. Milorda sieva netika iepazīstināta ar pulkvedi Esmondu, toties kāds msjē Sairnons no Karaliskā kroātu pulka (Esmondam šis pulks iešāvās prātā, atceroties brašo īru, ko viņš satika pie Malplakē tai dienā, kad pirmo reizi ieraudzīja jauno karali) tika stādits priekšā vikontesei Kāslvudai, bijušajai grāfienei Vertlieimai, daudzajiem grāfiem — lēdijas Klotildes brangi noaugušajiem brāļiem, viņas tēvam kambarkungam un tā laulātajai draudzenei, Frenka sievasmātei, augumā varenai un miesās kuplai dāmai, kas laidusi pasaulē vai veselu grenadieru rotu. Visa milzīgā saime bez rūpēm un raizēm bija apmetusies pie pašas Briseles nelielā pilī, ko nomāja Frenks, jāja ar viņa zirgiem, dzēra viņa vīnu un dzīvoja, cepuri kuldami, uz nabaga jaunekļa rēķina. Misters Esmonds kopš bērnu dienām brīvi runāja franciski, jo tā bija viņa mātes valoda, un, pat ja kāds no Vertheimiem (kuru franču izrunā nepārprotami jautās flāmiem raksturīgā deguna pieskaņa) mistera Saimona valodā saklausīja kādas sīkas kļūmītes, tās viegli varēja piedēvēt svešajai ietekmei, jo, kritis gūstā pie Blenhei-inas, minētais džentlmenis ilgus gadus bija nodzīvojis Anglijā un tur arī apprecējies. Viss šai stāstā bija apsvērts līdz pēdējam sīkumam, tā ka nevienam neradās pat doma to apšaubīt, un patiesību zināja vienīgi Frenks, kurš, iepazīstināts ar brālēna plānu, to tūdaļ sirsnīgi atbalstīja, jo pulkvedi Esmondu, taisnību sakot, allaž bija dedzīgi apjūsmojis, uzskatīdams to ne tikai par viskrietnāko no saviem radiniekiem, bet arī par gudrāko un labāko cilvēku pasaulē. Ar visu sirdi un dvēseli Frenks alka ķerties pie brālēna nodomu izpildīšanas, jo vairāk ielīksmots tādēļ, ka šis plāns viņam pavēra ceļu uz Parīzi — prom no sievasbrāļiem, sievastēva un sievasmātes, kuru pastāvīgā uzmanība vieglprātīgo jaunekli sāka jau nogurdināt.

Frenks Kāslvuds, kā jau iepriekš minēts, piedzima vienā gadā ar Velsas princi un gan izturēšanās ziņā, gan ar slaido, labi veidoto stāvu daudz no tā neatšķīrās, bet pēc laimīgās reizes, kad beidzot pats savām acīm ieraudzīja Chevalier de St. George, īpaši lepojās ar līdzību tik ievērojamam cilvēkam un pielika visas pūles, lai šo līdzību vel vairāk izceltu — nēsāja gaišbrūnu parūku kā chevalier, zilas lentes un tā tālāk.

Sī ārējā līdzība, patiesību sakot, arī kļuva par pamatu mistera Esmonda iecerētajam plānam; nodrošinājies ar Frenka solījumu klusēt un dedzīgu piekrišanu, pulkvedis atvadījās no radinieka un devās tālākā ceļā, lai satiktos ar citiem cilvēkiem, no kuriem bija atkarīgi turpmākie panākumi. Nākamais pieturas punkts mistera Saimona ceļojumā bija Baras pilsēta Lotringā, kur tirgotājs ieradās ar smalkvilnas vadmalas un Alehlinas mežģīņu baķiem un vēstulēm turienes korespondentam.

Vai gribat zināt, ar ko nodarbojās nelaimēs rūdītais varonis, diža karaļu nama atvase, kura ģints šķita nolādēta kā seno Atreidu^184 dzimums, — vai gribat zināt, ar ko nodarbojās princis, kad tā dzimtenes sūtnis, pārvarējis dažādas briesmas un grūtības, beidzot viņu ieraudzīja? Jaunais karalis, ietērpies flaneļa jakā, spēlēja tenisu ar savas svītas džentlmeņiem, pēc katras bumbas skaļi aurodams un lamādamies kā pēdīgais važonis. Nākamo reizt misters Esmonds princi ieraudzīja, kad insjē Saimons ieradās ar mežģīnēm mis Ougltorpas apartamentos, šai' prinča kabineta priekšnamā, pie kura durvīm apkaunojoši vajadzēja klauvēt ikvienam, kas gribēja piekļūt audiencē pie viņa majestātes. Piekrišana audiencei tika dota, un sūtnis ieraudzīja karali kopā ar mīļāko — abi sēdēja pie kāršu galda, un viņa majestāte bija krietni apdzēries. Trīs trumpji viņam likās svarīgāki nekā trīs karaļvalstis un pusducis kausu mandeļu liķiera ļāva aizmirst gan visas nedienas un zaudējumus, gan tēva kroni, gan vectēva galvu.

Tai reizē misters Esmonds neuzdrošinājās atklāt princim savu īsto vārdu. Viņa majestāte diez vai spētu kaut ko saprast, turklāt pulkvedis šaubījās, vai karalis, kas tik traki dzer, savā apskurbušajā galvā spēj saglabāt noslēpumu un vai šādai trīcošai rokai pietiks spēka saturēt kroni. Taču galu galā pēc apspriešanās ar prinča padomdevējiem, kuru vidū netrūka godīgu un uzticamu džentlmeņu, Esmonda plāns tika darīts zināms karalim, protams, visīstākās karalienes viņas majestātes Ougltorpas klātbūtnē. Plāns princim iepatikās — tas šķita pārdrošs un viegli izpildāms, tālab atbilda viņa līksmajai bezrūpībai un jauneklīgi aizrautīgajam varonības garam. Pa nakti izgulējis reibumu, princis likās priecīgs, mundrs un vēlīgi noskaņots. Viņa skatiens pauda piemīlīgu šķelmību, bet viņa izturēšanās bija laipna un vienkārša, un par godu viņas ougltorpiskajai majestātei jāteic, ka šī sieviete patiešām bija labsirdīga, atjautīga, gudra un apņēmīga, deva princim daudz noderīgu padomu, kurus tas vājā rakstura dēļ neprata uzklausīt, un dāvāja tam uzti-

cīgu mīlestību, ko princis atlīdzināja ar isti karalisku nepateicību.

Mocīdamies drūmās priekšnojautās par to, kas notiks tad, ja viņa iecerētais plāns tiks izpildīts, un joprojām šaubīdamies par labumu, ko dzimtenei spēs dot tronī uzkāpušais jaunais karalis — žūpa, pulkvedis Esmonds ieradās pie prinča atvadu audiencē, un msjē Saimons devās tālākā ceļā. Taču Barā sastaptais jauneklis nelikās sliktāks par gados mazliet vecāko troņa tīkotāju Ilano-verā, jo jaunākajā gadījumā ar angli varēja tikt galā tikpat viegli kā ar vācieti. Msjē Saimons, garo ceļu no Nansī līdz Parīzei nobraucis paslepšus kā spiegs, jo tobrīd viņš nekas cits kā spiegs arī nebija, ieradās slavenajā pilsētā, kur patiešām vienā kaudzē sakrauts vairāk greznības un nabadzības, vairāk skrandu un mežģīņu, vairāk netīrumu un zeltījuma nekā jebkurā citā pasaules pilsētā. Šeit viņš satikās ar karaļa tuvāko draugu — tā pusbrāli slaveno Bērvikas hercogu; Esmonds tūdaļ viņā pazina svešinieku, kas bija ieradies Kāslvudā turpat pirms divdesmit gadiem. Uzzinājis, ka misters Esmonds dienējis varonīgajā Veba pulkā, viņa gaišība kļuva īpaši labvēlīgs, jo šo pulku pats reiz bija komandējis. Sis dedzīgais Stjuartu aizstāvis kalpoja tiem ar zobenu un vairogu, uz kura vienīgais traips bija ģerboņa kreisajā pusē ievilktā svītra, ko tam mantojumā atstāja Mārlboro māsa. Ja Bērviks kļūtu par sava tēva mantinieku, Anglijas tronī noteikti uzkāptu Jēkabs Trešais. Viņš zināja, ko nozīmē drosme, izturība, veiksmīgs uzbrukums, un viņš prata runāt un arī klusēt. V-arbūt Bērvikas hercogam pietrūka kvēles un prāta asuma (ar ko parasti apveltiti nekrietnāki cilvēki), toties viņš varēja lepoties ar daudzām citām izcila vadoņa īpašībām. Viņa gaišība bija pazinis Esmonda tēvu un zināja arī pulkveža paša dzīves stāstu; pēc viena otra netieša mājiena Esmonds nojauta, ka hercogam nākuši ausīs pat dažādi sīkumi no viņa dzīves. Taču pulkvedis nevēlējās pie tiem pakavēties, un hercogs arī negribēja viņu iztaujāt. Misters Esmonds tikai noteica, ka «bez šaubām, atdabūs savu vārdu, ja vien daudz dižāki cilvēki pratīs atdabūt savējo».

Esmonda nojauta par to, ka Bērvikas hercogam zināms viņa likteņstāsts, apstiprinājās Senžermēnas galmā, kad viņš ieradās apliecināt cieņu viņas majestātei un tā viņu vienreiz pagodināja ar marķīza titulu. Viņš nodeva

karalienei padevīgu sveicienu no tās krustmeitas un milē-dijas, kam viņ^ majestāte savas valdīšanas laikā bija sniegusi draudzīgu atbalstu. Karaliene labi atcerējās Reičelu Esmondu, bija dzirdējusi par milorda Kāslvuda atgriešanos katoļticīgās baznīcas klēpī un izteica patiesu prieku par žēlastību, ko jaunajam vikontam dāvājušas debesis. Viņa zināja, ka arī citi šās dzimtas locekļi piederējuši pie vienīgās īstās ticības.

— Jūsu tēvs un jūsu māte, Monsieur le Marquis, — sacīja viņas majestāte (tā arī palika vienīgā reize, kad viņa lietoja šo titulu).

Msjē Saimons zemu paklanījās un atbildēja, ka vēlāk viņu pieņēmuši citi vecāki un pie tiem viņš audzis citā ticībā, taču karalis visiem ir un paliek tikai viens; iepriecināta karaliene Esmondam pasniedza pāvesta svētītu medaljonu, kas līdzīgos gadījumos noderējis kā sevišķi iedarbīgs līdzeklis, un apsolījās priekšdienās aizlūgt gan par viņa, gan viņa ģimenes atgriešanos pāvesta ticībā, un savu solījumu dievbijīgā dāma droši vien ari turēja, kaut gan pulkvedim Esmondam jāatzīst, ka līdz pat šim brīdim veselus divdesmit septiņus gadus ne medaljons, ne viņas majestātes lūgšanas nepavisam nav spējušas ietekmēt viņa reliģisko pārliecību.

Versaļas krāšņumus tirgonis msjē Saimons, kā ikviens parasts garāmgājējs, pazemīgi apbrīnoja tikai no tālienes un veco karali redzēja vienu vienīgu reizi, kad tas iznāca parkā barot savas karpas, un pat nemēģināja izlūgties audienci viņa majestātes galmā.

Tikām Parīzē ieradās milords vikonts Kāslvuds, un tur pēcāk, kā ziņoja Londonas laikraksti, viņas augstība dzemdēja dēlu un mantinieku. Pagāja krietns laiks, kamēr vikontese atguva veselību, un ārsti viņai aizliedza uzņemties ceļojuma grūtības; citādi vikonts Kāslvuds noteikti būtu atgriezies Anglijā un apmeties uz dzīvi savas dzimtas pilī.

Uzturēdamies Parīzē, jnilords Kāslvuds slavenajam franču gleznotājam msjē Rigo pasūtīja savu portretu, ko pēc pārbraukšanas dzimtenē gribēja dāvināt mātei, un šo gleznu msjē Saimons pārveda Londonā, kur ieradās 1714. gada maijā, drīz pēc tam, kad milēdija Kāslvuda kopā ar meitu un radinieku pulkvedi Esmondu, kas visu šo laiku bija pavadījis Kāslvudā, ari atgriezās Londonā; viņas augstība apmetās Kensingtonas namā, bet misters

Esmonds devās uz savu agrāko mitekli Naitsbridžā, mazliet tuvāk pilsētai, kur drīz vien parādījās sabiedriskās vietās, jo ilgā uzturēšanās lauku gaisā bija krietni uzlabojusi viņa veselību.

Milorda portrets glītā, zeltītā ietvarā tika pakārts goda vietā milēdijas viesistabā. Viņa augstība vikonts gleznā bija attēlots spilgti sarkanajā gvardes kapteiņa uniformā, gaišbrūnu paruku galvā, spožām bruņām, ar zilu lenti pār krūtīm un greznu Briseles mežģīņu žabo. Daudzi milēdijas draugi cildināja portretu kā izcilu mākslas darbu un bieži pulcējās tās namā, lai apbrīnotu šo šedevru. Par gleznu jūsmoja bīskaps Eterberijs, misters Leslijs, krietnais, vecais misters Koljers un daudzi citi garīdznieki, to aplūkot ieradās arī visaugstākās aristokrātijas pārstāvji, kuri tāpat ceļa to vai debesīs; savas īpašās domas, jāatzīst, izteica vienīgi doktors Tašers, kurš bija iebraucis Londonā kārtot kādas darīšanas un arī redzēja gleznu (parasti to sedza priekškars, taču todien mis Beatriksa bija sadomājusi to aplūkot, un tieši šai mirklī ieradās doktors); godājamais Kāslvudas draudzes gans apgalvoja, ka šai gleznā nespējot saskatīt ne mazākās līdzības ar savu audzēkni, ja nu vienīgi zoda veidojumā un parūkā, bet mēs krietnajam mācītājam iestāstījām, ka viņš Frenku nav redzējis veselus piecus gadus, ka par mākslu viņam tikpat daudz jēgas kā pēdīgajam aitu ganam un ka viņš vispār nenieka nesaprot, un galu galā Tašers aizbrauca, pārliecināts, ka portrets mats matā līdzīgs jaunajam mi-lordam. Toties inilords Bolingbruks, kas lāgiem pagodināja milēdiju ar apciemojumiem, palūkojies uz gleznu, ko tam parādīja pulkvedis Esmonds, skaļi iesmējās un vaicāja, ko, pie velna, tas nozīmējot. Esmonds atklāti atzinās, ka tas nemaz nav vikonta Kāslvuda portrets, lika valsts sekretāram pie sava goda nozvērēties, ka noslēpumu neizpaudīs, un, atgādinājis, ka nama saimnieces ir dedzīgas ja-* kobītes, Sentdžonam pačukstēja, ka gleznā attēlots Che-valier da St. Georga.

īstenībā viss iznāca mazliet negaidīti: misters Saimons, kādudien aizgājis līdzi lordam Kāslvudam pie msjē Rigo, sēdēja darbnīcā, kamēr viņa augstība pozēja gleznotājam, un pēkšņi ieraudzīja Chevalier portretu, kurā pabeigta bija tikai galva; viņš izlikās sajūsmināts par šo darbu un nopirka to par simt kronām. Gleznotājs atzinās, ka portretu pasūtījusi mis Ougltorpa, bet, tā kā jaunā dāma pēkšņi aizbraukusi no Parīzes, glezna palikusi nepabeigta. Pulkvedis Esmonds jeb msjē Saimons pārnesa gleznu mājās un, kad saņēma milorda portretu, nokopēja no tās uniformu ar visiem aksesuāriem, tādējādi papildinādams Rigo nepabeigto audeklu; pulkvedis jau agrāk brīvos brīžos tika izmēģinājis roku glezniecībā — it īpaši tolaik, kad ilgus mēnešus pavadīja Flandrijas pilsētās, kur varēja aplūkot Vandeika un Rubensa meistardarbus. Vēl šobrīd Virdžīnijā šis portrets piekārts pie sienas mana mazdēla istabā.

Jūnija sākumā mis Bcatriksa Esmonda un viņas māte rnilēdija vikontese no Kāslvudas ieradās Londonā —• un Bcatriksa atkal atgriezās galmā pie saviem pienākumiem, ko bija atstājusi pēc liktenīgā notikuma,, kas laupīja hercoga Hamiltona dzīvību. Viņa tūliņ ieņēma agrāko vietu viņas majestātes svītā un pie galma dāmu galda, jo vienmēr bija baudījusi karalienes tuvākās uzticības personas misis Mešemas labvēlību — varbūt tādēļ, ka abas sāncenses vienlīdz kvēli ienīda Mārlboro hercogieni. Galminieki un pirmām kārtām milords Bolingbruks atzina, ka jaunā dāma atgriezusies vēl daiļāka nekā agrāk un ka nelaimes uzspiestā nopietnā un skumjā sejas izteiksme viņai piestāv daudz labāk nekā agrākie smaidi un šķelmība.

Visa mazā Kensingtonas nama saime tika nomainīta, veco mājas pārvaldnieku, kas Kāslvudu ģimenei bija kalpojis divdesmit piecus gadus un pieredzējis abu bērnu piedzimšanu, norīkoja uz Īriju pārņemt milorda muižu savā ziņā; saimniecības pārzini, kura milēdijai kalpoja kopš neatminamiem laikiem un bija uzaudzinājusi abus bērnus, aizsūtīja uz Volkotu, un tā pukodamās aizbrauca uzraudzīt krāsošanas un pārkārtošanas darbus namā, kurp rnilēdija atraitne bija nolēmusi pārcelties uz dzīvi, atstādama Kāslvudu vedeklai, ko kuru katru dienu gaidīja pārbraucam no Francijas. Arī vikonteses istabeni atlaida, iepriekš pasniedzot tai prāvu naudas balvu un minot ieganstu, ka rnilēdija turpmāk iztikšot ar mazāku kalpotāju saimi; tādējādi Kensingtonas namā beidzot nepalika neviens no agrākajiem kalpotājiem, kuri tur dzīvoja kopš tiem laikiem, kad mājās vēl bija jaunais milords Kāslvuds.

Pulkveža Esmonda iecerētajam plānam un tā izšķirošajam gājienam nevēlama bija jebkura lieka persona, kas nejauši uzzinātu šo noslēpumu. Ar to iepazīstināti tika vienīgi ģimenes locekļi un vēl kādi trīs četri cilvēki, kam droši varēja uzticēties.

1714. gada 10. jūnijā mistera Praiora sūtnis no Parīzes atveda mātei adresētu milorda vikonta vēstuli, kurā lords Kāslvuds paziņoja, ka vieglprātīgi iekūlies naudas nepatikšanās, nokaunējies atzinās, ka zaudējis prāvas summas kāršu spēlē un izšķērdējis citās izpriecās, tālab esot spiests atteikties no plašajām viesībām, ko pēc atgriešanās mājās bija nodomājis rīkot Kāslvudā, un dzīvot klusi un taupīgi. Tiktāl nabaga Frenka vēstulē ik vārds atbilda patiesībai, jo varēja nešaubīties, ka gan viņš pats, gan augumā varenie sievasbrāļi spēja notriekt vairāk naudas, nekā to ļāva viņu līdzekļi, un jau ķērās pie ienākumiem, ko deva Kāslvudu muiža, kura, inilēdijas aizbildnības laikā rūpīgi apsaimniekota, atkal bija kļuvusi ienesīga.

Klotilde, rakstīja Kāslvuds, vēl aizvien jūtoties visai vārga, un ārsti tai iesakot līdz dzemdībām palikt Parīzē. Tādēļ viņš braukšot bez laulātās draudzenes un mātes mājās ieradīšoties vai nu septiņpadsmitajā, vai astoņpadsmitajā jūnijā; Parīzi viņš atstāšot, cik drīz vien iespējams,. un līdzi ņemšot tikai vienu kalpotāju; ap to laiku viņš lūdzot ataicināt advokātus no Greizinas ar visiem norēķiniem, kā arī izsaukt Kāslvudas pārvaldnieku ar pārskatu par muižas stāvokli, lai viņš jo ātrāk varētu nokārtot darījumus, saņemt nepieciešamo naudas summu un līdz vikonleses dzemdībām atgriezties Parīzē. Vēl mi-lords aprakstīja jaunākos galvaspilsētas notikumus, sūtīja sveicienus radiniekiem, un ar to vēstule arī beidzās. Tā tika nosūtīta ar parasto pastu, un nav šaubu, ka gan Iranču, gan angļu policija to rūpīgi nokopēja, un arī tas Esmonda plānā bija iecerēts.

Pēc divām dienām pienāca vēl viena vēstule no Francijas, kas tāpat gluži atklāti tika nosūtīta ar parasto pastu, un šai vēstulē jaunākās galma modes aprakstam sekoja teksts, kura slepeno nozīmi varēja saprast vienīgi tie, kas zināja šifra atslēgu:

«(Karalis brauks ar) savu svītu pie ārsta ceturtdien. Viņa majestātes veselības stāvoklis pēdējā laikā uzlabojies, kaut gan viņš vēl aizvien mokās ar pārmērīgās ēstgribas izraisītiem gremošanas traucējumiem. Madarne Mentenona joprojām jūtas labi. Sensirā tika uzvesta msjē Rasina luga. To noskatījās Srūzberijas hercogs, mūsu sūtnis misters Praiors, kā arī visa šejienes angļu aristokrātija. (Vikonta Kāslvuda pasi), kā stāsta, vietējās varas iestādes atteikušās izsniegt, jo kāds juvelieris ierosinājis pret viņu sūdzību sakarā ar sudraba traukiem un pērļu kakla rotu, kas pasūtīta mademoiselle Meruelai no Franču komēdijas. Ārkārtīgi žēl, ka tik nepatīkamas baumas par mūsu augstāko aprindu jaunekļiem izplatās šeit (un sasniegs Anglijas krastu). Mademoiselle Meruela ieslodzīta Leveskas cietoksnī, un ļaudis melš, ka viņa pasūtījusi ne tikai sudraba traukus, bet arī mēbeles un karieti ar visiem zirgiem, turklāt izrīkojusies (ar minētā lorda vārdu), par kura neprātīgo izšķērdību nelaimīgajai vikontesei nav pat ne jausmas.

(Viņa majestāte būs sastopams) Versaļā, kad tur svinēs tā astoņdesmit otro dzimšanas dienu. Galms jau gatavojas sevišķi plašām dzīrēm. Misters Praiors sarūgtināts žēlojās, ka viņam neļaujot izvest no Anglijas zelta un sudraba galda piederumus. Šeit visi jūsmo par milorda vikonta portretu, ko uzskata par Rigo meistardarbu. Vai Tu to esi redzējis? Portrets atrodas (milēdijas Kāslvudas namā Kensingtonskvērā). Neviens angļu mākslinieks, manuprāt, nespētu uzgleznot šādu šedevru.

Mūsu nabaga draugs abbé krietnu laiku nosēdējis Bastīlijā, bet nule esot pārvests uz Konseržerī, (kur to var apmeklēt draugi. Tiem tikai jāprasa) atļauja iesniegt apžēlošanas lūgumu, jo soda diena vairs nav tālu. Cerēsim, ka nabaga neprātis cietumā nožēlos savus grēkus.

(Lords Kāslvuds) tagad nokārtojis nepatīkamo pārpratumu ar sudraba traukiem un visā drīzumā ieradīsies Anglijā.

Vai nav garlaicīga vēstule? Mani moka sasodītas galvas sāpes pēc vakardienas iedzeršanas ar Metu un vēl dažiem draugiem, taču reibumā vai skaidrā prātā palieku

vienmēr Tavs pazemīgais...»

Visa šī vēstule bija vienvienīgas tukšas pļāpas, un tikaii atsevišķi vārdi, ko esmu ielicis iekavās, atklāja tās īsteno saturu, kam ir ārkārtīgi svarīga nozīme. Tie, kuru rokās atradās šifra atslēga, no vēstules uzzināja, ka karalis brauks ar vikonta Ķāslvuda pasi un sasniegs Anglijas krastu ar minētā lorda vārdu. Viņa majestāte būs sastopams milēdijas Kāslvudas namā Kensingtonskvērā, kur to var apmeklēt draugi. Tiem tikai jāprasa lords Kāsi-vuds. So ziņu varēja izlasīt kā misters Praiors, tā mūsu jaunie sabiedrotie franči, un tomēr tie pie skaidrības nenāktu, toties zināmām personām Londonā ar to pietika, lai saprastu, kā risināsies iecerētā plāna turpmākie notikumi, bet mani pēcteči, kas šos memuārus lasīs varbūt pēc simt gadiem, no tās uzzinās, kādu grūtu un sarežģītu pienākumu bija uzņēmies pulkvedis Esmonds. Klusi un ātri viņš viens pats nolēma paveikt to, par ko tūkstošiem Jēkaba piekritēju visā Anglijā kala sazvērnieciskus plānus un slepus dzina intrigas un par ko tikai tukši pļāpāja visvarenie vadoņi, — pārvest Velsas princi 'Anglijā gluži atklāti, visiem redzot, paša Bolingbruka acu priekšā, lai gan sienas pilsētā jau bija aplīmētas ar valsts sekretārā parakstītiem uzsaukumiem, kas piesolīja piecsimt mārciņu lielu atalgojumu tam, kurš uzrādīs princi, — tāds bija šis gājiens, un cerībā gūt lielo laimestu to labprāt izspēlētu ikviens pārdrošs dēkainis; zaudējums, protams, būtu saistīts ar bargu atmaksu, taču paļāvībā uz vilinošo iespēju spoži vinnēt visa mūsu dzimta nevilcinādamās uzņēmās risku.

Par spēli šo riskanto pasākumu tomēr uzskatīt varēja vienīgi galvenais tās dalībnieks, kurš pret visu bija noskaņots tikpat skeptiski kā lielais vairums tā laika valstsvīru. (Vai Anglijā atrodams kaut viens valsts darbinieks, kas patiesi ticētu savai partijai? Un vai to vidū atradīsies kaut viens vienīgs, kas savu šaubu dēļ atteiktos no cīņas par šo partiju?) Jaunais Frenks Kāslvuds gatavojās mesties cīņā, daudz nedomādams; viņš bija Jēkaba piekritējs, tāpat kā viņa tēvs, kā visi Esmondi — kvēli karaļa aizstāvji. Līdzko Frenkam dotu vaļu, viņš pilnā balsī sauktu —-«Dievs, sargi karali Jēkabu!» kaut pils sardzes acu priekšā vai Strendā vislielākajā svētku drūzmā, bet abas dāmas, kā jau īstas sievietes, pakļāvās nevis partijas interesēm, bet savai kvēlajai ticībai, un viņu pārliecību vadīja kaislība; Esmonda pavēlniece, tāpat kā viņas meita, ar prieku atdotu dzīvību par kārotā mērķa piepildīšanos. Runādams par karaļa Vilhelma valdīšanas laiku, es bieži smiedamies sacīju, ka lēdiju Kāslvudu karalis sarūgtinājis droši vien tāpēc, ka pārāk maz vajājis tās dzimtu; ikviens, kam sveša nav sieviešu daba, it viegli iztēlosies (par to nav vērts pat šeit rakstīt), ar kādu aizrautību abas sazvērnieces uzņēma tām uzticēto noslēpumu, cik dedzīgi gaidīja iecerētā nodoma piepildīšanos, kādu cieņu dāvāja tam, kas atklāja tām lielo patiesību, kuru pagaidām zināja tikai daži vistuvākie cilvēki, bet kurai drīz vajadzēja pārskanēt visu pasauli. Sieviešu uzticīgajai paļāvībai nudien nav robežu. Palūkojieties, kā Arēja pielūdz savu āmurgalvu vīru, dzērāju, kas to dauza bez žēlastības, palūkojieties, kā Kornēlija maigā mātes mīlestībā dievina savu mūlāpu dēlu, it kā tas būtu vislielākais pasaules dārgums. Reiz pazinu kādu sievieti, kas cēla vai debesīs jezuītu atklāto hinīnu, bet pēcāk nodevās doktora Bērklija darvas ūdeņa^185slavināšanai tik dedzīgi, ka šķita — atliek to vienīgi iedzert, un tiks piepildīta dievišķā griba, bet tas, kurš atteiksies, saņems sodu par dieva zaimošanu.

Atgriezies no Francijas, pulkvedis Esmonds uzņēmās šī mazā, jaukā sazvērnieku pulciņa vadību. Viņš zināja, ka pat nāve un bailes no mocībām nespēs drosmīgās sievietes novirzīt no izraudzītā ceļa. Kad pulkvedis sīki jo sīki izstāstīja, kā nodomājis karali nogādāt dzimtenē, viņa pavēlniece izteica domu, ka restaurācija tiks uzskatīta par dieva dāvātu sūtību Kāslvudu dzimtai un tās galvam, un viņas cieņa un mīlestība pret Esmondu jo dienas jo kļuva stiprāka, ja vispār tai bija iespējams kļūt vēl stiprākai. Ne mirkli milēdija nešaubījās par veiksmi, un pat niecīgākā svārstīšanās viņai liktos nekrietna nodevība. Ari Beatriksa ar sirdi un dvēseli pieķērās radinieka nodomam un, uzklausījusi tā stāstījumu, uzmeta Esmondam mirdzošu skatienu.

— Ak, Harij, — viņa sacīja. — Kādēļ gan jūs neesat mūsu dzimtas galva? Jūs vienīgais spējat sagādāt tai slavu; kālab jūs savu vārdu un godu atdevāt aušīgam zēnam? Taču tā nu pasaule iekārtota, ka atalgojumu saņem tas, kurš vismazāk to pelnījis vai kuram tas ir vienaldzīgs. Kaut es varētu pasniegt jums to niecīgo atalgojumu, ko jūs tik sen jau kārojat, taču nespēju, brālēn, esmu pūlējusies •— diemžēl veltīgi. — Un viņa aizgāja, bēdīgi galvu šūpodama, bet Esmondam šķita, ka viņš tomēr cēlies Beatriksas acīs kopš tā brīža, kad tā pārliecinājās par viņa spējām gan rīkoties un nogaidīt, gan iegūt un atteikties.

IX NODAĻA

Portreta oriģināls ierodas Anglijā

Kensingtonskvēra namā tika pavēstīts, ka milords Ivāslvuds ieradīsies kopā ar kādu uzticamu franču džentlmeni, kas viņam kalpo par sekretāru, un, tā kā svešais ir ārzemnieks, pāvesta piekritējs un nāk no dižciltīgas ģimenes, kaut pašlaik ieņem savam augstajam dzimumam neatbilstošu stāvokli, azaids viņam tiks pasniegts pašam savā istabā, nevis pie saimes galda. Vikontese nodeva dēla rīcībā savu guļamkambari, kas atradās blakus Beatriksas istabai, un mazo kabinetu, kurā ienesa gultu francūzim msjē Batistam. Lieki piebilst, ka abi džentlmeņi apmainījās lomām, līdzko durvis aiz viņiem aizvērās, un jaunais vikonts pazemīgi pakalpoja augstdzimušajam princim, tā labā atteikdamies no daudz plašākas istabas un ērtākas gultas. Madame Beatriksa arī ierīkojās augšstāvā, bet viņas buduāru pārkārtoja par milorda viesistabu. So izlikšanos padarīdama ticamāku, Beatriksa, kalpiem dzirdot, tēloja greizsirdību un pukojās, ka padzīta no savas istabas, lai tikai milords varētu justies kā mājās.

