Tvens Marks

Domas un atklāsmes

Domas un atklāsmes

Marks Tvens

Satura rādītājs

Angļu izdevuma redaktora priekšvārds

i.   ievads

"Neesmu nācis maldināt; esmu šeit, lai mācītu"

(Fragments no Marka Tvena uzrunas septiņdesmitajā

dzimšanas dienā 1905. gada 5. decembrī

ii.   puiši un meitenes

"Tu nemaz neizskaties pēc meitenes"

(Fragments no Haklberija Fina piedzīvojumu 11. nodaļas

Padoms jaunatnei

(Uzruna 1882. gada 15. aprīlī

Stāsts par nekrietno zēnu

(Skeči, jauni uti veci\

Stāsts par krietno zēnu

(Skeči, jauni un veci

Meitenes

(Uzruna 1887. gada 10. februārī

Mazi bērni

(Uzruna 1879. gada 13. novembrī

iii.    cilvēka daba

Secinājums

(No krājuma Kas ir cilvēks? Un citas esejas

Dāmas

(Uzruna 1873. gada novembrī

4 Domas un atklāsmes

Piecas likteņa dāvanas

(No 10 tūkstošu dolāru mantojuma)

Manas dzīves pavērsiena punkts

(Harpers Bazar, 1910. gada februāris)

iv    amerika un amerikāņi

Plimutas klints un piligrimi

(No uzrunas 1881. gada 22. decembrī)

Laikapstākļi

(No uzrunas 1876. gada 22. decembrī)

Ņujorka

(No uzrunas 1906. gada 6. decembrī)

Nodokļi un tikumi

(No uzrunas 1906. gada 22. janvāri)

Amerikāņu īpašības

("Ko par mums domā misters Pols Buržē", North American Review, 1895. gada janvāris)

Zēna kaunpilna vajāšana

(No Galaxy 1870. gada maijā)

Neoficiāls stāsts par neveiksmīgu kampaņu

(No romāna Amerikas pretendents)

v    reliģija un morālā kārtība

Par smakām

(No Galaxy 1870. gada maijā)

Pārdomas par svētdienu

(No San Francisco Golden Era, 1866. gada 18. martā) Kā mani ieinteresēja sātans

(No darba Vai Šekspīrs ir miris?)

Teorētiski un praktiski tikumi

(No uzrunas 1899. gada 8. jūlijā)

Ceļojums uz Damasku

(No darba Vientieši ārzemēs, 43. nodaļas)

Mauks tvens

l'ar Dieva zīmju tulkošanu (No krājuma Kas ir cilvēks? Un citas esejas)

Benaresa

(No darba Pa ekvatoru, 51. nodaļas)

vi.   sociālā kārtība

Bite

(No krājuma Kas ir cilvēks? Un citas esejas)

Neparasts vēstures fragments

(No Harper's Magazine, 1914. gada oktobrī)

vii.    literatūra un māksla

Kā izstāstīt stāstu

(No 30 tūkstošu dolāru mantojuma)…

Literatūras iznīkšana (Uzruna 1900. gada 20. novembrī)

Mākslas privilēģijas

(No darba Kājām pa Eiropu, 50. nodaļas)

viii.     pasaule kopumā

Ķeizariska goda parādīšana amerikānim (No darba Vientieši ārzemēs, 15. nodaļas)

Snobi mājās un ārzemēs (No darba Vientieši ārzemēs, 23. nodaļas)

Mikclandželo

(No darba Vientieši ārzemēs, 27. nodaļas)

Sabiedriskās armēņu meitenes (No darba Vientieši ārzemēs, 38. nodaļas)

Majestātiskā sfinksa

(No darba Vientieši ārzemēs, 58. nodaļas) Misionāru ierašanās

(No darba Dzīve bez ērtībām, 72. nodaļas)

Saprātīgais misters Rodss (No darba Pa ekvatoru, 68. nodaļas)

Angļu izdevuma redaktora priekšvārds

Marks Tvens (īstajā vārdā Semjuels Lenghorns Klemenss) piedzima 1835. gada 30. novembrī Floridā, Misūri štatā, bet nomira 1910. gada 10. aprīlī Konektikutā, kur bija apmeties kopš 1871. gada. Pēc aizbraukšanas no Hanibalas, Misūri štata pilsētiņas, kurā viņš pavadīja bērnību, Tvens strādāja uz Misisipi tvaikoņa un lielāko dzīves daļu pavadīja ceļojumos gan pa Ameriku, gan pa visu pasauli, paužot savas domas par vietām un cilvēkiem, kurus sastapa. Viņš bija žurnālists, ceļojumu aprakstnieks, filozofs, humorists, veikls orators, bet galvenokārt stāstu un romānu autors.

Lai no milzīgā Marka Tvena darbu klāsta izraudzītos fragmentus kā rakstītos, tā runātos iekļaušanai šajā atziņu krājumā, nācās atmest daudz vairāk sacerējumu, nekā varēja ietvert. Ja neskaita vienu fragmentu no viņa izcilākā darba Haklberija Pina piedzīvojumi, tad šeit nav pārstāvēts neviens no Tvena romāniem. Katrā ziņā varbūt labāk tos lasīt kā vienu veselumu, nevis sadalītus fragmentos. Šī grāmata iepazīstina lasītāju ar tipiskiem Tvena atziņu paraugiem tieši un netieši paustas, smieklīgas un uzjautrinošas, satraucošas un provokatīvas atziņas par pasauli, kurā viņš dzīvoja, tās cilvēkiem un viņu domām; par to pasauli, kas joprojām ir tik līdzīga mūsējai.

Ievads

"Neesmu nācis maldināt; esmu šeit, lai mācītu" [1]

Man mūžā ir bijis daudz dzimšanas dienu. Es ļoti labi atceros savu pirmo dzimšanas dienu un allaž ar sašutumu; viss bija tik primitīvi, neestētiski un pirmatnēji. Ne tā kā tagad. Nebija nekādas gaidītas, glaimojošas sagatavošanās vispār nekas nebija sagatavots. Turklāt personai, kas piedzima ar tik augstiem un trausliem instinktiem, pat šūpulis nebija balti nomazgāts nekas nebija sagatavots. Man nebija neviena mata, neviena zoba un pašam sava apģērbu tirgotāja, uz savu pirmo mielastu man nācās doties tādam, kāds biju ieradies. Ļaudis mudžēdami nāca skatīties uz mani. Ta bija pavisam neliela pilsētiņa drīzāk mazs ciems Misūri mežu biezoknī, kurā nekad nekas nenotika un cilvēkus viss ieinteresēja, tāpēc viņi visi ieradās mani nopētīja, lai noskaidrotu, vai manos vaibstos neierauga kaut ko jaunu. Nu ciemā nekad nekas nenotika, bet es biju vienīgais notikums daudzu jo daudzu mēnešu laikā; un, lai gan zinu, ka man tā neklātos runāt, tomēr es kļuvu gandrīz par īstu notikumu visa ciema dzīvē vairāk nekā divu pēdējo gadu laikā. Ta nu tic cilvēki nāca paskatīties uz mani viņi nāca ar ziņkāri un ar vaļsirdību, kas ir tik provinciāla, un apskatīja mani no visām pusēm un izteica savus atzinumus. Neviens viņiem nejautāja, un es neko nebūtu iebildis, ja kāds būtu veltījis man komplimentu, bet neviens to nepateica. Viņu viedokļi bija gluži zaļi no aizspriedumiem, un es šos atzinumus izjūtu līdz pat šai dienai. Es tos pacietu tik ilgi nu, jūs jau zināt, ka es piedzimu laipns, šos spriedumus pacietu līdz zināmai robežai. Es tos pacietu stundu, un tad nožēlojamais radījums pievērsa uzmanību. Tas nožēlojamais radījums biju es. Nu bija pienākusi mana kārta pievērst uzmanību, un es to izdarīju. Es ļoti labi sapratu sava stāvokļa priekšrocības; zināju, ka esmu vienīgais nevainojami tīrais un šķīstais indivīds visā pilsētiņā, un es nācu klajā un tā arī pateicu. Viņi nespēja neko iebilst. Ta bija tīrā patiesība. Viņi nosarka, jo bija kauns. Ta bija mana pirmā pēcpusdienas runa. Man šķiet, ka tas notika pēc pusdienām.

Starp manu pirmo dzimšanas dienas runu un šo ir pagājis krietns laika sprīdis. Ta bija mana šūpuļdziesma, un šī ir mana gulbja dziesma tā es domāju. Esmu pieradis pie gulbja dziesmām; tās esmu dziedājis vairākas reizes.

Šī ir mana septiņdesmitā dzimšanas diena, un mani interesē, vai pret šī teikuma nozīmīgumu jūs visi izturaties ar cieņu, aptverdami visu šīs frāzes jēgu septiņdesmitā dzimšanas diena.

Septiņdesmitā dzimšanas diena! Tas ir dzīves brīdis, kad tu nonāc pie jaunas un bijību iedvesošas cienības, kad tu vari mest malā pieklājīgo atturību, kas ir nomākusi tevi veselu paaudzi, un nebaidoties un nemulstot stāvēt savā septiņterašu virsotnē un lūkoties lejā un mācīt bez pārmetumiem. Tu vari stāstīt, kā ieradies šajā pasaulē. Ta visi dara. Tu nekad nepagursti, stāstot, pa kādām smalkām mākslām un dziļām morālēm esi uzrāpies līdz šai lieliskajai vietai. Tu izskaidro procesu un ar vecīgu aizgrābtību pakavējies pie sīkumiem. Tik sen esmu tīkojis izklāstīt savus uzskatus, un nu visbeidzot man ir tiesības to darīt.

Savus septiņdesmit gadus esmu sasniedzis parastā veidā strikti turoties pie dzīves plāna, kas jebkuru citu nogalinātu. Tas izklausās pēc pārspīlējuma, bet patiesībā tas ir parasts priekšnosacījums liela vecuma sasniegšanai. Kad mēs izpētām jebkura pļāpīga, veca vīra dzīves programmu, tad vienmēr atklājam, ka paradumi, kas viņus pasargājuši, mūs būtu nogalinājuši, ka apstākļi, kas viņiem ļāva tik ilgi dzīvot uz savu mantinieku rēķina, kā saka misters Šoets, nocenotu mūs pirms termiņa. Šeit es piedāvāšu kā pamatotu principu šo: mēs nevaram sasniegt vecumu, izmantojot cita cilvēka paņēmienus.

Tagad es ar savu dzīvesveidu mācīšu tos, kuri vēlas izdarīt pašnāvību pēc tā paša plāna, kuram pateicoties es septiņdesmit gadus varēju izvairīties no ārsta un nāves. Dažas detaļas var izklausīties nepatiesas, bet tā nav. Neesmu nācis maldināt; esmu šeit, lai mācītu.

Līdz četrdesmit gadu vecumam mums nav pastāvīgu paradumu. Pēc tam tie sāk sacietēt, drīz vien pārakmeņojas, un tad arī viss sākas. Kopš četrdesmit gadu vecuma es regulāri eju gulēt un ceļos augšā un tas ir viens no svarīgākajiem faktiem. Man jau ir kļuvis par paradumu likties gulēt tad, kad vairs nav neviena, ar ko kopā pasēdēt; un man jau ir kļuvis par likumu celties tad, kad tas jādara. Ta rezultātā ir izveidojusies stingra neregularitātes regularitāte. Tas ir pasaudzējis manu veselību, bet jebkuru citu cilvēku tas sakropļotu.

Kas attiecas uz uzturu tas arī ir ļoti svarīgs -, tad visu laiku esmu strikti ēdis to, kas man neder, tik ilgi, līdz vai nu es, vai ēdiens guva virsroku. Vel nesen es biju stiprāks par ēdienu. Bet pagājušajā pavasarī es pārstāju pēc pusnakts niekoties ar saldajiem pīrāgiem: līdz pat tam laikam vienmēr biju uzskatījis, ka no tiem nevar uzbaroties. Līdz trīsdesmit gadu vecumam astoņos no rīta es izdzēru krūzi kafijas un apēdu maizi, un vairs ne kumosa vai malka līdz pat pusastoņiem vakarā. Vienpadsmit stundu. Man tas der un ir veselīgi, jo man nekad dzīvē nav sāpējusi galva, bet cilvēki, kas pazīst galvassāpes, ar šo paņēmienu diez vai sasniegtu septiņdesmit gadu vecumu, un viņi rīkotos muļķīgi, ja mēģinātu šādi ēst. Un vēlos jūs skubināt uz to kas, manuprāt, ir gudri: ja atklājat, ka nevarat sasniegt septiņdesmit gadu vecumu citādi kā tikai apgrūtinošā ceļā, tad nedariet to! Kad jums atņem vietu salonvagonā un iebāž sasmakušā smēķētāju vagonā, tad apģērbieties, nokārtojiet rēķinus un izkāpiet pirmajā stacijā, kur ir kapsēta!

Gandrīz nemainīgi es nemēdzu izsmēķēt vairāk par vienu cigāru vienā reizē. Citu ierobežojumu attiecībā uz smēķēšanu man nav. Es nezinu, kad sāku smēķēt, tikai zinu, ka tas bija mana tēva dzīves laikā un ka es biju ļoti piesardzīgs. No dzīves tēvs aizgāja 1847. gada sākumā, kad man bija nedaudz vairāk par vienpadsmit gadiem; kopš tā laika es smēķēju atklāti. Par mācību citiem — un neba man rūp mērenība man vienmēr ir bijis noteikums nekad nesmēķēt, kad sāku iemigt, un nekad neatturēties, kad esmu nomodā. Tas ir labs noteikums. Es domāju man; bet daži nojums lieliski zina, ka visiem tas nebūtu īstais risinājums, ko izmantot, lai mēģinātu sasniegt septiņdesmit gadu vecumu.

Es smēķēju gultā, līdz aizmiegu; naktī pamostos dažreiz vienu, dažreiz divas, dažreiz trīs reizes un nekad nelaižu garām iespēju uzsmēķēt. Šis ieradums ir tik sens un man dārgs un mīļš, ka es justos tikpat slikti kā jūs, kungs ar to es domāju priekšsēdi —, zaudējot savu vienīgo tikumu, ja vien jums tāds būtu: es nevienu neapsūdzu. Šai brīdī atzīšos, ka šad un tad esmu atmetis smēķēšanu, katrreiz uz vairākiem mēnešiem, bet tas nebija principa dēļ, bet tikai tāpēc, lai izrādītos, es to darīju, lai satriektu tos kritiķus, kuri apgalvoja, ka es esot savu ieradumu vergs un nespējot saraut šīs važas.

Šodien ir sešdesmit gadu, kopš sāku smēķēt neierobežoti. Es nekad neesmu pircis cigārus ar kronīšiem. Agri sapratu, ka man tie ir par dārgu. Vienmēr esmu pircis lētus cigārus katrā ziņā saprātīgi lētus. Pirms sešdesmit gadiem tie man izmaksāja četrus dolārus par barelu, bet mana gaume nesen uzlabojās, un tagad es maksāju septiņus dolārus. Sešus vai septiņus. Man šķiet, septiņus. Jā, septiņus. Bet cenā ietilpst arī muciņa. Pie manis mājās bieži notiek smēķētāju viesības, bet cilvēki, kas ierodas, vienmēr apņemas vairs nesmēķēt. Interesanti, kāpēc tā.

Kas attiecas uz dzeršanu, tad man nav nekādu noteikumu. Kad citi dzer, es ar prieku palīdzu, bet citādi aiz paraduma un izvēles es nedzeru. Šī nedzeršana man nekaitē, savukārt jums tā droši vien nāktu par skādi, jo jūs esat citādi. Jūs ar to neaizraujaties.