Varat iedomāties, kādas pūles tika veltītas sagatavošanās darbiem un kā drebēja maigās Kāsivudu dāmu sirdis, tuvojoties brīdim, kad ieradīsies augstdzimušās personas, kurām lemts pagodināt viņu namu. Guļamkambari izpušķoja ar ziediem, uz gultas uzklāja pašu smalkāko veļu, — abas dāmas visu darīja pašas un, ceļos nometušās, skūpstīja palagu cieņā pret audumu, kam pieskarsies svaidītās karaļa miesas. Tualetes piederumi mirdzēja sudrabā un kristālā, uz rakstāmpults stāvēja Eikon Basi-likā', virs kamīna, kā vienmēr, karājās karaliskā mocekļa [186] portrets, bet zem tā — nelaiķa milorda Kāslvuda zobens nn maza emblēma, kuru milēdija turēja tā, lai pamostoties to tūliņ ieraudzītu, un kurā bija ievīti viņas dzīvesdrauga un bērnu mati. Savas lūgšanu grāmatas, ko bija sarakstījuši anglikāņu baznīcas garīdznieki, milēdija lika uznest augšstāvā, kur tika ierīkoti viņas apartamenti. Kad ar lielu rūpību veiktie sagatavošanās darbi beidzot bija galā, dāmas misteram Esmoņdam parādīja, cik lieliski viss nokārtots. Tad arī Beatnksa nometās ceļos pie piinča gultas un noskūpstīja linu palagus. Bet milēdija Kāslvuda jau pie pašām durvīm noliecās dziļā reveransā, it kā baznīcā tuvotos altārim, un atzinās, ka šī istaba viņai kļuvusi svēta.

Kalpiem pat prātā neienāca, ka visa šī lielā gatavošanās varētu tikt veltīta kādam cilam, nevis jaunajam vikontam — dzimtas galvam, ko mīlošā māte tik ilgus gadus nebija redzējusi. Abas dāmas bija lieliskas namamātes, kas teicami prata gatavot dažādus saldumus, gardus dzērienus un tā joprojām un darbus virtuvē turēja pastāvīgā uzraudzībā. Teļi tika nokauti tādos vairumos, ka Esmondam likās — ar tiem varētu pabarot veselu pazudušo dēlu armiju, bet tai dienā, kad gaidīja iebraucam viesus, Henrijs pat nespēja apvaldīt smaidu — ieradies apciemot dāruas, viņš ieraudzīja mazākās un daiļākās rociņas visā Anglijā (milēdijas rokas patiešām bija ārkārtīgi skaistas), līdz elkoņiem miltos notrieptas, ar mīklas veltni darbojamies virējas vietā. Viesus gaidīja uz vakariņām, tālab tika nolemts, ka milords azaidu ieturēs savā istabā. Nav grūti iedomāties, ka galdā cēla vislepnākos dzimtas sudraba traukus un abas dāmas gluži saprotamu iemeslu dēļ pašas gribēja dzimtas galvam pasniegt maltīti.

Pulkvedis Esmonds aizauļoja zirgā uz Ročestru, lai karali sagaidītu tai pašā pilsētā, kur tā tēvs pēdējo reizi spēra kāju uz Anglijas zemes. Milordam Kāslvudam un tā kalpam viesnīcā bija pasūtītas istabas, un pulkvedis Esmonds laiku aplēsa tik nemaldīgi, ka pēc pusstundas, izgājis uz balkona, ieraudzīja viesnīcas pagalmā iejājam divus ceļiniekus; viņš noskrēja pa kāpnēm un jau nākamajā mirklī apskāva savu mīļo jauno lordu.

Milorda ceļabiedrs, kā jau kalpam pieklājas, no zirga nolēca pirmais un steidzās vikontam paturēt seglu kāpsli, bet pulkvedis Esmonds pasauca savu sulaini, lika tam

aizvest zirgus un samaksāt pastniekam, kas ceļiniekus pavadīja, un tad augstprātīgā tonī franciski uzkliedza milorda pavadonim; izlikdamies neapmierināts, ka francūzis nepazīst angļu naudu un nezina šās zemes ierašas.

— Mans kalps parūpēsies par zirgiem, Batist, — teica pulkvedis Esmonds. — Vai jūs nesaprotat angļu valodu? Di-ikti ma-az? Nu, tad ejiet līdzi milordam un apkalpojiet viņu pie vakariņu galda!

Viesnīcas saimnieks ar saviem kalpiem jau nesa augšā vakariņas; labi, ka tie gaitenī sacēla pamatīgu troksni, citādi ieraudzītu pulkvedi Esrnondu, nometušos ceļos lorda Kāslvuda sulaiņa priekšā, apsveicam viņa majestāti, kas atgriezies savā karaļvalsti, un skūpstām roku karalim. Viesnīcniekam pasacījām, ka francūzis pats apkalpos savu kungu, bet Esmonda kalpam tika uzdots gaitenī apsargāt durvis. Par prinča ēstgribu nevarēja sūdzēties, viņš pusdienoja, jautri smiedamies un moži tērzēdams, turklāt visžēlīgi aicināja savus ceļabiedrus sēsties pie galda. Viņš jutās labākā omā nekā nabaga Frenks Kāslvuds, un Esmonds gandrīz jau noticēja, ka vikonts nobēdājies par atšķirtību no savas dievišķās Klotildes; taču, kad princis pēc pusdienām izteica vēlēšanos mazliet nosnausties un iegāja blakus istabā, kur bija uzklāta gulta, tūdaļ noskaidrojās Frenka skumības cēlonis — liedams gaužas asaras un bezgalīgos vārdu plūdos apliecinādams mīlestību, draudzību un cieņu, uzticamais jauneklis ļāva radiniekam saprast, ka zina visu patiesību par upuri, ko pulkvedis Esmonds nesis viņa labā.

Paredzēdams, ka noslēpuma atklāšana Frenku tikai sarūgtinās, misters Esmonds bija lūdzis savu pavēlnieci dēlam par to nebilst ne vārda. Toties princis ceļā no Duvras nabaga zēnam bija izstāstījis visu.

— Labāk viņš būtu mani nošāvis, brālēn, — sacīja Frenks. — Zināju, ka jūs esat vislabākais, viskrietnākais un visdrosmīgākais cilvēks pasaulē (tieši tādiem vārdiem izteicās nabaga aizkustinātais jauneklis), bet nemūžam nespētu iedomāties, cik daudz esmu jums parādā, un man ir grūti apzināties šo smago nastu.

— Esmu jums tēva vietā, —> laipni atbildēja misters Esmonds, — un domāju, ka tēvam ir tiesības kaut visu atdot dēlam. Es labprāt atsakos no sava nevērtīgā kroņa

un atdodu jums Brcndfordas karaļvalsti^187; veltīgi nelejiet asaras, jūs esat staltāks un skaistāks, tālab vairāk piemērots vikonta titulam nekā es.

Taču lādzīgais zēns tik viegli nevedās nomierināms, satraukumā viņš lādējās un nikni protestēja, smējās un nesakarīgi pūlējās izdabūt pār lūpām kvēlus uzticīgas padevības apliecinājumus, gribēja mesties ceļos un skūpstīt Esmondain roku, gauži lūdzās brālēnu, lai tas prasa no viņa visu — kaut dzīvību vai vienalga ko, lai tikai viņš spētu pierādīt, kādu pateicību Esmonds pelnījis par savu augstsirdīgo rīcību.

— Ka,., viņš smējās, — Frcnks teica, norādīdams uz durvīm, aiz kurām gulēja princis, un pavisam klusu turpināja: — Man liekas, viņš smējās nevietā, man to visu stāstīdams. Pa ceļam no Duvras viņš runāja, protams, franciski — par jums, kā jūs ieradies pie viņa Barā, un sauca jūs par le grand sérieux^188 donu Grieķijas Beliani un vēl dažādos jocīgos vārdos, atdarinādams jūsu izturēšanos (un Kāslvuds negaidot iesmējās), un tas viņam izdevās teicami. Par visu viņam nāk smiekli. Kāds no viņa var iznākt karalis; bet jūs, Harij, gan es varu iedomāties karaļa lomā. Viņš liekas pat neaptveram, kādu spēli mēs esam uzsākuši. Tikai ar lielu lūgšanos man izdevās viņu aizmānīt no Kenterberijas, kur viņš jau bija noskatījis kādu kroga skuķi. Saijo viņam pašam ir sava māja, kur viņš nedēļām pazūd no karalienes acīm un uzdzīvo visnelāgāko draugu sabiedrībā, — patiesi sašutis sacīja Frcnks. — Smaidiet vien, taču es vairs neesmu agrākais vieglprātīgais jauneklis, nē, nē, nepavisam ne, tagad zinu, kā man jādzīvo, — dievbijīgi piebilda Kāslvuds, pārmezdams krustu.

— Tu esi mans mīļais, brašais zēns, — jaunekļa nemākslotās atzīšanās aizkustināts, sacīja pulkvedis Esmonds, — un Kāslvuda varēs lepoties ar cēlu džentlmenī kamēr vien. tajā dzīvos mans Frcnks.

Dedzīgais jauneklis jau atkal grasījās krist ceļos ur izliet jaunus pateicības plūdus, bet tad pēkšņi no blaku; istabas, kur atdusējās augstdzimušais viesis, atskanējž miegaina balss, jo viņa majestāte tikko bija pamodies

•— Eh, La Fleur, un verre d'eauE — Princis iznāca pie mums žāvādamies. — Tīrā sodība, — viņš sacīja, — tas jūsu angļu alus — tik stiprs, ma foi^2, ka taisni galva sagriezās.

Alus mums iesita galvā kā pieši zirgiem sānos, un mēs tik aši noauļojām ceļu līdz Londonai, ka Kcnsingtonā ieradāmies jau pirms vakara krēslas. Mistera Esmonda kalps palika Ročestrā pieskatīt nodzītos zirgus, bet mēs pa ceļam noīrējām jaunus. Jādams blakus Velsas princim, pulkvedis tam izskaidroja savas rīcības plānu, minēja draugus, kuri iesaistīti šā plāna izpildīšanā un kuriem princis droši var uzticēties, un lūdza viņu ievērot vislielāko slepenību, līdz pienāks laiks viņa karaliskajai augstībai parādīties atklātībā. Pilsētā netrūkstot prinča atbalstītāju, desmitiem ievērojamu personu sarakstoties ar Sen-žermēnu. Jēkaba piekritējus varot sastapt visur —• gan slepenus, gan atklātus, gan augstos amatos, gan no tautas vidus, kā galmā, tā karalienes svītā, kā parlamentā un garīdzniecības aprindās, tā starp Sitijas tirgotājiem. Draugu princim netrūkstot ne armijā, ne slepenajā valsts padomē, ne valsts augstāko varasvīru vidū. Taču pats svarīgākais, tā domāja mazais ļaužu pulciņš, kuri iecerēja pārdrošo plānu un kuri deva karalienes brālim iespēju atgriezties dzimtenē, — viņa ierašanos Anglijā saglabāt slepenībā līdz īstajam brīdim, kad viņa parādīšanās vienlīdz pārsteigs kā draugus, tā ienaidniekus un ienaidniekiem nepietiks laika saliedēt spēkus un sagatavoties uzbrukumam. No draugiem mēs gan baidījāmies vairāk nekā no ienaidniekiem. Meli un dažnedažādas tenkas, ko no Londonas uz Senžermēnu nogādāja Jēkaba piekritēju aģenti, jau bija nodarījuši lielu ļaunumu prinča centieniem pēc troņa, un daudzkārt viņu pašu noveduši maldu ceļos, un tieši no šīm briesmām mūsu sazvērestībā iesaistītās personas visvairāk gribēja pasargāt galveno aktieri savā spēlē.[189] [190]

Tātad ceļinieki Londonu sasniedza vakara pusē un, atstājuši zirgus iebraucamā vietā viņpus Temzas pretī Vestminsteras pilij, pārcēlās ar prāmi pāri upei, kur tos gaidīja lēdijas Esmondas kariete. Jau pēc stundas mēs ieradāmies Kensingtonā, kur mūsu laipnā, namamāte beidzot varēja izbaudīt prieku, pēc kā viņas sirds tik ilgus gadus bija ilgojusies, — atkal apskaut dēlu, kurš, lai cik vieglprātīgs būdams, pret māti allaž juta maigu mīlestību.

Milēdija nespēja apvaldīt aizkustinošo mātes jūtu izpausmi, lai gan turpat pulcējās kalpotāji un arī milorda Kāslvuda pavadonis jau bija ienācis priekšnamā. Es-monds jaunajam cilvēkam franciski pačukstēja, ka jāno-ņem cepure. Msjē Batists apbrīnojamā vieglprātībā pastāvīgi aizmirsa tēlot savu lomu: svešinieka tukšās valodas, nejauši izmestās piezīmes, kas pierādīja, cik pavirši ir prinča vērojumi un cik nepazīstama tam šī zeme, pār kuru tas ieradies valdīt, jau ce|ā uz Londonu ne reizi vien sāpīgi aizskāra abu tā pavadoņu cēlākās jūtas, un viņiem klusībā vajadzēja atzīt, ka princim gan pieklātos uzvesties mazliet savādāk un ka skaļie smiekli un vieglais, lai neteiktu — vaļīgais runas veids nepavisam nepiedienas tik augstu stāvošai personai, turklāt šādos nopietnos apstākļos. Un tomēr īstajā reizē princis prata parādīt gan drosmi, gan pašapziņu. Mēs labi zinājām, cik varonīgi viņš cīnījās kaujas laukā. Esmonds 'reiz uzdūrās norakstam no kādas ar prinča paša roku rakstītas *vēstules, kurā viņš atbildēja draugiem Anglijā, kad tie viņu mudināja atteikties no savas ticības, — vīrišķīgi nosvērtais un cēli pašapzinīgais noraidījums padoties kārdinājumam varēja izraisīt vienīgi apbrīnu. Aizskarts par pulkveža Esmonda doto mājienu, msjē Batists norāva cepuri un, vaigiem tvīkstot, sacīja:

— Tenez, elle est jolie, la petite mère. Foi de Chevalier! elle est charmante; mais l’autre, qui est cette nymphe, cet astre qui brille, cette Diane qui descend sur nous?' — Un, vispirms atkāpies dažus soļus atpakaļ, viņš metās pretim Beatriksai, kad tā nāca lejup pa kāpnēm. Pirmo reizi togad Beatriksa mājās bija novilkusi sēras, uz krūtīm viņai zaigoja Esmonda dāvātā kakla rota; pēc torei- [191] zējās norunas viņai šos briljantus vajadzēja aplikt dienā, kad ieradīsies karalis; arī viņa pati šķita gluži kā karaliene, starodama pievilcībā un patiesi majestātiskā daiļumā.

Pat Kāslvudu pārsteidza māsas apbrīnojamais skaistums, viņš kāpās atpakaļ un lūkojās Beatriksā tik cieši un dīvaini, it kā nekad iepriekš nebūtu pamanījis (un viņš patiesi arī nebija pamanījis), cik tā neparasti daiļa, un, man liekas, viņš nosarka, māsu apskaudams. Princis nespēja no Beatriksas novērst skatienu, viņš aizmirsa visus pienākumus, lai gan bija saņēmis tik daudz aizrādījumu, un neattapās pasniegties pēc vieglās ceļasomas, ko viņam uzdeva nest. Viņš raudzīja aizspraukties garām milordam vikontam. Labi, ka to nepamanīja kalpotāji, jo citādi tie nenoticētu, ka tāds var būt sulainis, vai arī nodomātu, ka jaunais pavēlnieks sev par kalpu izraudzījies īstu nekauņu.

Pulkvedim Esmondam atkal vajadzēja skaļi un pavēlnieciski iesaukties: — Batist, parūpējieties par nesamo! — Bet nepaklausīgais jauneklis, zobus griezdams, nomurmināja kaut ko lāstam līdzīgu un uzmeta savam padomdevējam ašu un visnotaļ naidīgu skatienu. Beidzot padevies aizrādījumam, viņš uzmeta plecā vieglo'ceļasomu un nesa to augšā pa kāpnēm, bet pa priekšu gāja Esmonds un sulainis ar aizdegtu sveci rokā. Guļamkambarī viņš nikni nometa nastu zemē. — Princim, kurš grib valkāt kroni, jāprot valkāt arī maska, — franciski sacīja misters Es-monds.

— Ah pestel^191 Nu es redzu gan, — teica msjē Batists, turpinādams sarunu franču valodā, — ka lielais grūtsirdis no visas tiesas .,.

— ...ir norūpējies par msjē Batistu, — viņu pārtrauca pulkvedis. Esmondam nepatika ne tonis, kādā princis izteicās par dāmām, ne arī skatieni, kurus viņš tām veltīja.

Guļamkambarī un abās blakus telpās — kabinetā un Istabā, ko iekārtoja par milorda viesistabu, jau dega gaisma, laipni aicinādama tās jauno iemītnieku; galds mi-lordam bija klāts vakariņām. Pēc īsa brīža augšā uznāca arī lords Kāslvuds, viņa māte un māsa; līdzko kalpotāji izgāja pa durvīm, Kāslvuds un Esmonds noņēma cepuri, bet abas damas noslīga ceļos pie kājām princim, kurš [192]

vēlīgi tām sniedza vienai labo, otrai — kreiso roku. Valdnieka poza princim padevās daudz veiksmīgāk nekā kalpa loma, kurā viņš nesekmīgi pūlējās iedzīvoties, un viņš laipni un cēli noliecās, lai pieceltu abas dāmas.

•— Cienītā kundze, — viņš sacīja, — mana māte dāvās jūsu augstībai pateicību, ka tik viesrnīligi uzņēmāt viņas dēlu, bet jums, kundze, — viņš turpināja, pievērsdamies Beatriksai, — man jāteic, ka nespēju skatīt tādu daiļumu tik pazemīgā pozā. Krizdama ceļos, lai parādītu cieņu msjē Batistam, jūs atklāsiet noslēpumu — viņa pienākums ir locīt ceļus jūsu priekšā.

Prinča acis iezaigojās bīstamā kvēlē, pietiekami spožā, lai iesveltu kaisli jebkurā sirdī. Skaistās būtnes mūžā bija brīži, kad viņa šķita kā dieviete — kā pati Venera parādāmies žilbinošas gaismas atspulgā. Tāda viņa likās ari toreiz — dailē starojoša, brīnumaini mirdzošām acim. Skaudra dusmu un greizsirdības sāpe Esmondam izšāvās caur sirdi, kad viņš uztvēra skatienu, ko Beatriksa veltīja princim; neviļus viņš sašņaudza roku dūrē un palūkojās Kāslvudā, kura acis viņa trauksmes signālam skaidrāk par vārdiem atbildēja, ka arī brālis ir visu redzējis.

Padevīgo pavalstnieku audience pie prinča ilga tikai īsu brīdi, pēc tam abas dāmas un Esmonds izgāja no viesa istabas. Kāpdama lejā, milēdija paspieda Esmondam roku, un visi trīs apakšstāvā palika gaidām, kamēr ceļinieki atpūtīsies un pārģērbsies vakariņām.

Esmonds paraudzījās Beatriksā, kurai ap daiļo kaklu vizuļoja dārgakmeņi.

— Doto vārdu esmu turējis, — viņš sacīja.

— Tāpat kā es savējo, — atbildēja Beatriksa, uzmezdama skatienu dimantiem.

— Ja es būtu lielmoguls, — pulkvedis turpināja, — jums piederētu visi Golkondā izraktie dārgumi.

— Sie paši man ir pārāk labi, — teica Beatriksa, nodurdama galviņu uz skaistajām krūtīm. Kad nopūtusies viņa pēc brīža pacēla skatienu, Esmondam pievērstās acis atkal aizmigloja tā neizteicamā grūtsirdība, kuras cēloni viņš nekad nebija spējis atminēt.

Kad pienāca laiks sēsties pie vakariņu galda, un to mums paziņoja klauvējiens pie griestiem, pulkvedis Esmonds ar abām dāmām devās uz augšstāva apartamentiem, kur princis viņus jau gaidīja, stāvēdams blakus jaunajam vikontam, — abi vienā vecumā, vienā augumā

Lielo grūtsirdi, burt. nopietni (jranc.).

un pat līdzīgiem vaibstiem, lai gan Frcnks bija glītāks. Princis apsēdās un aicināja dāmas pie galda. Džentlmeņi palika stāvam, jo galda piederumi, taisnību sakot, bija paredzēti vēl tikai vienai personai.

— Kurš no jums ieņems šo vietu? — apvaicājās princis.

— Dzimtas galva, — atsaucās lēdija Kāslvuda, satverdama dēlu pie rokas, un, paklanījusies pulkvedim Esmon-dam, satraukumā drebošu balsi piebilda: — Marķīzam Esmondam piekrīt gods apkalpot karali.

— Man patiešām būs liels gods apkalpot jūsu karalisko augstību, — sacīja pulkvedis Esmonds un, piepildījis vīna kausu, pasniedza to karalim, pēc tā laika paražas nomezdamies uz viena ceļgala.

— Paceļu šo kausu par viesmīlīgo namamāti un tās ģimeni, — acīm redzami neapmierināts sacīja princis, taču nepatikas mākonis drīz vien no viņa sejas pagaisa — un viņš uzsāka ar dāmām līksmu, rotaļīgu sarunu, nelikdamies ne zinis par Esmonda skābo seju, kas tobrīd, jāatzīst, likās pārlieku drūma.

Pēc vakariņām Esmonds atvadījās un mājupceļā sastapa misteru Edisonu, kurš devās uz savu vasaras mītni Fulemā. Mēness apspīdēja viņa cildeni skaisto seju.

— Kas jums lēcies, mans brāli? — smiedamies sacīja Edisons. — Man jau šķita, ka no tumsas iznirst lielceļa laupītājs, bet izrādās, ka esmu sastapis vecu draugu. Paspiedīsim viens otram tumsā roku, pulkvedi, tas tomēr ir labāk nekā cīnīties dienas gaismā. Vai mums jāķildojas tāpēc, ka tu esi vigs, bet es — torijs? Griezieties atpakaļ un nāciet man līdzi uz Fulemu, kur dārzā vēl aizvien dzied lakstīgalas un pagrabā drošā vietā noglabāta pudele auksta vīna; ja gribat, varat dzert par savu troņa tīkotāju, gan arī es atradīšu, par ko pacelt kausu. Jums šķiet, ka esmu jau diezgan iedzēris? Nekas tamlīdzīgs. Labs vīns nepazīst tāda vārda kā «diezgan». Negribi nākt? Nu, tad atnāc citureiz, tikai neliec ilgi gaidīt! Vai zināt, es bieži atceros Sigeia lellus un proelia mixta mēro, mixta mēro, — Edisons atkārtoja, balsī ieskanoties tikko manāmam merum^193, un, pēkšņi grozījis iepriekšējo nodomu, devās līdzi Esmondam, bez mitas apgalvodams, ka allaž bijis tā draugs un paliks mūžīgs parādnieks par palīdzību, ko tas sniedzis viņa poēmas «Karagājiens» sacerēšanā. Misters valsts sekretāra padomnieks cerēja, ka pulkvedis viņu aicinās sev līdzi iztukšot vēl vienu pudeli, taču Esmondam prāts uz jautrību nenesās, tālab viņš gaužām neviesmīlīgi pie savām namdurvīm novēlēja draugam labunakti.

«Nu tas ir paveikts,» nespēdams aizmigt, viņš domāja un raudzījās pa logu nakts tumsā. «Viņš ir šeit, es viņu šurp atgādāju, un tagad viņš guļ zem viena jumta ar Beatriksu. Kam es gribēju pakalpot, atvezdams viņu mājās? Varbūt princim? Varbūt Henrijam Esmondam? Vai nevajadzēja labāk piebiedroties tai pašai vīrišķīgajai Edi-sona pārliecībai, tiem cilvēkiem, kas nicībā noraida veco mācību par dieva svaidītā tiesībām, kas bezbailīgi paziņo, ka tiesības celt tronī karali pieder tikai parlamentam un lautai un ka tīrās blēņas ir dinastiju raduraksti, bīskapu iesvētīšanas runas, vīraka kvēpināšana un kronēšana.» Jaunā prinča dedzīgie skatieni, ar ko tas sekoja ikvienai Beatriksas kustībai, vajāja Esmondu un nedeva viņam ne mirkli miera. Prinča tēls viņu mocīja, arvien no jauna tonakt atgriezdamies murgainos sapņos. Viņš vēlējās, kaut nemaz nebūtu ķēries pie nodoma, kam bija veltījis tik daudz pūļu. Ne jau viņš pirmais nožēloja savu pārsteidzīgo rīcību, kas pašam draud ar postu. Postu? Vai tiešām vecumā vēl rakstīt šo vārdu? Nē, ceļos nometies, viņš tagad var pateikties debesīm par to, kas reiz šķita nelaime, bet pēcāk atnesa viņam laimi līdz pat mūža galam.

Esmonda sulainis krietnais Džons Lokvuds savam kungam un visai tā ģimenei kalpoja jau kopš agrīnām jaunības dienām, un pulkvedis zināja, ka Džonam var uzticēties tikpat droši kā pats sev. No Ročestras Džons ar zirgiem atgriezās nākamā rīta agrīnā stundā, un pulkvedis viņam deva mājienu, lai Kensingtonas nama ļaužu galā, kur krietnais kalps bieži iegriezās, jo bija uzcerējis mis Beatriksas istabeni, tas nevienu lieki neiztaujā un ne par ko nebrīnās, bet gan cieši apliecina, ka jaunais džentlmenis sarkanā uniformā ir milords vikonts Kāslvuds un viņa padotais pelēkos svārkos — francūzis msjē Batists. Virtuvē viņam tika uzdots stāstīt visu, ko vien viņš atceras par milorda vikonta zēna gadiem Kāslvudā, kāds tas bijis nebēdnis, kā dīdījis Džonu un iepazīstinājis ar nūjas sitieniem jau pirms nabaga kalpa aiziešanas armijā, — īsi sakot, klāstīt visu, ko Džons zināja par milorda vikonta

bērnību. Atšķirība no sava saimnieka Džons ilgo laiku, ko pavadīja Flandrijā, nebija izmantojis, lai paplašinātu zināšanas glezniecības jautājumos, tālab pirms jaunā lorda atgriešanās vii,iu it viegli izdevās pārliecināt, ka no Parīzes atvestais portrets, kas tagad karājas pie sienas milēdijas viesistabā, ir apbrīnojami līdzīgs vikonteses dēlam —< jaunajam lordam. Savukārt -kalpotājiem, kuri gleznu gan bija apbrīnojuši daudzkārt, toties abus viesus to ierašanās vakarā redzēja tikai īsu brīdi, pat prātā nenāca apšaubīt portreta līdzību oriģinālam, un nākamajā dienā, kad oriģināls parādījās tieši tāds kā gleznā, ar parūku, lentēm, gvarda uniformā, viņi, pats par sevi saprotams, uzskatīja to par milēdijas vikonteses dēlu un pazemīgi godāja par milordu Kāslvudu.

Vakarējais sekretārs kļuva par vikontu, un vikonts ieģērbās sekretāra pelēkajos svārkos, bet Džonam Lokvu-dam tika uzdots ļaužu galā palaist baumas, ka milords pievērsies pāvesta ticībai — turklāt ar visu sirdi un dvēseli — un par kalpu, cik noprotams, atvedis līdzi savu Briseles biktstēvu, tālab arī neesot nekāds brīnums, ka tas maltītes ietur pie viena galda ar milordu. Frenkain deva norādījumu angliski runāt ar franču akcentu, kas nabaga jauneklim diez cik veikli nepadevās, taču šī piesardzība likās nepieciešama kaut vai tādēļ, ka prinča lauzītā angļu mēle nepavisam nelīdzinājās tai valodai, ko runā šīs salas iemītnieki, un Džons Lokvuds kopā ar citiem kalpotājiem kā kutināts smējās par to, ka milords, piecus gadus pavadījis svešās zemēs, aizmirsis dzimto valodu un angliski runā kā viens īsts francūzis.

— Varu galvot, •— viņš sacīja, — ka angļu cepetis un alus drīz vien milordu atkal iemācīs, kā angliski vārstīt muti. — Un viltus milordam par godu jāteic, ka viņš tiešām prata novērtēt gan alu, gan cepeti.

Princis dzēra tik daudz un apreibis runāja tik skaļi un pārsteidzīgi, ka Esmonds bieži vien drebēja bailēs par viņu. Pulkvedis uzstāja, lai azaida galds princim tiklu klāts viņa paša istabā, taču viņš it bieži parādījās lēdijas Kāslvudas viesistabā un lielajā zālē, kalpotāju klātbūtnē Beatriksu godāja par māsu un milēdiju par māmiņu vai cienīto kundzi. Aizvien labāk iejuzdamies mīloša brāļa un dēla lomā, princis lāgiem ar mis Beatriksu un lēdiju Kāslvudu apsveicinājās pārāk vaļīgi, un tas nepavisam

nepatika viņa sekretāram, bet pulkvedis Esinonds tik tikko spēja savaldīt klaju sašutumu.

Vēl nebija pagājušas pat ne trīs dienas kopš viesu ierašanās Kensingtona, kad Džons Lokvuds gauži norūpējies atnāca pie sava pavēlnieka, sacīdams, ka «milords ... tas ir... šitas džentlmenis uzmācas mis Lūsijai (Džeka sirdspuķītei), dod tai naudu un grasās bučot». Kauns atzīties, bet pulkvedis Esmonds juta gandrīz vai atvieglojumu, uzzinājis, ka princis par savas iekāres mērķi izraudzījies daiļavu no istabeņu aprindām. Tāda nu reiz bija prinča ķēnišķīgā gaume, un to viņš nemainīja līdz pat mūža galam. Cilvēks, kas mantojumā saņēma visdižāko vārdu, visvarenāko karaļvalsti un visnelaimīgāko likteni visā Eiropā, savu augsto dzimumu un dziļās bēdas bieži vien vieglu roku nolika pie koka tupelēs ieautām franču viesnīcu istabeņu kājām, bet pēc tam nožēlā ar saslauku liekšķeri kaisīja sev uz galvas pelnus (jo bija ļoti dievticīgs). Un šādu mirstīgo dēļ cieš veselas tautas, plūcas partijas un cīnās un noasiņo bezbailīgi kārotāji! Pēc gada galvu ka-ralaukā nolika neskaitāmi varoņi, NitsdeiIs bēga no dzimtenes un Dērvcntvotcrs kāpa ešafotā, kamēr šis nepateicīgais vējagrābslis, kura dēļ viņi bija likuši visu uz spēles un visu ari zaudējuši, ar veselu mīļāko seraju žūpoja savā Saijo pelīte maisonK

Sarkdams aiz kauna par šādu uzdevumu, Esmonds tomēr devās pie prinča, lai to brīdinātu, ka meitene, kuru viņa augstība pūlas pavest, ir saderēta Džonam Lokvu-dam, krietnam un drosmīgam vīram, kurš piedalījies sešos karagājienos un neatkāpjas nekādu briesmu priekšā un kuram ir zināms, ka persona, kas uzdodas par lordu Kāsl-vudu, nebūt nav viņa jaunais pavēlnieks; pulkvedis lūdza princi apdomāt sekas, ko var izraisīt piekrāpta līgavaiņa greizsirdība, un paturēt prātā mērķi, kura dēļ viņš ieradies Anglijā un par kuru parūpēties būtu vairāk vērts nekā pavest istabeni un pazemot godīgu cilvēku.