Kopš septiņu gadu vecuma zāles es lietoju reti, un vēl arvien man tās reti arī vajag. Bet līdz septiņu gadu vecumam es pārtiku tikai no alopētiskajiem medikamentiem. Nejau tāpēc, ka man tie būtu bijuši vajadzīgi,jo liekas, ka man tos nevajadzēja. Es tos dzēru ekonomisku apsvērumu dēļ: mans tēvs uz parāda bija iegādājies aptieku, un tā nu sanāca, ka zivju eļļa bija lētāka par citiem brokastu ēdieniem. Mums bija deviņi bareli zivju eļļas, un ar tiem man pietika septiņus gadus. Pēc tam mani atradināja no zivju eļļas. Pārējai ģimenei nācās iztikt ar rabarberiem, vemjamzālēm un tamlīdzīgiem produktiem, jo es biju luteklītis. Es biju pirmais Standard Oil Trtist[2] uzņēmums. Es dabūju visu eļļu. Līdz tam laikam, kad aptieka tika iztukšota, mana veselība bija nostiprināta, un kopš tā laika man nekas sevišķs vairs nav kaitējis. Bet jūs jau ļoti labi saprotat, Li vidusmēra bērnam ar šādu bāzi mērot ceļu uz septiņdesmit gadu vecumu būtu muļķīgi. Gadījās, ka tieši tas man ir vajadzīgs, bet tā bija tikai nejaušība; otrreiz viena gadu simteņa laikā tā vairs notikt nevar.

Es nekad neesmu vingrojis, ja neņem vērā gulēšanu un atpūšanos, un nekad arī nedomāju to darīt. Vingrošana ir riebīga. Kad esi noguris, no tās nevar būt nekāda labuma; un es vienmēr esmu noguris. Bet, lai kāds cits cilvēks padzīvo pēc mana parauga, un paskatīsimies, kur viņš nonāks.

Es vēlos vēlreiz atkārtot un uzsvērt šo principu: mēs nevaram sasniegt vecumu, izmantojot cita cilvēka paņēmienus. Mani ieradumi sargā manu dzīvību, bet jūs tie nogalinātu.

Esmu dzīvojis stingri tikumisku dzīvi. Taču citiem cilvēkiem mēģināt to darīt būtu kļūda, kā arī man to jums rekomendēt. Tas izdotos pavisam nedaudziem: jums ir jābūt pagalam milzīgam tikumu krājumam, un jūs tos nevarat dabūt vairāk, nekā ir iespējams; jums tie visi jādabū un jāsaliek savā kastītē. Tikumi ir kā prasmes kā mūzika, kā svešvaloda, kā pietāte, pokers, paralīze -, neviens cilvēks ar tiem nepiedzimst. Es pats ar tiem nepiedzimu, sākumā šai ziņā biju trūcīgs. Man nebija neviena paša tikuma. Diez vai šajā ēkā tolaik atradās kāds trūcīgāks cilvēks par mani. Jā, sākumā bija tieši tā manā priekšā plaši atvērta pasaule, bet tikuma neviena. Pat ne apdrošināšanās tikuma. Es atceros savu pirmo iegūto tikumu. Es atceros ainavu, laiku, atminos, kā viss izskatījās. Tas bija sens tikums, sens, lietots tikums, pavisam sabojāts, un turklāt tas nemaz nederēja. Bet, ja uzmanīgi izturas pret tamlīdzīgām lietām, tur tās sausumā un pietaupa svinīgiem gājieniem, šotokvām [3] , pasaules gadatirgiem un tā tālāk un laiku pa laikam tās dezinficē, un reizi pa reizei pārklāj ar jaunu, tīru kārtu, tad būsiet pārsteigti, cik ilgi tās saglabājas un cik ilgi tās ir jaukas vai vismaz nekaitīgas. Kad es dabūju to seno, sapelējušo tikumu, tas pārstāja augt augumā, jo netika vingrināts, bet es viņu stipri nodarbināju svētdienās un pilnīgi. Šādā kopšanā tas neticami pieņēmās varenībā un cienībā, labi man kalpoja un bija mans prieks un lepnums sešdesmit trīs gadus; tad tas sāka biedroties ar apdrošināšanas šefiem un zaudēja miesu un raksturu, bija skumji uz viņu noraudzīties, un arī darījumiem tas vairs nederēja. Man viņš bija liels zaudējums. Taču ne viss bija zaudēts. Es viņu pārdevu to nožēlojamo skeletu, kas no viņa bija atlicis, es viņu pārdevu Leopoldam, Beļģijas pirātu ķēniņam; viņš savukārt to pārdeva mūsu Metropolitēna muzejam, kurš ļoti priecājās, ka ieguvis to, jo bez uzvilktās lupatas viņš ir 57 pēdas garš un 16 pēdas augsts, un visi domā, ka viņš ir brontozaurs. Pēc tā viņš arī izskatās. Muzejā domā, ka būs nepieciešami deviņpadsmit ģeoloģisko periodu, lai radītu viņa līdzinieku.

Tikumi ir ārkārtīgi vērtīgi, jo katrs cilvēks piedzimst ar grēka mikrobiem, un vienīgais, kas spēj tos iznīdēt, ir tikumi. Rezultātā jūs iegūstat sterilu kristieti, tas ir, jūs iegūstat sterilo kristieti, jo tāds ir tikai viens. Dārgais kungs, neskatieties uz mani tā!

Sešdesmit un desmit gadu!

Šī ir Bībeles likuma robeža. Aiz tās jums vairs nav nekādu aktīvo pienākumu; jūsu spraigā dzīve ir beigusies. Jūs esat nodienējis cilvēks; ja izmantojam Kiplinga militāro frāzi, — jūs esat nokalpojis savu termiņu labāk vai ne tik labi un tiekat atvaļināts. Jūs esat kļuvis par republikas godabiedru, esat palaists brīvībā, uz jums neattiecas ne spaidi, ne arī taures signāli, vienīgi "vakara junda". Jūs maksājat vecos pienākuma rēķinus, ja vēlaties, bet, ja gribat, varat atteikties to darīt, turklāt bez aizspriedumiem jo nav likuma, kas regulētu to iekasēšanu.

Iepriekš atrunāto saistību lūgumu, kurš četrdesmit gadu laikā jums ir sagādājis stipri daudz ciešanu, tagad varat nolikt uz visiem laikiem šajā kapa malā jums to vairs nekad nevajadzēs. Ja jūs saraujaties no domām par nakti, ziemu, vēlo pārnākšanu mājās no banketa, gaismu un smiekliem tuksnesīgajās ielās no domām par vientulību, kas jums nekad vairs neatgādinās to, ka jāzogas uz pirkstgaliem, lai neuzmodinātu draugus, bet atgādinās tikai to, ka vairs nav jāiet uz pirkstgaliem, jo jūs nekad vairs nevarēsiet viņus uzmodināt -, ja saraujaties no šīm domām, tad jums ir vajadzīga tikai viena atbilde:

-Jūsu uzaicinājums pagodina un iepriecina mani, jo jūs mani joprojām atceraties, bet man ir jau septiņdesmit gadu septiņdesmit un es iekārtošos stūrītī pie kamīna, smēķēšu savu pīpi, lasīšu grāmatu un atpūtīšos, novēlot jums veiksmi mīlestībā, un tad, kad savukārt jūs icradīsietics ostas piestātnē nr. 70, varēsiet rāmā garā kāpt uz kuģa klāja, kas jūs gaidīs, un ar mierīgu sirdi doties pretī rietošajai saulei.

I puiši un meitenes

"Tu nemaz neizskaties pēc meitenes"[4]

-    Nāc iekšā, sacīja sieviete. Un es ienācu. Viņa sacīja:

-    Apsēdies! Es paklausīju.

Viņa vērīgi uzlūkoja mani ar savām spožajām ačelēm un jautāja:

-    Kā tevi sauc?

-    Sāra Viljamsa.

-    Kur tu dzīvo? Tepat apkārtnē?

-    Nē, kundze. Hukcrvilā, septiņas jūdzes no šejienes. Esmu tālu gājusi un gaužām nogurusi.

-    Droši vien arī izsalkusi. Es tev kaut ko sameklēšu.

-    Nē, kundze, neesu izsalkusi. Biju gan izsalkusi, bet divu jūdžu attālumā no pilsētas iegāju kādā fermā un palūdzu ēst, tā ka tagad vairs neesu izsalkusi. Tāpēc arī tik vēlu ierados pilsētā. Mana māte guļ slima, un viņai nav naudas, un mums nav ko ēst, atnācu to pateikt savam tēvocim Ebneram Mūram. Viņš dzīvo pilsētas otrā galā tā teica māte. Es šeit nekad agrāk nav bijuse. Vai jūs manu tēvoci pazīstat?

-    Nē, bet es visus vēl nepazīstu. Es šeit dzīvoju nepilnas divas nedēļas. Labāk paliec te pa nakti. Noņem savu cepuri.

-    Nē, cs atbildēju, domāju, ka brīdi atpūtīšos un tad iešu tālāk. Es no tumsas nebaidos.

Viņa sacīja, ka neļaušot man iet vienai, bet drīz pēc kādas pusotras stundas pārnākšot viņas vīrs, un viņa tam likšot mani pavadīt. Pēc tam kundze sāka stāstīt par savu vīru un radiniekiem upes augštecē, un tiem radiniekiem, kas dzīvo lejpus upes, un ka šiem agrāk klājies daudz labāk, ka tie neapzinoties pieļāvuši kļūdu, pārceldamies uz mūsu pilsētiņu, tiem iepriekšējā vietā būtu bijusi daudz lielāka labklājība un tā tālāk, un tā tālāk, līdz e^ jau sāku bažīties, ka esmu kļūdījies, ienākdams pie viņas, lai noskaidrotu, kas notiek pilsētā. Bet drīz vien viņas valoda novirzījās uz manu papu un slepkavību un es labprāt ļāvu viņai tarkšķēt tālāk. Viņa pastāstīja par to, kā es un Toms Sojers atradām sešus tūkstošus dolāru (viņa gan teica desmit tūkstošus), un izteicās, cik nejauks esot mans paps un ka arī es esot bijis nejauks, un visbeidzot viņa sāka stāstīt par manu noslepkavošanu. Tad es iejaucos:

-    Kas to izdarīja? Esam daudz dzirdējuši par notikumiem Hukervilā, bet nezinām, kas nogalināja Haku Finu.

-    Manuprāt, šeit dažs labs gribētu uzzināt, kas viņu nogalinājis. Daži domā, ka to izdarījis pats vecais Fins.

-    Tiešām?

-    Lielākoties visi sākumā tā domāja. Viņš nekad neuzzinās, ka viņu gandrīz vai gribēja nolinčot. Bet vakarā visi bija citādās domās un nosprieda, ka slepkavību izdarījis kāds izbēdzis nēģeris, vārdā Džims.

-    Kāpēc viņš…

Es apklusu. Nospriedu, ka labāk būs paklusēt. Viņa turpināja, manu piebildi neievērodama.

-    Nēģeris izbēga tai pašā naktī, kad nogalināja Haku Finu. Ta nu par viņu ir izsludināta trīssimt dolāru atlīdzība. Arī par veco Finu izsludināta godalga divsimt dolāru. Rcče, viņš pēc slepkavības otrā rītā ieradās mūsu pilsētā un visu pastāstīja, un uz tvaikonīša palīdzēja meklēt Maka līķi, bet tad tūlīt pielēca kājās un aizgāja. Vakara pusē visi gribēja to nolinčot, bet viņš nebija atrodams, saproti. Nu, nākamajā dienā noskaidrojās, ka nēģeris ir prom; viņš nebija redzēts kopš desmitiem slepkavības vakarā. Tad viņi slepkavību piedēvēja šim, saproti. Nākamajā dienā atgriezās vecais Fins un aizgāja bļaustīdamies pie tiesneša Tečera prasīt naudu, lai varētu dzīt pēdas nēģerim visā Ilinoisā. Tiesnesis viņam iedeva mazliet naudas, tajā pašā vakarā vecais piedzērās un līdz pusnaktij klaiņoja kopā ar pāris nelāga paskata svešiniekiem, un vēlāk kopā ar viņiem pazuda. Kopš tā laika viņš nav atgriezies un neviens vēl šo nemeklē, līdz apstākļi mazliet noskaidrosies, bet ļaudis tomēr domā, ka viņš pats nogalinājis savu puiku un tikai sagudrojis visu tā, it kā viņu būtu nobeiguši laupītāji, lai tad pats bez ilgas tiesāšanās dabūtu Haka naudu. Ļaudis apgalvo, ka no viņa to varot sagaidīt. O, es domāju, ka viņš ir ļoti viltīgs. Ja viņš atgrieztos tikai pēc gada, viss būtu kārtībā. Viņam neko nevarētu pierādīt, viss būtu noklusis, un Haka naudu viņš paņemtu vieglāk par vieglu.

-    Jā, droši vien, kundze. Liekas, tad viņam nekas vairs netraucētu. Vai tiešām visi domāja, ka to izdarīja nēģeris?

-Ak nē, ne visi. Daudzi domā, ka viņš ir slepkava. Taču nēģeri drīz vien noķers un izspiedīs no viņa patiesību.

-    Vai tad viņu tagad meklē?

-    Tu gan esi vientiesīga, vai ne? Vai tad katru dienu zemē mētājas trīssimt dolāru? Daži domā, ka nēģeris neesot nekur tālu aizgājis. Es arī tā do-māju bet nekur neesmu par to runājusi. Pirms dažām dienām es sarunājos ar diviem vecīšiem, kas dzīvo kaimiņos baļķu mājelē, un viņi ieminējās, ka gandrīz neviens neaizbraucot uz Džcksona salu. Vai tad tur neviens nc-dzīvo? es prasīju. Nē, neviens, viņi atbildēja. Es vairs neko nesacīju, bet mazliet padomāju. Man šķiet, ka apmēram pirms divām dienām redzēju dūmus kūpam salas augšgalā. 1a nu es spriežu, ka nēģeris slēpjas tur. Lai vai kā būtu, ir vērts salu pārmeklēt. Pēc tam nekādus dūmus vairs tur neesmu redzējusi, varbūt nēģeris ir aizvācies, ja viņš tur bijis, bet mans vīrs kopā ar vēl vienu cilvēku aizbrauks apskatīties. Mans vīrs bija izbraucis augšup pa upi, bet pirms divām stundām šodien atgriezās, un es viņam visu izstāstīju, kolīdz viņš te ienāca.

Jutos tik neomulīgi, ka nespēju mierīgi nosēdēt. Kaut kas bija jāizdara, tāpēc es paņēmu no galda adatu un mēģināju ievērt tajā diegu. Rokas trīcēja, un diega ievēršana man nepadevās. Kad sieviete apklusa, es paskatījos uz viņu viņa ziņkāri vēroja mani un mazliet smaidīja. Noliku adatu un diegu un izlikos, ka mani ļoti ieinteresējis viņas stāsts, un tā arī bija. Es teicu:

-     Trīssimt dolāru ir branga nauda. Kaut mana māte varētu tos dabūt! Vai jūsu vīrs brauks uz salu šovakar?

-    O jā. Viņš devās uz pilsētu kopā ar to vīru, par kuru tev stāstīju, lai sadabūtu laivu un aizņemtos vēl vienu bisi. Uz salu viņi brauks pēc pusnakts.

-    Vai viņi varētu pagaidīt līdz rītam, kad būs labāka redzamība?

-Jā, bet vai arī nēģerim tad nebūtu labāka redzamība? Pēc pusnakts viņš, visticamāk, būs aizmidzis, tad viņi piclavīsics tam klāt no meža, kur tumsā varēs labāk saskatīt ugunskuru, ja viņš tādu būs iekūris.

-    Es par to neiedomājos.

Sieviete turpināja mani ziņkārīgi novērot, un es jutos ļoti neērti. Tad viņa jautāja:

-    Mīlulīt, saki: kāds bija tavs vārds?

-    M-mērija Viljamsa.

Pēkšņi atcerējos, ka sākumā nebiju nosaucis sevi par Mēriju, tāpēc nespēju ne acu pacelt, jo es taču sevi nosaucu par Sāru. Jutos iedzīts stūrī un baidījos, ka tāds arī izskatos. Vēlējos, lai sieviete vēl kaut ko teiktu. Jo ilgāk viņa klusēja, jo neveiklāk es jutos. Bet tad viņa sacīja:

-    Mīļā, man likās, ka ienākot tu sevi nosauci par Sāru!

-Jā, kundze, Sāra Mērija Viljamsa. Sāra ir mans pirmais vārds. Daži mani sauc par Sāru, daži par Mēriju.

-    Ak tā tas ir?

-Jā, kundze.

Tagad es sajutos labāk, bet vienalga vēlējos, kaut būtu bijusi laukā. Es vēl aizvien nespēju paskatīties viņai acīs.

Sieviete sāka runāt, cik tagad esot grūti laiki un cik trūcīgi viņi dzīvojot, ka žurkas te esot tik nekaunīgas, it kā māja piederētu viņām, un tā tālāk, un tā joprojām, un tad es atkal nomierinājos. Par žurkām viņai bija taisnība. Ik pa mirklim kāda pabāza purnu no cauruma kaktā. Sieviete teica, ka vienmēr jātur kāds priekšmets pa rokai, kad viņa tā viena sēžot, lai varētu to sviest uz žurkām, citādi tās nedodot mieru. Viņa parādīja man cilpā salocītu svina stienīti un teica, ka parasti metot labi, bet pirms pāris dienām izmežģījusi roku un nezinot, vai tagad spēšot trāpīt. Kad atkal parādījās žurka, viņa svieda svina gabalu, bet netrāpīja un iesaucās: "Au!" it kā viņai iesāpētos roka. Pēc tam viņa sacīja, lai pa nākamo žurku metot es. Es aizietu, iekams atgriežas viņas vīrs, bet nevarēju to izdarīt. Paņēmu metamo un, tiklīdz žurka pabāza degunu, sviedu ar to, un žurkai būtu klājies plāni, ja tā neatrautos atpakaļ. Sieviete teica, ka tas esot bijis lielisks metiens, un viņa cerot: es sviedīšot vēlreiz. Viņa piecēlās, paņēma svina gabalu un atnesa to atpakaļ, tad paņēma dzijas šķeteri, teikdama, lai es palīdzot viņai to notīt. Es izstiepu rokas, viņa tām aplika dziju un turpināja stāstīt par sevi un savu vīru. Bet tad pēkšņi iesaucās:

-    Uzmani žurkas! Labāk turi svina gabalu klēpī.

Tai pašā mirklī viņa iesvieda man klēpī svina gabalu un es parāvu kājas ciešāk kopā, bet viņa turpināja stāstīt. Taču pēc aptuveni minūtes viņa noņēma šķeteri no manām rokām un noprasīja:

-    Kāds ir tavs īstais vārds?

-    K-ko, kundze?

-    Kāds ir tavs īstais vārds? Bils, Toms vai Bobs? Kāds tas ir?

Man šķita, ka trīcu kā apšu lapa, un nezināju, ko lai dara. Bet es atbildēju:

-     Lūdzu, nesmejieties par nabaga meiteni, kundze. Ja es jūs traucēju, tad…

-   Nē, netraucē. Sēdies un paliec, kur esi. Es tev nedarīšu pāri un nevienam tevi arī nenosūdzēšu. Tikai atklāj man savu noslēpumu un uzticies man. Es šo noslēpumu neizpaudīšu vēl vairāk: es tev palīdzēšu. To pašu darīs arī mans vecais, ja tu vēlēsies. Tu esi vienkārši aizbēdzis māceklis tas arī viss. Tas nav nekas briesmīgs. Tas nav nekas slikts. Pret tevi slikti izturējās, un tu nolēmi aizbēgt. Nebaidies, bērns, es tevi nenodošu. Esi nu labs zēns un izstāsti man visu.

Ta nu es teicu: vairs nav jēgas izlikties un izstāstīšu visu no tīras sirds, bet lai viņa izpilda savu solījumu. Tad es sievietei izstāstīju, ka mani vecāki ir miruši un ka tiesa mani nodevusi skopa, veca fermera aizbildniecībā trīsdesmit jūdžu attālumā no upes, vecais pret mani izturējies tik slikti, ka ilgāk vairs nespēju izturēt; viņš uz pāris dienām aizbrauca, un es, izmantojot iespēju, nozagu dažus viņa meitas vecos apģērba gabalus un aizbēgu, trijās naktīs noiedams trīsdesmit jūdzes. Gāju tikai naktīs, bet dienās slēpos un gulēju, visu ceļu pārtiku no maizes un gaļas, ko nesu somā, un biju paēdis. Ceru, ka tēvocis Ebners Mūrs mani pieņems, un tāpēc esmu ieradies šeit, Gošenā, kur viņš dzīvo.

-     Gošenā, bērns? Šī nav Gošena. Šī ir Sentpītersbcrga. Gošena ir desmit jūdžu tālāk upes augštecē. Kas tev teica, ka šī ir Gošena?

-    Nu, kāds vīrs, kuru es satiku šorīt rītausmā tieši tad, kad grasījos iegriezties mežā, lai, kā parasts, pagulētu. Viņš teica, ka tur, kur ceļi sadalās, man jādodas pa labi un pēc piecām jūdzēm es nonākšot Gošenā.

-     Manuprāt, viņš bija piedzēries. Viņš tev visu iestāstīja pilnīgi nepareizi.

-     Viņš nudien uzvedās kā piedzēries, bet tagad tam nav nozīmes. Man jādodas tālāk. Līdz ausmai jau būšu Gošenā.

-    Mirklīti uzgaidi. Es tev iedošu kaut ko ieēst. Tev tas būs vajadzīgs.

Ta nu viņa gatavoja man ēdienu un jautāja:

-     Saki ar kuru galu govs pieceļas? Atbildi uzreiz! Nepārdomā! Kurš gals pieceļas pirmais?

-    Pakaļgals, kundze.

-    Labi, bet zirgs?

-    Ar priekšgalu, kundze.

-    Kurā pusē kokam uzaug sūnas?

-    Ziemeļu pusē.

-Ja piecpadsmit govju ganās kalna nogāzē, cik daudzas no tām ēd, pavērsušas galvas vienā virzienā?

-    Visas piecpadsmit, kundze.

-    Labi, šķiet, tu esi dzīvojis laukos. Iedomājos, ka varbūt atkal gribi mani izjokot. Kāds tad ir tavs īstais vārds?

-    Džordžs Pīters, kundze.

-    Labi, centies to atcerēties, Džordž. Neaizmirsti un promiedams nepasaki, ka tevi sauc par Aleksanderu un, kad tevi pieķeru, tad par Džordžu Aleksanderu. Un nerādies sievietēm šajās vecajās katūna drēbēs. Tu nemaz neizskaties pēc meitenes, bet varbūt vīriešus tev izdotos apmuļķot. Lai Dievs stāv klāt, bērns, kad tu ķeries pie diega vēršanas adatā! Neturi diegu nekustīgi un neliec tam klāt adatu, bet turi adatu nekustīgi un ver iekšā diegu tā parasti dara sievietes, bet vīrieši rīkojas gluži pretēji. Un, kad tu svied kaut ko žurkai vai kam citam, tad paslejies uz pirkstgaliem un pacel roku virs galvas cik vien iespējams neveikli, un aizsvied metamo žurkai kādas sešas vai septiņas pēdas garām; svied ar stīvi izstieptu roku, kā to dara meitenes, nevis saliecot dilbu vai elkoni kā puika, atvēzējot roku sānis. Un ielāgo! Kad meitene cenšas kaut ko satvert klēpī, viņa izpleš ceļgalus, nevis saspiež tos, tā tu to darīji, kad ķēri svina gabalu. Tūlīt nopratu, ka esi puika, kad tu vēri diegu adatā. Un visu pārējo sagudroju tikai tāpēc, lai par to pārliecinātos. Tagad steidzies pie sava tēvoča, Sāra Mērija Viljamsa, Džordž Aleksander Pīter, un, ja iekulsies nepatikšanās, tad paziņo man, misis Džūditai Loftēsai, un es darīšu visu, lai tevi izpestītu no ķezas. Ej visu laiku gar upi un nākamreiz, kad dosies klaiņot, paņem līdzi kurpes un zeķes! Ceļš ir akmeņains, un tavas kājas būs bēdīgā stāvoklī, kad nokļūsi līdz Gošenai.

Padoms jaunatnei

Kad man pateica, ka šeit tiek gaidīta mana uzstāšanās, es apjautājos, kādai vajadzētu būt runai. Man sacīja: kaut kam tādam, kas būtu piemērots jaunatnei, kaut kam didaktiskam, pamācošam vai kādam labam padomam. Ļoti labi. Man prātā ir šis tas, ko bieži esmu ilgojies paust jauniešu pamācīšanai, jo nenobriedušas jaunības gados šādi ieteikumi iesakņojas vislabāk un ir ilgstošāki un vērtīgāki. Tatad vispirms, mani jaunie draugi, es jums teikšu un to saku ļoti lūdzot, uzstājot…

Vienmēr klausiet savus vecākus, kad viņi ir līdzās. Galu galā tā ir vislielākā gudrība; ja neklausīsiet, tad viņi jūs, vienalga, piespiedīs. Vairums vecāku domā, ka zina labāk par jums, un jūs parasti varat panākt vairāk, izpatīkot šīm iedomām nekā rīkojoties paši pēc sava prāta.

Izturieties ar cieņu pret saviem priekšniekiem, ja jums tādi ir, arī pret svešiniekiem un dažkārt arī pret visiem pārējiem. Ja kāds indivīds jūs apvaino un jūs nespējat izšķirties, vai tas ir darīts tīšām vai netīšām, neķerieties pie galējiem līdzekļiem, vienkārši nogaidiet izdevīgu brīdi un gāziet viņam ar ķieģeli! Ar to būs gana. Ja uzzināsiet, ka viņš nebija gribējis jūs apvainot, esiet atklāti un atzīstieties, ka kļūdījāties, iesitot viņam; atzīstiet to kā vīrs un sakiet, ka tā negribējāt. Jā, vienmēr izvairieties no vardarbības, jo šajā labdarības un laipnības laikmetā tamlīdzīga uzvešanās vairs nav modē. Dinamītu atstājiet rupekļiem un bezkauņām!

Ejiet gulēt agri, celieties agri tas ir gudri. Dažas autoritātes iesaka celties līdz ar sauli; vieni dod padomu celties reizē ar šo, citi ar ko citu. Bet vislabāk ir celties līdz ar cīruļiem. Jūs iegūsiet lielisku reputāciju, kad citi uzzinās, ka ceļaties reizē ar cīruļiem; un, ja sadabūsiet pareizo cīruli un, kā nākas, ar viņu pastrādāsiet, tad bez grūtībām viņu iemācīsiet katrreiz celties pusdesmitos tā nemaz nav blēdība.

Tagad jautājums par melošanu. Ļoti uzmanieties ar melošanu, citādi jūs gandrīz noteikti pieķers. Vienreiz pieķerti, labo un šķīsto ļaužu acīs jūs nekad vairs nebūsiet tādi kā iepriekš. Daudzi jauni cilvēki ir uz visiem laikiem kaitējuši sev ar vienu vienīgu neveiklu un nepārliecinošu nepatiesību, neuzmanības sekām, kas cēlušās no nepietiekamas vingrināšanās. Dažas autoritātes uzskata, ka jauniešiem nemaz nevajadzētu melot. Tas, protams, ir stiprāk teikts, nekā nepieciešams; tomēr, lai gan man nevajadzētu tā aizrunāties, es apgalvoju un uzskatu, ka man ir taisnība, ka jauniešiem šī diženā māksla jāpielieto ar mēru, līdz treniņš un pieredze dos viņiem to pārliecību, eleganci un precizitāti, kas sniegumu spēj padarīt graciozu un produktīvu. Pacietība, uzcītība, rūpīga uzmanība pret sīkumiem tie ir galvenie priekšnoteikumi, pateicoties kuriem māceklis ar laiku kļūs perfekts. Uz tiem un tikai uz tiem viņš var paļauties kā uz drošu pamatu augstam stāvoklim nākotnē. Padomājiet, cik daudz gadu tika veltīti garlaicīgām mācībām, domāšanai, mēģinājumiem un pieredzes uzkrāšanai, līdz apbruņoja to nepārspējamo veco muteri*, kas spēja uztiept visai pasaulei šo augstprātīgo un tukšo prātulu, ka "patiesība ir varena un tā uzvarēs", šī ir vislielākā realitātes trauma, kādu jebkura sieviete līdz šim dzīvē ir ieguvusi. Tāpēc, ka mūsu izcelsmes vēsture un katra indivīda pieredze ir bieži piebārstīta ar pierādījumiem, ka patiesību nonāvēt nav grūti, bet labi izstāstīti meli ir nemirstīgi. Bostonā ir piemineklis vīram, kurš atklāja anestēziju; daudzi cilvēki mūsdienās zina, ka tas vīrs to nemaz neatklāja, bet gan nozaga atklājumu citam vīram. Vai šī patiesība ir varena un tā uzvarēs? Ak nē, mani klausītāji, piemineklis ir uzcelts no izturīga materiāla, bet meli, par kuriem tas atgādina, pārdzīvos to par miljoniem gadu. Jums nepārtraukti jāmācās, kā izvairīties no neveikliem, vārgiem, izkurtējušiem meliem, jo šādi meli nav noturīgāki par puspatiesību. Tikpat labi jūs varētu uzreiz izstāstīt visu patiesību, un miers. Vārgi, muļķīgi, nejēdzīgi meli nenodzīvos pat divus gadus tie tikai kādam cels neslavu. Tā, protams, nav neiznīcināma parādība, bet tas vairs nebūs jūsu nopelns. Secinājums ir šāds: sāciet jau drīz vingrināties šajā lieliskajā un daiļajā mākslā sāciet nekavējoties! Ja es būtu sācis agrāk, tad būtu varējis iemācīties melot.

Nekad nerīkojieties pavirši ar ieročiem! Kādas bēdas un ciešanas ir izraisījusi nevainīga, bet neuzmanīga jauniešu apiešanās ar ieročiem! Tikai pirms četrām dienām kaimiņos fermera mājai, kurā es pavadu vasaru, kāda veca un sirma māmuļa, viens no jaukākajiem gariņiem zemes virsū, darīja savu darāmo, kad viņas mazdēliņš ielavījās un paņēma vecu, apbružātu un sarūsējušu ieroci, kam daudzus gadus neviens nebija pieskāries un kam nevajadzēja būt pielādētam, un, smiedamies un draudēdams izšaut, notēmēja ar to uz vecmāmiņu. Izbailēs spiedzot un lūdzoties, omīte metās uz durvīm istabas otrā pusē, bet, skrienot garām mazdēlam, viņš pielika ieroci omītei gandrīz pie pašām krūtīm un nospieda gaili! Viņš domāja, ka ierocis nav pielādēts. Un viņam bija taisnība tas nebija pielādēts. Tāpēc nekas ļauns nenotika. Šis ir vienīgais tāds gadījums, par kuru esmu dzirdējis. Un tomēr nekad nespēlējieties ar veciem un nepielādētiem ieročiem, jo tie ir nāvējošākie un nekļūdīgākie priekšmeti, kādus cilvēks jebkad ir radījis! Jums nemaz nav īpaši jānopūlas ar tiem -jums nav pat jāskatās uz ieroci un nav pat jānotēmē. Nē, jums tikai jāizraugās radinieks un jābliež, un esiet droši, ka trāpīsiet viņam. Un jaunietis, kurš, piecpadsmit minūtes šaujot ar ložmetēju, nespēj trāpīt pa katedrāli no trīsdesmit jardu* attāluma, paņemot vecu, tukšu musketi, pavisam noteikti novāks savu omlti. Padomājiet, kas notiktu Vaterlo, ja vienā no armijām būtu bijuši puiši, bruņoti ar vecām musketēm, kam nevajadzētu būt pielādētām, bet otro armiju veidotu viņu radinieces. Tikai no domām vien par to visiem metas drebuļi.