So pāris dienu laikā misters Esmonds vismaz desmitiem reižu karaliskajam dēku meklētājam izsacīja aizrādījumus par visnotaļ neapdomīgu vai pat pārlieku vaļīgu ri-cibu. Pamācības princis uzklausīja, pikti viebdamies, un, tikai kad pulkvedis ņēmās aizstāvēt nabaga Lokvudu, viņš ncsavaldīgi'iesmējās un teica; [194]

— Palūk vien! Soubrette^1 žēlojusies savam amourex^2; un Krispīns tagad dusmojas, un Krispīns cīnījies kara-laukā, un Krispīns bijis kaprālis, vai nav tiesa? Sakiet, ka mēs viņa drošsirdību atlīdzināsim ar dažām lentītēm pie uniformas un arī uzticību atalgosim.

Pulkvedis pūlējās piebilst vēl kādu pamācošu vārdu, taču princis, valdonīgi piecirzdams kāju, viņam uzkliedza:

— Assez, milord: je m’ennuye â la prêche;3 neesmu ieradies Londonā, lai klausītos sprediķus. — Pēcāk viņš Kāsl-vudam sūdzējās, ka «le petit jaune, le noir Colonel, le Marquis Misanthrope^4 (šādos jocīgos vārdos viņa karaliskajai augstībai labpatika godāt pulkvedi Esmondu) ar savu svinīgo izturēšanos un tikumiskajām pamācībām viņam pagalam apriebies».

Ročestras bīskaps, kā arī citi Esmonda pārdrošajā pasākumā iesaistītie džentlmeņi, ieradušies Kensingtonā apliecināt padevību viņa karaliskajai augstībai, jautāja pēc milorda Kāslvuda un tūdaļ tika aicināti pie viņa augstības, kas, tēlodams Kāslvuda lomu, pieņēma apmeklētājus vai nu milēdijas apakšstāva viesistabā, vai pats savos apartamentos augšstāvā; visi viņi lūdza princi iespējami mazāk iziet no mājas un gaidīt norunāto zīmi, kad tas beidzot drīkstēs parādīties atklātībā. Dāmas augsto viesi centās izklaidēt pie kāršu galda, un viņš šai nodarbībai veltīja daudzas stundas gan dienā, gan vakarā. Vēl vairak laika augstība ziedoja dzeršanai un, ātri apskurbis, līksmi mēļoja un tērzēja bez mitas — it īpaši tais reizēs, kad tuvumā negadījās pulkvedis, no kura princis likās pat mazliet baidāmies; nabaga colonel noir, uzskatīdams šo mājienu par pavēli, tikai pavisam reti uzdrošinājās parādīties Kensinglonskvērā, lai viņa apmācies vaigs neiz-maitātu augstdzimušā jaunā gūstekņa jautrības brīžus. Lordu Kāslvudu apciemot java tikai dažiem izredzētajiem, kuru vārds bija minēts vārtsargam nodotajā sarakstā, pārējos draugus, kas arī gribēja apliecināt cieņu milordam, laipni noraidīja. Kā viesiem, tā nama kalpotājiem šāda piesardzība tika izskaidrota tādējādi, ka pēc garā ceļa, ko milords veica jāšus, atkal esot atvērusies vecā brūce. [195]

Doktors A...[196], milorda mājas ārsts (viņa vārdu šeit neatklāšu, taču viņš bija skots pēc tautības, karalienes galma ārsts un tika tālu daudzināts ne tikai asā prāta, bet arī labsirdības dēļ), viņam nozīmējis pilnīgu mieru, līdz kamēr rēta no jauna sadzīšot. Sis džentlmenis, viens no visrosīgākajiem un ietekmīgākajiem mūsu partijas vadoņiem, un arī pārējās tikko pieminētās personas bija vienīgās, kas zināja mūsu slepenos nodomus; noslēpums tika glabāts tik rūpīgi, aizbildinājums bija sagudrots tik vienkāršs un ticams, ka nekāda atmaskošana nedraudēja, un vienīgās rūpes mums sagādaja pats princis, kura neapdomīgo un vieglprātīgo rīcibu savaldīt varēja tikai ar neatlaidīgām pūlēm. Kaut gan lēdija Kāslvuda savas slepenās bažas neizpauda vārdos, viņas izturēšanās un pāris nejauši izmestu mājienu ļāva noprast, cik dziļi viņa vīlusies, saprazdama, ka visu mūžu dievinātais varonis (par kura uzkāpšanu tronī viņa allaž tik dedzīgi bija aizlūgusi) ir tikai parasts mirstīgais, turklāt ne visai labs cilvēks. Milēdija bija cerējusi, ka pārciestās likstas būs sodījušas prinča augstprātību, taču izrādījās, ka tās viņā ieaudzinājušas nevis pazemību, bet gan bezjūtību. Patiesā dievbijība nespēja princi atturēt no apgrēCības, ja vien viņš uzdomāja kādu jaunu untumu. Viņa valodā jautās labsirdība, līksms gars un pat asprātība, taču vaļīgā uzvešanās un necienīgie izteicieni, ko troņmantnieks bija iemācījies no svētulīgajiem netikļiem, kuru ietekmē uzauga, biedēja tikumīgo un sirdsšķīsto angļu lēdiju, kuras namā princis viesojās. Savas domas par princi Esmonds klaji izteica Beatriksai un lūdza Frcnku, lai arī tas bilst kādu vārdu māsai par brīdinājumu. "Un Beatriksa pilnīgi pievienojas viņu ieskatam un piebilda, ka viņš tai liekoties pārāk aušīgs — pārāk aušīgs un tukšs, viņa gan nespējot princī saskatīt nekādu skaistumu, ko tā daudzinājis pulkvedis Esmonds. Princim esot greizi zobi, turklāt viņš šķielējot. Kā gan mēs varot teikt, ka viņš nešķielē? Acis patiešām esot skaistas, bet ko tas līdz, ja katra skatās uz savu pusi. Pie galda viņa zobojās par princi, apmētādama to veiklām asprātībām, un pastāvīgi izturējās pret viesi kā pret nieka puišeli; Esmondu viņa apveltīja ar sen nepieredzētu maigumu, sarunās ar brāli.visvisādi cildināja pulkvedi, bet, kad karaliskajai augstībai labpatika «mizantropu» uzvilkt uz zoba, ar visu sirdi metās to aizstāvēt.

— Kad marķīzs Esmonds ieradīsies jūsu majestātes galmā, — sacīja Beatriksa, — un jūsu majestāte nenoslieksies viņam piešķirt Bikšu lentes ordeni, ko valkāja marķīza tēvs, es pakāršos pati savās lentēs vai izraudāšu ^cis aiz bēdām.

— Lai pataupītu jūsu daijās acis, — atbildēja princis, — es viņu labprāt iecelšu kaut par arhibīskapu vai gvardes pulkvedi. (So sarunu pie vakariņu galda man pēcāk pastāstīja Frenks Kāslvuds.)

— Jā, — viņa iesaucās, smiedamās savus brīnum jaukos smieklus, man šķiet, ka dzirdu tos vēl šobaltdien. Pagājuši trīsdesmit gadi, un vēl arvien inan ausīs skan šī burvīgā mūzika. — Jā, jā, lai viņš kļūst par arhibīskapu Esmondu un Kenterberijas marķīzu!

— Un par ko labpatiks kļūt jūsu augstībai? — vaicāja princis. — Jums atliek vienīgi izvēlēties.

— Es, — atbildēja Beatriksa, — es būšu viņa majestātes karaļa Jēkaba Trešā laulātās draudzenes karalienes pirmā galma dāma. Vive le Roy! — Viņa zemu paklanījās princim un par godu tam iedzēra malku vīna.

— Princis sagrāba kausu un iztukšoja līdz pēdējai lāsei, •— stāstīja Kāslvuds, — un māmiņa gauži norūpējusies piecēlās un lūdza atļauju mūs atstāt. Bet tā Triksa nu nepavisam nav atsitusies mātē, Harij, — turpināja Frenks. — Pats nesaprotu, kāpēc es no viņas pat baidos. Kā man gribas... ka gribas, lai viss drīzāk beigtos! Jūs esat vecāks par mani, gudrāks, daudz krietnāks, un es jums būšu mūžīgs parādnieks par visu un labprāt atdotu pat savu dzīvību, godavārds, taču es ļoti vēlos, lai tas, ko esam pasākuši, jau būtu galā.

Tonakt laikam neviens mēs nespējām mierīgi iemigt; drūmas nojautas un šaubas plosīja Esmonda dvēseli, viņš apzinājās, ka šo bīstamo spēli uzsācis, pats savas godkārības urdīts, dzīdamies pēc savtīga mērķa. Vai sirds dziļumos viņam nav vienalga, kurš uzkāps karaļa tronī? Vai viņa labvēlība un patiesā pārliecība sen jau nav nostājusies otrā pusē — Tautas, Parlamenta un Brīvības pusē? Un tomēr viņš metas aizstāvēt princi, kurš varbūt nekad pat nav dzirdējis vārdu «brīvība» un kuru garīdznieki un sievietes, šie pašas dabas radītie tirāni, padarījuši par aklu ieroci savās rokās. Noklausījies Frenka stāstu, mūsu tnizantrops kļuva vēl drūmāks nekā parasti, un viņa saskābusi dzeltenā seja apmācās kā negaisa mākonis.

X NODAĻA

Uzņemam Ķensingtonā sevišķi ievērojamu viesi

Ja izdotos atrast pavedienu, kas palīdzētu atšķetināt karalienes Annas valdīšanas beigu posmā vērptās netīrās intrigas, un ja kāds vēsturnieks šim pavedienam godprātīgi izsekotu, viņš tūdaļ atklātu patiesību — un par to es ne mirkli nešaubos —, ka nevienam no izcilajiem vīriem — karalienes uzticības personām — nav savas noteiktas politiskas pārliecības, kas netiktu pakļauta pašu slepenajiem savtīgajiem nodomiem: Sentdžons allaž pūlējās Sentdžona labā, Hārlijs gādāja par Oksfordu^1, un Mārlboro^197 [198] rūpējās par Džonu Cērčilu; lūkodamies, kur izsist sev lielāku labumu, viņi zvērēja uzticību brīžiem Scnžcrmēnai, brīžiem Uanoverai, izraudzījās te vienu princi, te otru, jo viņiem bija vienalga, kurš valdnieks sēdīsies tronī, lai tikai paši varētu noturēties savās siltajās vietās; un, gluži kā Ņūgeitas blēžu barveži Lokits un Pīčems «Ubagu operā», ko pēcāk sarakstīja misters Gejs, viņi pastāvīgi cits pret citu turēja gatavībā neapgāžamus nodevības pierādījumus, kas pretinieku noteikti novestu pie karātavām, taču neviens neuzdrošinājās šo ieroci izmantot aiz bailēm, ka arī citiem kabatā ir tikpat droši pierādījumi. Kaut vai dižais Mārlboro — varenākais vīrs pasaulē, kas sakāva pat prinčus un uzvaras maršā izsoļoja cauri Vācijai, Flandrijai un Francijai, diktēja noteikumus citu zemju valdniekiem un dzimtenē tika pielūgts kā dieveklis, — beidza savu karjeru, piespiests slepus bēgt no Anglijas un zaudējis itin visu — slavu, godu, amatus, pamezdams draugus armijā sakautus un izpostītus un glābdamies no Hārlija, kā izputināts parādnieks glābjas no tiesu izpildītājā, kad tas ierodas ar pavēsti. Hārlija rokās nāca kāds dokuments, kurš nepārprotami pierādīja hercoga sakarus ar Stjuartu dinastiju un kuru lords mantzinis izmantoja par ieroci, lai padzītu Mārlboro no Anglijas. Hercogs bēga uz Antverpeni, kur tūdaļ ņēmās dzīt intrigas par labu otrai pusei, un pēc kāda laika atgriezās Anglijā, kļuvis, kā zināms, par vigu un Hanoveras prinča atbalstītāju.

Kaut gan lords mantzinis padzina kā no armijas, tā no civilā dienesta visus, ko uzskatīja par hercoga draugiem, un atbrīvotajos posteņos sasēdināja toriju partijas locekļus, pats viņš vēl aizvien spēlēja dubultu spēli starp 11a-noveru un Senžcrmēnu, gaidīdams karalienes nāvi, lai no šā traģiskā brīža sagrābtu valsts varu savās rokās un karaļa kroni piedāvātu tai dinastijai, kura vai nu vairāk viņam samaksās, vai kuras pusē nostāsies tauta. Vienalga, kurš karalis iegūs troni, Hārlijs bija nolēmis pakļaut to savai gribai un tālab pacentās novākt no ceļa iepriekšējo favorītu, noniecinādams karalaukā gūtos panākumus, kas atnesa slavu Mārlboro vārdam, un, tāpat kā viņa varenais, nule gan nežēlastībā kritušais pretinieks, laida darba pat viszemiskākos līdzekļus — gan glaimus, gan iebiedēšanas paņēmienus, lai tikai sev nodrošinātu varu. Ja dižākais satīriķis, kāds jebkad pasaulē pieredzēts, rakstītu pret Hārliju, nevis glaudītu tam pa spalvai, kādu lielisku pārskatu par karalienes Annas valdīšanas pēdējiem gadiem viņš būtu atstājis nākamajām paaudzēm! Taču Sviftam, kas nicināja visu cilvēci, netaupīdams arī pats sevi, piemita vismaz viena cildena savas partijas aizstāvja īpašība — viņš palika uzticīgs tiem vadoņiem, kas viņam bija dāvājuši laipnību, un tādēļ arī pēc Hār-lija krišanas nepameta savu labvēli, bet atbalstīja .to tāpat kā lorda mantziņa slavas dienās.

Dižais Sentdžons, kas savu sāncensi pārspēja kā ar personisko pievilcību, tā ar prātu un daiļrunību, savtīgajās tieksmēs nepalika iepakaļ Oksfordam un dubultas spēles mākslā paradīja tādu pašu veiklību kā divkosīgais Cērčils. Sis cilvēks, kas nemitēdamies tērgāja par brīvību, savus pretiniekus vajāja un sodīja tikpat nežēlīgi kā lielinkvizitors Lisabonā. Cēlais patriots locīja ceļus gan Hanoveras, gan Scnžermēnas priekšā; neatzīdams nevienu reliģiju, viņš slavināja baznīcu un karalieni ar tādu pašu dedzību kā vientiesīgais Sešverels, ko viņš izmantoja saviem nolūkiem, bet pēc tam ļauni apsmēja; lai sasniegtu ilgoto mērķi un satriektu pretinieku, viņš nekautrējās dzīt intrigas, pielišķēlies, iebiedēt, glaimot un luncināties ap galma favorīti un ielavīties pa sētas kāpnēm tikpat klusu un veikli kā Oksfords, un novākt no ceļa mantzini, kā tas bija pamanījies novākt Mārlboro. Milords Oksfords krita nežēlastībā tieši tai laikā, pie kura esmu nonācis savā stāstījumā. Aizritēja viņa varas pēdējās dienas, un tas pats aģents, ko Oksfords izmantoja Blenheimas uzvarētāja gāšanai, tobrīd tika laists darbā uzvarētāja uzvarēšanai, lai valdības grožus ieliktu rokās Bolingbrukam, kas sen jau pēc tiem kāroja.

Gatavotā izšķirošā trieciena gaidās īru pulki, kas atradās Francijas dienestā, tika pārsviesti uz Pikardiju pie Buloņas, lai vajadzības gadījumā, Bērvikas hercoga vadīti, izceltos Anglijas krasta nevis vairs kā Francijas kareivji, bet kā Anglijas un Īrijas karaļa Jēkaba Trešā pavalstnieki. Lielākā da|a skotu (kaut arī Skotijā, kā zināms, rosīgi, apņēmīgi un drosmīgi darbojās apbrīnojami saliedēta un disciplinēta vigu partija) saglabāja nesatricināmu uzticību savam, karalim. Ārkārtīgi daudz toriju no garīdznieku, dižciltīgo augstmaņu un zemākās muižniecības vidus, klaji apliecināja padevību trimdā izdzītajam princim, bet no neitrālajiem pavalstniekiem, kuriem šķita vienalga, kas nosēdīsies Anglijas tronī, varēja gaidīt, ka tie uzsauks «Lai dzīvo karalis!» par labu Džordžam vai Jēkabam atkarībā no tā, kura puse gūs pārsvaru. Karaliene — īpaši 'pēdējās mūža dienās — acīm redzami nosvērās par labu savai dzimtai. Princis jau atradās Londona, lingas metiena attaluma no savas māsas pils, pirmā ministra stāvoklis bija sašķobījies jau tiktai, ka viņu varētu nogāzt pat liegs sievietes pirksta pieskāriens, bet par viņa pecteci lordu Bolingbruku visi zināja, kurā pusē no-slieksies tā vara un spoža daiļrunība tai diena, kad karaliene atklāti nostāsies valsts padomes priekšā un sacīs: «Šeit, milordi, ir mans brālis, mana tēva un arī mans likumīgais mantinieks.»

Iepriekšējā gadā karaliene bija pārcietusi daudzas slimības lēkmes, kad viņa krita karsonī un letarģiskā miegā, tādēļ galma un valdības aprindās neviens nešaubījās, ka drīz sitīs viņas nāves stunda. Ilanovcras kūrfirsts izteica vēlēšanos sūtīt savu dēlu Kembridžas hercogu uz Angliju, it kā lai tas apliecinātu cieņu māsīcai karalienei, bet īstenībā — lai atrastos uz vietas, kad nāve izbeigs viņas majestātes šāszernes gaitas. Taču, varbūt izbijusies no iespējas karalisko acu priekšā pastāvīgi redzēt šādu mettienlo mori, viņas majestāte skarbi noraidīja jaunā prinča viesošanos Anglijā. Iespējams, ka viņa nevēlējās nogriezt brālim visus ceļus uz troni, iespējams arī, ka viņas uzticības personas negribēja vigu kandidātu pielaist tronim pārāk tuvu, iekāms ar to nav vienojušies. Ministru strīdiņi, kas valsts padomē nepierima pat karalienes klātbūtnē, varbūt arī sirdsapziņas pārmetumi, ministru uzmācība un pastāvīgā kņada un nemiers visapkārt bija galīgi nomocījuši un satraukuši viņas majestāti, karalienes spēki šā nemitīgā uzbudinājuma apstākļos pamazām izsīka, un diendienā varēja gaidīt pienākam liktenīgo brīdi. Dažas dienas pirms vikonta Kāslvuda un tā ceļabiedra ierašanās no Francijas viņas majestāte atkal nolikās slimības gultā. Abās ķēnišķīgajās kājās sākās roze; tādējādi vajadzēja atlikt jaunā lorda (vai tā, kurš par viņu uzdevās) ievešanu galmā, un, tā kā pēkšņi atvērās milorda vikonta vecā brūce, viņš bija spiests palikt savā istabā līdz tai dienai, kad ārsts viņam atļaus locīt ceļus karalienes priekšā. Jūlija sākumā ietekmīgā dāma, ar kuru, kā iepriekš minēts, mūsu partija uzturēja ciešus sakarus, bieži apciemoja Kensingtonā savu jauno draudzeni galma dāmu un milordu vikontu (īsto vai viltus Kāslvudu), kas, slimības sasaistīts, nevarēja atstāt lēdijas Kāslvudas namu.

Divdesmit septītajā jūlijā iepriekš minētā dāma, kura baudīja vislielāko, karalienes labvēlību, tieši no pils ieradās Kensingtonā, lai mazajam sazvērnieku pulciņam paziņotu īpaši svarīgu vēsti. Izšķirošais trieciens bija dots — milordam Oksfordam un Mortimeram atņemts karalistes mantziņa postenis. Viņa pēctecis pagaidām vēl nebija izraudzīts, taču neviens nešaubījās, ka šis svarīgais amats tiks uzticēts milordam Bolingbrukam. Pienācis īstais brīdis rīkoties, tā apgalvoja karalienes uzticības persona, un milordam Kāslvudam jaierodas pilī pie valdnieces.

Pēc netīkamā starpgadījuma, ko lords Kāslvuds pieredzēja pats savām acīm un pasteidzās atstāstīt brālēnam, kurš pēc tam augu nakti nomocījās, aizvainojuma un greizsirdības tirdīts, trīs cilvēki, ko pati daba bija izraudzījusi par Beatriksas aizstāvjiem, vienprātīgi nosprieda, ka viņa tūdaļ pat jāved projām no mājas un no tā cilvēka, kura tieksme pēc viņas nevienam vairs nebija noslēpums un kurš, tāpat kā tā augtdzimušais tēvs, savu iegribu apmierināšanai nekautrējās ne no kādiem līdzekļiem.

Šķiet, ka gan Esmonda pavēlniece un tās dēls, gan pats pulkvedis šo jautājumu ne vienreiz vien jau bija savā prātā pārcilājuši, jo, kad Frenks, kā parasti, pavisam atklāti pateica: «Beatriksai, manuprāt, šeit vairs nav ko darīt,» — lēdija Kāslvuda, it kā dēla vārdus gaidījusi, atsaucās: «Paldies tev, Frenk, arī es domāju tāpat,» — un misters Esmonds, lai gan piebilzdams, ka viņam nav nekādu tiesību līdzrunāt, ar apmierināto sejas izteiksmi nepārprotami pierādīja, cik pamatots viņam liekas Frenka ierosinājums.

— Es skaidri redzu, ka jūs domājat tāpat kā mēs, Henrij, — sacīja vikontese, un viņas balsī ieskanējās tikko manāms dzēlīgums. — Beatriksai patiešām labāk uzturēties kaut kur citur, kamēr šeit dzīvo mūsu viesis, un, līdzko šorīt paredzētais pasākums tiks nokārtots, viņai jāatstāj Londona.

— Kāds šorīt paredzētais pasākums? — jautāja pulkvedis Esmonds, jo viņš nezināja, ko iecerējuši pārējie, lai gan tai brīdī, kad mēs trijatā sarunājāmies, jau risinājās turpmākie notikumi, kam piekrita gandrīz tikpat liela nozīme kā prinča pārvešanai Anglijā un viņa audiencei pie karalienes.

Galma dāma, ar kuru mēs sīki saskaņojām savus nodomus kā ar galveno mūsu pārstāvi pilī, un vēl divi nozīmīgi sazvērestības dalībnieki — galma ārsts un Ro-čestras bīskaps — nemitīgi apspriedās gan Kensingtonas namā, gan citās vietās, nevarēdami izšķirties, kā vislabāk mūsu jauno dēku meklētāju ievest galmā pie viņa māsas karalienes. Visi atzina, ka pats izdevīgākais ir vienkāršais un viegli izpildāmais plāns, ko ieteica pulkvedis Esmonds, — piemērotā diena, kad karaliene nerīko pieņemšanas un galmā apgrozās mazāk ļaužu, princis, uzdodamies par milordu Kāslvudu, ierastos pilī, kur viņu sagaidītu māsa un iepriekš minētā galma dāma, kas princi aizvestu pie valdnieces tās personiskajos apartamentos. Atkarībā no viņas majestātes veselības stāvokļa un omas, ka arī no citiem apstākļiem, kas, iepriekš neparedzēti, audiences laikā var dažādi iegrozīties, princim pašam vai tām personām, kas piedalīsies viņa sarunā ar karalieni, jāizšķiras, vai viņam atzīties, ka ir valdnieces brālis, vai pagaidām izlikties par Bcatriksas Esmondas brāli, kurš ieradies, lai noskūpstītu ķēnišķīgo roku. Tā kā šis plāns tika vienprātīgi pieņemts, mēs nepacietīgi gaidījām brīdi,

kad beidzot saņemsim ziņu, ka laiks ķerties pie tā izpildīšanas.

Divas dienas pēc minētajām vakariņām — divdesmit septītā jūlija rītā, kad Ročestras bīskaps brokastoja kopā ar lēdiju Kāslvudu un tās ģimeni, īsi pirms azaida beigām pie Kensingtonas nama durvīm piebrauca doktora Ā. kariete — un ēdamzālē ienāca doktors pats, izkliedēdams visnotaļ drūmo noskaņu pie galda, jo agri no rīta māte bija sabārusies ar meitu par tās uzvešanos minētajā vakariņu reizē un varbūt vēl par dažu labu tās nepiedienīgu rīcību. Beatriksas augstprātīgais gars necieta nekādus aizrādījumus, un jo ietiepīgāk viņa nevēlējās uzklausīt māti, šo maigo būtni, kam viņa bija radusi drīzāk pavēlēt nekā paklausīt. Beatriksa apzinājās, ka rīkojusies nelāgi, ka ar nebeidzamo koķetēriju (viņa nespēja noturēties, neapburdama ikvienu vīrieti, kas pagadījās tuvumā, tāpat kā saule nespēj spīdēt, nesildīdama gan lielus, gan mazus) pati izraisījusi prinča aizrautību un pamudinājusi to klaji parādīt bīstamo kvēli, bet vainas sajūta padarīja viņu vēl stūrgalvīgāku un valdonīgāku.

Princim rīta šoķolādi pasniedza gultā, jo viņš cēlās vēlu, nespēdams tik viegli izgulēt kārtējo iepriekšējā vakara rcibuli, un tā doktors mazajai sabiedrībai, kas sēdēja pie brokastu galda, tūdaļ paziņoja svarīgo un pārsteidzošo vēsti, kura acumirklī izkliedēja sīkās rūpes un raizes, kas nomāca Kāslvudu ģimenes prātus.

Doktors apvaicājās par viesa labsajūtu; viņam atbildēja, ka viesis guļ savos augšstāva apartamentos; msjē Batistam viņš lika tūliņ pat doties pie sava kunga, bet mi-lordu vikontu Kāslvudu lūdza ietērpties uniformā un sēsties doktora karietē, kas gaidīja pie namdurvīm.

Pēc tam viņš mis Beatriksai paskaidroja, kāda loma tai tēlojama šai komēdijā.

— Pēc pusstundas, — sacīja doktors, — viņas majestāte ar savu favorīti dosies pastaigā pa ciedru aleju aiz jaunās banketu zāles. Viņas majestāte sēdēs stumjamā krēslā, bet mis Beatriksa Esmonda ar savu brāli milordu vikontu Kāslvudu pastaigāsies pa dārzu (te jums būs lēdijas Mešemas atslēga) un nejauši sastapsies ar karalieni. Sulainim, kas stums krēslu, liks aiziet, un pie karalienes paliks viņas favorīte, mis Beatriksa un tās brālis; galma dāma Beatriksa stādīs valdniecei priekšā savu brāli, un tad! — un tad milords bīskaps lūgs dievu, lai

š: tikšanās norisētu, kā iecerēts, un viņa kalps skots sācis «Āmen!». Aši, mis Beatriksa, lieciet galvā kapuci; kālab viņa majestāte vēl nenāk lejā? Otru šādu izdevību vajadzēs gaidīt mēnešiem ilgi.

Princis ģērbās tik gausi un it kā negribīgi, ka sava laiskuma dēļ gandrīz vai palaida šo izdevību garām. Karaliene jau lika pagriezt krēslu atpakaļceļā, kad sazvērnieki beidzot parādījās norunātajā vietā. Bija pagājusD pusstunda, kopš doktors, bīskaps, galma dāma un tās brālis iesēdās ārsta karietē, kad Kensingtonskvērā ieradās pulkvedis Esmonds.

Uzzinājis, kādu uzdevumu Beatriksa aizbraukusi veikt, pulkvedis Esmonds īsu brīdi aizmirsa pat domāt par ne-senējo greizsirdību. Vēl pēc pusstundas kariete atkal atgriezās; pirmais no tās izkāpa bīskaps un pasniedza roku Beatriksai, palīdzēdams tai likt laukā. Tad viņa gaišība atkal iesēdās karietē — un galma daina viena pati ienāca pa durvīm. Mēs visi lūkojāmies pa augšstāva logu, pūlēdamies no Beatriksas sejas nolasīt, kā beigusies iecerētā tikšanās.

Bālu vaigu, trīcēdama pie visām miesām, Beatriksa ienāca viesistabā, palūdza māti pasniegt glāzi ūdens un, tikai padzērusies un noņēmusi kapuci, beidzot ierunājās.

— Cerēsim, ka viss beigsies labi, — viņa sacīja, —karalienei gan tūdaļ uznāca lēkme. Viņas majestāte ciedru alejā sēdēja krēslā, pie kura bija palikusi tikai lēdija M., kad mēs iegājām pa dārza rietumu vārtiņiem un devāmies pie viņām, bet doktors nāca līdzi dažus soļus aiz mums. Kad gandrīz jau bijām piegājuši viņām "klāt, doktors un bīskaps paslēpās sānu alejā aiz krūmiem. Sirds man dauzījās tik strauji, ka es tik tikko spēju parunāt, bet princis čukstēja: «Turieties, Beatriksa!» — un drošu gaitu soļoja tikai uz priekšu. Viņš šķita mazliet piesarcis, taču nebaidījās nemaz. Cilvēks, kas tik varonīgi cīnījies Malplakē kaujā, nebaidās ne no kā.

Izdzirdējuši šādu princim veltītu uzslavu, Esmonds un Kāslvuds saskatījās, jo abi jutās aizskarti.

— Princis noņēma cepuri, — turpināja Beatriksa, — uri es ieraudzīju, ka viņas majestāte pagriežas pret lēdiju Mcšemu, it kā jautādama, kas ir šie divi nācēji. Karaliene bija ļoti bāla un izskatījās slima, tad viņa spēji pietvīka, lēdija Mešema mums pamāja, lai ejam tuvāk, un es, paņēmusi princi pie rokas, piegāju krēslam pavisam klāt. «Lūdzu jūsu majestāti sniegt roku milordam vikontam, lai viņš to noskūpstītu,» sacīja lēdija Mcšema, un karaliene pastiepa pretī roku, un princis to noskūpstīja, nomezdamies uz cc|gala, — viņš, kam neklājas mesties ceļos neviena mirstīgā — ne vīrieša, ne sievietes priekšā.

«Jūs sen neesat bijis Anglijā, milord,» teica karaliene, «kālab tik ilgi kavējāties svešās zemēs, ja jūsu pienākums bija rūpēties par māti un māsu?»

«Esmu ieradies, jūsu majestāte, lai paliktu šeit, ja vien to vēlēsies karaliene,» atbildēja princis, vēlreiz zemu pa-k klanīdamies.

«Jūs esat apņēmis par sievu svešzemnieci, milord, un pieņēmis svešu ticību; vai Anglijas baznīca jums nelikās pietiekami laba?»

«Es atgriezos sava tēva ticībā,» sacīja princis, «bet tas nav mazinājis ne manu mīlestību pret māti, ne uzticību jūsu majestātei.»