Eksistē daudz visvisādu grāmatu, bet jaunatnei ir jālasa tikai labas grāmatas. Atcerieties to! Tas palīdzēs jums lieliski, nenovērtējami un neaprakstāmi pilnveidoties. Tādējādi, mani jaunie draugi, esiet uzmanīgi izvēloties ļoti uzmanīgi: lasiettikai Robertsona [5] sprediķus, bakstera [6] svēto atpūtu, Vientiešus ārzemēs un tamlīdzīgus darbus.

Bet nu esmu gana runājis. Ceru, ka jūs augstu novērtēsiet manis dotās instrukcijas un tās kļūs par jūsu ceļvedi un gaismu. Veidojiet savu personību pēc šiem priekšrakstiem apdomīgi un centīgi, un ar laiku, kad būsiet to radījuši, jūs ar pārsteigumu un gandarījumu sapratīsiet, cik jauki un skaudri tā līdzinās visām pārējām personībām.

Stāsts par nekrietno zēnu

Reiz dzīvoja kāds nekrietns zēns Džims. Ievērojiet-jūsu svētdienas skolas grāmatās sliktos zēnus gandrīz vienmēr sauc par Džeimsiem. Dīvaini, bet tā tomēr ir taisnība, ka šo zēnu sauca par Džimu.

Nebija viņam slimas mātes ar diloni sirgstošas un dievticīgas mātes, kura ar prieku būtu likusies kapā un atdusētos mierā, ja nebijis spēcīgās mīlestības pret dēlu un raižu, ka pēc viņas nāves ļaudis skarbi un vēsi izturēsies pret viņas puisēnu. Svētdienas skolu grāmatās lielāko daļu minēto nekrietno zēnu sauc par Džeimsiem, un viņiem ir slimas mātes, kuras tiem māca skaitīt lūgšanas pirms miega un ieaijā, dziedot maigas un gaudulīgas dziesmiņas, un tad noskūpsta, novēlot viņiem labu nakti, un nometas ceļos pie gultas, un apraudas. Bet ar šo puisi bija citādi. Viņa vārds gan bija Džims, bet viņa mātei nekas nekaitēja nebija ne diloņa, ne kā cita. Tieši pretēji viņa bija stipra sieviete un nebija dievbijīga, turklāt viņa nemaz neraizējās par Džimu. Viņa sacīja: ja viņš nolauzīs sev kaklu, tad tas nebūs nekāds lielais zaudējums. Viņa vienmēr sūtīja dēlu gultā ar pliķi un, novēlot labu nakti, nekad nenoskūpstīja viņu. Tieši pretēji pirms promiešanas viņa iezvēla tam pa ausi.

Reiz šis sliktais zēns nozaga pieliekamā kambara atslēgu, ielavījās tajā un saēdās džemu, un, lai māte to nepamanītu, piepildīja trauku ar darvu, taču viņu pēkšņi nepārņēma drausmīgs nemiers un nekas viņam nepačukstēja: "Vii drīkst neklausīt savai mātei? Vai šādi rīkoties nav grēks? Kur dodas sliktie zēni, kuri izrij savas labās un laipnās mātes džemu?" Pēc tam viņš pilnīgā vienatnē nenomētās ceļos, nesolījās vairs nekad nebūt ļauns, nepiecēlās ar gaišu un priecīgu sirdi, neaizgāja un neizstāstīja savu palaidnību mātei un nelūdza viņai piedošanu, arī viņa nepateicās dēlam ar lepnuma un pateicības asarām acīs. Nē! Ta notiek ar visiem pārējiem nekrietnajiem zēniem grāmatās, bet ar šo Džimu viss bija pavisam citādi, lai cik savādi tas arī būtu. Viņš notiesāja džemu un savā grēcīgajā, vulgārajā manierē pateica, ka tas bija lieliski, viņš icstampāja podā darvu un teica, ka arī tas ir lieliski, un pasmējās, un vēroja "kā vecene satrakosies un sprauslās", to atklājusi. Kad māte palaidnību atklāja, viņš stūrgalvīgi noliedza savu vainu, māte sāpīgi iekaustīja dēlu, un raudāt nācās viņam, nevis viņai. Jā, šis bija ļoti dīvains zēns ar viņu viss notika citādi, nekā par nekrietnajiem zēniem bija rakstīts grāmatās.

Reiz šis Džims uzrāpās fermera Ekorna ābelē zagt ābolus, bet zars nelūza, un viņš nenokrita, roku nesalauza, un arī lielais fermera suns viņu nesaplosīja. Pēc tam nedēļām ilgi viņš nevārguļoja slimības gultā un neko nenožēloja, un nekļuva labāks. Nekā tamlīdzīga! Viņš sazagās tik daudz ābolu, cik gribēja, un sveiks un vesels nokāpa zemē. Bet cīņai ar suni viņš jau savlaicīgi bija sagatavojies, un, kad tas metās virsū, Džims ieblieza viņam ar akmeni. Savāds notikums! Nekas tamlīdzīgs nekad nenotika tajās grāmatiņās ar skaistajiem vāciņiem un bildēm, kurās attēloti vīri frakās, cilindros un paīsajās biksēs un sievietes kleitās ar augstajiem vidukļiem un bez stīpām. Nevienā no šīm svētdienas skolu grāmatām nekā tamlīdzīga nebija.

Reiz šis Džims nozaga skolotājam spalvu nazīti un, kad nobijās, ka tas nāks gaismā un viņu nopērs, tad ieslidināja nazīti Džordža Vilsona cepurē nabaga Vilsona atraitnes dēls, krietnais puisēns, ciema labais puisēns, kurš vienmēr klausa savu māti un nekad nerunā nepatiesību, mācās ar prieku un labprāt apmeklē svētdienas skolu. Kad nazītis izkrita no viņa cepures, nabaga Džordžs nokāra galvu un nosarka, it kā būtu vainīgs. Apbēdinātais skolotājs apsūdzēja viņu zādzībā un jau dzīrās laist ar rīksti pa zēna trīcošajiem pleciem, taču pēkšņi neparādījās starp viņiem neviens baltmatains un neticams miertiesnesis, neieņēma pozu un nepateica: Pasaudzē šo cēlsirdīgo zēnu tur sarāvies stāv vainīgais! Starpbrīdī es gāju gar skolas durvīm un, neviena nemanīts, redzēju, kā tiek pastrādāta zādzība! Nekas tamlīdzīgs nenotika, Džims nesaņēma pērienu, un godājamais soģis nenolasīja skolēniem asarainu morāli un nepaņēma Džordžu pie rokas, un neteica, ka šāds zēns ir pelnījis uzslavu, un pēc tam neaicināja zēnu dzīvot kopā ar viņu, tīrīt kabinetu, kurt krāsnis, būt par izsūtāmo, skaldīt malku, mācīties likumus un palīdzēt viņa sievai saimniecībā, un visā pārējā laikā viņš varēs spēlēties, saņems četrdesmit centus mēnesī un būs laimīgs. Nē, tā tas būtu risinājies grāmatā, bet ar šo Džimu tā nenotika. Nekāds vecs muļļa tiesnesis neiejaucās un visu neizbojāja paraugzēns Džordžs dabūja pa kaklu, bet Džims par to priecājās, jo, ziniet, Džims ienīda tiklus zēnus. Džims allaž runāja, ka viņam "riebjas memmesdēliņi". Tik piedauzīgi runāja šis nekrietnais, bez uzraudzības atstātais puisēns.

Bet pats dīvainākais bija tas, ka reiz svētdienā Džims vizinājās ar laivu un nenoslīka! Bet citā reizē, kad Džims svētdienā makšķerēja, viņu pārsteidza negaiss, bet zibens viņam neiespēra! Nu, jūs no šī brīža līdz nākamajiem Ziemassvētkiem varētu meklēt un meklēt pa visām svētdienas skolu grāmatām un nekad neatrastu nekā tamlīdzīga. Nē, jūs atklātu, ka visi zēni, kas svētdienās vizinās ar laivām, vienmēr noslīkst. Visus zēnus, kurus, svētdienās makšķerējot pārsteidz negaiss, pavisam droši nosper zibens. Laivas ar nekrietniem zēniem svētdienās vienmēr apgāžas, un vienmēr ir negaiss, kad nekrietnie zēni svētdienās iet makšķerēt. Kā šis Džims tika sveikā cauri tas man ir noslēpums.

Šis Džims bija burtiski noburts tikai tā visu varētu izskaidrot. Viņš pat zvērnīcā iedeva zilonim zelējamo tabaku, bet tas ar savu snuķi neiebelza viņam pa pauri! Viņš izvandīja trauku skapi, meklējot piparmētru esenci, bet nekļūdījās un neiedzēra slāpekļskābi! Viņš nozaga tēvam ieroci un svētdienā devās medībās, bet nenošāva trīs vai četrus savus pirkstus! Viņš dusmās iesita savai mazajai māšelei pa deniņiem, un varat iedomāties! -, viņa nevārguļoja sāpēs visu garo vasaru un nenomira ar mīļiem piedošanas vārdiem uz lūpām, šādi divkāršojot Džima sirdssāpes. Nekā nebija viņa atlaba! Galu galā viņš aizbēga no mājām un devās jūrā. Ja var ticēt grāmatām, tad viņam bija jāatgriežas vientuļam un skumīgam un jāatklāj, ka ir pasaulē palicis viens, ka viņa mīļotie atdusas klusā kapsētā, bet vīteņaugu ieskautā bērnības dienu māja ir sagāzusies. Bet šis Džims atgriezās mājās pilns kā mārks un uzreiz nonāca policijas iecirknī.

Viņš izauga, apprecējās, sagādāja daudz bērnu un tad vienā naktī ar cirvi sašķaidīja viņiem visiem galvas. Krāpjoties un darot nekrietnības, kļuva bagāts. Tagad viņš ir visnecilvēcīgākais un visnegantākais nelietis savā ciemā un ir iemantojis vispārēju cieņu, un pieder pie likumdevēja varas.

Kā redzat, svētdienas skolu grāmatās nekad nav bijis tāda nekrietnā Džeimsa, kam tā veiktos kā šim grēcīgajam Džimam.

Stāsts par krietno zēnu

Reiz dzīvoja kāds krietns zēns Džeikobs Blaivens. Viņš vienmēr klausīja savus vecākus, lai cik absurdas un pārspīlētas bija viņu prasības; viņš vienmēr mācījās no savām grāmatām un nekad nekavēja svētdienas skolu. Viņš nekad nebastoja pat ne tad, kad viedais saprāts teica, ka tā rīkoties viņam būtu visizdevīgāk. Pārējie puiši nesaprata šo zēnu, viņš izturējās pavisam dīvaini. Viņš nemeloja, lai cik izdevīgi tas arī būtu, bet tikai sacīja, ka melot ir nepareizi un viņu tas pilnībā apmierinot. Viņš bija godīgs līdz smieklīgumam. Džeikoba dīvainības pārspēja visu. Viņš nespēlējās ar marmora bumbiņām svētdienās, neizlaupīja putnu ligzdas, nedeva leijerkastnieka pērtiķiem nokaitētas monētas; likās, ka viņu neinteresē nekādas kaut cik jēdzīgas izklaides. Tāpēc pārējie zēni mēģināja viņu izprast, taču viņiem tā arī neizdevās nonākt pie daudzmaz apmierinoša secinājuma. Kā jau iepriekš teicu, viņi tikai nonāca pie neskaidras apjausmas, ka Džeikobs ir garā vājš, un tāpēc ņēma viņu savā aizbildniecībā un nekad nepieļāva, lai ar viņu notiktu kas slikts.

Šis krietnais zēns lasīja visas svētdienas skolas grāmatas, tās viņam sagādāja vislielāko prieku. Tas arī bija visa noslēpuma pamats. Viņš ticēja svētdienas skolas grāmatās minētajiem krietnajiem zēniem, pilnībā paļāvās uz tiem. Dž,eikobs ilgojās kādreiz dzīvē sastapt kādu no viņiem, taču nekad nesastapa. Iespējams, visi bija nomiruši vēl pirms viņa laika. Lasot par kādu īpaši krietnu labo zēnu, Džeikobs žigli aizšķīra grāmatu uz beigām, lai noskaidrotu, kas no viņa iznāca, tāpēc ka gribēja doties tūkstošiem jūdžu tālu un palūkoties uz to; taču tam nebija nekādas jēgas; beidzamajā nodaļā krietnais zēns parasti nomira, un tad bija bēru bilde, kurā pie kapa stāv visi viņa radinieki un svētdienas skolas bērni pārāk īsās bikšelēs un pārāk lielās cepurēs un aizgūtnēm raud piepinkšķētos kabatlakatiņos. Tas Džeikobu vienmēr atturēja. Viņš tā arī nekad neapciemoja nevienu no šiem krietnajiem zēniem tālab, ka tie pēdējā nodaļā vienmēr nomira.

Džeikobam bija cēls mērķis: viņš gribēja, lai par viņu uzraksta svētdienas skolas grāmatā. Gribēja, lai rakstu papildina ar attēliem, kuros viņš brīnišķīgi atsakās melot savai mātei un viņa aiz. prieka apraudas, un ar attēliem, kuros Džeikobs stāv uz sliekšņa, sniegdams monētu nabaga ubadzei ar sešiem bērniem un piekodinādams, lai, to tērējot, nav izšķērdīga, jo izšķērdība ir grēks; un ar attēliem, kuros viņš augstsirdīgi nenosūdz nekrietno zēnu, kurš mūždien, nākot no skolas, nogaida viņu aiz stūra un iezveļ ar līsti pa galvu, un pēc tam dzenas pakaļ līdz mājām, skandinot: "Nū, nū! Uz priekšu!" kamēr viņš skrien pa priekšu. Tāds bija jaunā Džeikoba Blaivena sapnis. Viņš gribēja iekļūt svētdienas skolas grāmatā. Dažkārt zēnu pārņēma neliels apmulsums, viņam iedomājoties, ka krietnie zēni vienmēr nomirst. Saprotiet, viņam patika dzīvot, un šī bija visnepievilcīgākā iezīme kļūšanai par svētdienas skolas grāmatas zēnu. Viņš zināja, ka būt krietnam nav veselīgi. Viņš zināja, ka būt tik pārdabiski krietniem kā šajās grāmatās minētie zēni ir nāvējošāk par diloni; Džeikobs zināja, ka neviens no viņiem to nespēja ilgi izturēt, un viņam bija sāpīgi, domājot, ka tad, ja viņu iekļautu grāmatā, viņš pats to nekad neuzzinātu, vai arī tad, ja paveiktos izdot grāmatu pirms nāves bez nevienas viņa bēru bildes nobeigumā, grāmata nekļūtu populāra. Ta nebūtu nekāda svētdienas skolas grāmata, ja nevarētu pastāstīt par padomu, kuru viņš mirdams nodod sabiedrībai. Tāpēc galu galā viņš izlēma darīt visu, ko vien šādos apstākļos varēja, dzīvot pareizi un gaidīt, cik vien ilgi var, un turēt savu miršanas runu gatavībā līdz brīdim, kad sitīs viņa stunda.

Bet kaut kā nekas ar šo krietno zēnu nekad negāja labi; nekad un nekas viņam negāja tā kā grāmatās minētajiem krietnajiem zēniem. Viņi vienmēr patīkami pavadīja laiku, bet nekrietnajiem zēniem bija lauztas kājas; taču Džeikoba gadījumā vienmēr kaut kas nogāja šķērsām un viss notika tieši pretēji. Kad viņš sastapa Džimu Bleiku zogam ābolus un nostājās zem koka, lai pastāstītu viņam par nekrietno zēnu, kurš nokrita no kaimiņa koka un salauza roku, Džims arī nokrita no koka, taču viņš uzkrita Džeikobam un salauza viņam roku, bet pats Džims it nemaz nesavainojās. Džeikobam tas nebija saprotams. Grāmatās nekā tamlīdzīga nebija.

Un reiz, kad daži nekrietnie zēni iegrūda dubļos aklu vīru un Džeikobs pieskrēja, lai palīdzētu tam piecelties un saņemtu uzslavu, aklais it nemaz nepaslavēja viņu, bet ar nūju iebelza pa galvu un teica, ka labprāt vēlreiz viņu pieķertu, kad viņš atkal to pagrūstu, bet pēc tam izliktos, ka palīdz piecelties. Tas nebija saskaņā ar grāmatām. Lai pārliecinātos, Džeikobs tās visas pārskatīja.

Džeikobs gribēja atrast kādu klibu suni, kam nav, kur palikt, un kurš ir izsalcis un novārdzis, un atvest viņu mājās un apmīļot, un lai šis suns ir pateicīgs visu mūžu. Beigu beigās vienu tādu suni viņš atrada un bija laimīgs. Atveda to mājās un pabaroja, bet, kad grasījās suni apmīļot, tas metās virsū un pārplēsa viņam visas drēbes, izņemot priekšpusē esošās, un padarīja viņu par apsmieklu, un tas bija neiedomājami. Viņš pārbaudīja savus autoritatīvos avotus, bet nespēja saprast, kas par lietu. Tas bija tās pašas sugas suns, kas ir grāmatās, taču viņš uzvedās pilnīgi pretēji. Lai ko šis zēns darītu, viņš vienmēr iekūlās nepatikšanās. Tieši tas, par ko zēni grāmatās tika apbalvoti, viņam izrādījās visneieneslgākais.

Reiz pa ceļam uz svētdienas skolu viņš ieraudzīja, kā daži nekrietnie zēni dodas izklaidēties ar burulaivu. Džcikobu pārņēma izbīlis, jo no savas lasāmvielas viņš zināja, ka zēni, kas burā svētdienās, vienmēr noslīkst. Tāpēc viņš metās tiem pakaļ ar plostu, lai pabrīdinātu, bet baļķis sagriezās, un Džeikobs ieslīdēja upē. Itin drīz viņu izvilka kāds vīrs un ārsts izpumpēja no viņa ūdeni un izglāba, taču zēns saaukstējās un deviņas nedēļas nogulēja gultā slims. Bet visneizprotamākais bija tas, ka nekrietnie zēni visu dienu lieliski pavadīja laiku laivā, bet pēc tam vispārsteidzošākajā veidā nokļuva mājās sveiki un veseli. Džeikobs Blaivens sacīja, ka grāmatās nekā tamlīdzīga nav. Viņš bija pilnībā izsists no sliedēm.

Kad Džeikobs atlaba, viņš bija nedaudz zaudējis degsmi, taču izlēma tā vai citādi turpināt censties. Zēns zināja, ka pagaidām ar viņa pieredzi nepietiek, lai iekļūtu svētdienas skolas grāmatā, taču vēl viņš nebija sasniedzis krietnajiem zēniem atvēlēto dzīves termiņu un cerēja, ka vēl izdarīs ko tādu, par ko viņu iemūžinās grāmatā, ja vien spēs izturēt līdz sava laika beigām. Pat ja viss pārējais neizdosies, tad viņam vismaz ir rezervē pirmsnāves runa.

.Džeikobs pārlūkoja savus autoritatīvos avotus un atklāja, ka nu viņam ir pienācis laiks doties jūrā kā kuģapuikarn. Viņš vērsās pie kuģa kapteiņa un izteica savu lūgumu, un, kad kapteinis palūdza rekomendācijas, viņš lepni izvilka reliģiska satura brošūru un norādīja uz ierakstu: "Džeikobam Blaivcnam no mīlošā skolotāja." Bet kapteinis bija rupjš un vulgārs cilvēks, un viņš teica: O, pie joda! Tas nepierāda, ka pratīsi mazgāt traukus un tiksi galā ar samazgu spaini. Nē, tu man tomēr nederi. Tas jau bija kaut kas neiedomājams! Neko tamlīdzīgu Džeikobs dzīvē nebija dzirdējis! Skolotāja uzslavai reliģiska satura brošūrā tā arī neizdevās aizkustināt kuģa kapteiņa maigākās jūtas, un tā nepavēra ceļu uz visiem godu un peļņu nesošiem pienākumiem nevienā no viņa lasītajām grāmatām tā nekad nenotika. Bet te… viņš nespēja noticēt savām ausīm.

Šim zēnam vienmēr gāja grūti. Nekad viņam nekas nevedās tā, kā vēstīja viņa autoritatīvie avoti. Galu galā kādu dienu, dodoties uzmeklēt nekrietnos zēnus, lai tos pamācītu, viņš vairākus no tiem atrada čugunlietuvē gatavojam nelielu palaidnību ar četrpadsmit vai piecpadsmit suņiem, kurus viņi sasēja garā rindā un gatavojās izdaiļot ar tukšām nitroglicerīna bundžām, kas piesietas pie astēm. Tas aizskāra Džeikoba sirdi. Viņš apsēdās uz vienas no šīm bundžām (jo, kad pienākums sauca, viņam nebija nekas iebilstams pret smērvielu) un satvēra priekšējo suni aiz kaklasiksnas, un pagrieza savas pārmetošās acis pret ļauno Tomu Džonsu. Taču tieši tajā mirklī iesaistījās pilsētas domnieks Makvelters galīgi saniknots. Visi nekrietnie zēni aizskrēja, bet Džeikobs Blaivens piecēlās, apzinādamies savu nevainīgumu, un uzsāka vienu no tām cildenajām svētdienas skolas grāmatas runām, kas vienmēr sākas ar "O, ser!", pilnīgi pretēji faktam, ka dzīvē neviens zēns, krietns vai nekrietns, nekad tā nesaka. Bet Makvelters negaidīja, lai noklausītos pārējo teikumu. Viņš satvēra Džeikobu Blaivenu aiz auss un apgrieza viņu otrādi, iesitot viņam ar delnu pa pakaļgalu. Acumirklī krietnais puisēns izšāvās cauri jumtam un aizlidoja pretī saulei ar piecpadsmit suņu sasaišu fragmentiem kā pūķa asti aizmugurē. No tā Makveltera un čugunlietuves vairs nav palicis ne miņas zemes virsū, bet, kas attiecas uz jauno Džeikobu Blaivenu, tad viņam tā arī nekad neradās izdevība pateikt savu pēdējo pirmsnāves runu, kas bija ar tādām grūtībām sagatavota. Varbūt vienīgi putni to noklausījās, jo lielākā viņa daļa nonāca pašā koka galotnē blakus apgabalā, bet pārējie viņa ķermeņa fragmenti tika izsvaidīti pa četriem ciematiem, tā ka nācās veikt piecas ekspertīzes, lai noteiktu viņa nāves cēloni. Nekad nebija redzēts zēns, kas būtu tik pamatīgi izmētāts.

Ta gāja bojā šis krietnais zēns, kurš centās no visa spēka, bet kuram neizdevās kļūt par svētdienas skolas grāmatu varoni. Visiem zēniem, kuri rīkojās tāpat kā viņš, veicās, bet Džeikobam ne. Šis ir patiesi neparasts gadījums. Izskaidrot to, iespējams, tā arī nekad neizdosies.

Meitenes

Kā izdevējs es nesen no kāda skolotāja saņēmu manuskriptu, kurā bija ietvertas skolēnu atbildes uz dažādiem jautājumiem. Šīs atbildes parāda, ka bērni uztver tikai skaņu bez jēgas un satura. Lūk, daži viņu piemēri vārdiem, kurus tiem lūdza definēt: auripigments tas, kas attiecas uz auru; amonjaks dievu ēdiens; kavalērists pielūdzējs; parazīts izpletņa paveids; iprīts cilvēks, kam patīk labi paēst. Un, lūk, definīcija senam vārdam, kuru godā kāda ievērojama politiska partija: republikānis Bībelē minēts grēcinieks. Un te, lūk, nevainīgs zooloģiska rakstura paziņojums: "Teoloģiskajos dārzos ir krietni daudz ēzeļu." Un, lūk, arī definīcija, kas patiesībā savā ziņā nemaz nav slikta: demagogs trauks, kas satur alu un citus šķidrumus. Lūk, arī piemērs no zēna sacerējuma par meitenēm, kurš, jāsaka, man visnotaļ patīk:

"Meitenes savā izturēšanā un uzvešanā ir ļoti lecīgas un solīdas. Visvairāk viņas domā par apģērbu, un viņām patīk spēlēties ar leļļiem un lupatiem. Viņas raud, ja tālumā ierauga govi, un baidās no ieročiem. Šīs vienmēr paliek mājās un svētdienā vienmēr iet uz baznīcu. Viņas vien-mēr ir gremžīgas. Viņas vienmēr ir smieklīgas un smejas par zēnu rokām, un saka, cik tās netīras. Viņas ne prot spēlēties ar marmorbumbām. Man viņas nabadzītes ir žēl. Viņas smejas par zēniem, pēc tam pagriežas un mīl viņus. Neticas, ka viņas kaut reizi nobeigušas kaķi vai ko citu. Katru nakti viņas skatās ārā un saka: "O, cik smuks mēnes!" [ir vēl viena lieta, ko neesu pateicis, un tā ir, ka viņas vien-mēr zina stundas labāks par zēniem."

Mazi bērni

Tas man patīk. Mums visiem nav paveicies būt par sievietēm. Mēs visi neesam bijuši ģenerāļi, dzejnieki vai valstsvīri; bet, kad jāsaka tosti par maziem bērniem, tad mēs visi esam vienisprātis. Kauns, ka pasaules banketi tūkstošiem gadu ir pilnībā ignorējuši mazu bērnu, it kā viņš neko nenozīmētu. Ja jūs apstātos un mirkli padomātu ja atgrieztos piecdesmit vai simts gadus atpakaļ savā laulības dzīves sākumā un vēlreiz padomātu par savu pirmo bērnu -, tad atcerētos, ka viņš nozīmēja krietni daudz un pat vēl vairāk. Jūs, kareivji, visi zināt, ka tad, kad ģimenes štābā ieradās tas mazais tipiņš, jums bija jādemisionē. Viņš pārņēma visu pavēlniecību. Jūs kļuvāt par bērna sulaini, personisko kalpu, un jums visu laiku bija jāstāv uz vakts. Viņš bija komandieris, kurš neņēma vērā laiku, attālumu, laikapstākļus vai ko citu. Jums bija jāizpilda viņa pavēle, bija tas iespējams vai ne. Viņa taktikas reglamentā bija tikai viens maršēšanas stils, un tas bija divkārt ātrs. Pret jums viņš izturējās ar visāda veida nekaunību un necieņu, un pat visdrosmīgākais no jums neuzdrošinājās iebilst. Jūs varējāt stāties pretī nāvējošam triecienuzbrukumam Donelsonā vai Viksburgā un uz triecienu atbildēt ar triecienu; bet, kad viņš jums plēsa vaigubārdu, rāva aiz matiem un žtnaidzīja degunu, jums tas bija jāpārcieš. Kad jums ausīs ieskanējās kara dārdoņa, jūs pagriezāties ar seju pret divizioniem un stingrā gaitā virzījāties uz priekšu; bet, kad viņš iedarbināja savu šausmīgo kaujas saucienu, jūs kustējāties citā virzienā un bijāt arī varen priecīgi par šo iespēju. Kad viņš pieprasīja nomierinošu sīrupu, vai jūs uzdrošinājāties izmest kādu piezīmi par zināmiem darbiem, kas virsniekam un džentlmenim nepiedienas? Nē. Jūs cēlāties un paņēmāt to. Kad viņš pasūtīja piena pudelīti, bet tā nebija silta, vai jūs runājāt pretī? Nē. Jūs ķērāties pie darba un sasildījāt to. Jūs pat tiktāl nolaidāties savā verdziskumā, ka paši pagaršojāt to silto, pliekano dziru, lai pārbaudītu, vai tā ir pareizi pagatavota trīs daļas ūdens pret vienu daļu piena, drusciņ cukura koliku mazināšanai un piliens piparmētru, lai apturētu mūžīgo žagošanos. Es vēl tagad jūtu tā draņķa garšu. Un ko tik vēl jūs tolaik neizmēģinājāt! Sentimentāli jauni cilvēki joprojām notic tam vecajam skaistajam izteicienam, ka mazs bērns miegā smaida tāpēc, ka viņam eņģeļi čukst ausī. Ļoti skaisti, bet nepārliecinoši mani draugi, tās ir vienkārši gāzes vēderā! Ja mazulis ierosināja doties pastaigā savā ierastajā laikā pulksten divos naktī —, vai jūs tūlīt necēlāties augšā un cēlsirdīgi nepiebildāt, ka tieši to jau grasījāties ierosināt? O, jums bija laba disciplīna, un, plivinoties pa istabu savā rītasvārku formastērpā, jūs ne tikai pļāpājāt apkaunojošā bēbīšu valodā, bet pat uzskaņojāt savas kareivīgās balsis un mēģinājāt dziedāt! piemēram, Ne šūpulī greznā. Kā Tenesī armija priecātos redzēt šo skatu! Un kādas ciešanas tas sagādāja kaimiņiem, jo ne jau visiem jūdzes attālumā mītošajiem patīk trijos naktī klausīties militāru mūziku! Ko jūs darījāt, kad ar ko tamlīdzīgu nodarbojāties divas vai trīs stundas un mazā saintagalva jums iegalvoja, ka viņam nekas nav piemērotāks par vingrošanu un troksni? Jūs vienkārši tā turpinājāt, līdz nokritāt beigts un pagalam! Nekas nav pielīdzināms vienam mazulim! Viens mazulis var sagādāt vairāk problēmu, nekā jūs un visa jūsu Iekšlietu ministrija spēj atrisināt. Viņš ir uzņēmīgs, neatturams, pretlikumīgu aktivitāšu pārpilns. Dariet, ko vēlaties, bet jūs nevarat viņu piespiest palikt rezervē. Ar vienu mazuli dzīvē pilnībā pietiek. Ja vien esat pie veselā saprāta, nekad neilgojieties pēc dvīņiem. Tie nozīmē konstantu ārdīšanos. Bet starp trīnīšiem un masu sacelšanos faktiski nav nekādas atšķirības.