Sai brīdī, — turpināja Beatriksa, — favorīte ar rokas mājienu lika man iet projām — un es viņai paklausīju, lai gan briesmīgi gribējās dzirdēt, kas notiks tālāk; tad viņa -kaut ko pačukstēja karalienei, viņas majestāte satrūkās, izgrūda pāris nesaprotamu vārdu un, stingu skatienu lūkodamās princī, ar abām rokām ieķērās krēsla atzveltņos. Princis piegāja viņai pavisam klāt un sāka ātri runāt, bet es sadzirdēju tikai dažus vārdus — «tēvs, svētība, piedošana», un tad princis pēkšņi nometās ceļos, izvilka kaut kādu papīru, ko bija paslēpis pie krūtīm, un sniedza to karalienei, bet majestāte, palūkojusies uz šo papīru, iekliegdamās pacēla abas rokas un atrāva to roku, ko princis grasījās noskūpstīt. Viņš joprojām runāja, izteiksmīgi žestikulēdams, brīžam piespiezdams rokas pie krūtīm, brīžam tās izplezdams, it kā gribētu sacīt: «Te nu stāvu es, jūsu brālis, esmu jūsu varā.» Lēdija Mešema apskrēja apkārt krēslam, nometās ceļos otrā pusē un ari kaut ko sparīgi centās karalienei iestāstīt. Viņa satvēra karalienes roku un pacēla papīru, ko tā bija nometusi zemē. Princis piecēlās un sacīja kaut ko tādu, it kā grasītos iet projām, favorīte no otras puses dedzīgi pūlējās savai pavēlniecei kaut ko iegalvot, bet tad metās pakaļ princim un atveda to atpakaļ pie krēsla. Viņš vēlreiz nokrita ceļos, satvēra karalienes roku, ko viņa vairs nemēģināja atraut, un skūpstīja to vai simtiem reižu, bet milē-dija elsodama un šņukstēdama vēl aizvien kaut ko čukstēja

viņas majestātei. Karaliene tikām sēdēja gluži kā apstulbusi, vienā rokā burzīdama papīru, kamēr otru skūpstīja un glāstīja princis, tad, pēkšņi pāris reižu spalgi iekliegusies, viņa krita histēriskā smieklu un asaru lēkmē. «Diezgan, ser, šoreiz pietiks,» es izdzirdēju lēdiju Mešetnu sakām, un sulainis, kas bija pazudis mūsu skatieniem aiz banketu zāles, kliedzienu satraukts, metās atpakaļ. «Ātri,» sacīja lēdija Mešema, «vediet šurp ārstu,» — un es skrēju uz to aleju, kur bija paslēpušies abi džentlmeņi, bet doktors kopā ar bīskapu jau steidzās mums palīgā. Lēdija Mešema vēl princim pačukstēja, ka viņš var cerēt uz laimīgu iznākumu, un lika tam sagatavoties rīt atkal ierasties pilī, un princis aizbrauca līdzi Ročestras bīskapam, kur viņu gaida daži draugi. Un tā izšķirošais gājiens ir izdarīts, — piebilda Bcatriksa un, kā lūgšanā salikusi rokas, noslīga ceļos. — Dievs, sargi karali! Dievs, sargi karali!

Kad Bealriksa pabeidza savu stāstu un mazliet nomierinājās pēc lielā satraukuma, mēs pavaicājām, vai viņa nezina, kādi ir prinča turpmākie nodomi, un Bcatriksa atbildēja, ka princis laikam visu dienu palikšot bīskapa Etcrberija namā. Padzirdējuši šo jaunumu, Beatriksas tuvinieki apmainījās zīmīgiem skatieniem, jo visiem tai brīdī prātā iešāvās viena un tā pati doma.

Taču kurš pirmais pavēstīs, ko viņi nolēmuši? Msjē Batists jeb Frcnks Kāslvuds pietvīka gluži sarkans un palūkojās Esmondā; pulkvedis kodīja lūpas un, neslēpdams apjukumu, lēnam atkāpās uz loga pusi; tā nu lēdija Kāslvuda pati jutās spiesta atklāt Beatriksai mūsu nodomu, lai gan mēs skaidri zinājām, cik viņai tas bus nepatīkami.

— Mēs priecājamies, — saņēmusi meitas roku, viņa maigi sacīja, — ka mušu viesis nav mājās.

Beatriksa sarāvās, it kā nojauzdama briesmas, un pārlaida mums visiem pētīgu skatienu.

— Priecājaties? — Beatriksa pārjautāja, un krūtis viņai saviļņojās. — Vai patiešām viņš jums tik drīz jau apnicis?

— Mums šķiet, ka ir kāds, kuram princis pārlieku iepaticies, — iesaucās Frenks Kāslvuds.

— Un kurš tas būtu — jūs, milord, vai māmiņa, kam skauž, ka viņš iedzer par manu veselību? Vai varbūt mūsu dzimtas galva (un viņa pagriezās pret pulkvedi Esmondu, nomērīdama to ar augstprātīgu skatienu), kurš pēdējā laikā pasācis lasīt karalim sprediķus?

— Mēs nebūt negribam teikt, ka tu izturies pārāk vaļīgi pret viņa majestāti.

— Tencinu, cienītā milēdija, — atbildēja Beatriksa, atmestu galvu paklanīdamās mātei.

Taču māte turpināja tikpat mierīgi, nepavisam nezaudēdama cieņu:

— Vismaz neviens no mums to nav sacījis, lai gan vajadzētu runāt, ja vien mātei pietiktu spēka teikt šādus vārdus savai meitai — tava tēva meitai.

— Eh? mon père,' — Beatriksa jau vairs nevaldījās, — nebija labāks par citu tēviem. — Un viņa atkal palūkojās pulkvedī.

Mēs palikām kā izpļaukāti, kad viņa izrunāja šos franču vārdus; Beatriksas tonī nepārprotami jautās mūsu svešzemju viesa izteiksme.

— Vēl pirms mēneša tu nebiji iemācījusies tik veikli izteikties franciski, — skumji teica milēdija, — un par savu tēvu arī neko sliktu nerunāji.

Beatriksa acīmredzot saprata, ka pārsteigumā pieļāvusi kļūdu, jo viņas vaigus pārklāja tumšs sārtums.

— Esmu iemācījusies godāt savu karali, — viņa teica, lepni izsliedamās, — un arī citiem nāktu par labu, ja tie nevērstos ar savām aizdomām pret viņa majestāti un pret mani.

— Ja tu kaut mazliet vairāk cienītu savu māti, — sacīja Frenks, — tas tev, Triksa, nepavisam nenāktu par ļaunu.

— Neesmu vairs bērns, — atcirta Beatriksa, pievērsdamās brālim, — veselus piecus gadus mēs lieliski iztikām bez tavas labdarības un tavām pārgudrajām pamācībām, un es ceru iztikt bez tām arī turpmāk. Kālab gan dzimtas galva nebilst ne vārda? — viņa turpināja. — Viņš taču šeit ir visa noteicējs. Vai viņa gaišība vispirms nogaidīs, lai kapelāns nodzied psalmu, un tikai tad ķersies pie sprediķa? Man šie psalmi ir apriebušies.

Princis par pulkvedi izteicās gandrīz tādiem pašiem vārdiem, ko dusmu uzliesmojumā pārsteidzīgi atkārtoja satrauktā Beatriksa, [199]

— Jūs pati pierādījāt, ka esat ārkārtīgi spējīga skolniece, cienītā jaunkundze, — sacīja pulkvedis un, pievērsdamies savai pavēlniecei, piebilda: — Vai viesis šos vārdus lietoja jūsu augstības klātbūtnē, vai arī viņam labpaticis Beatriksai slepus sūdzēties par maniem garlaicīgajiem sprediķiem?

— Tu esi tikusies ar viņu divatā? — iebrēcās milords, un viņam paspruka lāsts. — Velns rāvis, vai tu esi tikusies ar viņu divatā?

—• Ja viņš būtu šeit, tu neuzdrošinātos mani apvainot, nē, to tu neuzdrošinātos! — kliedza Frcnka māsa. — Lāstus, milord, pataupiet savai sievai, mēs šeit neesam pieraduši pie šādām runām! Kamēr tu nebiji atbraucis, mēs ar māmiņu dzīvojām saticībā un es par viņu rūpējos, bet tu nelikies ne zinis, gadiem ilgi noņemdamies ar saviem zirgiem un savām mīļākām, un piedevām vēl ar savu katoļticīgo sievu.

— Kaut tevi... — iesaucās milords, nesavaldībā izgrūzdams vēl vienu lāstu. — Klotilde ir eņģelis; kā tu uzdrošinies teikt kaut vienu ļaunu vārdu-par manu Klo-tildi?

Pulkvedis Esmonds nespēja noturēties nepasmaidījis, jo redzēja, cik veikli Beatriksa ar māņu kustību novērš Frenka uzbrukumu.

— Patlaban, manuprāt, mēs gan nerunājam par Klo-tildi, — sacīja misters Esmonds, un viņa balsī ieskanējās nicinājums, — milēdija vikontese šobrīd atrodas Parīzē, simtiem jūdžu attālumā, un darbojas ar bērnu autiņiem. Runa ir par milorda Kāslvuda māsu, nevis par viņa laulāto draudzeni.

— Viņš nav nekāds milords Kāslvuds, — teica Beatriksa, — un viņam tas labi zināms, viņš ir tikai pulkveža Frcnsisa Esmonda dēls un valkā titulu, kas viņam nepieder, un dzīvo mājā, kas pieder citam cilvēkam, un arī to viņš zina pārlieku labi. — Tas bija aplenktā garnizona nākamais izmisīgais mēģinājums izrauties un jauns alerte' citā frontes virzienā.

— Vēlreiz izlūdzos piedošanu, — sacīja Esmonds. — Ja manas tiesības nav pierādītas, tad nekādu tiesību man vispār nav.. Tā kā mans tēvs nevienu nav iecēlis par savu mantinieku, viņa īpašumus un titulus likumīgi mantoja [200] jūsu tēvs, un milordam Kāslvudam uz savu vārdu un saviem mazajiem īpašumiem ir tādas pašas tiesības kā ikvienam citam Anglijas pilsonim. Taču, kā jums zināms, arī šo jautājumu mēs pašlaik neapspriežam, tālab atgriezīsimies pie mūsu sarunas, ja jau jūs gribat, lai es iejaucos. Savas domas pateikšu atklāti — nams, kurā apmeties princis, kas nejūt ne mazāko cieņu pret sievietēm, nav īstā uzturēšanās vieta jaunai, neprecētai dāmai; jums labāk būtu doties uz laukiem — jo vairāk tāpēc, ka viņš ieradies veikt cēlu uzdevumu, no kura to nedrīkst novirzīt nekādas vieglprātības, bet jums, Bcatriksa, pēc šorīt izcili notēlotās lomas pagaidām jānoiet no skatuves, kamēr citi aktieri nospēlēs lugu līdz galam.

Pulkvedis runāja nesatricināmi mierīgi, saglabādams cieņu un pieklājību, ko, atjaujos cerēt, nekad nezaudēja attieksmē pret sievietēm,[201] bet Esmonda pavēlniece stāvēja viņam vienā pusē un Frenks Kāslvuds — otrā pusē, aplenkdami nabaga Beatriksu, kura no mūsu uzbrukumiem glābiņu meklēja, slēpdamās aiz galda.

Manam mīļajam tēvam patiešām netrūka pamata apgalvot, ka viņa izturēšanās pret mūsu dzimumu aizvien bijusi izcilas pieklājības paraugs. Jau kopš manām bērnu dienām viņš ar mani apgājās tik lēnprātīgi, it kā es būtu maza dāma. Neatceros no viņa jel kad dzirdējusi skarbāku vārdu (lai gan bieži uz to pavedināju), un tikpat nopietni un laipni viņš runāja ar katru mūsu plantācijas verdzeni nēģerieti. Vienīgais vistuvākais draugs viņam bija mana māte. un līdz pat pēdējām viņu mūža dienām tikai ar sajūsmu varēju nolūkoties abu dzīvesbiedru savstarpējā uzticībā. Padotie viņam paklausīja bez vārda runas, un mana māte, tāpat ka visa mūsu mājas saime, pastāvīgi pūlējās viņu iepriecināt un visvairāk baidījās, lai kāds nejauši nenodarītu viņam pāri. Un tomēr viņš bija pats pieticīgākais cilvēks, kas prasīja vismazāk un visvieglāk bija aplaimojams; misters Bensons, mūsu Kāslvudas mācītājs, kurš stāvēja pie tēva nāves gultas, allaž sacīja: «Nezinu, pie kādas ticības turējās pulkvedis Es-monds, bet viss viņa mūžs un arī nāve apliecināja, ka Viņš ir īstens kristietis.» — R. E. V. (Aut. piezīme.)

1 Pēdējo, izšķirošo argumentu (latiņ.).

Divas reizes lūkojusi izrauties no aplenkuma un abas reizes atsista atpakaļ, Bcatriksa, kā jau varēja gaidīt, izmēģināja sievietēm tik parasto uliima ratio', ļaudama vaļu raudām. Skaistās acis pieriesās asarām, un es nekad nespēju' vienaldzīgi noraudzīties šādā sievišķīgā bēdu izpausmē.

— Es esmu viena, — viņa čukstēja, — bet pret mani sazvērējušies trīs — mans brālis, mana māte un jūs. Ko

esmu izdarījusi, ka jūs tik nelaipni runājat un raugāties manī? Vai tā ir mana vaina, ja princis, kā jūs apgalvojat, mani apjūsmo? Vai tad es viņu šurp atvedu? Vai neesmu darījusi tikai to, ko jūs man likāt, lai viņš mūsu mājās justos kā savējās? Vai jūs paši man necentāties iestāstīt, ka mūsu pienākums ir kaut vai mirt par viņu? Vai jūs, mamiņ, mani nemācījāt no rīta un vakarā lūgt dievu par karali un tikai tad domāt par sevi? Ko jūs gribat no manis, brālēn, jo jūs esat galvenais, kas izperinājis šo sazvērestību pret mani; es zinu, ser, tā ir jūsu gudrība, bet māte un brālis rīkojas, jūsu gribas vadīti; kurp jūs man liksiet doties?

— Gribu vienīgi nodrošināt princi, — nopietni atbildēja Esmonds, — pret bīstamu kārdinājumu. Lai debesis novērš no manis domu, ka jūs varētu padoties, vēlos tikai viņu atbrīvot no šā vilinājuma. Jūsu godam, paldies dievam, sargs nav vajadzīgs, toties par prinča neapdomību allaž jāpaliek modrībā. Augstais stāvoklis viņu paceļ tik tālu pāri ikvienai sievietei, ka nekādus viņa tīkojumus nevar uzskatīt par nelikumīgiem. Mēs gribam pasargāt no jebkuriem apvainojumiem to, kas mūsu ģimenē ir pati mīļākā un dārgākā, un tālab, mīļā Beatriksa, vēlamies, lai jūs dotos projām.

— Harijs runā gluži kā no grāmatas, — sacīja Trenks, un viņam paspruka kārtējais lāsts, — un katrs vārds no viņa mutes, velns parāvis, nāk kā tīra patiesība. Tev neviens nevar līdzēt, ka tu esi skaista, Triksa, un princim nekādi nevar līdzēt, ka viņam gribas skriet tev pakaļ. Tālab mans padoms — griez laikus briesmām ceļu, jo, dieva vārds, ja princim ienāks prātā izspēlēt ar tevi savus niķus un stiķus, lai viņš ir karalis vai drīzumā kļūs par karali, Harijs Esmonds un es — mēs abi pratīsim tikt ar viņu galā.

— Vai ar diviem šādiem drosminiekiem nepietiek, lai mani aizstāvētu? — apjautājās Beatriksa, balsī ieskanoties skumjām. — Kamēr jūs mani sargājat, nekas ļauns nevar notikt.

— Patiesi, Beatriksa, es arī domāju, ka nevar notikt, — atbildēja pulkvedis Esmonds. — Un, ja princis mūs pazītu, viņš pat nemēģinātu jums tuvoties.

— Bet vai viņš jūs pazīst? — ļoti klusu noteica lēdija Kāslvuda. — Viņš taču nāk no zemes, kur karaļa uzmācībā netiek uzskatīta par negodu sievietei. Brauksim projām, mīļā Beatriksa! Vai dosimies uz Volkotu vai uz Kāsl-vudu? Lai tikai atrastos tālāk no pilsētas, un, kad mūsu drosminieki panāks viņa uzkāpšanu tronī un viņš apmetīsies Scntdžeiinsā vai Vindzorā, mēs atkal droši varēsim atgriezties savās mājās. Kā domājat jūs abi, Harij un Frcnk?

Saprotams, ka Frenks un Harijs domāja tieši tāpat.

— Nu, tad brauksim, — sacīja Beatriksa, viegli nobālēdama, — lēdija Mešema šovakar man pateiks, kā jūtas viņas majestāte, un rīt...

— Labāk dosimies ceļā jau šodien, mana dārgā, — teica milēdija Kaslvuda, — aizbrauksim līdz Haunslovai, tur pārnākšņosim un rīt jau būsim mājās. Patlaban pulkstenis rāda divpadsmit, norīkojiet, brālēn, līdz vieniem sagatavot karieti.

— Kā jums nav kauna! — aizskarta līdz asarām, iesaucās Beatriksa. — Jūs mani apvainojat ar savu nežēlīgo piesardzību, pašas māte pirmā vērš pret mani nekrietnas aizdomas un grasās doties līdzi kā cietuma uzraudze. Ar jums, māt, nekur es nebraukšu, negribu justies kā cietumniece. Ja es gribētu jūs krāpt, vai tiešām jūs domājat, ka es neprastu atrast līdzekļus, kā no jums aizbēgt? Mana pašas ģimene tur mani ļaunās aizdomās. Ja jau tie, kam vajadzētu mani mīlēt, nespēj man pat uzticēties, tad man te vairs nav ko darīt; labi, es braukšu, bet braukšu viena un ar jūsu atļauju izvēlos Kāslvudu. Pietiekami daudz esmu tur cietusi bēdas un vientulību, tad nu ļaujiet man turp atgriezties, taču vismaz nepazemojiet mani šai postā un nelieciet apsargat, jo to es vairs nepārcietīšu. Braukšu, kad jūs pavēlēsiet, bet vai nu atlaidīsiet mani vienu, vai vispār nekur nebraukšu. Palieciet šeit visi trīs, sviniet uzvaru un priecājieties par manu nelaimi, es visu pacietīšu, kā esmu cietusi vienmēr. Lai mana cietuma virsuzraugs pavēl sagatavot karieti, kas mani aizvedīs projām! Paldies jums, Henrij Esmond, par jūsu līdzdalību šai sazvērestībā! Visu mūžu palikšu par to jums pateicīga un nekad jūs neaizmirsīšu, bet tev, brāli, un jums, mana māte, pat nezinu, kā tencināt par jūsu patiesajām rūpēm nosargāt manu godu.

Beatriksa izgāja no istabas lepna kā valdniece un pa ceļam vēl uzmeta mums izaicinošu skatienu, atstādama karalauku, cīņā sakauta, taču uzvara mums iedvesa bailes — un mēs pat jutāmies par to nokaunējušies. Varbūt tiešām bijām rīkojušies pārāk bargi un cietsirdīgi, pazemodami un izraidīdami no Londonas šo daiļo būtni? Klusēdami palūkojāmies cits citā, jo tas šai nelaimīgajā spēlē nebija pirmais gājiens, ko mēs nožēlojām tūdaļ, līdzko bijām par to izšķīrušies. iMēs vienojāmies ļaut, lai Beat-, rikša brauc viena, taču sarunājāmies čukstus un zaglīgi — kā cilvēki, kas ielaižas kādā darījumā, par kuru pašiem jākaunas.

Kādu pusstundu pēc mūsu sarunas Beatriksa atgriezās, vēl arvien lūkodamās uz mums tikpat izaicinoši kā tobrīd, kad izgāja no istabas. Rokās Beatriksa turēja ša-grēnādas kārbiņu, Esmonds zināja, ka tie ir dimanti, kurus viņš tai dāvāja uz kāzām ar Ham[ltonas hercogu un kuri tik lepni vizuļoja ap daiļo kaklu tai posta vakarā, kad ieradās princis.

— Šeit es nesu dāvanu, — viņa sacīja, — ar ko marķīzam Esmondam labpatika mani aplaimot tais dienās, kad viņš man uzticējās vairāk nekā šobrīd. Turpmāk nevēlos no Henrija Esmonda pieņemt nekādus labdarības vai laipnības pierādījumus un šos dzimtas dimantus, kas piederēja vienai karaļa mīļākai, atdodu atpakaļ džentlmenim, kas mani uzskata par cita karaļa mīļāko. Vai jūs jau savus kariešu izsaucēja pienākumus esat paveicis, milord marķīz? Varbūt sūtīsiet man līdzi savu sulaini, lai tas mani uzrauga, ka pa ceļam neaizbēgu?

Taisnība bija mūsu pusē, bet Beatriksa ar savu izturēšanos prata pierādīt, ka esam vainīgi viņas priekšā; mēs palikām uzvarētāji, taču tā vien šķita, ka dienas varone ir nabaga aizvainotā meitene.

Nelaimīgo kārbiņu, kurā glabājās dārgakmeņi, vispirms rotāja barona kronis, kad Beatriksa saderinājās ar jauno džentlmeni, kuru drīz vien atraidīja, pēcāk uz vāciņa lepojās zeltīts hercogienes kronis, bet. arī to nabaga Beat-riksai nebija lemts valkāt. Lēdija Kāslvuda, nedomādama, ko dara, gluži neviļus pacēla kārbas vāciņu, un mēs pārsteigti blakus Esmonda dāvātajiem dimantiem ieraudzījām nelaiķa hercoga miniatūro portretu emaljā, ko, novilkusi sēru drānas, Beatriksa noņēma no rokas tai dienā, kad ieradās karalis, un ko nabaga nelaimīgā būtne acīmredzot bija pavisam piemirsusi.

— Vai arī šo tu atdod, Beatriksa? — izņēmusi no kārbiņas miniatūru, iejautājās milēdija, lai gan šādu ciet-

sirdību viņa parādīja gaužām reti; taču dzīvē gadās brīži, kad arī vismaigākās sievietes kļūst jaunas un pat eņģeļi dažkārt nespēj sev aizliegt uzvaras gaviles.[202]

Pēc šā sāpīgā trieciena lēdija Kāslvuda pati satrūkās par savas rīcības sekām. Dūriens nabaga Beatriksu trāpīja pašā sirdī, viņa nosarka, pielika pie acīm nēzdo-dziņu un, noskūpstījusi miniatūru, paslēpa to uz krūtīm.

— Biju to aizmirsusi, — viņa sacīja, — negods lika man aizmirst bēdas, bet mana māte man atgādināja gan manu kaunu, gan nelaimi. Ardievu, māt, domāju, ka nekad nespēšu jums piedot, starp mums ir pārtrūcis kaut kas tāds, ko par labu nevar vērst ne asaras, ne gadi. Kopš sākta gala zinu, ka esmu viena, jus mani nekad neesat mīlējusi, nekad, un jūs bijāt greizsirdīga jau tad, kad tēvs mani ņēma klēpī. Ļaujiet man iet, jo drīzāk es aizbraukšu, jo labāk mums visiem, nespēju panest vairs pat jūsu klātbūtni.

— Ej, mans bērns, — vēl arvien bargi sacīja milēdija, — ej un pārvari savu lepnību, mezdamās ceļos un izlūgdamās piedošanu, ej un klusībā lūdz dievu, lai viņš tev dāvā pazemību un ļauj nožēlot grēkus. Mani nelaimīgu dara nevis tavi pārmetumi, bet gan tava cietā sirds, mana nabaga Bcatriksa, lai dievs dod, ka tā kļūtu maigāka un tu kādudien iemācītos cienīt savu māti.

Ja mana pavēlniece dažkārt arī varēja kļūt ļauna, viņa nemūžam pati to neatzina. Augstprātībā viņa lāgiem pat pārspēja Beatriksu, un, ja meita garā šķila pārāk lepna, baidos atzīties, ka viņa šo lepnību bija mantojusi no savas mātes.

XI NODAĻA

Viesis atstāj mūs, pārliecināts, ka neesam

viņu pietiekami viesmīlīgi uzņēmuši

No pilsētas Beatriksa izbrauca pēc stundas, viņai līdzi pasta karietē devās istabene, un, lai novērstu jebkādas nejaušas briesmas, blakus kučierim uz bukas apsēdās

bruņojies kalps. Esrnonds un Frenks piedāvājās ceļiniekus kādu gabalu pavadīt, taču Beatriksa sašutumā noraidīja viņu sabiedrību, un tādēļ karietei līdzi tika sūtīts vēl viens kalps, kuram pieteica mājās neatgriezties agrāk, iekāms nākamajā dienā kariete ncbiis pabraukusi garām Haunslovhītai. Tā kā abi šie kalpi bija vienīgie vīriešu kārtas pārstāvji lēdijas Kāslvudas nama saimē, viņu prombūtnes laikā misters Esrnonds nodeva milēdi-jas rīcībā savu uzticamo Džonu Lokvudu, lai gan tas daudz labprātāk būtu devies uz laukiem līdzi savai mīļotajai Lūsijai.

Pusdienas ieturējām, drūmi klusēdami; pār Kcnsingto-nas namu šķita nolaidusies tumsa, kopš tur vairs neredzēja Beatriksas daiļo vaigu. Pēcpusdienā karalienes favorīte atsūtīja vēsti, kas mazliet izkliedēja mūsu bezcerīgo noskaņu. «Karalienes veselība ir stipri iedragāta,» zīmītē bija teikts, «bet nule viņa jūtas drusku mundrāka, un viss liekas ievirzāmies gluži labi. Lai milords Ķāslvuds sagatavojas ierasties pilī, līdzko mēs viņu aicināsim.»

Vēlu vakarā tika atnesta vēl viena ziņa. «Valsts padomē šodien tika izcīnīta svarīga kauja; lords mantzinis salauza savu amata zizli un nekad vairs to acīmredzot neatgūs; pēctecis pagaidām vēl nav iecelts. Lords B. šovakar Goldenskvērā rīko pieņemšanu vigu pārstāvjiem. Ja viņš vēl ilgi nespēs izšķirties, kurai partijai pieslieties, atradīsies citi — uzticamāki vīri; karalienei lēkmes vairs neatkārtojas, taču, kaut manāmi homierinājusies, viņa vēl nedrīkst atstāt gultu. Sagatavojieties uz rītu, es ceru, ka līdz tam viss nokārtosies.»

Princis pārradās mājās drīz pēc tam, kad aizgāja vēstnesis, kas atnesa minēto ziņu. Karaliskā augstība tik brangi bija nobaudījis bīskapa vīna krājumus, ka mēs neredzējām ne mazākās jēgas ar viņu runāt par gaidāmajiem pienākumiem. Atlika vienīgi viņu nogādāt ķēnišķīgajā dusas vietā, jo viņš neatlaidīgi sauca Kāslvudu vārdā un šķita aizmirsis tēlot lomu, no kuras bija atkarīgs kā viņa kronis, tā drošība. Laime, ka milēdijas Kāslvudas kalpi bija novākti no ceļa un prinča nepiesardzīgās valodas dzirdēja tikai tie, kas viņu nevarēja nodot. Nespēdams novaldīt ķēnišķīgās žagas, princis apvaicājās par apburošo Beatriksu, nepretodamies ļāva sevi noguldīt un pēc īsa mirkļa jau iegrima dziļā miegā un aizmirstībā, ko Baklis devīgu roku dāvā saviem pielūdzējiem. Klusībā mēs nodomājām, ka Beatriksai gan derētu redzēt princi šādā reibumā. Varbūt mē%pat nožēlojām, ka viņa ir aizbraukusi.

Mazajā Kcnsingtonas sazvērnieku pulciņā atradās kāds džentlmenis, kam pietika inuļķibas tonakt jāšus doties uz Haunslovu un iegriezties viesnīca, kura Kāslvudu ģimene parasti parlaida nakti ceļā no Londonas. Viesnīcnieku Esmonds lūdza par viņa ierašanos mis Beatriksai nebilst ne vārda un klusībā pats par sevi pavīpsnāja, ka viņam piekritusi laime paiet garām durvīm, aiz kurām gulēja viņa acuraugs ar savu istabeni, un otrā rītā noskatīties, kā ceļam tiek sarīkota galma dāmas kariete. Viņš redzēja, ka Beatriksa smaididama slepus iespiež naudu saujā, sulainim, kuram bija vēlēts jat nopakaļ karietei līdz pat Begšotai. Tā kā turpmākais ceļš likās drošs un otrs kalps bija apbruņojies ar ieroci, Beatriksa acīmredzot nosprieda, ka pietiks ar vienu pavadoni, un kalps, ticis vaļā no sarga pienākumiem, klanīdamies vai desmitiem reižu, novēlēja savai pavēlniecei laimīgu braucienu, atgriezās viesnīcā, lai iedzertu alu ceļakājai, un kopā ar kučieri Džonu un zirgiem devās atpakaļ uz Londonu.

Tikuši nepilnas jūdzes attālumā no Uaunslovas, abi draugi pieturēja zirgus pie ceļmalas krodziņa un gāja iedzert vēl pa kausam, bet tad satrūkušies pamanīja pulkvedi Esmondu auļojam viņiem pakaļ. Uz pulkveža Es-rnonda bargo jautājumu sulainis atbildēja, ka jaunā kundze likusi nodot mājiniekiem sveicienus, bet vairāk neko nav pavēlējusi teikt, nakti viņa esot pārlaidusi teicami un Kāslvudu cerot sasniegt uz vakara pusi. Pulkvedim neatlika laika ielaisties garākās sarunās, un, uzņēmis vēl straujākus auļus, viņš turpināja ceļu uz Londonu, kur viņu, kā lasītājiem labi zināms, gaidīja daudz svarīgākas darīšanas. Doma par to, ka Beatriksa izbēgusi briesmām, cik necik nomierināja viņa prātu. Ašais zirgs sasniedza Kcnsingtonskvēru (krietnais Dūkanis it labi prata atrast ceļu mājup), iekāins viesis bija paguvis izgulēt kārtējo reibuli.

Vēsts par iepriekšējā vakara notikumiem jau rīta agrumā paguva izplatīties pa visu pilsētu. Brāzmainais strīdiņš, kas valsts padomes zālē norisinājās karalienes klātbūtnē, tika iztirzāts katrā krogā, un ikviens to skaidroja pēc sava prāta. Milords bīskaps steidzās pavēstīt jaunumus Kcnsing-tonskērā, kur palika gaidīt, kamēr pamodīsies viņa ķēnišķī-gais pavēlnieks; bīskaps izteica slepenu cerību, ka jau tai pašā vakarā augstais viesis tiks pasludināts par Velsas princi un troņmantnieku. Iepriekšējā vakarā bīskaps savā namā bija uzņēmis vairākus džentlmeņus, kas piederēja pie pašiem ietekmīgākajiem īstenās britu partijas pārstāvjiem. Viņa karaliskā augstība bija apbūris visus — gan skotus un angļus, gan pāvesta piekritējus un anglikāņu baznīcas aizstāvjus.