Jā, tostu uzsaucējam ir pienācis pēdējais brīdis, lai atzītu mazu bērnu nozīmīgumu. Padomājiet, kas paliks pēc mums! Pēc piecdesmit gadiem mēs visi būsim miruši, es ceru, un tad šis karogs, ja tas vēl būs izturējis (un cerēsim, ka tā būs), plīvos virs Republikas, kurā, pēc mūsu pieauguma aprēķiniem, mitīs ap 200 000 000 dvēseļu. Mūsu valsts pašreizējais šoneris būs izaudzis par politisku milzeni Great Eastem. Uz tā klāja atradīsies šodien aijātie bērneļi. Viņi ir labi jāsagatavo, jo lielo līgumu mēs atstāsim viņiem. Starp šobrīd pakārtajiem trim vai četriem miljoniem šūpuļu dažus šī nācija glabās kā īstu svētumu ak, ja vien mēs zinātu, kuri tie ir! Vienā no šiem šūpuļiem šajā mirklī guļ kāds vēl neapjausts nākamais Fercgats* padomājiet par to! un pagalam dedzīgi, neartikulēti, bet pilnībā pamatoti gānās par pasauli. Citā šūpulī nākotnē slavens astronoms garlaikoti piemiedz ar aci mirdzošajam Piena Ceļam nabaga mazais puikiņš! un prāto, kas noticis ar to, ko dēvē par zīdītāju. Citā šūpulī savukārt guļ nākotnē dižs vēsturnieks un, bez šaubām, turpinās gulēt, līdz viņa pasaulīgā misija būs galā. Citā atkal nākotnes prezidents risina savu matu trūkuma problēmu. Un ir vēl daudz citu šūpuļu, kuros šobrīd guļ kādi 60 tūkstoši pretendentu uz šo posteni, gatavodamies otrreiz viņam sagādāt izdevību saskarties ar šo pašu veco problēmu. Un vēl vienā šūpulī kaut kur zem karoga nākotnē izcilu Amerikas armiju virspavēlnieku it nemaz nenomāc gaidāmā slava un atbildība, bet stratēģiskais prāts šajā mirklī domā tikai par to, kā iebāzt mutē kājas īkšķi, tas ir sasniegums, kuram šī vakara izcilais viesis [7] pievērsa visu savu uzmanību pirms kādiem piecdesmit sešiem gadiem; un, ja bērnā mēs varam saskatīt cilvēka nākotni, tad diez vai kāds apšaubīs to, ka viņam ir izdevies gūt panākumus.

II cilvēka daba

Secinājums

VECS VĪRS. Tev ir atvaļinājums?

JAUNS VĪRS. Jā, pārgājiens kalnos uz nedēļu. Esi gatavs aprunāties?

V.V. Visnotaļ. Ar ko sāksim?

J.V. Divas dienas un naktis guļot gultā un atpūšoties, es pārdomāju visas šīs sarunas un priecīgi nodevu tās recenzēšanai. Rezultāts ir tāds, ka… ka… vai kādreiz domā publicēt savus uzskatus par Cilvēku?

VV. Šad un tad šo pēdējo divdesmit gadu laikā mans iekšējais pavēlnieks ir tā kā domājis man pavēlēt uzlikt tos uz papīra un publicēt. Vai man tev jāsaka, kāpēc pavēle nav dota, vai arī kaut ko tik vienkāršu tu vari izskaidrot bez manas palīdzības? ,

J.V. Pēc tavas teorijas viss ir pavisam vienkārši: ārējās ietekmes lika tavam iekšējam pavēlniekam dot pavēli; spēcīgākās iekšējās ietekmes viņu atturēja. Bez ārējām ietekmēm neviens no šiem impulsiem nekad nevarētu rasties, jo cilvēka smadzenes nav spējīgas radīt sevī ideju.

V.V. Pareizi. Turpini.

J.V. Doma par publicēšanu vai noklusēšanu joprojām ir tava pavēlnieka rokās. Ja kādu dienu ārējās ietekmes pamudinās viņu publicēt, tad viņš dos pavēli un tā tiks izpildīta.

V.V. Pareizi. Un?

J.V. Pārdomājot esmu nonācis pie pārliecības, ka tavas teorijas publicēšana būtu kaitīga. Vai tu man piedosi?

V.V. Piedot tev? Tu neko neesi nodarījis. Tu esi instruments runājoša trompete. Tas nav atbildīgas par to, ko ar tām pasaka. Ārējās ietekmes mācības mūža garumā, treniņu, uzskatu, aizspriedumu un citu aizguvumu formā ir pārliecinājušas pavēlnieku tevi, ka šo mācību publicēšana būtu kaitīga. Ļoti labi, tas ir visai dabiski un bija gaidāms; faktiski tas bija neizbēgami. Turpini! Miera un ērtības labad vadies pēc ieraduma: runā pirmajā personā un pasaki man, ko tavs pavēlnieks par to domā!

J.V Vispirms: tā ir bēdīga teorija tā neiedvesmo, nesajūsmina, nesaviļņo. Ta atņem cilvēkam slavu, tā atņem viņam lepnumu, tā atņem viņam varonību, tā noliedz viņa personiskos nopelnus; tā ne tikai pārvērš viņu par mašīnu, bet nedod viņam nekādu kontroli pār mašīnām; padara viņu par vienām vienīgām kafijas dzirnaviņām un neļauj viņam ne piegādāt kafiju, ne arī pagriezt kloķi; viņa vienīgā un nožēlojami necilā funkcija ir samalt rupji vai smalki, atkarībā no to konstrukcijas, visu pārējo paveic ārējie impulsi.

V.V. Tas ir pareizi izklāstīts. Pasaki man ko cilvēki cits citā apbrīno visvairāk?

J.V. Intelektu, drosmi, lielisku ķermeni, skaistumu, labdarību, devību, augstsirdību, labsirdību, varonīgumu un… un…

V.V. Es tālāk neuzskaitītu. Šīs ir pamatīpašības. Tikums, sīkstums, svētums, taisnīgums, lojalitāte, augsti ideāli šīs un visas vārdnīcā nosauktās radniecīgās īpašības ir izveidotas no pamatīpašībām, tās sapludinot, kombinējot un mīkstinot, tāpat kā iegūst zaļo krāsu, sajaucot zilo un dzelteno, un izveido vairākus sarkanās krāsas toņus un nokrāsas, pārveidojot sākotnēji sarkano krāsu. Ir septiņas pamatkrāsas, tās visas ir varavīksnē, no tām mēs izgatavojam un nosaucam piecdesmit to nokrāsas. Tu esi nosaucis cilvēka varavīksnes pamatkrāsas un arī vienu maisījumu varonību, kas ir darināta no drosmes un augstsirdības. Tatad ļoti labi; kurus no šiem elementiem to īpašnieks rada sev? Vai tas ir intelekts? J.V Nē.

VV. Kāpēc?

J.V. Ar to viņš ir piedzimis.

V.V. Ta ir drosme?

J.V. Nē. Ar to viņš ir piedzimis.

V.V. Tas ir lielisks ķermenis, skaistums?

J.V. Nē. Tas ir iedzimts.

VV. Ņem tās pārējās, morālās pamatīpašības labdarību, devību, augstsirdību, labsirdību; auglīgas sēklas, no kurām, kultivējot ārējās ietekmes, rodas visi daudzveidīgie maisījumi un vārdnīcā minēto vērtību kombinācijas: vai cilvēks rada kādu no šīm sēklām vai arī viņš piedzimst ar tām visām?

J.V. Tas viņā iedzimst.

V.V. Kas tad tās rada?

J.V Dievs.

V.V. Kam pienākas nopelni?

J.V. Dievam.

V.V. Un slava, par kuru tu runāji, un aplausi?

J.V. Dievam.

V.V. Tatad tas esi tu, kas pazemini cilvēku. Tu liec viņam pieprasīt slavu, atzinību, glaimus par katru vērtīgo lietu, kas viņam ir, aizlienēts krāšņums, tas viss; nevienas paša nopelnītas skrandas, nevienas detaļas, kas būtu radīta ar paša darbu. Tu padari cilvēku par krāpnieku; vai es esmu padarījis viņu sliktāku?

J.V Tu esi padarījis viņu par mašīnu.

V.V. Kurš izgudroja to viltīgo un skaisto mehānismu cilvēka roku?

J.V Dievs.

V.V. Kurš izgudroja likumu, pēc kura roka automātiski bez kļūdām izsit no klavierēm komplicētu mūzikas gabalu, kamēr cilvēks domā par kaut ko citu vai sarunājas ar draugu?

J.V. Dievs.

V.V. Kurš izgudroja asinis? Kurš izgudroja to brīnišķīgo mehānismu, kas automātiski dzen šīs atjaunojošās un atsvaidzinošās straumes cauri ķermenim dienu un nakti bez cilvēka palīdzības vai padoma? Kurš izgudroja cilvēka prātu, kura mehānisms darbojas automātiski, interesējas, par ko tam labpatīk, nedomājot par savu gribu vai vēlmi; kad vēlas, tas darbojas visu nakti un ir kurls pret cilvēka lūgšanos apžēloties. Dievs izgudroja visas šīs lietas. Es neesmu padarījis cilvēku par mašīnu, Dievs padarīja viņu par mašīnu. Es tikai pievēršu uzmanību šim faktam, neko vairāk. Vai pievērst uzmanību faktam ir kaut kas slikts? Vai tas ir noziegums?

J.V. Es domāju, ka slikti ir izpaust šo faktu, ja no tā var rasties ļaunums.

VV Turpini!

J.V Paraugies uz šo tematu, kā tas tagad atklāts. Cilvēkam ir iemācīts, ka viņš ir augstākais Radības brīnums; tā viņš uzvedas; nevienā laikmetā viņš par to nekad nav šaubījies, vai nu viņš bija kails mežonis, vai arī ieģērbts purpurā un smalkā veļā un civilizēts. Tas ir priecējis viņa sirdi, uzmundrinājis viņa dzīvi. Viņa lepnums par sevi, patiesā sevis apbrīnošana, prieks par to, ko viņš uzskatīja par saviem patstāvīgi izcīnītiem sasniegumiem, un viņa triumfs par uzslavām un aplausiem, kurus šie sasniegumi izraisīja, tie ir saviļņojuši, iejūsminājuši viņu, cēluši viņa tiekšanos pēc arvien augstākiem lidojumiem, īsāk sakot, padarījuši viņa dzīvi dzīvošanas vērtu. Bet pēc tavas shēmas tas viss tiek iznīcināts: viņš ir pazemināts par mašīnu, viņš nav nekas, viņa cēlais lepnums ir sagrauts līdz tīrai uzpūtībai; lai kā arī necenstos, viņš nekad nevar būt labāks par savu necilāko un dumjāko kaimiņu; viņš nekad vairs nebūs priecīgs, viņa dzīve vairs nebūs dzīvošanas vērta.

V.V. Tu patiešām tā domā?

J.V. Protams.

V.V. Vai tu mani kādreiz esi redzējis bēdīgu, nelaimīgu?

J.V. Nē.

V.V Es šīm vērtībām ticu. Kāpēc tās nav padarījušas mani nelaimīgu?

J.V. Ak, nu protams, temperaments! Tu nekad neļauj tam izlauzties no tavas shēmas.

V.V. Pareizi. Ja cilvēks ir piedzimis ar bēdīgu temperamentu, nekas nevar darīt viņu laimīgu; ja viņš ir piedzimis ar laimīgu temperamentu, nekas nevar darīt viņu nelaimīgu.

J.V. Ko? Pat ne pazemojošu un sirdi stindzinošu uzskatu sistēma?

V.V. Uzskatu? Tikai uzskatu? Tikai pārliecību? Tie ir nevarīgi. Tic veltīgi nopūlas pret iedzimto temperamentu.

J.V. Es nespēju tam noticēt un neticu.

V.V. Tagad tu runā pārsteidzīgi. Tas liecina, ka neesi rūpīgi izpētījis faktus. Kurš no visiem taviem paziņām ir vislaimīgākais? Vai tas nav Bērdžiss?

J.V Bez šaubām.

VV Un kurš ir visnelaimīgākais? Henrijs Adamss?

J.V. Neapšaubāmi!

V.V. Es viņus ļoti labi pazīstu. Viņi ir ekstrēmi, nenormāli; viņu temperamenti ir tikpat pretēji kā poli. Viņu dzīvesstāsti ir aptuveni vienādi, bet palūkojies uz rezultātiem! Viņi ir aptuveni vienāda vecuma apmēram piecdesmit gadus veci. Bērdžiss vienmēr ir bijis dzīvespriecīgs, cerību pilns, laimīgs; Adamss vienmēr ir bijis drūms, bezcerīgs, nomākts. Jaunībā viņi abi izmēģināja spēkus žurnālistikā un cieta neveiksmi. Likās, ka Bērdžiss tam nepievērš uzmanību; Adamss nespēja pasmaidīt, viņš varēja tikai sērot un vaidēt par to, kas bija noticis, un spīdzināt sevi ar tukšu nožēlu par to, ka ir izdarījis tā un tā, nevis citādi tad viņš būtu guvis panākumus. Viņi izmēģināja jurisprudenci un cieta neveiksmi. Bērdžiss kļuva laimīgs jo viņš nespēja būt citāds. Adamss bija sagrauts jo nespēja būt citāds. No tās dienas šie abi vīri allaž daudz ko izmēģināja un cieta neveiksmi: Bērdžiss katru reizi kļuva laimīgs un priecīgs, bet Adamss pretēji. Tagad mēs pilnībā saprotam, ka šo vīru iedzimtos temperamentus materiālo lietu nepastāvība neizmainīja. Paskatīsimies, kā viņus ietekmēja nemateriālā dzīve. Abi ir bijuši dedzīgi demokrāti; abi ir bijuši dedzīgi republikāņi; abi ir bijuši dedzīgi neitrālie partijas biedri. Šajos dažādajos politiskajos uzskatos un to mainīšanā Bērdžiss vienmēr ir saskatījis laimi, bet Adamss nelaimi. Abi šie vīri ir bijuši prezbiterieši, universālisti, metodisti, katoļi tad atkal prezbiterieši, pēc tam atkal metodisti. Bērdžiss vienmēr ir radis mieru šādās ekskursijās pa konfesijām, bet Adamss nemieru; tagad viņi izmēģina kristīgo zinātni un rezultāts ir ierasts un nemainīgs. Nekādi politiski vai reliģiski uzskati nespēj padarīt Bērdžisu nelaimīgu, bet otro vīru laimīgu. Es tev apgalvoju, ka tas ir vienīgi jautājums par temperamentu. Uzskati ir iegūti, temperamenti ir iedzimti-, uzskati ir pakļauti izmaiņām, temperamentu nekas nevar mainīt.