— Bija ieradušies, — sacīja bīskaps, — pat kvēkeri, un; kaut arī mūsu svešzemju viesis pārlieku centīgi nobaudīja britu punšu un alu, cerēsim, ka drīz vien viņš pie tiem pieradīs, bet miiordam Kāslvudam, — pasmiedamies piebilda bīskaps, — vajadzēs paciest smago apvainojumu, ka vismaz reizi mūžā viņš redzēts piedzēries. Princis citu pēc cita uzsauca tostus jūsu jaukajai māsai, un mēs sirsnīgi smējāmies, — teica bīskaps, — apbrīnodami tik lielu brāļa mīlestību. Bet kur gan šobrīd slēpjas šī burvīgā nimfa, un kādēļ viņas daiļo acu spožums šorīt nerotā milēdijas brokastu galdu?

Milēdija Kāslvuda diezgan vēsi atbildēja, ka Beatriksas torīt neesot mājās, un milorda bīskapa domas nodarbināja daudz svarīgākas darīšanas, lai viņš raizētos par kādas dāmas klātbūtni vai prombūtni, kaut tā būtu pati daiļākā šai pasaulē.

Mēs vēl sēdējām pie tējas galda, kad gaužām satraukts no pils'ieradās doktors Ā.; iepriekšējās dienas pārdzīvojumi stipri iedragājuši karalienes veselību, viņš uzaicināts ierasties pie savas pacientes un licis tai nolaist asinis. No Longckras ieradies pazīstams ķirurgs, kurš uzlicis karalienei bankas; un nule viņas majestāte jūtoties mazliet labāk un varot svabadāk elpot. Kādēļ mēs visi sarāvāmies, izdzirdējuši ķirurga mistera Erhē vārdu?

— Il faut être aimable pour être aimé,] — jautri piebilda doktors, bet Esmonds paraustīja viņu aiz piedurknes, dodams zīmi apklust. Emē bija tas pats ārsts, kura namā pēc liktenīgās divkaujas tika nogādāts Frenka tēvs, mans mīļais lords Kāslvuds, un kur viņš arī nomira.

Mēs sapratām, ka vismaz tai dienā nav vairs iespējams iekārtot jaunu tikšanos ar karalieni*; un, kad mūsu viesis deva ziņu, ka ir pamodies, doktors, bīskaps un pulkvedis Esmonds steidzās uz pieņemšanu augšstāvā, lai princim

1 Jābūt piemīlīgam, ja grib tikt mīlēts (franc.). 482

paziņotu daļēji iepriecinošo, daļēji visai nedrošo vēsti. Doktoram tūdaļ gan vajadzēja doties atpakaļ, taču viņš nosolījās darīt princim zināmu visu, kas tikām notiks turpat blakus pilī. Ārsts un arī bīskaps ieteica princim sagatavoties, lai jebkuru brīdi, līdzko karalienes veselības stāvoklis mazliet uzlabosies, viņš varētu ierasties pie vājinieces gultas, jo tūdaļ tiks sasaukta valsts padome; kā Kensingtonas, tā Sentdžeimsas pili apsargā gvardes pulki, no kuriem divi ir pilnīgi uzticami, bet trešais vismaz nav naidīgi noskaņots, un tie atbalstīs princi, kad karaliene padomei paziņos savu lēmumu iecelt viņu par troņmantnieku.

Ieslēgušies karaliskās augstības apartamentos, princis, viņa godība Ročestras bīskaps un pulkvedis Esmonds^ kas uzņēmās sekretāra pienākumus, garas stundas nosēdēja, sacerēdami karalistei, skotiem, garīdzniekiem, Londonas un visas Anglijas iedzīvotājiem adresētas deklarācijas un uzsaukumus, kuros paziņoja, ka dzimtenē atgriezies tās valdnieku pēctecis, ko tā māsa karaliene atzinusi par īsto troņmantnieku. Gan baznīcai, gan tautai tika apsolīts saglabāt visas to līdzšinējās privilēģijas. Bīskaps apgalvoja, ka droši var uzticēties daudziem prelātiem, kuri aicinās savas draudzes un amata brāļus atzīt nākamā valdnieka svētās tiesības un izmēzt no britu zemes apgrēcīgo dumpības garu.

Kamēr mēs lauzījām galvu, sacerēdami šos dokumentus, no pils vairākkārt ieradās vēstneši, kas ziņoja par karaliskās vājinieces veselības stāvokli. Ap pusdienas laiku viņa jutās drusku labāk, bet vakara pusē atkal krita nesamaņā, un lāgiem sākās pat prāta aptumsums. īsi pirms nakts iestāšanās Kensingtonskvērā vēlreiz iegriezās doktors Ā., kurš nu jau varēja mūs mazliet iepriecināt, jo briesmas tobrīd šķita attālināmies. Pēdējo divu gadu laikā viņas majestāte bija pārcietusi daudzas līdzīgas un vēl smagākas lēkmes.

Bijām jau pabeiguši kādu pusduci deklarāciju (dabūjām krietni nopūlēties, piesardzīgi izraudzīdamies vārdus, kas neaizvainotu nevienu no partijām un nenodarītu pāri ne vigiem, ne disenteriem), un jaunais princis, augu dienu nosēdējis pie šā grūtā darba, parādīja ne tikai slavējamu centību, iedziļinoties viņam sniegtajās ziņās un veikli ietērpjot savas domas vispiemērotākos teikumos, lai dokumentu droši varētu parakstīt ar savu vārdu, bet arī gudru apdomu un augstsirdību, kas, jāatzīst, liecināja viņam tikai par labu.

— Ja šie papīri nonāks mūsu pretinieku rokās, — viņš sacīja, — vai arī mūsu nodoms cietīs neveiksmi, milords Esmonds, ar kura roku dokumenti rakstiti, var nokļūt tādā vietā, kur es viņu no visas sirds nekad nevēlētos ieraudzīt; tālab ar jūsu atļauju es tos pārrakstīšu pats, lai gan pareizrakstībā pārāk stiprs nejūtos, un tad šie dokumenti spēs nodarīt jaunu tikai tam, ar ko tiem ir visciešākais sakars. — Un, rūpīgi pārrakstījis uzsaukumus, princis sadedzināja visu, ko bija rakstījis pulkvedis Esmonds. — Un tagad, un tagad, džentlmeņi, — viņš teica, — sēdīsimies pie vakariņu galda un iedzersim pa kausam dāmu sabiedrībā! Milord Esmond, ceru, ka jūs šodien vakariņosiet kopā ar mums; pēdējā laikā jūs pārāk reti aplaimojat mūs ar savu klātbūtni.

Parasti galds princim tika klāts istabā, kurā kādreiz gulēja Beatriksa un kura atradās blakus viņa guļam-kambarim. Nama saimnieki allaž nogaidīja, līdz karaliskais viesis viņus aicinās piedalīties maltītē, un tikai tad ieņēma savas vietas. Tai vakarā, kā ikviens viegli nopratīs, pie vakariņām klātā galda stāvēja tikai Frenks un milē-dija, gaidīdami princi, kas visu dienu bija pavadījis savos apartamentos kopā ar bīskapu pirmā valsts ministra lomā un pulkvedi Esmondu, kurš izpildīja valsts padomes sekretārā pienākumus.

Princis šķita pavisam saskābis, kad mazajā pulciņā, kas gaidīja pie azaida galda, nemanīja Bealriksas skaisto seju, kas viņu allaž apsveica ar žilbinošu smaidu. Viņš lēdijai Esmondai apvaicājās, kur palikusi viņa vakarējā daiļā pavadone; acis nodūrusi, inilēdija klusu atbildēja, ka Beatriksa šoreiz vakariņās neieradīsies; viņa nepavisam nelikās samulsusi, toties Kāslvuds pietvīka gluži sarkans — un arī Esmonds jutās neērti. Sievietes, manuprāt, daba apveltījusi ar īpašām izlikšanās spējām, un tālab savas patiesās jūtas viņas prot noslēpt daudz veiklāk nekā paši rūdītākie galma lišķi. Vai gan tie labāko mūža daļu nepavada liekuļodami, pieglaimodamies saviem vārtnacīgajiein valdniekiem, ar laipniem Smaidiem un uzspēlētu jautrību aizsegdami šaubas, bēdas un pat bailes?

Mūsu viesis, drūmi klusēdams, notiesāja vakariņas, un tikai pēc otrās pudeles karaliskās augstības vaigs mazliet atplauka. Kad lēdija Kāslvuda lūdza atļauju doties uz savām istabām, princis lika nodot Bcatriksai sveicienu, piebilzdams, ka rit cer to atkal ieraudzīt pie pusdienu gaida,

un atlikušo vakara da|u ziedoja dzeršanai un sarunām, kurām vielas pietika atliku likām.

Nākamajā dienā mūsu Kensingtonas aģente ziņoja, ka karalienes veselības stāvoklis mazliet uzlabojies un viņa kādu stundu pat piecēlusies no gultas, taču jūtoties vēl pārāk vārga, lai pieņemtu apmeklētājus.

Pusdienās galds tika klāts karaliskajai augstībai vienam pašam — un viņu apkalpoja tikai abi mūsu džentlmeņi. Nelielā apspriedē jau no paša rīta mēs kopā ar lēdiju Kāslvudu nolēmām, ka uz turpmākiem viņa augstības jautājumiem par Beatriksu atbildes sniegs ģimenes vīriešu kārtas pārstāvji.

Prinča rīcībā nepārprotami paudās nemiers un uzbudinājums, ik pēc brītiņa viņš meta nepacietīgus skatienus uz durvīm, it kā gaidīdams kādu ierodoties. Taču neviens nenāca, un tikai krietnais Džons Lokvuds lāgiem pieklauvēja, turpat pie durvīm pasniegdams nākamo ēdiena trauku, ko princim galdā cēla abi džentlmeņi paši; šāda kārtība bija ieviesta jau kopš pirmās prinča viesošanās dienas, un virtuves padomē droši vien tika nospriests, ka milords atvedis sev līdzi garīdznieku, kas mūs visus pievērsīs pāvesta ticībai, un ka pāvesta piekritēji, tāpat kā ebreji, maltītes ietur tikai savējo pulkā un nekad neēd cit-ticibnieku acu priekšā.

Princis pūlējās apslēpt neapmierinātību, taču tolaik viņš vēl spēra pirmos soļus liekulības mākslā un, izsists no parastās labās omas, neprata saglabāt cēlu mieru; pāris reižu veltīgi izmēģinājies uzsākt nenozīmīgas sarunas, viņš nolēma doties tiešā uzbrukumā un it kā starp citu lordam Kāslvudam paziņoja, ka pie vakariņu galda cerot, pat vēloties ieraudzīt arī viņa augstības māti un māsu. Tā kā viņu nomācot aizliegums atstāt māju, vai mis Beatriksa nevarētu pakavēt viņam laiku kāršu spēlē?

Palūkojies Esmondā, kurš piekrītoši pamāja, lords Kāsi^203 vuds karaliskajai augstībai^203 paskaidroja, ka viņa māsa aizbraukusi no Kensingtonas un ka ģimene uzskatījusi par labāku nogādāt viņu ārpus Londonas.

—- Aizbraukusi no Kensingtonas! — sacīja princis. — Vai viņa sasirgusi? Vēl vakar mis Beatriksa jutās

vesela; un kālab viņai pēkšņi jāatstāj Londona? Vai tāds 5r jūsu lēmums, milord, vai arī to izdomājis pulkvedis Es« monds, kurš šeit rīkojas kā īstenais nama saimnieks?

— Nevis kā šā nama saimnieks, šer, —* uzsvērti cienīgi atbildēja Frenks, — pulkvedim pieder mūsu lauku ņiuiža, ko viņš nodevis mūsu rīcībā. Sīs ir manas mātes nļājas, bet Volkotas nams piederēja manam tēvam, un, līdzko marķīzs Esmonds bildīs kaut vārdu, es tūdaļ viņam atdošu atpakaļ viņa īpašumu.

— Marķīzs Esmonds! Marķīzs Esmonds, —- teica princis, vienā rāvienā iztukšodams kausu, — pārāk uzmācīgi iejaucas manās darīšanās, ļaunprātīgi izmantodams pateicību, ko esmu viņam parādā par tiem pakalpojumiem, ko viņš darījis manā labā. Ja jūs cerat, milord, ka jūsu izredzes uz Beatriksu uzlabosies, ja ieslodzīsiet viņu aiz atslēgas, šādā veidā, ticiet man, neviens nespēj iekarot sievieti.

— Neapzinos, ser, ka ar jūsu karalisko augstību jebkad būtu runājis par savām izredzēm uz mis Beatriksu.

— Ha, ha, msjē! Nav jābūt gaišreģim, lai to saskatītu. Jūsu aizraušanās taču pati duras acīs. Jūs esat greizsirdīgs, milord, daiļā galma dāma nedrīkst palūkoties ne pa labi, ne pa kreisi, lai jūsu ģīmis nesavaikslītos greizā smaida. Jūs rīkojaties vīrieša necienīgi, msjē, tas nav viesmīlīgi... tas ir lâche, jā, tâche^1 (viņš pārgāja uz franču valodu, runāja aizvien ātrāk un ātrāk, un ar katru vārdu viņa dusmas auga augumā); es ierodos jūsu mājās, riskēju ar savu dzīvību, nomokos te garlaicībā, paļaujos uz jūsu uzticību, vienīgā izklaidēšanās man ir jūsu augstības sprediķi un sarunas ar šo apburošo jauno dāmu, un jūs man viņu atņemat, bet pats, jā, jūs p ‘ts paliekat! Merci, monsieur! Atmaksāšu jums, līdzko raisies izdevība; gan es zināšu, kā atlīdzināt šādu uzticību, kaut arī tā šķiet mazliet uzmācīga, milord, — mazliet uzmācīga. Jūsu aiz-bildnieciskās manieres šā mēneša laikā man apriebušās līdz kaklam. Jums labpatika man piedāvāt kroni, taču jūs gribat, lai pieņemu to, ceļos nometies, kā reiz zemojās karalis Jānis^204 [205]! Nu, ko jūs teiksiet, man ir zināms manu priekš-

teču liktenis, un es pasmejos par dumpīgajiem baroniem. Man iepatīkas jūsu mīļotā, un jūs viņu ieslogāt kaut kādā provinces Bastilijā, es ienāku jūsu namā, un jūs parādāt, ka man neuzticaties. Atstāšu šo namu, msjē, jau šovakar pat to atstāšu. Man ir arī citi draugi, kuru uzticība neliks tiem šaubīties par manējo. Ja man tiks lemts piešķirt ordeņus, es tos došu augstmaņiem, kas nepūlēsies perināt tik ļaunas domas. Apgādājiet man karieti, un vai nu es tūdaļ aizbraukšu, vai ari parūpējieties, lai atgriežas daiļā Beatriksa! Nevēlos baudit jūsu viesmīlību, ja šai skaistajai būtnei tādēļ tiek liegta brīvība.

Sie spriedelējumi tika nobērti franciski, un tospavadija franču tautai raksturīgā straujā roku. mētāšana. Princis skraidīja pa istabu šurp un turp, viņa seja kvēloja, rokas aiz dusmām trīcēja. Viņš bija tievs un trausls, pastāvīgu slimību un uzdzīves nomocīts. Gan Kāslvuds, gan Esmonds princi saliektu ragā kā nieku, un nevajadzētu ne pusminūtes, lai viņš aizietu pie senčiem, un tomēr mēs viņam ļāvām mūs apvainot un neslēpti izrādīt savu kaislību pret mūsu dzimtas dāmu, kuras godu turējām augstāk par visu. Milords Kāslvuds uz prinča tirādi atbildēja ar dziļu cieņu un ārkārtīgi vienkārši.

— Ser, — viņš sacīja, — jūsu karaliskajai augstībai labpatīk aizmirst, ka arī citi likuši uz spēles savu dzīvību un darījuši to jūsu labad. Reti kāds anglis, lai slavēts dievs, uzdrošinātos pacelt roku pret jūsu svētīto personu, toties neviens pat nedomās saudzēt mūs. Jūsu rīcībā esam nodevuši savu tuvinieku dzīvību un visu, kas mums pieder, tikai savu godu gan mēs jums neziedosim.

— Godu! Nieki, ser, neviens negrasās aizskart jūsu godu! — sapīcis atcirta princis.

— No visas sirds lūdzam jūsu karalisko augstību arī turpmāk to nekad neaizskart, — zemu paklanīdamies, sacīja lords Kāslvuds.

Nakts bija silta, logi stāvēja atvērti gan uz parka, gan laukuma pusi. Pulkvedis Esmonds dzirdēja naktssargu laukumā izsaucam vēlo vakara stundu. Viņš atvēra durvis uz prinča istabu, no kurienes tai brīdī, kad Esmonds pārkāpa slieksni, iznāca Mārtiņš — kalps, kurš pavadīja Beatriksu līdz Haunslovai; kolīdz kalps aizgāja un naktssargs dziedoši novilka: «Jau desmitā stunda situsi, pār zemi nolaižas zvaigžņota nakts,» — Esmonds klusu uzrunāja princi.

— Vai jūsu karaliskā augstība dzird šo cilvēku? — viņš jautāja.

— Aprčs^206, msjē? — atvaicāja princis.

— Man atliek vienīgi uzsaukt pa logu, viņš noies piecdesmit soļu un atgriezīsies ar sardzi, bet tās rokās es nodošu cilvēku, kurš sevi dēvē par Jēkabu Trešo un par kura notveršanu parlaments izsolījis piecsimt mārciņu lielu atlīdzību, to jūsu karaliskā augstība izlasīja pats savām acīm, kad jājām šurp no Ročestras. Man jābilst viens vienīgs vārds, un, debesis manas liecinieces, es šo vārdu arī teiktu, ja neticētu, ka princis, sargādams pats savu godu, necentīsies aptraipīt mūsējo. Taču pirmais Anglijas džentlmenis savu pienākumu zina pārāk labi, lai uzvestos nepiedienīgi pret saviem padevīgajiem pavalstniekiem vai apdraudētu kroni ar rīcību, kas spētu viņu tikai apkaunot.

— Vai arī jūsu augstībai atradīsies kaut kas sakāms? — pievērsdamies Frenkam Kāslvudam, jautāja princis gluži bāls aiz dusmām. — Varbūt izteiksiet kādus draudus vai apvainojumus, lai pienācīgi pabeigtu tik jauki pavadīto vakaru?

— Es pievienojos mūsu dzimtas galvas domām, — svinīgi paklanīdamies, atbildēja Kāslvuds. — Kā princim labpatiks pavēlēt — cikos lai mēs rīt ierodamies viņa karaliskās augstības rīcībā?

— Agri no rīta jums jāierodas Ročestras bīskapa rīcībā uri jālūdz, lai viņš atsuta šurp karieti un sagatavo man apartamentus vai nu savā namā, vai kādā citā drošā vietā. Karalis, varat nešaubīties, pratīs atalgot jūsu pūles par visu, ko esat darījuši viņa labā. Atļaujiet novēlēt jums labunakti un doties pie miera, ja vien marķīzam Esmon-dam nelabpatiks paaicināt savu aroda biedru naktssargu, lai nogādātu mani uz naktsguļu Kensingtonas sardzes mītnē. Ardievu, džentlmeņi, un palieciet pārliecībā, ka es jūs neaizmirsīšu! Milord Kāslvud, jūs esat brīvs, šovakar gulēt došos bez kambarkunga palīdzības. — Un princis, drūmi paklanījies, aizslēdza durvis uz ēdamistabu un, nogaidījis, kamēr izejam no guļamkambara, pagrieza atslēgu arī tā durvīs. Mēs palikām mazajā istabiņā, kur mitinājās Frcnks Kāslvuds jeb Batists un kur pulkvedis Esmonds bija ieraudzījis ienākam Mārtiņu.

Nākamajā dienā agri no rīta ieradās bīskaps un krietnu laiku kopā ar augsto viesi nosēdēja aiz slēgtām durvīm tā apartamentos, kur princis ciešā pārliecībā par nepelnīti ciestām pārestībām savam padomdevējam izsūdzēja visu, ko tam nodarījuši Esmondu dzimtas džentlmeņi. Pēc slepenās apspriedes cienījamais prclāts iznāca no prinča istabas, apmierināti smaidīdams; viņš bija ārkārtīgi atjautīgs cilvēks, bezgala uzticams, apdāvināts, neskaitāmām citām izcilām īpašībām apveltīts, taču savā reizē spēja kļūt sīkumains un skaudīgs un līksmoja, ja citi favorīti cieta neveiksmi; tālab, uzzinājis par Esmonda ministrijas krišanu, bīskaps pats pret savu gribu jutās iepriecināts.

— Es nomierināju jūsu viesi, — viņš sacīja, iznācis pie abiem džentlmeņiem un milēdijas, kurai jau bijām pastāstījuši par iepriekšējā vakara ķildu. (Notikušo mēs apgaismojām tādējādi, it kā princis būtu sadusmojies par to, ka neticam viņa krietnajiem nolūkiem attieksmē pret Beat-riksu, un nolēmis atstāt mūsu māju tāpēc, ka apšaubām viņa godaprātu.) — Taču domāju, ka pašreizējos apstākļos viņam patiešām labāk būtu atstāt jūsu pajumti; un tad, milēdija Kāslvuda, — piebilda bīskaps, — mūsu daiļā Beatriksa atkal varēs atgriezties mājās.

— Kāslvudā viņa jūtas kā mājās, tāpat kā šeit, — atbildēja Esmonda pavēlniece, — un paliks tur tikām, līdz viss būs beidzies.

— Jūs saņemsiet savu titulu, Esmond, to es jums apsolu, — teica krietnais bīskaps, jau aizlaikus iejuzdamies pirmā ministra lomā. — Par vakarējām sīkajām domstarpībām princis izteicās ārkārtīgi cēlsirdīgi, un varu droši apgalvot, ka manā sprediķī viņš ieklausījās tikpat cītīgi, kā iegaumējis citu sludinātāju sprediķus, — viltīgi piebilda doktors, — viņam piemīt daudzas apskaužami cildenas īpašības, bet zināmo vājību pret sievietēm viņš mantojis no saviem ciltstēviem, bet no tās, kā zināms, cietuši daudzi diži valdnieki jau kopš ķēniņa Dāvida laikiem.

— Milord, milord! — iesaucās lēdija Esmonda. — Mani satriec bezrūpība jūsu izteicienos par šādu izturēšanos pret sievietēm, bet tas, ko jūs saucat par vājību, man šķiet vislielākais grēks.

— Grēks gan, kā tad, mana dārgā milēdija, — sacīja bīskaps un, paraustījis plecus, pielika pie deguna šķipsniņu šņaucamās tabakas, — taču iedomājieties, kāds grēcinieks bija ķēniņš Zālamans, kaut ari viņam piederēja savs tūkstotis sievu.

— Nerunāsim vairs par to, rnilord, — vaigiem tvīkstot, noteica lēdija Kāslvuda un cēli izgāja no istabas.

Tūdaļ pēc viņas aiziešanas durvīs parādījās princis tik smaidīgs, ka no vakarējā aizvainojuma, ja viņš to vispār atcerējās, nebija palicis vairs ne miņas. Ārkārtīgi laipni viņš sniedza džentlmeņiem roku.

— Ja visi jūsu bīskapi prot tik skaisti sludināt kā doktors Eterberijs, — viņš teica, — nudien nezinu, džentlmeņi, kas ar mani notiks. Vakar vakarā es mazliet pārsteidzos, inilordi, un izlūdzos jums abiem piedošanu. Taču ilgāk es vairs šeit nedrīkstu palikt, — viņš turpināja, — lai nenodarītu pārestību labiem draugiem un lai neizdzītu no mājas daiļas meitenes. Milords bīskaps atradis man drošu mitekli netālu no šejienes pie kāda draudzes mācītāja palīga, uz kuru bīskaps var paļauties un kuram ir tik neglīta sieva, ka tās godam nekādas briesmas nedraudēs; turp mēs tūliņ pārcelsimies, un es sirsnīgi pateicos par nebeidzamo uzmanību, ar ko jūs mani šeit apveltījāt. Kur ir mana viesmīlīgā namamāte, gribu no viņas atvadīties. Ceru drīz viņu uzņemt pats savā namā, kur maniem draugiem nebūs vairs iemesla ar māni ķildoties.

Lēdija Kāslvuda nelika sevi gaidīt, tīkami piesarkusi, asarām acīs viņa uzklausīja prinča laipnos atvadu vārdus. Viņa izskatījās tik skaista un tik jauna, ka doktors nenocietās, ķircinoši neieminēdamies par viņas daiļumu princim, kurš tūdaļ aplaimoja milēdiju ar izmanīgu komplimentu, kas viņas vaigos iesvēla vēl košāku sārtumu, kālab viņa šķita jo pievilcīgāka,

XII NODAĻA

Pārdroši iecerētais plāns, un kas to izjauca

Kā ar bezkrāsas tinti uzvilktas rakstu zīmes parādās, tikai uz uguns sildītas, un atdziestot pazūd, atstādamas papīru atkal baltu, tā arī simtiem slavenu vīru — prinča atbalstītāju vārdu, kas tika ierakstīti slepenajos sarakstos, kļūtu visiem saskatāmi mūsu lielajos sazvērestības dalībnieku reģistros, ja tie reiz ieraudzītu dienas gaismu. Kādi ļaužu pūļi censtos izspraukties priekšā, ierakstīt tur arī savus vārdus un pilnā balsī izkliegt savu padevību valdniekam, līdzko briesmas vairs nedraudēs! Cik daudzi

vigi, visvarenā ministra ielikteņi, kas nule ieņem pašus augstākos posteņus, toreiz nicinājumā novērsās no mistera Volpola! Ja gribam pārliecināties, ka uzvaru spēj gūt daži drosmīgi un apņēmīgi vīri, kas nebaidās izšķirošajā mirklī doties uzbrukumā, un ja gribam redzēt, kā spēli var zaudēt, kad nodevīgi un stulbi rīkojas tie, kuru rokās ielikti visi trumpji, mums atliek vienīgi pamest skatienu uz to neatkārtojamo partiju, kura tika izspēlēta nākamajās trīs dienās un kurā likme bija viscēlākais kronis pasaulē.

Tie, kuriem vairāk par visu rūpēja mūsu pārdrošā nodoma panākumi, pēc milorda Bolingbruka rīcības drīz vien saprata, ka uz viņu nav iespējams paļauties. Ja princis gūtu virsroku, milords sekretārs padevīgi nostātos viņa puse; ja banoveriešiem izdotos tronī nosēdināt savas partijas izraudzīto valdnieku, neviens cits tik mudīgi nemestos ceļos, saukdams: «Dievs, sargi karali Džordžu!» Bo-lingbruks nodeva abus prinčus, taču kā vienu, tā otru pievīla nereizē. Kad vajadzēja mesties cīņā par karali Jēkabu, viņš vilcinājās un ņēmās pieglaimoties vigiem; sakompromitējies ar pārliecīgiem uzticības apliecinājumiem, ko kūrfirsts prata pareizi novērtēt, tos nievājoši atraidīdams, viņš pats pierādīja, cik šāds nicinājums ir pamatots, jo ar īsta atkritēja pazemību tūdaļ pārmetās Senžermēnas pusē tieši tai mirklī, kad vajadzēja turēties no tās tālāk; arī šis galms viņu nicināja, tāpat kā viņu nicināja tie drosmīgie un apņēmīgie vīri, kas iecēla kūrfirstu Anglijas tronī. Pats ar savu vārdu viņš parakstīja visus aktus, ko pēcāk pretinieki izmantoja, apsūdzēdami viņu liekulībā; kā karalim, tā troņa tīkotājam netrūka Sentdžona nodevības pierādījumu, ko viņš bija apstiprinājis pats ar savu roku un zieģeli.

Mūsu draugi cieši vēroja ikkatru Bolingbruka soli, tāpat kā neizlaida no acīm drosmīgo un vīrišķīgo vigu partiju, kas pat īpaši nepūlējās slēpt savus nodomus. Vigi gribēja tronī ieraudzīt kūrfirstu un izmantoja jebkuru līdzekli, lai iecerēto mērķi sasniegtu. Viņiem pievienojās arī milords Mārlboro. Tikko toriji dižajam karavadonim atņēma varu, viņš tūdaļ nostājās vigu pusē. Klīda baumas, ka viņš gatavojoties braukt mājās no Antverpenes, un karalienes nāves dienā Mārlboro patiešām atkal izkāpa Anglijas krastā. Lielākā daļa armijas bija saglabājusi uzticību savam izcilajam komandierim, pat torijus satrauca netaisnīgā vajāšana, kurai tika pakļauti virsnieki, kas piederēja pie vigu partijas. To vadoņi atradās Londonā, un galvenais no viņiem bija izcili bezbailīgs vīrs — Skotijas pārstāvis Argai-las hercogs, kas ar savu apņēmīgo rīcību nākamajā dienā pēc notikumiem, par kuriem tūdaļ tiks stāstīts, panāca to, ko pelnījis godīgums un drošsirdība, un Anglijas tronī nostiprinājās patlaban valdošā dinastija.

Prinča tuvākie padomdevēji tikām nodevās asiem strīdiem par to, kā rīkoties viņa karaliskajai augstībai. Viņa uzticības persona galmā — jau vairākkārt pieminētā valdnieces favorīte — iedomājās novērojusi zināmu uzlabošanos karalienes veselibas stāvokli un ieteica pāris dienu, varbūt pat dažas stiTndas nogaidīt un tikai tad princi vest pie vājinieces gultas, lai tā viņu atzītu par savu likumīgo mantinieku. Misters Esmonds savukārt ierosināja princim doties uz pili vairāku gvardes kavalērijas vienību pavadībā un atklāti stādīties priekšā valsts padomei. Visu nakti no divdesmit devītā uz trīsdesmito jūliju pulkvedis apspriedās ar džentlmeņiem, kuri pārstāvēja armiju un kuru vārdus nav vēlams šeit minēt; pietiks, ja piebildīsim, ka viņu vidū bija dažucilvēki, kas ieņēma augstus posteņus, īpaši kāds ģenerālis, kurš, padzirdējis, ka pretinieku pusē iesaistījies Mārlboro hercogs, novicināja gaisā kruķi un iesaucās «urā», līksmodams par drīzo iespēju dižo karavadoni izaicināt uz kauju. Viens no trim valsts sekretāriem, to mēs zinājām droši, palika uzticīgs mūsu nodomiem. Tauera komandants nostājās mūsu pusē, mēs varējām paļauties arī uz abām gvardes rotām, kas todien apsargāja Kensingtonas pili, un par visu, kas notika pilī, nekavējoties saņēmām rūpīgi pārbaudītas ziņas.

Trīsdesmitajā jūlijā ap pusdienas laiku prinča draugiem pienāca vēsts, ka Kensingtonas pilī uz sēdi sapulcējusies valsts padomes komiteja, kurā piedalās viņa gaišība Or-mondas un Srūzberijas hercogs, Kenterberijas arhibīskaps un visi trīs valsts sekretāri. Vēl pēc stundas saņēmām jaunu steidzamu ziņu, ka divi ievērojami vigu vadoņi — Argailas hercogs un Samerselas hercogs neuzaicināti ielauzušies padomes zālē un ieņēmuši vietas pie galda. Pēc debatēm padomes locekļi devušies uz g'uļamkambari pie karalienes, kura, vēl aizvien juzdamās gaužām vārga, tomēr esot nākusi pie atmaņas, un lordi ieteikuši brīvo lorda mantziņa vietu uzticēt viņa gaišībai Srūzberijas hercogam, kurš šim amatam esot īsti piemērots; viņas majestāte, kā nule visiem zināms, nodevusi tam mantziņa zizli. «Tātad

skaidrs,» rakstīja mūsu vēstnese no galma, «vai nu tagad, vai nekad.»

Un patiešām tā arī bija — vai nu tagad, vai nekad. Lai ari sēdē iejaucās hercogi vigi, mūsu puse padomē vēl joprojām saglabāja vairākumu; tālab Esmonds, kurš pats saņēma šo vēsti (galma dāma nezināja, ka princis atstājis savu mitekli Kcnsingtonā), tūdaļ aicināja savu varonīgo adjutantu Frenku Kāslvudu — un abi, ieģērbušies uniformās un apjozuši zobenus, aši atvadījās no milēdijas, kura viņus noskūpstīja un svētīja, bet pēc tam devās uz savu istabu aizlūgt dievu par mūsu pārdrošā plāna izdošanos.

Kāslvuds steidzās uz kazarmām brīdināt gvardu kapteini un pēc tam iegriezās Konsingtonas krodziņā «Karaļa ģerbonis», kur pulcējās mūsu draugi, ierazdamies vai nu pa diviem, vai trim gan jāšus, gan karietēs, līdz beidzot augšstāva istabā bija sanākuši piecdesmit trīs vīri; kalpi, kam tāpat vēlēja apbruņoties ar ieročiem, palika kroga dārzā, kur tiem pasniedza dzērienu. Pa dārza sētas vārtiņiem varēja‘nokļūt uz pils ceļa, pa kuru bija paredzēts doties sazvērniekiem un viņu kalpiem, kad tiks dots norunātais signāls un ieradīsies mūsu gaidītā galvenā persona. Mūsu vidū bija slavenais virsnieks, kas pēc dienesta pakāpes ieņēma nākamo vietu aiz bruņoto spēku virspavēlnieka viņa gaišības Ormondas hercoga, kurš tobrīd atradās padomes zālē. Mūsu pulciņu vēl pārstāvēja divi ģenerālleitnanti, deviņi ģenerālmajori un brigadieri, septiņi pulkveži, vienpadsmit Augšnama pēri un divdesmit viens Apakšnama loceklis. Mūsu rokās atradās gan pils iekšējā, gan ārējā apsardze, mūsu pusē bija nostājusies karaliene Un valsts padome (tai nepievienojās tikai divi hercogi vigi, taču tos mēs cerējām viegli pakļaut); šī diena piederēja mums, un Esmonds strauji pukstošu sirdi steidzās uz Kcnsingtonas aleju, kur iepriekšējā vakarā bija atvadījies no prinča. Trīs naktis pulkvedis netika aizvēris acu; pēdējo nakti viņš pavadīja, pulcēdams kopā prinča draugus, no kuriem daudzi pat nenojauta, kādi svarīgi notikumi tiek gatavoti, un, tikai saaicināti «Karaļa ģerbonī», uzzināja, ka pienācis laiks dot izšķirošo triecienu. Taisnības labad jāpiebilst, ka iepriekšējo nakti pēc asās vārdu pārmaiņas ar princi mūsu džentlmenis, neuzticēdamies karaliskajai augstībai un baidīdamies, ka tas varētu mums izmukt un dzīties pakaļ savai izbēgušajai daiļavai, nosēdēja krodziņā «Pie dzinējsuņa» iepretim milēdijas Kāslvudas namam Kensingtonskvērā un

nenolaida acis no šā nama durvīm, lai princis nepazustu nemanīts. Nakti pirms tam viņam miegs pat prātā nebija, jo līdz pat rīta gaismai viņš apģērbies nonīka Haunslo-vas «Kroņa» viesnīcā, gaidīdamas ausmu, lai kaut iztālēm uzmestu Beatriksai skatienu. Taču liktenis viņam bija lēmis vēl ceturto nakti pavadīt jāšus ce|ā un palikt nomodā līdz tam brīdim, kad beidzās pienākumi, ko viņš labprātīgi bija uzņēmies.

Esmonds aizskrēja līdz mācītāja mājai Kensingtonas alejā un vaicāja pēc mistera Beitsa — ar šādu vārdu princis tika šeit ievests. Mācītāja sieva atbildēja, ka misters Beitss stulmzābakiem kājās izgājis jau rīta agrumā un teicies jāt uz Celsiju pie Ročeetras bīskapa. Taču bīskaps pirms divām stundām karietē ieradies Kensingtonā apmeklēt misteru Beitsu un tūdaļ devies atpakaļ uz mājām, līdzko uzzinājis, ka minētais džentlmenis aizjājis pie viņa.

Sī vēsts likās pavisam nelabvēlīga, jo, nokavēdams stundu, princis varēja zaudēt karaļvalsti; Esmondam tālab atlika vienīgi steigties uz «Karaļa ģerboni» un paziņot tur sapulcētajiem džentlmeņiem, ka misters Džordžs (tā mēs saucām princi) izgājis no mājas, bet Esmonds viņu uzmeklēs; iesēdies kāda ģenerāļa karietē, kas gaidīja pie kroga durvīm, Esmonds traucās uz Celsiju pie bīskapa.

Vārtsargs sacīja, ka pie viņa godības ieradušies divi džentlmeņi, un Esmonds, paskrējis garām sargam, ņēmās skaļi klauvēt pie aizslēgtajām bīskapa kabineta durvīm, kuras tūdaļ tika atvērtas. Viens no bīskapa viesiem, kā izrādījās, bija kāds prelāts, otrs — abats G.

— Kur ir misters Džordžs? — vaicāja misters Esmonds. — Laiks doties ceļā!

Bīskaps manāmi apmulsa.

— Biju aizbraucis uz viņa apmešanās vietu, — viņš sacīja, — un man atbildēja, ka viņš devies uz šejieni. Steidzos mājās, cik ātri vien kučieris spēja skubināt zirgus, bet te viņš nav redzēts.

Pulkvedis izgrūda lāštu — tas bija viss, ko viņš spēja pateikt trim baznīcas kalpiem, tad viņš metās lejā pa kāpnēm un lika kučierim — senam draugam un cīņu biedram — dzīt zirgus tā, kā tas sava pavēlnieka vadībā bija triecis frančus pie Vinendāles, un pēc pusstundas viņi jau ieradās Kensingtonā.

Esmonds vēlreiz pieklauvēja pie mācītāja mājas durvīm. Misters Beitss nebija atgriezies. Tā, neko nenoskaidrojis, pulkvedis bija spiests doties atpakaļ uz «Karaļa ģerboni» pie džentlmeņiem, kurus jau pārņēma nepacietība.

Pa kroga logu dārza vaļņa pusē skatienam pavērās zāliens Kensingtonas pils priekšā, lielie pils vārti (pie kuriem stāvēja ministru karietes) un sardzes kazarmu ēka. Kamēr mēs, drūmā noskaņā apspriezdami turpmāko rīcību, raudzījāmies pa logu, pēkšņi izdzirdējām taures skaņas, un, kad daži džentlmeņi piesteidzās pie otra loga uz Kensingtonas galvenā ceļa pusi, tie ieraudzīja tuvojamies gvardes kavalērijas pulku.

— Tie ir Ormonda gvardi, — kāds sacīja.

— Nē, velns parāvis, tas ir Ārgaila vecais pulks! — pie-cirzdams ar kruķi, iesaucās mans ģenerālis.

Tas patiešām bija Ārgaila pulks, kas ieradās no Vest-minsteras nomainīt mums uzticamo Kensingtonas pulku.

— Ak, Hariji — teica kāds no klātesošajiem ģenerāļiem. — Jūs esat dzimis zem nelaimīgas zvaigznes; nudien jātic, ka pasaulē nav ne mistera Džordža, ne mistera pūķa^207. Nenieka nebēdāju par to, ka nekļūšu pērs, jo mūsu vārds ir tik sens un tik tālu daudzināts, ka nemaz nealkstu pēc goda pievienot tam vēl lorda Lidjārda titulu, man tikai žēl, ka jūs nespēsiet izpildīt savu solījumu un sakaut Mārlboro.

Kamēr ģenerālis ar mani runaja, istabā satraukts ienāca Kāslvuds.

— Kas jauns, Frenk? — apvaicājās pulkvedis. — Vai misters Džordžs beidzot ieradies?

— Lai viņš ir nolādēts, paskatieties! — teica Kāslvuds, turēdams rokā kādu papīru. — Es to atradu grāmatā ... nu, kā to sauc? Eikurn Basilikum; nelietīgais Mārtiņš tur bija ielicis šo vēstuli, jo tā esot pavēlējusi jaunā kundze. Vēstule adresēta man, taču es tūdaļ sapratu, kam tā domāta, tādēļ atlauzu zīmogu un to izlasīju.

Kad pulkvedis izlasīja vēstuli, viņam apreiba galva un sapulcētie virsnieki šķila pagaistam tālumā; uz baltās papīra lapas bija uzrakstīta viena vienīga rindiņa: «Beat-riksa Esmonda kā ieslodzītā aizsūtīta uz Kāslvudu, kur viņa lūgs dievu par laimīgākām dienām.»

— Vai jūs varat uzminēt, kur viņš atrodas? — jautāja Kāslvuds.

— Jā, — atbildēja pulkvedis Esmonds. Viņš saprata visu, un arī Frenks visu saprata, mēs nepārprotami nojautām, uz kurieni aizbēdzis nodevējs.

Esmondam pietika drosmes uzrunāt klātesošos, un viņš sacīja:

— Džentlmeņi, man ir pamats baidīties, ka misters Džordžs šodien te neieradīsies; nolicis kaut kas |oli svarīgs ... un ... un ... man patiešām ir pamats baidīties, ka notikušais ir tik nozīmīgs, ka tas vispār aizkavēs viņa ierašanos. Tā kā pusnaktī esat iebaudījuši pa kausam, domāju, ka ir laiks samaksāt rēķinu un doties mājās; spēle nevar notikt, ja nav neviena, kas to spēlētu.

Daži džentlmeņi aizgāja, nebilduši ne vārda, citi devās uz pili apliecināt cieņu viņas majestātei un apvaicāties par lās veselību. Mazā armija izgaisa tumsā, kā no tumsas bija ieradusies; netika rakstīti nekādi dokumenti, ne saraksti, kas varētu kaitēt klātesošajiem. Nekas arī nebija noticis, vairāki virsnieki un parlamenta locek|i tikai bija uzaicināti sagaidīt rītu, lai sēstos pie kopējām brokastīm «Karaļa ģerbonī» Kensingtonā, un, ieturējuši maltīti, viņi samaksāja rēķinu un devās katrs uz savām mājām.

XIII NODAĻA

1714. gada 1. augusts

— Vai manai pavēlniecci viss ir zināms? — ceļā uz mājām Esmonds jautāja Frcnkam.

— Vēstuli māte pati atrada grāmatā uz tualetes galdiņa. Beatriksa to uzrakstījusi pirms došanās ceļā, — atbildēja Frenks. — Māte redzējusi viņu uzkāpjam augšā uri jau grasāmies atvērt prinča istabas durvis, tādēļ līdz pat aizbraukšanas brīdim vairs nav atstājusi viņu vienu. Princim neienāca prātā meklēt vēstuli šai vietā, un Mārtiņš neko nepaguva viņam pateikt. Sim nelaimesputnam, manuprāt, nekādu ļaunu-nolūku nebija, lai gan es viņu gandrīz vai nositu; viņš droši vien domāja, ka vēstuli ved Beatriksas brālim.

Frenks ne ar pušplēstu vārdu man nepārmeta, ka esmu mūsu mājās ievedis bezgodi. Kad jau klauvējām pie durvīm, es pajautāju:

— Kad zirgi būs sagatavoti ceļam?

Frcnks pacēla nūju, rādīdams uz ielu, kur tobrīd ap stūri tika izvesti trīs rumaki.

Mēs uzkāpām augšstāvā atvadīties no milēdijas; viņa šķita tik briesmīgi satraukta, ka pat bīskaps, kura klātbūtne viņu allaž iepriecināja, šoreiz nekādi nespēja līdzēt.

— Vai jūs viņam teicāt, milord, — vaicāja Esmonds, — ka Beatriksa aizbraukusi uz Kāslvudu?

Bīskaps nosarka un neveikli sastomījās.

— Nu, — viņš sacīja, — es ...

— Jūs esat nelietim pienācīgi pakalpojis, — Esmonds viņu pārtrauca, — jūsu atklātības dēļ viņš zaudēja kroni.

Mana pavēlniece nobālēja.

— Henrij, Henrij, — viņa teica, •— tikai nenogaliniet viņu!

— Varbūt vēl nav par vēlu, — sacīja Esmonds, — varbūt viņš nav jājis uz Kāslvudu; lai dievs dod, ka vēl nebūtu par vēlu!

Bīskaps pūlējās izteikt dažas pliekanas frāzes par uzticību karalim un par svaidītā valdnieka neaizskaramību, bet Esmonds skarbi pavēlēja viņam turēt muti, sadedzināt visus dokumentus un parūpēties par lēdiju Kāslvudu, bet pēc piecām minūtēm viņi abi ar Frenku jau uzlēca seglos un Džona Lokvuda pavadībā straujos auļos uzņēma ceļu uz Kāslvudu.

Bijām sasnieguši Oltonu, kad ieraudzījām Džona tēvu veco Lokvudu, Kāslvudas vārtsargu, soļojam blakus lleks-tonas diližansam, kas Oltonā palika pa nakti. Lokvuds pastāstīja, ka jaunā kundze Kāslvudā ieradusies trešdienas vakarā un torīt — piektdienā likusi viņam ar vēstuli doties pie milēdijas uz Kcnsingtonu, piekodinādama, ka sūtījums ir ārkārtīgi svarīgs.

Mēs atļāvāmies vēstuli uzplēst, bet Lokvuds tikām, iesaukdamies: «Dievs, pasargi! Kas to būtu domājis!» — vērās jaunajā lordā kā brīnumā, jo nebija to redzējis veselus septiņus gadus.

Beatriksas vēstulē mēs neatradām nekādas svarīgas ziņas. Tā bija rakstīta ar vieglu roku, it kā viņa par savu gūstniecību pajokotos. Beatriksa apvaicājās, vai viņai atļauts apciemot misis Tašeri un vispār iziet ārpus pagalma un dārza vaļņa. Viņa pastāstīja, kā klājas pāviem un pieradinātajam stirnas mazulim. Viņa lūdza māti ar veco Lokvudu atsūtīt dažus tērpus un vēl šādus tādus sīkumus, kā arī nodot sveicienus zināmai personai, ja vien citas personas

to neuzskatīšot par nepieļaujamu vaļību, un, nožēlodama, ka nevar vairs spēlēt kārtis ar minēto personu, deva tam padomu lasīt labas grāmatas, tādas kā, piemēram, doktora Eterberija sprediķu krājumu vai Eikoti Basilikē; arī viņa pati nodomājusi ķerties pie labām grāmatām un paliekot cerībā iepriecināt mīļoto māmiņu ar vēsti, ka pat negrasoties aiz bēdām izraudāt acis.

—- Kas vēl patlaban dzīvo pilī, Lokvud? — vaicāja pulkvedis.

— Veļas mazgātāja, ķēkša, Beatriksas kundzes istabene, sulainis no Londonas, un tas arī viss; sulainim guļasvietu es saklāju savā vārtsarga namiņā, lai nemaisās meitām pa priekšu, — atbildēja vecais Lokvuds.

Ar zīmuli uzšņāpis vēl kādu rindiņu vēstule, Esmonds to atdeva vecajam vīram, likdams turpināt ceļu pie milēdijas. Mēs jau zinājām, kas Beatriksā pamodinājis šādu pēkšņu paklausību un kālab viņa raksta par Eikon Basilikē. Vēstuli viņa sūtīja tikai tādēļ,v lai uzvestu princi uz īstajām pēdām un novāktu no ceļa veco vārtsargu.

— Šādā jaukā mēnesnīcas naktī mūs gaida patīkams jājiens, — sacīja Esmonds, — varbūt vēl laikus paspēsim nokļūt Kāslvudā, Frenk.

Ikvienā ceļmalas iebraucamā vietā viņi apvaicājās, vai nav redzēts garām jājam kāds slaids jauns džentlmenis pelēkos svārkos un gaišbrūnu parūku galvā — tieši tādu kā jaunajam milordam. Ceļā viņš bija devies ap sešiem no rīta, bet mēs izjājām trijos pec pusdienas. Jaunais cilvēks jāja gandrīz tikpat ātri kā mēs, un tomēr, kad uzsākām pēdējo ceļa posmu, viņš mūs bija apsteidzis par septiņām stundām.

Kāslvudas kāpas mēs sasniedzām, iekams debesīs atausa rīta blāzma. Pajājām garam vietai, kur pirms četrpadsmit .gadiem apgāzās kariete un Mouens palika nekustīgi guļam. Ciems dusēja saldā miegā, smēdē vēl negailēja ēzes ugunis, un mēs auļojām starp ceļmalas gobām, kuru zaros aizmiguši tupēja kovārņi, garām baznīcai un pāri tiltam. Tilta galā nolēcām no zirgiem un līdz pils vārtiem devāmies kājām.

— Ja Beatriksa ir drošībā, — drebēdams sacīja Frenks, un acīs viņam sariesās asaras, — es likšu izliet dievmātes sudraba statuju! — Viņš jau grasījās ar smago dzelzs klauvēkli piedauzīt pie ozolkoka vārtiem, bet Esmonds aizturēja radinieka roku. Arī viņš mocījās bailēs, cerībās, izmisumā un bēdās, lāču ceļabiedram ne ar pušplēstu vārdu par tām neieminējās un nekādi nejāva nojaust savus pārdzīvojumus.

Esmonds piegāja pie vārtsarga namiņa un klusu, bet neatlaidīgi klaudzināja pie loga, līdz aiz restotajāin rūtīm parādījās kāds vīrs.

— Kas tur dauzās? — svešais ievaicājās, palūkodamies pa logu. Tas bija no Kensingtonas atsūtītais sulainis.

— Milords Kāslvuds un pulkvedis Esmonds, — mēs atbildējām. — Ver vaļā vārtus un laid mūs iekšā, tikai dari to klusām!

— Milords Kāslvuds? — kalps brīnījās. — Milords ir šeit un guļ savā gultā.

— Ver vaļā, kaut velns tevi ... — lādēdamies atkārtoja Kāslvuds.

— Nevienam es vārtus vaļā netaisīšu, — sacīja sulainis, vērdams ciet logu, jo Frcnks izvilka pistoli. Frenks būtu izšāvis, ja Esmonds atkal nesaturētu viņa roku.

— Atrodami arī citi ceļi, — viņš teica, — lai iekļūtu šādā lielā pilī. — Frenks kurnēdams norūca, ka līdz rietumu vārtiem jāiet vismaz pusjūdzi garš apkārtceļš.

— Bet es zinu kādu citu ceļu, līdz kuram nav pat ne simt soļu, — atbildēja misters Esmonds un, vezdams brālēnu cieši gar valni cauri krūmājam, kas bija saaudzis biežņā tur, kur reiz aizstiepās pils aizsarggrāvis, nonāca pie svērteniska sienas izciļņa, kuram blakus atradās mazs lodziņš, ko pāters llolts viņās senajās dienās izmantoja par slepeno ieeju. Esmonds veikli uzrāpās izcilnī, izsita rūti, kas nesen bija iestiklota, nospieda atsperi, abi džentlmeņi iekāpa pa logu un, klusītēm sperdami soļus, izgāja pagalma, pār kuru jau sārtojās rīta blāzma un klusumā atbalsojas strūklakas šļaksti.

Steigšus viņi devās uz vārtsarga namiņu, kura durvis pagalma pusē sulainis nebija aizslēdzis; ar pistolēm rokās viņi uzdrāzās virsū pārbiedētajam kalpam un pavēlēja nabadziņam klusēt. Viņi vaicāja, kad ieradies lords Kāslvuds (Esmondam gar acīm viss sagriezās, un viņš tikko atjauta, ko runā). Sulainis atbildēja, ka milords atjājis iepriekšējā vakarā ap pulksten astoņiem.

— Un kas notika pēc tam?

— Viņa augstība vakariņoja kopā ar māsu.

— Vai tu apkalpoji kungus pie galda?

Jā, viņš un milēdijas istabene abi pasnieguši ēdienus, bet pārējie kalpi gatavojuši vakariņas; tā kā pagrabos neesot vīna, milordam pasniegts piens, un viņš licies gaužām neapmierināts, un... un jaunā kundze ne brīdi nejaujot mis Lūsijai atstāt viņas istabu. Tā kā pagalma otrā galā kapelāna kambarī esot uzklāta gulta, viņa likusi milordam pārnakšņot tur. Beatriksas kundze esot nokāpusi lejā, jokojusies ar kalponēm un pēcāk ieslēgusies savā istabā, bet milords krietnu brīdi nostāvējis aiz durvīm, runādams ar māsu, bet viņa par to tikai smējusies. Tad viņš izgājis pagalmā, skraidījis gar māju, līdz jaunā kundze pienākusi pie augšstāva loga; milords lūdzis, lai viņa nokāpj lejā un ienāk pie viņa, bet kundze nav gribējusi iet un joprojām smējusies par milordu, līdz beidzot aizvērusi logu; un milords svešā valodā noburkšķējis kaut ko lāstam līdzīgu, devies uz kapelāna istabu un licies gultā.

— Un tas ir viss?

— Viss, — sulainis nozvērējās pie sava goda, cerēdams izsprukt ar veselu ādu. — Pagaidiet, atcerējos vēl kaut ko. Tūliņ pēc ierašanās un arī pie vakariņu galda viņš, kā brālim pieklājas, vienu vai divas reizes noskūpstīja māsu — un arī tā viņu skūpstīja.

To izdzirdējis, Esmonds niknumā grieza zobus un droši vien mestos žņaugt pārbiedēto sulaini, kas viņam šķita pēdīgais nelietis, ja Kāslvuds, satvēris brālēna roku, nebūtu sācis skaļi smieties.

— Ja tevi ielīksmo, — Esmonds sacīja franciski, — tas, ka tava māsa skūpstās ar svešiem vīriešiem, baidos, ka nabaga Bcatriksa tev vēl dažu labu reizi sagādās šādus jautrības brīžus. — Esmonds iegrima drūmās domās par Hamiltonu un Ešbērncmu, kuri reiz bija plūkuši tās rozes, kuras nule baudīja jaunā prinča lūpas. Un viņš pretīgumā nodrebinājās. Beatriksas vaigs viņam šķita apgānīts svētums, viņas daiļais tēls nobālēja, starp šo daiļumu un viņu nostājās kauns un lepnums. Mīlestība viņa sirdī izdzisa, un, ja Beatriksa tagad sniegtu ne tikai mīlestību, bet pat karaļkroni, Esmonds juta, ka šāds piedāvājums viņu tikai pazemotu.

Taču Beatriksas izraisītās dusmas nepavisam nemazināja pulkveža naidu pret cilvēku, kas kļuva par ļaunuma ierosinātāju un varbūt pat par tā pamatu. Apsēdies uz akmens sola pagalmā, Frenks saldi aizsnaudās, bet Es-monds soļoja šurp un turp, domādams, kā tas viss beigsies. Vai nav vienalga, kas noticis starp princi un šo nabaga neuzticīgo meiteni? Varbūt viņi paspēja ierasties laikus, lai glābtu Beatriksu pašu no pazušanas, bet ko iesākt ar viņas garu? Vai Beatriksa nebija uzmudinājusi princi doties šurp un piekukuļojusi kalpus, un dažus pat aizsūtījusi projām, lai netraucēti varētu satikties ar princi? Kaut arī pati palikdama šķīsta, ar savu nodevīgo sirdi viņa bija kritusi grēkā, bet viņš ziedoja visu mūžu, lai grūtā cīņā un bezgalīga uzticībā iekarotu šo sirdi, ko viņa tik viegli pardeva par hercoga kroni vai prinča acu skatienu.

Izdomājis šādas skumjas domas, Esmonds sapurināja Frenku, tas žāvādamies pamodās un teica, ka sapnī redzējis Kjotildi.

— Man vajadzīga jūsu palīdzība, — sacīja Esmonds, — jo esmu nolēmis rīkoties. Pieļauju domu, ka tas nelietis mums stāstīja iepriekš sagudrotas pasakas un ka viss viņa teiktais ir tīrie meli; ja esmu pareizi uzminējis, taisnību mēs izdabūsim no džentlmeņa, kurš guļ viņā pils galā. Vispirms palūkosim, vai durvis uz milēdijas apartamentiem (ta mēs saucām pils ziemeļrietumu daļā izvietotās istabas) — vai šis durvis ir aizslēgtas, kā viņš centās mums iestāstīt. — Mēs pagrūdām durvis, taču sulainis bija teicis taisnību, jo tās bija aizslēgtas no iekšpuses. — Durvis varēja atvērt un pēc tam atkal aizslēgt, — sacīja nabaga Esmonds, — mūsu dzimtas pamatlicēja šādā veidā mēdza ielaist pilī mūsu senci.

— Ko jūs darīsiet, Harij, ja ... ja izrādīsies, ka sulainis samelojies? — Satraukts un nobijies jauneklis ielūkojās savam radiniekam acīs, un jāatzīst, ka šo acu skatiens nepavisam nelikās patīkams.

— Vispirms paraudzīsimies, vai abu stāstījums saskanēs, — teica Esmonds un, iegājis priekšnamā, atvēra durvis uz istabu, ko turpat divdesmit piecus gadus bija uzskatījis par savējo. Uz galda dega svece, un princis neizģērbies gulēja gultā, bet Esmonds pat nepūlējās izturēties klusu. Ieraudzījis istabā ienākam divus vīriešus, princis pietrūkās gultā sēdus.

— Qui est là?' — viņš iesaucās un izvilka zem spilvena paslēpto pistoli. [208]

— Marķīzs Esmonds, — atbildēja pulkvedis, — ieradies apsveikt jūsu majestāti Kāslvudā un darīt jums zināmu, kas noticis Londonā. Paklausīdams karaļa pavēlei, es visu nakti pēc pēdējās tikšanās ar jūsu majestāti pavadīju, pulcējot kopā karaļa piekritējus. Man gaužām žēl, ka jūsu majestātes vēlēšanās izbaudīt lauku klusumu un paviesoties mūsu necilajā namā ierosināja karali bez iepriekšēja brīdinājuma atstāt Londonu vakar, kad radās izdevība, kādu diez vai izdosies otrreiz sagaidīt, un, ja karalim nebūtu labpaticis jāt uz Kāslvudu, varbūt Velsas princis jau šo nakti pārlaistu Sentdžeimsas pilī.

— Nolādēts! Džentlmeņi, — sacīja princis, izlēkdams no gultas, kur gulēja tāpat neizģērbies, — visu nakti pavadījis pie manas māsas, vakarrīt mani apmeklēja doktors un sacīja, ka neesot nekādu cerību šai diena tikties ar karalieni.

— Viss tomēr izvērtās citādi, — teica Esmonds, vēlreiz palocīdamies, — un šobrīd karaliene droši vien jau ir mirusi, lai kā doktors pūlējies viņas labā. Tika sasaukta valsts padome, iecelts jauns lords mantzinis un pilsētā ievestas karalim uzticamas karaspēka daļas; sapulcējās piecdesmit visdižāko un jūsu majestātei padevīgāko karalistes džentlmeņu, lai pavadītu pilī Velsas princi, kas tiktu pasludināts par troņmantnieku un šobrīd varbūt par karali, ja jūsu majestātei nebūtu radusies vēlēšanās ieelpot svaigu gaisu. Mēs visi bijām sagatavojušies, un trūka vienīgi galvenās personas, jo jusu majestātei labpatika ...

— Morbleu*, msjē, jūs pārāk bieži mētājaties ar majestātes titulu, — iesaucās princis, beidzot pacēlies, gaidīdams, lai viens vai otrs no mums pasniedz viņam svārkus. Taču mēs nepakustējāmies.

— Turpmāk pacentīsimies, — atbildēja Esmonds, — ar šo vārdu jūs vairs nekaitināt.

— Ko tas nozīmē, milord? — iejautājās princis un nopurpināja kaut ko nesaprotamu, no kā Esmonds uztvēra tikai guet-ā-pens^209 [210].

— Lamatas, ser, — viņš sacīja, — neesam izlikuši mēs, jūs taču šeit neatrodaties, mūsu aicināts. Mēs ieradāmies atriebt savas dzimtas negodu, nevis grūst to kaunā.

— Negodu! Morbleu, nekāds negods nav pastrādāts, —« teica princis, tumši pietvīkdams, •— bija tikai maza, nevainīga rotaļa.

— Kurai vajadzēja beigties visā nopietnībā.

— 'Zvēru pie džentlmeņa godavārda, milordi, — sacīja princis, — ka ...

— Ka mēs ieradāmies īstajā reizē. Nekas ļauns nav noticis, Frenk, — teica pulkvedis Esmonds, pievērsdamies jaunajam Kāslvudam, kas šās sarunas laikā palika stāvam, pie durvīm. — Palūkojieties! Uz šās papīra lapiņas viņa majestātei labpaticis rīmēt pantiņus par godu vai par negodu Beatriksai. Skatieties — «Madame» un «Flamme», <tCruelle» un «Rebelle», «Amour» un «Jour»[211] [212] — ar karalisko roku rakstīts un ar visām karaliskajām pareizrakstības kļūdām. Ja augstdzimušajam mīlniekam šai spēlē uzsmaidītu laime, viņš velti netērētu laiku ar nopūtām... — Un patiešām — runādams Esmonds nejauši uzmeta skatienu galdam un ieraudzīja tur lapiņu, kurā jaunais princis bija uzšņāpis madrigālu, kam nākamajā rītā vajadzēja galīgi pieveikt viņa sapņu tēlu.

— Ser, — kvēlodams dusmās, sacīja princis (viņš tikām bija paguvis pats uzstīvēt mugurā karaliskos svārkus), •— vai esmu šeit ieradies uzklausīt apvainojumus?

— Apvainot citus, ja atļauts piebilst, jūsu majestāte, — atbildēja pulkvedis, paklanīdamies vai līdz grīdai, — un mūsu dzimtas džentlmeņi steidzās šurp, lai izsacītu jums pateicību.

— MalediclionP — iesaucās jauneklis, un aiz bezspēcīgām dusmām un aizvainojuma viņam acīs sariesās asaras. — Ko jūs no manis gribat, džentlmeņi?