J. V. Tu esi minējis galējus temperamentus.

V. V. Jā. Pusducis pārējo ir galējo temperamentu modifikācijas. Bet likums ir viens un tas pats. Kur temperaments ir divās trešdaļās laimīgs vai divās trešdaļās nelaimīgs, tur nekādi politiski vai reliģiski uzskati proporcijas mainīt nevar. Lielākā daļa temperamentu ir sadalīti diezgan vienādās proporcijās; nekādu pakāpju nav, un tas dod nācijai iespēju mācīties piemēroties tās politiskajiem un reliģiskajiem apstākļiem un mīlēt tos, būt apmierinātai ar tiem vai vismaz dot tiem priekšroku. Nācijas nedomā, tās tikai jūt. To tās dara pastarpināti ar saviem temperamentiem, nevis ar smadzenēm. Tautai var likt ar apstākļu spēku, nevis diskusijām samierināties ar jebkādu valdību vai reliģiju, ko var izgudrot; ar laiku tauta pati iekļausies vajadzīgajos apstākļos; vēlāk tā tos izvēlēsies un stipri cīnīsies par viņiem. Kā piemēri tev ir visa vēsture grieķu, romiešu, persiešu, ēģiptiešu, krievu, vāciešu, franču, angļu, spāniešu, amerikāņu, dienvidamerikāņu, japāņu, ķīniešu, indiešu, turku milzums mežonīgu un paklausīgu reliģiju, visādas valdības, kādas vien var iedomāties no tīģera līdz mājas kaķim, katra tauta zina, ka tai ir vienīgā īstā reliģija un vienīgā saprātīgā valdības sistēma, katra nicina visas pārējās tautas, katra ir muļķīga un pati to nenojauš, katra lepojas ar savu iedomāto pārākumu, katra ir pilnībā pārliecināta, ka ir Dieva mīlule, katra ar nešaubīgu pārliecību pieprasa, lai Viņš kara laikā uzņemas virspavēlniecību, katra ir pārsteigta, kad Viņš pāriet ienaidnieka pusē, bet pēc ieraduma spēj to piedot un turpināt Viņu slavināt īsāk sakot, visa cilvēce ir apmierināta vienmēr, nemitīgi un nesagraujami apmierināta, laimīga, pateicīga, lepna, vienalga, kāda ir reliģija, vai tās pavēlnieks ir tīģeris vai mājas kaķis. Vai es izklāstu faktus? Tu zini, jā. Vai cilvēce ir priecīga? Tu zini, jā. Ņemot vērā, ko tā spēj izturēt un būt laimīga, tu izrādi man pārāk lielu godu, domājot, ka es varu tās priekšā nolikt kailu un aukstu faktu sistēmu, kas var tai laupīt prieku. Nekas to nevar izdarīt. Viss ir izmēģināts. Bez panākumiem. Nepūlies velti!

Dāmas

Esmu nudien lepns par šo balvu, ka esmu izvēlēts atbildēt uz šo īpašo tostu par "dāmām" vai, ja vēlaties, par "sievietēm", jo tas, iespējams, ir uzskatāms par labāku terminu; tas noteikti ir vecāks un tādējādi cienīgāks. Esmu ievērojis, ka bībele ar tās vienkāršo, atklāto vaļsirdīgumu, kas ir uzkrītoša Svēto Rakstu pazīme, nekad neuzrunā par "kundzi" pat visas cilvēces izcilāko māti, bet piemin viņu kā sievieti. Tas ir savādi, bet jūs uzzināsiet, ka tā tas ir. Esmu sevišķi lepns par šo izrādīto godu, jo domāju, ka tostam par sievietēm pēc taisnības un visiem galantuma likumiem būtu jāstāv augstāk par visiem pārējiem par armiju, par jūras kara floti, pat par pašu karalisko ģimeni iespējams, lai gan beidzamā šodien šajā zemē nav nepieciešama tāpēc, ka, vārdos to nepasakot, dzerot uz Anglijas Karalienes un Velsas Princeses veselību, jūs dzerat vispār uz visu labo sieviešu veselību. Man tikko prātā iešāvās dzejolis, ko jūs visi labi zināt, ko visi labi zina. Un kas tā bija par iedvesmu un cik acumirklīgi tagadējais tosts atsauc mūsu visu prātos šīs vārsmas, tiklīdz viscildenākais, visžēlīgākais, vistīrākais, visjaukākais no visiem dzejniekiem saka:

"Sieviete! O, sieviete! e…

Siev…"

Tomēr jūs atceraties šīs rindas; un jūs atceraties, cik izjusti, cik izsmalcināti, cik gandrīz nemanāmi šīs vārsmas atdzīvojas jūsu priekšā vaibsts pēc vaibsta, īstas un ideālas sievietes redzes tēls; un, aplūkojot šo brīnumu, jūsu cieņa pāraug prāta pielūgšanā, kurš tikai no elpas, tikai no vārdiem spēj radīt kaut ko tik ievērojamu. Un šobrīd, kamēr es runāju, jūs atsaucat atmiņā, kā šis dzejnieks ar sev raksturīgo precizitāti pret visas cilvēces vēsturi šo savas sirds un smadzeņu radīto skaisto bērnu nodod iztiesāšanai un skumjām, kam agrāk vai vēlāk jāatnāk pie visiem, kas dzīvo uz zemes, un kā šis nožēlojamais stāsts sasniedz kulminācijas punktu tajā retoriskajā uzrunā tik mežonīgu, tik nožēlas pilnu, ar tik skumju atskatu pagātnē. Šīs rindas skan tā:

"Ak vai! ak vai! ak ak vai!

Ak vai! ak vai!" -

un tā tālāk. Es neatceros pārējo; bet, kopā ņemot, man šķiet, ka šis dzejolis ir viscildenākā cieņas izpausme sievietei, kādu cilvēciskais ģēnijs jebkad ir radījis, un pat tad, ja runātu stundām ilgi, es nespētu savu jau tā lielisko sacerējumu padarīt pilnīgāku vai pievilcīgāku, citējot šī dzejnieka nepārspējamos vārdus. Sievišķīgā būtība ir neierobežota savā daudzveidībā. Ņemiet jebkuru sievietes tipu, un jūs tajā atradīsiet kaut ko cienījamu, kaut ko apbrīnojamu, kaut ko mīlamu! Un jūs atzīsiet, ka tas viss savienojas jūsu sirdī un rokās. Kurš bija patriotiskāks par Zannu d'Arku? Kurš bija drosmīgāks? Kurš mums ir rādījis diženāku pašuzupurēšanās piemēru? Ā! Jūs atceraties, jūs labi atceraties, kādas sāpju trīsas, kāds varens skumju uzplūdu vilnis mūs visus pārņēma, kad Zanna d'Arka krita gūstā pie Vaterlo. Kurš neskumst par Sapfo brīnišķīgās dzejnieces no Izraēlas zaudējumu? Kurš no mums neskumst pēc Lukrēcijas Bordžas maigās palīdzības, žēlošanas, pazemīgās godbijības? Kurš uzdrīkstas pievienoties nežēlīgajās ķengās, kas apgalvo, ka sieviete ir izšķērdīga apģērbā? Lai viņš atskatās pagātnē un atsauc atmiņā mūsu vienkāršo un necilo māti Ievu, ģērbušos nedaudz pārveidotajā skotu tērpā. Kungs, sievietes ir bijušas karotājas, gleznotājas, dzejnieces. Kamēr pastāv valoda, tikmēr dzīvos arī Klcopatras vārds. Un nejau tāpēc, ka viņa pārspēja Džordžu III, bet tāpēc, ka viņa uzrakstīja šīs brīnišķīgās rindas:

"Lai suņi rej un kož, Jo Dievs to viņiem licis."

Pasaules vēsturi rotā arī mūsu dzimuma izcilāko indivīdu vārdi: daži no viņiem arī Sv. Endrū [8] dēli skots, brūss, Bērnss, cīnītājs Volless, Benneviss [9] apdāvinātais Benlomonda [10] un lieliskais jaunais skots Bcndžamins

Dizreilijs [11] . Vēstures izcilajos līdzenumos paceļas vesela kalnu grēda diženu sieviešu Sābas ķēniņiene, Zozefīne, Semiramīda, Sēreja Gempa [12] ; saraksts ir bezgalīgs, bet visu nenosaukšu, jo no pieminēšanas vien šie vārdi paši uzpeld jūsu atmiņā, apmirdzēti ar varoņdarbu neizzūdošo slavu, visos laikmetos un visos klimatos labā un patiesā mīlošas pielūgsmes svētīti. Pietiks, ja sava lepnuma un sava goda labad mūsdienās tam esam pievienojuši tādus vārdus kā GrcisaDārlinga [13] un FlorenseNaitingeila****. Sieviete ir tieši tāda, kādai viņai būtu jābūt, maiga, pacietīga, daudz cietusi, paļāvīga, nesavtīga, cēlsirdīga. Viņas svētā misija ir mierināt sērojošo, aizstāvēt to, kurš kļūdījies, iedrošināt to, kurš nobijies, atbalstīt bēdu sagrauzto, pacelt kritušo, sadraudzēties ar vientuļo īsāk sakot, dziedināt mīļos un sniegt patvērumu savā sirdī visiem nelaimju sistajiem un mocītajiem bērniem, kas klauvē pie viņas viesmīlīgajām durvīm. Un, kad es saku Dievs, svētī viņu -, starp mums nav neviena, kurš pazītu sievas cildeno pieķeršanos vai mātes nelokāmo ziedošanos, bet savā sirdī visi teiks: Āmen!

Piecas likteņa davanas I

Dzīves rītā atnāca labā feja ar groziņu un teica:

-          Šeit ir dāvanas. Vienu paņem, pārējās atstāj. Nepārsteidzies, izvēlies prātīgi! Jo vērtīga ir tikai viena no tām.

Dāvanas bija piecas: Slava, Mīlestība, Bagātība, Bauda, Nāve.

Jauneklis ar skubu teica:

-         Nav vajadzības apdomāties! un viņš izvēlējās Baudu.

Viņš devās pasaulē un meklēja baudas, kas iepriecina jaunatni. Bet tās visas izrādījās īslaicīgas un pievīla cerības, tās bija tukšas un neīstas, un beigās tās visas pasmējās par viņu. Galu galā viņš teica: "Šos gadus esmu izniekojis. Ja varētu izvēlēties vēlreiz, tad darītu to prātīgi."

II

Parādījās feja un teica:

-   Atlikušas četras dāvanas. Izvēlies vēl vienu; un, ak, atceries! laiks joņo uz priekšu, un vērtīga ir tikai viena no tām.

Vīrs ilgi apsvēra un tad izvēlējās Mīlestību; viņš nepamanīja asaras, kas sariesās fejas acīs.

Pēc daudziem, daudziem gadiem vīrs sēdēja tukšā mājā pie zārka. Un viņš sarunājās pats ar sevi, teikdams: Cits pēc cita viņi ir aizgājuši un pametuši mani; un tagad te guļ viņa, visdārgākā un beidzamā. Mani ir pārņēmusi pilnīga vientulība; jo par ikvienu laimes stundu, ko nodevīgā tirgotāja Mīlestība ir man pārdevusi, es esmu samaksājis ar tūkstoš bēdu stundām. No visas sirds es nolādu viņu.

iii

-    Izvēlies vēlreiz, ierunājās feja. Gadi ir iemācījuši tev gudrību tā tam, protams, jābūt. Atlikušas trīs dāvanas. Kaut cik vērta ir tikai viena no tām atceries to un izvēlies prātīgi.

Vīrs ilgi pārdomāja, tad izvēlējās Slavu; feja nopūzdamās aizgāja savu ceļu.

Gāja gadi, un viņa atkal atnāca un nostājās aiz vīra, kurš vientuļš sēdēja novakarē un domāja. Feja zināja, par ko viņš domā:

-     Mans vārds ir izskanējis pa visu pasauli, un to slavē katra mēle, un kādu laiku man tas šķita jauki. Cik īsu brīdi tas bija! Tad nāca skaudība, pēc tam neslavas celšana, tad apmelojumi, tad naids, tad vajāšana. Pēc tam apsmiekls, kas ir beigu sākums. Pats beidzamais nāca žēlums, kas ir slavas bēres. Ak, šis popularitātes sīvums un ciešanas! Mērķis dubļiem tās ziedu laikos, nicināšanai un līdzjūtībai tās sabrukuma stundā.

iv

-     Izvēlies vēlreiz! Ta bija fejas balss. Atlikušas divas dāvanas. Un nezaudē cerību. Sākumā šeit bija tikai viena vērtīga dāvana, un tā joprojām ir tepat.

-    Bagātība tā ir vara! Cik es biju akls! teica vīrs. Vismaz tagad dzīve būs dzīvošanas vērta. F.s tērēšu, šķērdēšu, žilbināšu. Šie smējēji un nicinātāji manā priekšā rāpos pa dubļiem, un es barošu savu izsalkušo sirdi ar viņu skaudību. Man būs visa greznība, visas ērtības, visi dvēseles kārdinājumi, visi ķermeņa apmierinājumi, kas cilvēkam ir mīļi. Es pirkšu, pirkšu, pirkšu! Godbijību, cieņu, uzmanību, pielūgsmi ikkatru neīsto dzīves labvēlību, ko ikdienišķs pasaules tirgus spēs turpmāk sagādāt. Es esmu zaudējis daudz laika un citkārt slikti izvēlējies, bet tas ir pagājis; tolaik es biju nejēga un spēju paņemt tikai to, kas šķita labākais.

Pagāja trīs īsi gadi, un pienāca diena, kad vecais vīrs trīcēdams sēdēja trūcīgā jumtistabiņā; viņš bija vājš un slimīgs, ar iekritušām acīm un ģērbies lupatās un grauza sausu garozu, un murmināja:

-        Lai nolādētas visas pasaules dāvanas, kas ir visīstākā izlikšanās un meli! Ikvienu uzrunā aplami! Tas nav dāvanas, bet tikai aizdevumi. Bauda, Mīlestība, Slava, Bagātība tie ir tikai pagaidu meli ilgstošām realitātēm Sāpēm, Bēdām, Kaunam, Nabadzībai. Feja sacīja patiesību: tikai viena dāvana viņas krātuvē bija dārga, tikai viena nebija bezvērtīga. Tagad es zinu, cik trūcīgas, lētas un nežēlīgas ir pārējās dāvanas salīdzinājumā ar to vienu nenovērtējamo, mīļo, jauko un žēlīgo dāvanu, kura rāmā un nezūdošā miegā iegremdē sāpes, kas nomoka ķermeni, un kaunu un bēdas, kas saēd prātu un sirdi. Atnes to! Esmu noguris, vēlos atpūsties.

V

Feja atnāca, atnesdama atkal četras dāvanas, bet gribēta bija Nāve. Viņa teica:

-        Es atdevu to mātes lolojumam, mazam bērniņam. Viņš bija nezinošs, bet uzticējās man un lūdza mani izvēlēties savā vietā. Tu man neprasīji izvēlēties.

-         Ak, es nožēlojamais! Kas ir atlicis man?

-        Tas, ko pat tu neesi pelnījis: untumains Vecuma aizvainojums.

Manas dzīves pavērsiena punkts i

Ja es pareizi sapratu, tad Bazar lūdz vairākiem no mums uzrakstīt kaut ko par iepriekšminēto tematu. Tas nozīmē par pārmaiņām manā dzīves ceļā.

kuras ievadīja tas, kas man būtu jāuzskata par visnozīmīgāko notikumu savā karjerā. Bet tas arī nozīmē varbūt netīši -, ka šis pavērsiens pats patstāvīgi bija jauno apstākļu radītājs. Tas piešķir tam pārāk lielu atzinību, pārāk lielu izcilību, pārāk lielu uzticību. Tas ir tikai pēdējais posms ļoti garā pavērsienu ķēdē, kuram uzdots parādīt svarīgo rezultātu; tas nav necik svarīgāks par necilāko no saviem desmit tūkstošiem priekšteču. Katrs no šiem desmittūkstoš posmiem paveic savu uzdevumu noteiktā laikā un noteiktā secībā, un tie visi ir nepieciešami. Ja kādu no tiem izlaistu, tad izjuktu visa sistēma un sekotu kāds cits rezultāts. Es zinu, ka mums modē ir teikt "tāds un tāds notikums bija tas manas dzīves pavērsiena punkts," taču tā mums nebūtu jāsaka. Mums būtu tikai jāpiekrīt, Li tā novietojums kā pēdējam ķēdes posmam padara to par visuzkrītošāko posmu; pa īstam svarīgi ir, ka tas nekādi nav pārāks par jebkuru no saviem priekštečiem.