— Ja jūsu majestātei nav iebildumu nākt mums līdzi blakus istabā, — sacīja Esmonds vēl aizvien tikpat drūmi, — tur man glabājas daži dokumenti, ko es labprāt gribētu jums parādīt; ar jūsu laipnu atļauju — šeit, lūdzu. — Paņēmis sveci, misters Esmonds ceremoniāli atkāpās pāris soļu un tad princim pa priekšu iegāja mazajā kapelāna kambarītī, caur kuru mēs bijām iekļuvuši pili. — Pasniedziet, lūdzams, krēslu viņa majestātei, Frenk, — pulkvedis teica savam līdzdalībniekam, kam šī aina šķita tikpat pārsteidzoša un mulsinoša kā otram komēdijas darbībā iesaistītajam aktierim. Piegājis pie slepenā skapja virs kamīna, pulkvedis to atvēra un izņēma papīrus, kas tur bija glabājušies visus šos garos gadus. — Varbūt jūsu majestātei labpatiktu paraudzīties, — viņš sacīja, — šis ir patents par marķīza titula piešķiršanu, ko jūsu karaliskais tēvs no Senžermēnas atsūtīja manam tēvam vikontam Kāslvudam, šis dokuments apliecina mana tēva laulību ar manu māti, un te ir mana dzimšanas un kristību apliecība; esmu kristīts tai ticībā, kurai jūsu svētais sencis visu savu mūžu kalpoja kā visspožākais tās paraugs. Te ir mani tituli, Frenk, un skaties, ko es ar tiem darīšu, — nost ar laulības un kristīšanas apliecību, nost ar marķīza titulu, nost ar karaliskās rokas parakstīto patentu, ko jūsu priekštecim labpatika izdot, lai pagodinātu mūsu dzimtu. — Un runādams Esmonds citu pēc cita aizdedzināja dokumentus un meta tos og|u pannā. — Ar jūsu atļauju, ser, — viņš turpināja, — gribu atgādināt, ka mūsu dzimta sevi pazudināja, pārlieku uzticīgi pieķerdamās jūsējai, ka mans vectēvs izputināja savus īpašumus, izlēja savas asinis un ziedoja sava dēla dzīvību jūsu senču labad; ka arī mana mīļā lorda vectēvs (jo nule, Frenk, jūs esat likumīgs lords Kāslvuds — ar pilnām tiesībām uz visiem tituliem) nolika galvu par jūsu dinastiju; ka mūsu nabaga radiniece — mana tēva otrā sieva, upurējusi savu godu jūsu nodevīgajam un samaitātajam dzimumam, pēcāk atdeva karalim visas savas bagātības, pretim saņemdama cēlo titulu, no kura pāri palikuši tikai pelni, un šo nevērtīgo zilas lentes gabaliņu. Nometu to pie jūsu kājām un nicinājumā sabradāju; arī šo zobenu es izvelku, lai, atteikdamies no jums, to salauztu; ja jums būtu sekmējies pastrādāt iecerēto ļaundarību, dievs debesīs mans liecinieks, es to iedurtu jūsu sirdī un nepiedotu jums, kā jūsu tēvs piedeva Mou-mautam. Frcnks darīs to pašu; vai nav tiesa, brālēn?

Frenks, kurš apstulbis nolūkojās papīros, kas liesmodami saira ogļu pannā, izrāva zobenu un, galvu nodūris, to pārlauza pušu.

— Pievienojos visam, ko teica mans brālēns, — viņš sacīja un paspieda Esmondam roku. — Vai viņš ir vai nav marķīzs, velns rāvis, es no viņa nemūžam neatkāpšos! Izlūdzos jūsu majestātei piedošanu, ka atļāvos izteikt lāstu, un zināt,., zināt... es nostājos Hanoveras kūrfirsta pusē. Vainu jūsu majestātei atliek meklēt sevī.

Karaliene droši vien jau ir mirusi. Un jūs pats jau būtu karalis, ja neiedomājies dzīties pakaļ mūsu Triksai.

— Tātad esmu zaudējis kroni, — pielēkdams kājās, jaunais princis ātrumā, kā aizvien, sāka runāt franciski,

— zaudējis burvīgāko sievieti pasaulē un zaudējis divas tik uzticamas sirdis; vai iespējams, milordi, vēl lielāks pazemojums? Marķīz, ja es kritīšu ceļos jūsu priekšā, vai jūs man piedosiet? Nē, to es nespēju, taču varu jums piedāvāt gandarījumu, kāds pienākas īstam džentlmenim. Pagodiniet mani, un krustosim zobenus; ak tā, jūsējais ir salauzts, bet tur, tai armoire', raugiet, guļ divi zobeni. — Un princis zēniskā aizrautībā paķēra tos un sniedza Esmondam. — Tātad jūs piekrītat? Mērci, msjē, inerci!

Sirsnīgi aizkustināts par tādu negaidītu cēlsirdības un nodarītā ļaunuma nožēlas izpausmi, pulkvedis Esmonds noliecās tik zemu, ka lūpām gandrīz pieskārās ķēnišķīgajai rokai, kas viņam piedāvāja tādu godu, un klusēdams nostājās pretī princim. Līdzko ieroči saskārās, Kāslvuds ar sava nolauztā zobena stumbeni atsita Esmonda cirtienu — un pulkvedis, atkāpies soli atpakaļ, nolaida zobenu un, vēlreiz zemu paklanīdamies, paziņoja, ka ir pilnībā gandarīts.

— Eli bien, Vicomtel — iesaucās jaunais princis, jo īstenībā bija vēl tikai zēns, turklāt francūzis. — II ne notis reste qu’ une ehose ā fairc.[213] [214] — Viņš nolika zobenu uz galda un abas rokas piespieda pie krūtīm. — Mums atlicis tikai viens, — viņš turpināja, — jūs nevarat iedomāties, kas? — Princis plaši izpleta rokas. — Etnbras-sons notis![215]

Saruna vēl lāgā nebija beigusies, kad istabā ienāca Beatriksa. Ko viņa šeit meklēja? Izbiedēta viņa nobālēja, ieraudzījusi brāli un radinieku, no makstīm izvilktos zobenus, salauztos asmeņus un papīrus, kas vēl gruzdēja ogļu pannā.

— Burvīgā Beatriksa, — pietvīkdams sacīja princis, un jāteic, ka sārtums vaigos viņam piestāvēja ārkārtīgi labi,

— šie lordi traucās šurp zirgos no Londonas, lai pavēstītu, ka manai māsai nav vairs nekādu cerību un ka pilī tiek gaidīts viņas pēctecis. Piedodiet manu vakarējo pārdrošību! Tik ilgi esmu juties kā gūsteknis, ka gribēju izmantot pēkšņo izdevību, lai dotos nelielā izjādē, un gluži dabiski, ka zirgs mani atnesa pie jums. Ieraudzīju jūs kā karalieni jūsu mazajā galmā, kur mani tik viesmīlīgi uzņēmāt. Nododiet savām galma dāmām manas cieņas apliecinājumu! Ilgas stundas pavadīju nopūtās zem loga, aiz kura jūs dusējāt, un beidzot arī pats devos pie miera. Te mani laipni pamodināja abi šie džentlmeņi. Jā, milordi, tas bija laimīgs brīdis, jo ikviens princis uzskatīs par laimīgu to dienu, kad iepazinis, kaut arī ziedodams pats savus godkāros mērķus, tik cēlu sirdi, ar kādu var lepoties marķīzs Esmonds. Mademoiselle, vai drīkstam braukt uz pilsētu jūsu karietē? Es to pamanīju ratnīcā, un nabaga marķīzs šķiet līdz nāvei noguris.

— Vai karalim nelabpatiktu pirms aizbraukšanas ieturēt brokastis? — tas bija viss, ko spēja pateikt Beatriksa. Rozes viņas vaigos bija novītušas, acis zvēroja, negaidot viņa šķita kjuvusi pavisam veca. Beatriksa pienāca klāt Esmondam un nikni izšņāca tikai dažus vārdus. — Jau agrak es jūs īpaši nemīlēju, brālēn, — viņa sacīja, — bet iedomājieties, cik mīļš man esat kļuvis tagad! — Ja vārdi spētu nogalināt, viņa nešaubīdamās būtu nokāvusi Es-mondu, tik naidīgs šķita viņas skatiens.

Taču skarbie vārdi misteru Esmondu vairs nespēja ievainot — viņa sirds bija kļuvusi cieta kā krams. Viņš raudzījās Beatriksā, brīnīdamies, ka varējis to kādreiz mīlēt. Desmit gadus ilgusī kvēlā mīlestība pagaisa, kā nebijusi, tā nomira brīdī, kad Frenks ieradās Kcnsingtonas krogā ar vēstuli, ko bija atradis Eikon Basilikē. Princis sarka un zemu klanījās, nespēdams izturēt Beatriksas ciešo skatienu; tad viņa izgāja no istabas. Kopš tās dienas nekad vairs viņu neesmu redzējis.

Tūdaļ tika iejūgti zirgi un kariete sagatavota ceļam. Milords jāja tai blakus, bet Esmonds jutās tik gauži pārguris, ka, iesēdies karietē, tūdaļ iekrita dziļā miegā un pamodās tikai vēlu vakarā jau pie pašas Oltonas.

Kad piebraucām pie «Zvana» viesnīcas, pretī mums traucās ar bīskapa ģerboni rotāta kariete, kurā uz bukas blakus kučierim bija uzmeties mūsu draugs vecais Lok-vuds. Karietē sēdēja milēdija Kāslvuda un bīskaps; ieraudzījusi mūs, milēdija pārsteigta iekliedzās. Viesnīcas pagalmā abas karietes ieripoja gandrīz vienlaikus; viesnīcnieks ar saviem kalpiem, aizdeguši gaismekļus, iznāca sagaidīt viesus.

Mēs izlēcām rio karietes, līdzko pamanījām savu mīļo lēdiju un, galvenais, pilnā garīdznieka tērpā ģērbušos doktoru. Kas jauns pilsētā? Vai neesam nokavējuši? Vai karaliene vēl ir dzīva? Jautājumi aši sekoja cils citam, bet Bonifeiss^216 pacietīgi gaidīja, lai, zemu klanīdamies, vestu dižciltīgos viesus augšstāva apartamentos.

— Vai viņai nekas ļauns nav noticis? — satraukta Es-mondam čukstus apjautājās lēdija Kāslvuda.

— Paldies dievam, viss ir kārtībā, — viņš atbildēja, un krietnā dāma satvēra pulkveža roku, skūpstīja to un sauca viņu par savu dārgo glābēju. Viņa nedomāja ne par karalienēm, ne par karaļkroņiem.

Bīskapa sniegtās ziņas mazliet nomierināja mūsu prātus — pagaidām viss nav zaudēts, karaliene dvašo, vismaz pirms sešām stundām, kad viņi atstāja Londonu, tā vēl bija pie dzīvības. (— Milēdija Kaslvuda uzstāja, ka jābrauc šurp, — sacīja doktors.) No Portsmutas ar saviem pulkiem ieradies Argails un pieprasījis ievest papildspēkus; vigi saglabā modrību, kaut viņus jupis parautu (nevaru apgalvot, vai bīskaps lietoja tieši šo izteicienu, bet lāsti nāca pār viņa lūpām), ari mūsējie atrodas trauksmes stāvoklī. Visu vēl var saglābt, ja vien princis laikus paspēs ierasties Londonā. Mēs likām sagādāt zirgus, lai tūdaļ atgrieztos pilsētā. Pat nepametuši skatienu uz nabaga sašļukušo Bonifcisu, kurš gaidīja, ka tūdaļ kāpsim augšā, sēdāmies atkal karietēs. Princis un pirmais ministrs iekāpa vienā karietē, Esmonds — otrā un apsēdās blakus savai mīļotajai pavēlniecei.

Kāslvuds zirgā aizauļoja pa priekšu pulcēt prinča draugus un ziņot, ka drīz ieradīsies princis pats.

Mēs braucām cauru nakti, un Esmonds savai pavēlniecei izstāstīja visu, kas noticis pēdējās divdesmit četrās Stundās, — par Frenka un savu jājienu uz Kāslvudu, par prinča cēlsirdīgo rīcību un viņu abu salabšanu. Zvaigžņotā nakts likās pārāk īsa, un jaukajā sabiedrībā pavadītās stundas Esmondam aizritēja gluži nemanot.

Tā mēs nobraucām visu ceļu, turēdamies bīskapa karietei aizmugurē, un, lai gan pāris reižu iznāca aizķerties, kamēr sagādāja jaunus zirgus, Hamersmitu sasniedzām svētdien — pirmajā augustā ap pulksten četriem no rīta un vēl pēc pusstundas, debesīm ieblāzmojoties jaunās dienas ausmā, aiztraucāmies garām milēdijas Vorikas namam un iegriezāmies Kcnsingtonā.

Jau tik agrīnā rīta stundā ielās valdīja dzīva rosība un cilvēki pulcējās bariem vien. īpaši lifils ļaužu pūlis gūz-rnējās pie pils vārtiem, ko apsargāja gvardi. Kariete, kas brauca mums pa priekšu, apstājās, un bīskapa sulainis norāpās no bukas, lai paraudzītos, ko nozīmē šāda drūzma.

Pa vārtiem pēkšņi iznāca gvardes kavalērijas taurētāji un karalienes ģerboņiem greznotās drānās tērpušies heraldi. Noskanēja tauru pūtieni, galvenais heralds iznāca dažus soļus priekšā un pavēstīja tautai, ka tronī uzkāpis Džordžs, ar dieva žēlastību izredzētais Lielbritānijas, Francijas un Īrijas karalis, kristīgās ticības aizstāvis. Un ļaužu bari uzgavilēja: «Dievs, sargi karali!»

Pūlī, kas skaļi klaigāja un meta gaisā cepures, ieraudzīju kādu sadrūvējušos vaigu, ko pazinu visu mūžu un biju redzējis slēpjamies zem dažnedažādām maskām. Tas nebija neviens cits kā nabaga misters llolts, kurš slepus ielavījās Anglijā, lai kļūtu par aculiecinieku taisnības uzvarai, bet tagad ieraudzīja savus ienaidniekus triumfējam, angļu tautas gaviļu saucieniem skanot. Nabadziņš pat neattapās uzsaukt «urā» un nocelt cepuri, kamēr blakus-stāvētāju drūzmā pamanīja šo pazemīga pavalstnieka necienīgo aizmāršību un sāka viņu lamāt par veikli pārģērbušos jezuītu, un tikai tad llolts bēdīgs atsedza galvu un ņēmās brēkt citiem līdzi. Viņš patiešām bija īsts nclai-mesputns, — lai kādu spēli uzsākdams, viņš allaž palika zaudētājos, lai kādā sazvērestībā iesaistītos, tā aizvien beidzās ar sakāvi. Pēcāk sastapu Holtu Flandrijā, no kurienes viņš devās uz sava ordeņa štābu Romā, bet vēl pēc kāda laika viņš parādījās pie mums Amerikā galīgi novecojis, taču joprojām rosīgs un cerību spārnots. Nav nekāds brīnums, ka šeit viņš iegādājās cirvi un mokasīnus un, segā ievīstījies un kareivīgi izkrāsojies, klimta starp iedzimtajiem, veikdams misionāra pienākumus. Nule llolts apglabāts mūsu kaimiņu provincē Merilendā, kur zem maza smilšu pauguriņa ar krustu galvgalī viņa nemiera gars radis mūžīgu dusu.

Tauru skaņas, kas pavēstīja karaļa Džordža uzkāpšanu tronī, aizpūta nebūtībā vājā un vieglprātīgā jaunā troņa tīkotāja cerības, un ar šīs mūzikas skaņām, jā atzīstas, beidzās arī mana paša mūža drāma. Laime, ko pēcāk iepazinu, vārdos nav aprakstāma, pašā dziļākajā būtībā tas ir svēts noslēpums, ko uzticēt var vienīgi visaugstajam un kādai cildenai debesu sūtnei — vismīļākajai, visuzticamākajai, vismaigākajai un visšķīstākajai sievietei, ar ko jel kad dievs svētījis vīrieti. Kad domāju par bezgalīgo svētlaimi, kas man tika dāvāta, un par neizmērojami dziļo un stipro mīlestību, ko man bija lemts baudīt tik daudzus gadus, sajūsmā noliecu galvu šās brīnumainās laimes priekšā un pateicos dievam, ka viņš mani apveltījis ar sirdi, kas spēj izjust un saprast šīs balvas neizteicamo skaistumu un vērtību. Varu droši teikt — mīlestība vincit omnia', tā paceļas pāri jebkuriem godkāriem sapņiem, tā ir dārgāka par šīszemes bagātībām, cēlāka par visskanīgāko titulu. Kas to nav iepazinis, tas nepazīst dzīvi, kurš to nav izbaudījis, nav izjutis dvēseles cildenumu. Manas sievas vārdā ietvertas visas manas cerības, viņa ir mana mūža augstākā lieglaime. Šāda mīlestība ir īsts svētums, kuras priekšā pasaulīgie prieki zaudē jebkuru vērtību; domāt par viņu nozīmē slavināt dievu.

Tas notika Briselē, kurp, paklausīdami draugu vigu padomam, mēs devāmies pēc tam, kad sazvērestība cieta neveiksmi, un kur man tika dāvāta lielākā mūža laime, un mana mīļotā pavēlniece kļuva mana sieva. Bijām pieraduši pie tik tuvas draudzības un savstarpējas uzticības un tik ilgi maigā saskaņā dzīvojuši viens otram blakus, Ka tā ari būtu pavadījuši mūžu, neieprātodamies par ciešākām saitēm, taču nejauši sagadījušies apstākļi veicināja šo notikumu, kas sniedza bezgalīgu laimi kā man, tā viņai (un par to es pazemīgi pateicos debesīm), lai gan pirmāk pārcietām postu, kas, es nosarkstu, pat to atcerēdamies, mūsu dzimtu piemeklējis ne vienreiz vien. Nezinu, kāda apmātība vai godkāre urdīja daiļo, bet untumaino sievieti, kuras vārds tik daudzkārt pieminēts šais lappusēs un kurai desmit gadus veltīju visu savu uzticību un kvēli; pēc tās dienas, kad mēs Kaslvudā izglābām šās sievietes godu, viņa savu dzimtu uzskatīja par mūžīgiem ienaidniekiem, līdz beidzot pameta mūs, aizbēga uz Franciju, [217] un man ir kauns pat stāstīt, kāds viņu tur gaidīja liktenis, Ari dēla namā mana mī|otā pavēlniecc nejutās kā savās mājās; nabaga Frenks bija vāja rakstura cilvēks — tāpat kā visi mūsu dzimtas vīrieši un aiiaž pakļāvās sieviešu gribai. Turklāt sievietes, kuru vidū viņš dzīvoja, bija īpaši valdonīgas un pastāvīgi baidījās, ka tikai Frenks nenonāk mātes ietekmē un neatsakās no ticības, ko tās viņam bija uzspiedušas. Atšķirīgās reliģijas radīja plaisu starp māti un dēlu; mana mīļotā pavēlniece juta, ka bērni atsvešinājušies un viņa palikusi viena visā pasaulē, un šai vientulībā var paļauties tikai uz savu padevīgo kalpu, par kura uzticību, lai slavētas debesis, nekad neradās ne mazākās šaubas. Kādudien ieraudzījis savu pavēlnieci mirkstam asarās pēc nekrietna ķīviņa, ko uzsāka Frenka sieva un sievasmāte (jo nabaga zēns apprecēja veselu vāciešu ģimeni, ar ko vieglprātīgi bija sapinies), es viņu lūdzu beidzot uzticēt savu likteni tā cilvēka rūpēm un aiz-gādibai, kurš ar dieva palīgu nekad viņu nepametīs. Un maigā būtne, kas mūža rudenī šķita daiļa un šķīsta kā jaunava ziedoņa plaukumā, liegi pietvīka un, «acis rāmā padevībā nodūrusi»[217], uzklausīja manu pazemīgo lūgumu un piekrita dalīties ar mani turpmākajā liktenī. Lai pēdējie manis rakstītie vārdi izskan pateicībā viņai, un lai dievs svētī to, kas nesa svētību visam manam mūžam.

Misters Edisons laipni parūpējās, lai mēs tiktu pasargāti no vajāšanām, un novērsa visus šķēršļus, kas liedza mums atgriezties Anglijā; mūsu dēla Frenka drosmīgā rīcība Skotijā samierināja viņu ar jaunā karaļa valdību. Taču mēs vairs nevēlējāmies palikt Anglijā, un Frenks labprāt atdeva mums visas tiesības uz īpašumu, kur dzīvojam vēl šobrīd tālu no Eiropas un tās trauksmainajiem notikumiem un kur Potomakas gleznainajos krastos esam uzcēluši jaunu Kāslvudu, sirdī saglabādami pateicību savām vecajām mājām. Mušu jauniegūtajā dzimtenē Atlantijas viņā krastā ir tāds rēns un bezgala skaists gadalaiks, ko šeit sauc par indiāņu vasaru, un es mūsu mūža rudeni bieži pielīdzinu šīm dzidrajām, laimīgajām dienām, izjuzdams pateicību par mieru, ko sirdī ielej to saulainais spožums. Debesis mūs svētījušas ar meitiņu, ko vecāki mīl jo vairāk tālab, ka ikviens viņā saskata otra vaibstus. Dimantus esam ieguldījuši arklos un cirvjos, ar ko [218] apstrādāt mūsu plantāciju, par tiem iegādājāmies nēģerus, kuriem mūsu mājās, manuprāt, dzīve rit daudz laimīgāk un vieglāk nekā jebkur citur šai zemē; manai sievai ir tikai viena dārglieta, kuru viņa vērtē augstāk par visu un no kuras nekad nešķiras, — zelta poga, ko viņa izņēma no manas krekla piedurknes tai dienā, kad apciemoja mani cietumā, un ko vēlāk atzinās allaž nēsājusi pie vismaigākās sirds visā pasaulē.

PĒCVĀRDS

«... Viņa (vēstures mūza) mūslaikos nodarbojas tikai ar kārajiem, kalpodama tiem pazemīgi un goddevīgi kā galma cere-monijmeistariene un nelikdamās ne zinis par vienkāršajiem ļautiņiem.»

«Vai tiešām vēsture nekad nenoņems no galvas parūku un nemetīs mieru kronēto dižvīru apdziedāšanai?»

«Kālab gan vēsturei līdz pat laika galam vajadzētu locīt cejgalus? AAan gribas, lai tā pieceļas kājas un nostājas dabiskā pozā, lai tā nepaliek uz mūžiem deviņos likumos sametusies zemojamies kā galma kambarsulainis... īsi sakot, es labāk gribētu redzēt vēsturi nodarbojamies ar ikdienišķiem jautājumiem, nevis ar varonības apjūsmo-šanu ...»

Šādiem vārdiem V. M. Tekerijs «Henrija Esmonda» lappusēs izsaka savu nodomu demokratizēt vēsturisko romānu, pievēršoties plašāku sabiedrības slāņu attēlojumam. Taču deklarēto programmu rakstniekam diemžēl neizdevās izpildīt, jo, lai gan viņa darba varoņi ir nevis kaut kādas izcilas vēsturiskas personības, bet gan gluži ikdienišķi cilvēki, tie tomēr nepārstāv lautas masas un galvenais vēsturi virzītājs spēks — tauta romānā vispār netiek parādīta. Lai cik kvēli alkdams pēc patiesas cilvēcības, Tekerijs, tāpat kā viņa romānā varonis Henrijs Esmonds, nespēja to saskatīt, jo cilvēcību nemeklēja īstajā tās avotā — tautā.

Kaut arī pasaules slavu V. Tekerijs iemantoja ar romānu «Liekulības tirgus», pats viņš līdz mūža galam par savu mīļāko darbu uzskatīja «Henriju Esmondu».

Romānā Tekerijs atdarinājis 18. gs. memuāru rakstnieku stilu, — tas ir vēstījums par to, ko piedzīvojis pulkvedis Henrijs Esmonds — daudzu karalienes Annas valdīšanas laika vēsturisku notikumu aculiecinieks un līdzdalībnieks. Romāna darbiba risinās 17. gs. beigās un 18. gs. sākumā. Tas ir ārkārtīgi sarežģīts laiks kā Anglijas, tā visas Eiropas vēsturē. Pēc Anglijas buržuāziskās revolūcijas (1640— 1649), kam seko Olivera Kromvela diktatūras posms, pēc karaļa varas restaurācijas, kad Anglijas tronī atkal uzkāpj Stjuartu dinastijas pārstāvji Kārlis Otrais (1660—1685) un Jēkabs Otrais (1685—1688), parlaments 1688. gadā mierīga apvērsuma ceļā gāza Stjuartus un troni atdeva Jēkaba Otrā znotam no Holandes — Orānijas Vilhel-inain. Pēc Vilhelma nāves troni ieņem padzītā kara|a Jēkaba Otrā meita Anna. Tas ir laiks, kad arvien lielāku varu gūst parlaments, kad notiek cīņa starp divām lielajām partijām — vigiem un torijiem, kad strauji sāk attīstīties kapitālisms un Anglija tiecas pēc kolonijām un virskundzības jūrās. Karalienes Annas valdīšanas laikā Anglija ar jaunu sparu metas cīņā pret Francijas centieniem pakļaut sev visu Eiropu. Runa ir par t. s. Spānijas mantojuma karu (1701—1713), kur Francija kopā ar Bavārijas firsta armiju cīnās pret Austrijas un pārējo vācu firstu valstiņu karaspēku. Sai koalīcijai pievienojas Anglija, kas sava ievērojamā karavadoņa Džona Cērčila — hercoga Mārl-boro vadībā gūst vairākas spožas uzvaras Vācijā, Beļģijā un Spānijā. Pēc vairāk nekā desmit gadu ilgā kara Francija zaudē savas pozīcijas gan Eiropā, gan arī Ziemeļamerikā. 1713. gadā tiek noslēgts lltrehtas miera līgums, kurā lauvas tiesu gūst Anglija. Pēc karalienes Annas nāves Anglijas tronī Stjuartus nomaina llanoveras dinastijas pārstāvis Džordžs Pirmais.

Karš par Spānijas mantojumu bija karš par Anglijas jūras tirdzniecības paplašināšanu un par koloniālo kundzību. Tekerijs asi vēršas pret šo karu, kas tiek izcīnīts angļu tautai gluži svešu interešu dēļ, pret karu, kurā vadoņi tiecas ne tikai pēc slavas un varas, bet arī pēc tiri materiāliem labumiem, savtīgu nolūku dēļ dažkārt pat pārdoda mies ienaidniekam, kamēr ierindas karavīri noliek galvu, nesaprazdami, kā labā tiek ziedota viņu dzīvība.

Ārkārtīgi asi Tekerijs vēršas pret dzejniekiem, kas savā tieksmē izpatikt šās zemes varenajiem nekautrējas bezjēdzīgi izskaistināt īstenību un pat nododas laupītāju kara slavināšanai. Sarunā ar dzejnieku Dž. Edlsonu Henrijs Esmonds saka: «Es apbrīnoju patvaļu, kuras nevairāties jūs, dzejnieki. Es apbrīnoju jūsu mākslu: slepkavības pavada militāra marša skaņas, gluži kā kaujas skatus operā, un jau navu kliedzieni apvienojas dzidrā saskaņā, kad mūsu varonīgie grenadieri kā uzvarētāji iesoļo viņu ciemos. Vai jūs maz zināt, kā tas notika? Kāda bija šī uzvara, ko jūs tā cildināt? Kādi kauna un šausmu skati tika sarīkoti, kā to vēlēja mūsu ģeniālais virspavēlnieks, kurš pats joprojām saglabāja rāmu mieru, it kā nemaz nepiederētu pie šis pasaules? Jūs runājat par karavīru, kas, pakļaudamies pavēlei, «bēdās sastindzis», par «vadoni, kam žēlumā sirds lūst»; manuprāt, bērnu raudas vadoni aizkustināja tikpat maz ka aitu blējieni un mūsu vidū netrūka slepkavu, kas vienlīdz naski apkāva kā bērnus, tā kustoņus. Es jutos apkaunots par savu amatu, kad redzēju šos briesmu darbus, kas tika pastrādāti visu acu priekšā. Ar savām izsmalcinātajām vārsmām jūs esat izkalis cēlu smaidošas uzvaras statuju, taču uzklausiet mani — tas ir neaptēsts, kroplīgs, rupjš elku dievs, atbaidošs, asiņains un necilvēcīgs.»

Romānā darbojas art daudzas citas vēsturiskas personas — hercogs Mārlboro, ievērojami tā laika politiķi un valstsvīri Oksfords, Sent-džonss, pazīstami dzejnieki un rakstnieki Dž. Svifts, R. Stils, Dž. Edi-sons u. c.

Tekerija kriticisins, viņa reālistiskās mākslas spēks veidojās Anglijas strādnieku kustības (čārtisma) spēcīgo uzplūdu laikā, kad rakstnieks radīja savus labākos darbus. Taču nav neviena lielā angļu reālista darba, kurā neizpaustos pesimisms un skepticisms, jo 19. gs. Anglijas buržuāziskās īstenības pretrunas Tekerijs uzskatīja par objektīvu dzīves likumu.

Pirmie Tekerija darbi parādījās jau 19. gs. 30. gadu otrajā pusē. Sākumā viņš raksta vienīgi asprātīgus sīkumus, un tikai 40. gados tiek izdots viņa pirmais stāsts «Katerīna» un romāns «Bārijs Lin-dons». Sā posma izcilākais darbs bija «Snobu grāmata» (1847), kas atnesa Tckerijam pirmos lielos panākumus. Driz pēc tam iznāk «Lie-kulibas tirgus» (1848), ko lidz pat mūsdienām uzskata par Tekerija daiļrades kalngalu. Tam seko «Pcndeniss» (1850), «Ņūkomi» (1855), «Henrijs Esmonds» (1857), «Virdžīnieši» (1859). Latviešu valodā lidz šim izdots vienīgi Tekerija romāns «Liekulības tirgus» (1966).

Lielais angļu reālists gan nekad nav bijis tik populārs kā viņa laikabiedrs C. Dikenss, taču viņa darbi ieņēmuši paliekamu vietu pasaules literatūrā. Dzīvi viņš vērojis kritiski un, lai arī nespēdams atbrīvoties no skepses un pesimisma, tomēr allaž pratis atšķirt nopietno no smieklīgā, īsto no neīstā, nevilcinādamies raidījis savas skaudrās satīras bultas pret izkurtējušo buržuāzisko sabiedrību, pret tās sno-bismu, liekulību un nevaldāmo iedzīvošanās kāri.

K. Markss, 1854. gadā pieminēdams ievērojamos angļu 19. gs. rakstniekus reālistus C. Dikcnsu, V. Tekeriju, S. Bronti un E. Gaskelu, nosauca tos par «mūsdienu lielisko Anglijas romānistu plejādi, kuras uzskatāmie un izteiksmīgie darbi atklājuši pasaulei vairāk politisko un sociālo patiesību nekā visi šā perioda politiķi, publicisti un morālisti ...».

Tulkotāja

SATURS

Ievads. Virdžinijas Esmondi •

Pirmā grāmata.

Henrija Esmonda agrīnā jaunība līdz brīdim,

kad viņš atstāj Kembridžas Trīsvienības koledžu

I noda|a. Kāslvudas Esrnondi.......

II nodaļa. Frensiss, ceturtais vikonts, ierodas KSsIvudā ,

III n o d a | a. Tomasa — trešā vikonta laiks, kad es pie viņa

kalpoju par Izabellas pāžu .....

IV nodala. Mani nodod mācībā pie katoļu garīdznieka,

un es tieku audzināts pāvesta reliģijas garā. Vikontesc Kāslvuda.......

V nodaļa. Mani pavēlnieki iesaistās sazvērestībā par karaļa Jēkaba Otrā atgriešanos tronī ,

VI nodaļa. Sazvērestības gals. Tomasa — trešā vikonta Kāslvuda nāve un viņa laulātās draudzenes ieslodzīšana cietumā.......

VII nodaļa. Tieku atstāts Kāslvuda viens un bārs un sastopu augstsirdīgus aizstāvjus .....

VIII nodaļa. Laimes dienām seko nedienas .....

IX nodaļa. Slimoju ar bakām un gatavojos atstāt Kāsl-vudu ..... .....

X nodaļa. Dodos uz Kembridžu, taču īpašus panākumus tur negūstu.........

XI nodaļa. Pārbraucu Kāslvuda pavadīt brīvdienas, bet mājās radies kāds nelāgs noslēpums .

XII nodaļa. Ierodas milords Aāouens, ienesdams mūsu mājās nelaimi..........

XIII nodaļa. Milords aizbrauc, bet viņa sētais ļaunums pa

liek ...........

XIV nodaļa. Arī mēs dodamies uz Londonu .....

Otrā grāmata,

kurā aprakstītas mistera Esmonda ciņu gailas

un citi notikumi visciešākā sakarā ar Esmondu dzimtu

I nodaja. Alrodos cietumā, mani apmeklē, taču mierinājumu nerodu.........

II nodaļa. Mans ieslodzījuma laiks beidzas, toties likstām vēl nepienāk gals.......

III noda|a. Stājos karalienes dienestā, un mani uzņem

Kvina pulkā.........

IV nodala. īss iepriekšējo notikumu kopsavilkums . ,

V nodaļa. Dodos ekspedīcijā uz Vigo lici, iepazisiu sālsūdens garšu un pulvera smaržu ....

VI nodala. Divdesmit devītais decembris.....

VII noda|a Volkotā esmu gaidīts viesis......

VIII n o d a 1 a. Ģimenes pārrunas .......

IX n o d a | a. Piedalos 1704. gada karagājienā .... X noda|a. Mūžsenais stāsts par nelgu un sievieti ,

XI nodaļa Slavenais misters Džozcfs Edisons .

XII noda|a. Pārņemu rotas komandēšanu 1706. gada karagājienā .........

XIII noda|a. Flandrijā sastopos ar kādu vecu paziņu, at

rodu matēs kapu un savu šūpuli ....

XIV noda|a. 1707. un 1708. gada karagājiens ....

XV nodaja. Ģenerālis Vebs gūst uzvaru Vinendāles

kaujā . .........

Trešā grāmata,

kurā beidzas stāsts

par mistera Esmonda piedzīvojumiem

Anglijā

I nodala. Maniem cīniņiem un nedienām pienāk gals .

II nodaļa. Atgriežos mājās, un atkal sākas vecā

dziesma .........

III n o d a | a. Raksts avizē Spectator.......

IV noda|a. Jaunais Beatriksas pielūdzējs.....

V noda|a. Aāouens šai stāstā parādās pēdējo reizi . .

VI n o d a | a. Nabaga Bcatriksa . ......

VII nodaļa. Vēlreiz apciemoju Kāslvudu.....

VIII nodaļa. Dodos uz Franciju un pārvedu mājās Rigo gleznotu portretu . ......

IX nodaļa. Portreta oriģināls ierodas Anglijā .

X nodaļa. Uzņemam Kensingtonā sevišķi ievērojamu viesi............

XI nodaļa. Viesis atstāj mūs, pārliecināts, ka neesam .viņu pietiekami viesmīlīgi uzņēmuši.....

XII nodaļa. Pārdrošais iecerētais plāns, un kas to izjauca .

XIII nodaļa. 1714. gada 1. augusts......

Pēcvārds , . , .....

Теккерей Уильям М,

ИСТОРИЯ ГЕНРИ ЭСМОНДА, ЭСКВАЙРА, ПОЛКОВНИКА СЛУЖБЫ ЕЕ ВЕЛИЧЕСТВА КОРОЛЕВЫ АННЫ, НАПИСАННАЯ ИМ САМИМ

Издательство «Лиссма» Рига 1979 На латышском языке Перевела с английского Рутэ Рунце Художник Гунвалд Элеро

HB № 2219 Viljams Tekerijs

STĀSTS PAR HENRIJU ESMONDU

Redaktore V. Kumuška. Mākslinieciskais redaktors A, Galeviuss. Tehniskā redaktore J. Mazure. Korektore B. Vārpa.

Nodota salikšanai 30.11.78. Parakstīta iespiešanai 20.0t 79. Formāts 84X108/32. Tipogrāfijas papīrs ,Nš 3. Latiņu garnitūra. Augstspiedums. 27,3 uzsk. iespiedi.; 30,88 izdevu. 1. Metiens 45 000 eks. Pasūt. № 3II3 D. Cena 2 rb|. 80 kap. Izdevniecība «Liesma», 226047 Rīgā, Padomju bulv. 24. l/.dcvn. № 225/29785/D-583. Iespiesta Latvijas PSR Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejās tipogrāfijā «Cīņa», 226011 Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40.

1

Domāta monarhijas restaurācija Anglijā 1660. gadā. (Tulk.)

2

Indiāņu virsaiša meita tag. Virdžīnijas štatā. Stāsta, ka viņa izglābusi no nāves kādu ang|u virsnieku, pēc tam pieņēmusi kristīgo ticību, apprecējusies ar virsnieku un 1616. gadā tikusi aizvesta uz Angliju.

3

Kenterberijas arhibīskapa rezidence Londonā.

4

Valsts interesēs noteikts kāda īpašuma lietošanas aizliegums vai ierobežojums. (Tulk.)

5

Adrians van Ostade (1610—1675), Franss van Mieris (1635— 1681) — holandiešu gleznotāji. (Tulk.)

6

Gotfrīds Knellers (1646—1723) — vācu izcelsmes angļu gleznotājs. Saris Lebrēns (1619—1690) — franču gleznotājs. (Tulk.)

7

īsta dieviete (latiņ.). Vergilijs; Eneida.

8

' Londonas lordmēra rezidence. (Tulk.)

9

Agrāk publiska nāves soda vieta Londonā. (Tulk.)

10

Rajons dienvidrietumu Londonā, ko agrāk bija apsēduši laupītāji. (Tulk.)

11

Nabaga bērns, vir,iam nav neviena cita kā tikai mēs. (Franc.)

12

Pamazināmais vārds no Henry — Henrijs. (Tulk.) s Puritāņi (palama). (Tulk.)

13

14

Valdošais grāfs vācu valstiņās. (Tulk.)

15

Runa ir par Anglijas republiku 1649.— 16G0. gadā. (Tulk.)

16

! Olivers Kromvels 1653. gadā pieņēma Anglijas, Skotijas un Īrijas republikas lorda pavaldoņa titulu. (Tulk.)

17

Sena pilsēta Nīderlandē, kur Kārlis Otrais dzivoja trimdas laikā. (Tulk.)

18

Pareģe — pēc seno romiešu leģendas. (Tulk.)

19

Atceries nāvi. (Neaizmirsti, ka ari tev reiz jāmirst.) Latiņ. (Tulk.)

20

Viljams Vičerlijs (1640—1716)' — asprātigu komēdiju, autors. 4 Māņticība — it kā karaļa rokas pieskāriens varētu izārstēt sirdzēju. (Tulk.)

21

Pēc bībeles leģendas ķēniņiene Vašti zaudējusi ķēniņa Ahasve-rusa labvēlību; ļaundarību dēļ viņš to atstūmis, un Vašti vietu Ieņēmusi ķēniņiene Estere. (Tulk.)

22

Laionels Tiptons,- kopš 1686. Rada barons Bērgamots, sētas kāpņu ceremonijmeistars, vēlāk (pēc Džordža — otrā vikonta Kāsl-vudā nāves) iecelts par viņa pagrabu pārzini un karaļa dzērienu pasniedzēju, devās viņa majestātei līdzi uz Senžermēnu, kur nomira, neatstājis pēcnācējus. Orānijas princis jaunu dzērienu pasniedzēju neiecēla, un arī turpmāko valdnieku laikā šis amats vairs netika atjaunots. (Aut. piezīme.)

23

Pēc bībeles leģendas Jezebela ir i/.raēlas ķēniņa Ahaba ļaunā sieva, kas nokāvusi tā kunga praviešus. (Tulk.)

24

Vectētiņš (pane., sar.).

25

Pamāte, «jaunā māte» (latiņ.).

26

Krusttēvs (franc.). 8 Tā arī ir (franc.).

27

Velns parāvisl (Franc.

28

Miršu ar to, kam esmu pieķēries. (Franc.)

29

runa ir par sakāmvārdiem un parunām, ko bērnu grāmatās ilustrē ar bildēm.

30

Publiska soda vieta Londonā 16. un 17. gs.

31

Sulaina (franc.).

32

Salašņām (franc.).

33

Septiņi bīskapi, kas atteicās pieņemt Jēkaba Otra Deklarāciju par indulgenci (1687. g.) un tika ieslodzīti cietumā.

34

Rīta jundu (franc.).

35

Klusumu (latiņ.).

36

F āmuļus — kalps, vergs (latin.), viduslaikos zinātnieku vai burvju mācekli.

37

1 Kurš visu apdomā (franc.).

38

Skoti (franc.).

39

Nē, nekad, virsnieka kungst Nekādi (Franc.)

40

1 Freeman — brivcilvēks (at\gl ).

41

Milēdija vikontese visu mūžu bija lolojusi godkārīgu sapni par marķīzu titula atgūšanu savai dzimtai; stāsta, ka viņas neprecētā krustmāte — zeltkaļa meita Barbara Tophema ap to laiku nomirusi, novēlēdama visas savas bagātības lēdijai Kāslvudai, un viņas augstība gandrīz visu naudu nosūtījusi karalim Jēkabam, ar savu rīcību tik traki saniknodama miloidu Kāslvudu, ka tas tūdaļ devies uz draudzes baznīcu un nomierinājies vienīgi tad, kad majestāte no trimdas atsūtijis tam marķīza titulu atlīdzībai par tiem piecpadsmit tūkstošiem mārciņu, ko bija saņēmis kā aizdevumu no sava padevīga pavalstnieka, (Aut. piezīme.)

42

Agrāk dokumentus rakstīja uz pergamenta, kas tika darināts no aitu ādām.

43

Savu vienīgo, mīļoto dēlu (latin.).

44

Svītru ģerboņa kreisajā pusē kādreiz nepamatoti uzskatija par zīmi, ka tā īpašnieks ir ārlaulības bērns

45

Pret bērniem jāizturas ar vislielāko cieņu (latiņ.). Juvenāls.

46

Edmunds Volers (1606—1687) — ang)u dzejnieks.

47

48

Runa ir par nelaimes gadījumu ar karali Vilhelmu Trešo, kura zirgs medību laikā klupa pār kuimja rakumu, nometa jātnieku, un tas drīz vien nomira.

49

Skaislu acu (franc.).

50

Šāds negods mūs apkauno (latiņ.). Ovīdijs; Mctamorļozes.

51

Bilingsgeitas zivju tirgus Londonā, bēdīgi slavens ar rupjām lamām.

52

Tos laikus populāra baladc.

53

Populāra satīriska dziesma par Jēkabu Otro.

54

Strinkšķināms stigu instruments ar taustiņiem, klavesīna priekštecis. (Tulk.)

55

Angļu augstskolās katram studentam vai studentu grupai ir savs vadītājs un audzinātājs. (Tulk.),

56

Anglijā valsts baznīca, kas pieņēma evaņģēlisko mācību, bet baznīcas iekārtā paturēja bīskapa amatu, dievkalpojumos saglabāja katolicisma rituālus un priesteru tērpus. (Tulk.)

57

Paukošana (franc.).

58

Ej ar mieru (latiņ.) — vārdi no aizlūguma par mirēju.

59

Ar nicināmo ķermeni (latin.).

60

Sena karaļu pils Temzas krastā, netālu no Londonas. (Tulk.)

61

Koventgārdenā — Londonas kvartāls, kura kafejnīcas bieži apmeklēja virsnieki un literāti. Sevišķi populāra bohēmiešu aprindās bija kafejnīca «Roze»,

62

Londonas rajons Vaitfraiersā, kur XVI un XVII gs. patvērumu rada likuma pārkāpēji. (Tulk.)

63

Kādreiz parks un izpriecu vieta Londonā.

64

1 Smilšu grauds (franc.).

65

— 3H3

66

Šekspīrs; Gals labs, viss labs (I. cēl. 1. aina).

67

Ļauni priecīga par saviem darbiem (latiņ.). Horācijs; Odas.

68

fortūna — romiešu laimes dieve.

69

Džons Draidens (1631—1700), kurš tulkojis Horācija darbus.

70

Svētīti, kas samierina (latin.).

71

Pēc seno grieķu teiksmas Args ir simtacis, kas apsargā dieves Hēras svētnīcas un nekad neiemieg. (Tulk.)

72

īpašs rapiera cirtiens (franc.).

73

Autors atsaucas uz V. Šekspīra vēsturisko lugu «Henrijs VIII».

74

Kādreizēja Portugāles zelta monēta 27 šiliņu vērtībā. (Tulk.)

75

Svētīti tie, kas dod svētību (laūn.J.

76

Anglijas kara)a galma augstākā amatpersona — galma tiesas

priekšsēdētājs.

77

Saīsinājums no vārda Elizabete.

78

Ar savu tikumu (latin.).

79

Mēs labojam kuģi, kas vētrā cietis (latiņ.). Horācijsi Odas.

80

Norādījums uz Ričarda Slīla pamācošo romānu «Kristīgais vflronis».

81

Draidena poēmas «Sigismunda un Gikardo» varone,

82

Otveja traģēdijas «Saudzētā Venēcija» varone.

83

8 Par daiļo māti daiļāka meita (latiņ.). Horācijs; Odas.

84

Mong Coussin,» rakstīja atraitne vikontese, tje scay que vous vous eles bravement batew et grièvement blèssay — du costé de feu M. le Vicomte. M. le

Compte de Varique ne se playt qua parlay de vous:

M. de Moon aucy. Il di que vous avay voulew vous bastre avecque luy — que vous estes plus fort que

luy fur l’ayscrimme — quil’y a surtout certaine Botte

que vous scavay quil n’a jammay sceu pariay: et que c’en eut été fay de luy si vouseluy vous vous fussiay

86

Kauss ar pārbaudes vāku — augstas kārtas pārstāvju privilēģija. Pirms pasniegšanas dižciltīgajam dzērienu pārbaudīja, vai tas nav saindēts.

87

Ar bārkšainu drānu tika pārklāts augstas kārtas pārstāvju sēdeklis. Tas nozīmēja privilēģiju palikt sēžam valdnieka klātbūtnē.

88

Frīģiešu dievietei — visu dievu mātei Ķibelei galvu rotāja diadēma, kurā attēloti aizsargtorņi un cietokšņu bastioni. (Tulk.

89

Jūs gan esat cēls jauneklis! (Franc.)

90

Cēlums uzliek pienākumus! (Franc.)

91

8 Neprātīgi iemīlēties (franc.).

92

Cēlums izskatā (franc.).

93

1 Ak, krustdēli (Franc.]

94

Abats (franc..

95

18. gs. plaši izplatīta kāršu spēle.

96

Par svēto hercogiene godāja karali Jēkabu Otro,

97

Karaļa Jēkaba Otrā piekritējs,

98

Brīnums, ka mirstīgie ļaudis par visu tik mūžīgos vaino! Vienīgi, apgalvo viņi, no mūžīgiem rodoties ļaunums —

Šai aiz negoda prāta krāj sodu pret likteņa gribu.

Homērs; Odiseja, 1, Dievu sapulce.

99

Šekspīrs: Otelln (III cēi. 9. aina).

100

Mirt par dzimteni (latin.).

101

Ir kādreiz saldi augļi nelaimēm,

Tāpat kā pūķis, indes pilns un riebīgs,

Nes galvā dimantkroni mirdzošu.

(Šekspīrs; Kā jums tik; II cēl. I. aina.)

102

Tā mēdz notikt, radiniek (franc.).

103

Jaunavas Marijas relikviju šķirsta rotāšanai. Saijo — Parīzes priekšpilsēta. Tur atrodas klosteris, kur glabājas karaļa Jēkaba Otrā sirds.

105

Ļauj atgriezties neskartam, lūdzos (latiņ.). Horicijs; Odas. 8 Septīmij, tu gribi doties man līdzi uz Gadesu (turpat).

106

Es nenomiršu pavisam (latiņ.). Horāciļs; Odas.

107

Hercogs Mārlboro.

108

Patiešām? (Franc.)

109

Pavirši apsieta mežģīņu kaklasaite. Šādi nosaukta pēc Stinkēr-kas kaujas Beļģijā, kad [ranču virsnieki nepaguva pirms kaujas pienācīgi apģērbties.

110

Dodu jums astoņas dienas laika pietiekami izgarlaikoties jūsu garlaicīgo radinieku sabiedrībā. (Franc.)

111

Grieķu mitoloģijā leģenda par trim Nakts meitām noirām — Kloto, Lahesi un Atropu —, kas vērpj cilvēka dzīves pavedienu, kuru vecākā no viņām nāves mirklī pārrauj. (Tulk.)

112

Pirms šā karagājiena milēdija no Voikotas atsūtīja man Džonu Lokvudu, kas tā arī palika pie manis. — H. E. (Aut. piezīme.)

1 Nepiepildāmos sapņos (latiņ.).

113

Dižciltīgu izskatu (ļranc.).

114

Atdzejojis Ojārs Sarma.

115

Pēc Parīzes modes (franc.).

116

8 Francijas karaliskā galma (franc.).

117

Šis Esmonda memuāru fragments rakstīts uz atsevišķas lapas, kas ielikta manuskriptā un datēta ar 1744. gadu, iespējams, pēc tam kad viņš uzzināja par hercogienes nāvi, (Aut. piezīme.)

118

Tekerija salikts vārds no latiņ, discipulus (māceklis) un m«s-culus (pelēns).

119

Princis Henrijs, pēcāk karalis Henrijs V Šekspīra vēsturiskajā lugā «I ienrijs IV».

120

Persona Šekspīra lugā «Henrijs IV».

121

Zālēm prel mīlestību (latiņ.).

122

Novērotājs (angl.J,

123

Asprātīgi cilvēki (ļranc.).

124

Mazliet vīna (latin.).

125

Domāta Sarejas grāfiste Temzas otrā krastā, kur parādnieki netika vajāti.

126

O, tu, kas dziedi tīksmāk nekā dziesminieks Orfejs (latiņ.).

127

Šeit acīmredzot domāta Stila dramaturga darbība; Kovcntgār-denā atradās Londonas teātri.

128

Ja salīdzina mazo (ar lielo) (latin.).

129

No Klaudinna panegirika (cildinājuma) savam draugam Flā-vijam Stilihonam, Istra — sens Donavas nosaukums tās lejtecē.

130

Lielais darbs (latiņ ).

131

Šeit tecēja Simoenta (latiņ.).

132

Šeit ir Sigejas krasti (latiņ ).

133

* Ar mazliet vīna sajauktas kaujas (latiņ.). Autors atsaucas uz Ovīdiju: Pcnelope stāsta, kā grieķi pēc atgriešanās no Trojas attēlojuši slaveno kauju.

134

«Gādīgā māte» (latiņ.) — sens studentu lietots universitātes nosaukums.

135

Svētās Madaļas koledža Oksfordā.

136

Mans mījais, jūs esat garlaicīgs kā sprediķis (iranc.).

137

Kā bez prāta (ļranc.).

138

Ramiljē kaujas diena

139

Tiešā tēmējumā (franc.).

140

Dievs uzpūta, un viņi tika izklīdināti (latiņ..

141

Māsu (franc.).

142

Requiescat in расе — lai dus mierā (latin.).

143

Karš uz dzīvību un nāvi (franc.).

144

Mūsu vectēva naids pret Mārlboro hercogu skaidri samanāms visā viņa stāstījumā par šiem karagājieniem. Viņš allaž apgalvojis, ka hercogs ir lielākais nodevējs un dižākais karotājs, kādu vien pieredzējusi vēsture, uzsvērdams, ka ari kara laikā tas ņēmis kukuļus pa labi un pa kreisi. Milords marķīzs (mums ir tiesības viņu tā saukt, kaut gan viņš pats visu mūžu nodzīvoja ar pulkveža Esmonda vārdu) zināja stāstīt daudz ko lādu, kas nav ierakstīts memuāros un ko viņam pavēstīja viņa draugs jezuits, kura pienestās ziņas ne vienmēr bija precīzas un kurš apgalvojis, ka pirms Ramiljē kaujas Mārlboro esot cerējis saņemt kukuli divu miljonu mārciņu apmērā.

Vecmāmiņa savukārt mums bērnībā stāstīja, ka pirmajā reizē, kad vectēvs ticis stādīts priekšā milordam hercogam, milords uzgriezis tam muguru un vēlāk sacījis hercogienei, kura pačukstēja milēdijal atraitnei (Celsijas krustmātei), un tā pēc tam nenocietās, neatklādama pulkvedim Esmondam viņa vārdus: «Šodien pie manis pieņemšanā bija ieradies Toma Esmonda pamestenis; izskats viņam tāds pats blēdīgs kā nelietim tēvam,» — un šo teicienu vectēvs nemūžam nespēja piedot. Nepatikā viņš palika tikpat pastāvīgs kā draudzībā un līdz galam saglabāja uzticību Vebam, kura pusē nostājās pret daudz slavenāko ģenerāli. Ģenerāļa Veba portrets mums piekārts pie sienas Kāslvudā, Virdžīnijā. (Aut. piezīme.)

145

Toties sievietēm milestibā viss notiek ačgārni. Pulkvedis Esmonds šādu aušību pats piedzīvojis no vairākām sievietēm. (Aut. piezīme.)

146

Arī viņām Esmonda sabiedrība likās tūkstoš un vēlreiz tūkstoškārt tīkamāka par jebkuru citu, jo kas gan spētu līdzināties viņam? — R. (Aut. piezīme.)

147

Ko jūs gribat? Es viņu milu. (Franc.)

148

Apburoša (ļranc.J.

149

Lauki pilsētā (latiņ.).

150

Tattler — «Mēlnesis» (angl.). So žurnālu izdeva Stils un Edisons.

151

Viņš kļūst apnicīgs ar savu Vinendāles tauri. (Franc.) 340

152

Tik tiešām gan — 91. psalms, 2, 3, 7 — II. E. (Aut. piezīme.)

153

Tā tika saukāts Mārlboro hercogs.

154

Viens no Francijas karaļa tituliem.

155

šo vārdu uzskatīja par īru kātoju paroli.

2 Dievs, svēti jūsu godību (franc.).

* Nevis viņš... otrs (franc.).

156

Vive le Rotj — lai dzīvo karalis (jranc.).

157

Viesnīca «Melnais ērglis» Briselē (\ratic.).

158

Pastnieks (angl.).

159

Sentdžons bija valsts sekretārs kara lietās, pēcāk — karalienes Annas laikā — ārlietu sekretārs.

13'/, — 3143

160

Vērotājs (angl.).

161

Henrija Vudfola balādes varoņi — vecmodīgs, tikumīgs laulāts pāris.

162

Rakstāmpulti ([ranc.J.

163

Ja pārgroza vārdu, stāsts vēstis par tevi. (Latiņ.)

164

Jāņa evaņģēlijā stāstīts par sirdzējiem, kas pie Betezdas dīķa gaida eņģeli sakustinām ūdeni, lai tiklu izdziedināti.

165

Wyldoats — sagrozīts Wildoats — trakulis (pēc teiciena <to saw one's wild oats — iztrakoties jaunībā). (Tulk.)

166

Sakiet ko sacīdami (ļranc.).

167

Pagaidu apmešanās vieta (franc.ļ.

168

Anglijas sūtņa laulātajai draudzenei (franc.). * Ak, mīļais! Ak, burvīgaisl (liāl.)

169

Roberta Peltoka (1697—1767) grāmatā «Pītera Vilkinsa dzīve un piedzīvojumi» stāstīts par ceļotāju, kurš nok]ūst zemē, ko apdzīvo lidojoši cilvēki. Viņš apprecas ar lidojošo meiteni (iezemiešu valodā «meitene» — «gori»), bet viņa driz nomirst.

170

«Nolaupītā matu sproga».

171

Literātus, ko apvainoja par neslavas celšanu, vai nu ieslodzīja cietumā, vai lika pie kauna staba, vai ari tiem nocirta ausis.

172

Patlaban nav laika aprakstīt (latin.).

173

Esmu tikai redzējis (latiņ.). Ovīdijs darbā «Tristitia» (Skumjas), minēdams visus rakstniekus, ko pazinis, saka: «Vergīliju esmu tikai redzējis.»

174

Upe Virdžinijā.

175

Kafejnīca, kur tolaik pulcējās literāti toriji.

176

Grāmatu Iespiedējs Draidens Ličs bija attāls Svifta radinieks. To apliecina Svifta «Dienasgrāmata Stellai» (ieraksts 1711. g. 16. janvārī).

177

Taisnība uzvarēs. Lai dzīvo taisnība! (Franc.)

178

Draidena dzejoli ar tādu pašu nosaukumu briežu māte pārstāv katoļticību, bet pantera ir anglikāņu baznīca.

179

Norāde uz Šekspīra traģēdiju «Henrijs V» (IV cēl. 3. aina),

180

Domāts Olivers Kromveis, kas dzimis Hantingdonā.

182

Drošsirdīgs bruņinieks (franc.).

183

Hiacints Rigo (1659—1743), franču mākslinieks, kas gleznojis galvenokārt augstmaņu portretus. (Tulk.)

184

Atreidi — Atreja dēli Menelajs un Agameinnons. (Tulk.)

185

OdenI iejaukta darva, ko toreiz uzskatīja par līdzekli pret visām kaitēm.

186

Grieķiski «Karaļa attēls». Lūgšanu, pārdomu un valsts politiskā stāvokļa apceru krājums, ko pēc Karļa Pirmā sodīšanas izdeva ta piekritēji, lai izraisītu līdzjūtību pret «karalisko mocek)i>. Monarhjsti šā krājuma sacerēšanu centās piedēvēt Kārlim Pirmajam.

187

īpašums, kam nav nekādas vērtības. Izteiciens ņemts no Bekin-

188

gemas hercoga sarakstītās lugas «Mēģinājums».

189

1 Ei, Laflēr, glāzi ūdens! (Franc.)

2 Nudien (franc.).

190

So cilvēku vidū minams biskaps, kam šai saulē vairs nedraud nekādas briesmas, kāds sevišķi rosmīgs un uzticams garīdznieks no anglikāņu baznīcas pretinieku aprindām, kāda dāma, kura baudīja īpašu galma labvēlību un ar kuru sazinājās Beatriksa Esmonda, divi augstākās aristokrātijas pārstāvji un Apakšnama loceklis, kurš jau daudzkārt bija piedalījies dažādās sazvērestībās par Stjuartu dinastijas atgriešanos tronī. (Aut. piezīme.)

191

Nu, vai zināt, viņa ir daiļa, šī mazā māmiņa. Bruņinieka godavārds, viņa ir apburoša, bet otra — kas ir šī nimfa, ši mirdzošā zvaigzne, šī Diāna, kura nāk lejā pa kāpnēm mums pretī? (Franc.)

192

Nolādēts! (Franc.)

193

Merum — neatšķaidīts vīns (latiņ.).

194

Namiņā (franc.).

195

Istabene (ļranc.).

2 Mi|otajam (ļranc.).

3 Pietiek, milord, jūsu sprediķis mani garlaiko. (Franc.)

4 Sis mazulis ar dzelteno seju, melnais pulkvedis, marķīzs Mizan* trops (ļranc.).

196

Nav gandrīz nc mazāko šaubu, ka mana mi|ā tēva minētais ārsts ir slavenais doktors Ārbatnots. — R. E. V. (Aut. piezime.)

197

Hārlijs 1711. gadā saņēma Oksfordas grāfa titulu.

198

Džons Cērčils 1702. gadā kļuva par Mārlboro hercogu.

199

Ko? Mans tēvs (franc.).

200

Uzbrukums (franc.).

201

202

Šī piezīme rāda, cik netaisnīgi un nievājoši par mūsu dzimumu dažkārt spriež pat viskrietnākie vīrieši. Lēdija Kāslvuda nebūt nevēlējās svinēt uzvaru pār savu meitu, bet tikai aiz pienākuma apziņas norādīja Beatriksai uz tās pieļauto nelāgo kļūdu. — R. E. (Aut. piezīme.)

203

Londonā mēs princi parasti uzrunājām, lietodami titulu «jūsu karaliskā augstība», bet mūsu dāmas neatlaidīgi viņu sauca par karali. (Aut. piezīme.)

204

Zemiski (ļranc.).

205

Anglijas karalis Jānis Bezzemnieks (1199—1210) bija spiests zemoties pāvestam Inocentam III, kas draudēja viņu gāzt no troņa, izmantojot Francijas karaļa Filipa II palīdzibu. (Tulk.)

206

Un tad? (Franc.)

207

Svētais Jurģis (angl. Sl. George) — Anglijas ticīgo aizstāvis — pēc leģendas pieveica pūķi, Vārdu «Džordžs» (angl. George) bija pieņēmis arī troņa tīkotājs.

208

Kas tur ir? (Franc.)

209

Sasodīts (franc.).

210

Lamatas (franc.).

211

«Kundze», «Liesma», «Cietsirdīgā», «Nepakļāvīgā», «Mīlestiba», «Dienas gaisma» (jranc.).

212

Nolādēts! (Franc.)

213

Skapī (jranc.).

214

Labi, vikont, mums atliek tikai viens. (Franc.)

215

Apskausimies! (Franc.)

216

Jautrs, pieglaimīgs viesnīcnieks Fārkera komēdijā «Kavalieru viltība». Vārds «Bonifeiss» kļuvis par sugas vārdu.

217

Uzvar visu (latin.).

218

Miltona «Zaudētā paradīze» (IV grām., 492—495),

Content

Tekerijs Viljams M. Stasts par Henriju Esmondu

IEVADS

PIRMĀ GRĀMATA

1 NODAĻA Kāslvudas Esmondi

2 NODAĻA

III NODAĻA

IV NODAĻA

V NODAĻA

VI NODAĻA

VII NODAĻA

Vili NODAĻA

IX NODAĻA

X NODAĻA

XI NODAĻA

XII NODAĻA

XIII NODAĻA

XIV NODAĻA

OTRĀ GRĀMATA

I NODAĻA

II NODAĻA

III NODAĻA

IV NODAĻA

V NODAĻA

VI NODAĻA

VII NODAĻA

VIII NODAĻA Ģimenes pārrunas

IX NODAĻA

X NODAĻA

XI NODAĻA

XII NODAĻA

XIV NODALA

XV NODAĻA

TREŠĀ GRĀMATA,

I NODAĻA

II NODAĻA

III NODALA

IV NODAĻA

V NODAĻA

VI NODAĻA

VII NODAĻA

VIII NODAĻA

IX NODAĻA

X NODAĻA

XI NODAĻA

XII NODAĻA

XIII NODAĻA

PĒCVĀRDS

SATURS

1