Iespējams, visslavenākais vēstures pavērsiena punkts bija Rubikonas šķērsošana. Svetonijs saka:

"Ar saviem karaspēkiem pienākot pie Rubikonas krastiem, viņš apstājās uz brīdi un, pārdomājot soli, kuru grasījās spert, pagriezās pret tiem, kas atradās viņa priekšā un teica: "Mēs vēl varam atkāpties, bet, ja pāriesim pāri šim mazajam tiltiņam, mums nekas neatliks kā izcīnīt to ar ieročiem.""

Šis bija ārkārtīgi svarīgs brīdis. Un visi notikumi, lieli un mazi, Cēzara iepriekšējā dzīvē bija atveduši viņu pie šīs epizodes soli pa solim, posmu pa posmam. Šis bija beidzamais posms tikai beidzamais un ne lielāks par pārējiem -, bet, atskatoties uz to caur mūsu iztēles uzpūsto miglu, tas izskatās tikpat liels kā Neptūna orbīta.

Tev, lasītāj, ir personiska interese par šo posmu un tāpat arī man; tāpat arī visai pārējai cilvēcei. Tas bija viens no posmiem tavā dzīves ķēdē, un tas bija viens no posmiem manā dzīves ķēdē. Mēs tagad varam gaidīt, elpu aizturējuši, kamēr Cēzars domā. Tavs un mans liktenis ir iesaistīts viņa lēmumā.

Kamēr viņš šādi minstinājās, notika nākamais starpgadījums. Persona, ievērojama ar savu dižciltīgo izskatu un graciozo ārieni, uzradās blakus — sēdēja un spēlēja stabuli. Kad viņā klausīties sapulcējās ne tikai gani, bet arī daudzi karavīri, un starp viņiem bija daži taurētāji, viņš pakampa no viena tauri, metās ar to uz upi un ar spalgu pūtienu, dodams signālu virzīties uz priekšu, pārgāja uz otru krastu. Cēzars uz to izsaucās: "Ejam, ja dievu zīmes un ienaidnieku nekrietnība mūs sauc! Kauliņi ir mesti."

Tāpēc viņš šķērsoja Rubikonu un mainīja visas cilvēces nākotni uz visiem laikiem. Bet šis svešinieks bija arī posms Cēzara dzīves ķēdē nepieciešams posms. Mēs nezinām viņa vārdu, mēs vairs nekad neesam par viņu dzirdējuši, šis vīrs bija pavisam nejaušs, viņš darbojās kā apstāklis; taču viņš nebija nejaušība, vīrs tur bija tāpēc, ka to piespieda viņa dzīves ķēde notaurēt elektrizējošu signālu, kam bija jāliek Cēzaram izlemt, un tādēļ šim svešiniekam mūžīgi stabulējot jāiet pa vēstures ceļu.

Ja svešinieka tur nebūtu! Bet viņš bija. Un Cēzars šķērsoja Rubikonu. Ar tādiem rezultātiem! Tadi lieli notikumi katrs no tiem bija posms cilvēces dzīves ķēdē; katrs notikums rada nākamo, un tas atkal nākamo un tā tālāk. Republikas iznīcināšana, impērijas dibināšana, impērijas sabrukums, kristietības pacelšanās no tās drupām, reliģijas izplatīšanās uz citām zemēm un tā tālāk posms pēc posma ieņēma savu noteikto vietu noteiktajā laikā, Amerikas atklāšana bija viens no tiem; mūsu Revolūcija bija vēl viens; angļu un citu imigrantu ieplūdums vēl viens; viņu pārvirzīšanās uz rietumiem (starp viņiem bija mani senči) vēl viens; daļai no viņiem apmetoties Misūri, rados es. Jo es biju viens no neizbēgamajiem Rubikonas šķērsošanas rezultātiem. Ja svešinieks ar savu taures pūšanu būtu turējies pa gabalu (ko viņš nespēja, jo bija konkrēts posms), Cēzars nebūtu šķērsojis Rubikonu. Kas tādā gadījumā būtu noticis, mēs nekad neuzminēsim. Mēs tikai zinām, ka tas, kas notika, nebūtu noticis. Protams, tā vietā varbūt būtu bijuši tikpat brīnumaini notikumi, bet to raksturu un rezultātu mēs nevaram uzminēt. Tomēr jautājums, kas mani personiski interesē, ir tas, ka tagad es nebūtu šeit, bet kaut kur citur un varbūt būtu melnais to nevar pateikt. Ļoti labi, es priecājos, ka viņš šķērsoja Rubikonu. Un patiešām ļoti un arī ar pateicību priecājos, lai gan agrāk mani nekas no tā neuztrauca.

ii

Man vissvarīgākā manas dzīves līnija ir literārā līnija. Esmu bijis profesionāli saistīts ar literatūru vairāk nekā četrdesmit gadu. Manā dzīvē ir bijis daudz pavērsiena punktu, taču beidzamais ķēdes posms, kuram ir lemts vest mani uz literāro ģildi, ir visuzkrītošākais šīs ķēdes posms. Tāpēc, ka tas bija beidzamais posms. Tas nebija necik svarīgāks par saviem priekštečiem. Visiem pārējiem posmiem ir neuzkrītošs veidols, ja neņem vērā Rubikonas šķērsošanu; bet kā faktori, kas veidoja mani par literātu, tic visi ir vienlīdz nozīmīgi, Rubikonas šķērsošanu ieskaitot.

Es zinu, kā kļuvu par literātu, un izstāstīšu, kas mani līdz tam noveda un to ietekmēja.

Rubikonas šķērsošana nebija pirmais posms, un diez vai tas bija pat nesenākais; lai atrastu pirmo posmu, man būtu jāatgriežas laikā pirms Cēzara perioda. Lai ietaupītu vietu, es atgriezīšos tikai pāris paaudzes iepriekš un sākšu ar kādu atgadījumu no saviem pusaudža gadiem. Kad es biju divpadsmit ar pusi gadus vecs, nomira mans tēvs. Tas bija pavasaris. Pienāca vasara, atnesdama sev līdzi masalu epidēmiju. Tolaik gandrīz katru dienu mira pa kādam bērnam. Ciematu bija paralizējušas bailes, bēdas un izmisums. Bērni, kurus slimība nebija skārusi, tika ieslodzīti savās mājās, lai paglābtu viņus no infekcijas. Mājās nebija priecīgu seju, nebija mūzikas, neskanēja citas dziesmas kā tikai drūmie baznīcas korāļi, balsis dzirdēja tikai lūgšanās, nebija atļauta plosīšanās, nebija trokšņu, nebija smieklu, rēgainā klusumā ģimene pārvietojās uz pirkstgaliem kā spoki. Es biju cietumnieks. Mana dvēsele bija iegremdēta šajā drausmīgajā drūmumā un bailēs. Dažreiz un citkārt ik dienas un ik nakti pēkšņas trīsas sapurināja mani līdz kaulam, un es sev teicu: "Lūk, esmu to saķēris! Un es miršu." Dzīve šajos nožēlojamajos apstākļos nebija dzīvošanas vērta, un visbeidzot es izlēmu saķert slimību un to visu izbeigt tādā vai citā veidā. Es izbēgu no mājas un devos uz kaimiņu māju, kur ar masalām bija saslimis mans rotaļu biedrs. Kad radās izdevība, es ielīdu viņa istabā un apgūlos gultā viņam blakus. Drauga māte uzgāja mani un aizsūtīja atpakaļ uz ieslodzījumu. Bet man bija slimība; viņi man to nevarēja atņemt. Es biju tuvu nāvei. Viss ciemats bija ieinteresēts un nobažījies un katru dienu sūtīja pēc ziņām par mani ne tikai vienu reizi dienā, bet vairākkārt. Visi domāja, ka es nomiršu, bet četrpadsmitajā dienā viss mainījās uz sliktāko pusi, un viņi bija vīlušies.

Šis bija manas dzīves pavērsiena punkts. (Pirmais posms.) Jo, kad es atlabu, māte pārtrauca manu karjeru skolā un nodeva mani mācībā pie iespiedēja. Viņa bija nogurusi, cenšoties mani atturēt no palaidnībām, un piedzīvojums ar masalām palīdzēja viņai izšķirties nodot mani enerģiskākās rokās.

Es kļuvu par iespiedēju un sāku pa vienam savienot ķēdes posmus, kuri aizveda mani līdz literārajai profesijai. Tas bija ilgs ceļš, bet es to nevarēju zināt; un, tā kā es nezināju, kas ir galamērķis, un pat ne to, vai ir kāds galamērķis, rrian bija vienalga. U11 mani arī tas apmierināja.

Jauns iespiedējs daudz klīst apkārt, meklējot un atrodot darbu un atkal meklējot, kad nepieciešamība liek. N.B. Nepieciešamība ir Apstāklis; Apstāklis ir cilvēka pavēlnieks un, kad Apstāklis liek, mums ir jāpaklausa; cilvēks var apstrīdēt šo jautājumu tā ir viņa privilēģija, tieši tāpat kā krītošam ķermenim ir liela privilēģija strīdēties ar zemes pievilkšanas spēku, taču no tā nebūs nekāda labuma, Apstāklim ir jāpaklausa. Desmit gadus es klīdu, Apstākļa vadīts un diktēts, un visbeidzot ierados Aiovas pilsētā, kur nostrādāju vairākus mēnešus. Starp grāmatām, kas tolaik mani interesēja, bija kāda par Amazoni. Kāds ceļotājs pastāstīja valdzinošu stāstu par savu ilgo ceļojumu pa diženo upi no Paras līdz Madeiras iztekai, cauri visai brīnišķīgajai zemei zemei, kas ir pārbagāta ar tropu brīnumiem; cauri romantiskajai zemei, kur ir tik daudzveidīgi putni, ziedi un dzīvnieki kā muzejā un kur aligatori, krokodili un pērtiķi šķiet jūtamies tik brīvi, it kā atrastos zoodārzā. Tapat viņš izstāstīja apbrīnojamu stāstu par koku, augu valsts produktu ar brīnumainu spēku, apgalvojot, ka tas bijis tik barojošs un spēcinošs, ka Madeiras reģiona kalnu iezemieši augu dienu staigājuši augšā un lejā pa kalnu, iztiekot ar šķipsnu kokas pulvera un neprasot nekādu citu pārtiku.

Mani uzkurināja ilgas sasniegt Amazoni. Arī ilgas atklāt kokas tirdzniecību visā pasaulē. Daudzus mēnešus es par to fantazēju un mēģināju izgudrot veidu, kā nokļūt Parā un uzsākt šo lielisko uzņēmējdarbību uz nezināmās, esošās planētas. Bet tas viss bija veltīgi. Cilvēks var plānot, cik vēlas, taču nekas nozīmīgs visdrīzāk no tā nesanāks, kamēr neiesaistīsies burvju mākslinieks Apstāklis un pats neķersies pie šī jautājuma. Galu galā Apstāklis nāca man palīgā. Tas bija tā. Apstāklis, lai palīdzētu vai sāpinātu, lika kādam cilvēkam pazaudēt uz ielas piecdesmit dolāru naudas zīmi un, lai palīdzētu vai sāpinātu mani, lika man to atrast. Es ievietoju sludinājumu par atradumu un tajā pašā dienā aizbraucu uz Amazoni. Šis bija vēl viens pavērsiena punkts, vēl viens ķēdes posms.

Vai Apstāklis varēja likt kādam citam pilsētiņas iedzīvotājam doties uz Amazoni un uzsākt starptautisku tirdzniecību ar koku, balstoties uz piecdesmit dolāriem, un tiktu klausīts? Nē, es biju vienīgais. Bija vēl citi muļķi baru bariem -, bet viņi nebija tādi kā es. Tads es biju vienīgais.

Apstāklis ir varens, bet tas nevar darboties vienatnē, tam nepieciešams partneris. Ta partneris ir cilvēka temperaments viņa dabiskais raksturs. Temperaments nav viņa izgudrojums, tas ir iedzimts, un cilvēkam nav nekādas varas pār to, tāpat kā viņš nav atbildīgs par tā rīcību. Viņš to nevar mainīt, to nekas nevar mainīt, nekas to nevar pārveidot vienīgi uz laiku. Bet tas nesaglabāsies pārveidots. Tas ir pastāvīgs kā cilvēka acu krāsa un ausu forma. Zilas acis noteiktā, neparastā apgaismojumā ir pelēkas, bet, kad sasprindzinājums ir galā, tās atgūst savu dabisko krāsu.

Apstāklis, kas piespiedīs vienu cilvēku, nekādi neietekmēs cilvēku ar atšķirīgu temperamentu. Ja Apstāklis būtu nometis banknoti Cēzara ceļā, viņa temperaments nebūtu licis doties uz Amazoni. Viņa temperaments būtu viņu piespiedis kaut ko izdarīt ar naudu, bet ne to. Tas varbūt būtu licis ievietot sludinājumu par naudaszīmi un gaidīt. Vai arī tas varbūt būtu licis viņam doties uz Ņujorku un uzpirkt valdību, kā rezultātā T vīdam vairs nepaliktu nekā, ko iemācīties, kad pienāktu viņa kārta.

Lieliski, Apstāklis sagādāja man kapitālu, un temperaments pateica, ko ar to darīt. Dažkārt temperaments ir ēzelis. Tadā gadījumā arī tā īpašnieks ir ēzelis un tāds viņš arī paliks. Treniņš, pieredze, biedrošanās var uz laiku viņu paaugstināt, lai cilvēki domātu, ka viņš ir mūlis, bet viņi maldīsies. Šobrīd viņš ir viltus mūlis, bet pamatā viņš tomēr ir ēzelis un tāds arī paliks.

Pēc temperamenta es biju tāds cilvēks, kas dara. Dara un pēc tam domā. Ta es devos uz Amazoni, neapdomājies un neuzdevis nevienu jautājumu. Tas bija vairāk nekā pirms piecdesmit gadiem. Visā šajā laikā mans temperaments nav mainījies, pat 11c mazumiņu. Esmu ticis sodīts daudzas jo daudzas reizes un turklāt par to, ka vispirms daru un pēc tam domāju, bet šīs mocības man neko nav nozīmējušas; es joprojām rīkojos tā, kā liek Apstāklis un Temperaments, un domāju pēc tam. Vienmēr piespiedu kārtā. Tādos gadījumos, kad es domāju, pat kurls cilvēks spēj dzirdēt mani to darām.

Es devos caur Cincinati uz Ohaio un Misisipi. Mana doma bija Ņūorleānā iekāpt kuģī uz Paru. Ņūorleānā es ievācu ziņas un noskaidroju, ka uz Paru neviens kuģis nedodas. Kā arī to, ka neviens kuģis nekad nav devies uz Paru. Es domāju. Pienāca policists un jautāja, ko es darot, un es viņam pateicu. Viņš lika man doties prom un teica: ja vēlreiz pieķeršot mani domājam uz ielas, tad arestēšot.

Pēc dažām dienām man beidzās nauda. Tad bija klāt Apstāklis ar vēl vienu manas dzīves pavērsiena punktu jaunu posmu. Ceļā es biju iepazinies ar loci; lūdzos, lai viņš iemāca man pazīt upi, un viņš piekrita. Es kļuvu par loci.

Laika gaitā atkal atnāca Apstāklis, šoreiz iepazīstinot ar Pilsoņu karu, lai pastumtu mani pāris posmus uz priekšu literārās profesijas virzienā. Kuģi pārstāja kursēt, mani iztikas līdzekļi bija beigušies.

Glābt mani ieradās Apstāklis ar jaunu pavērsiena punktu un jaunu ķēdes ppsmu. Mans brālis tika norīkots par sekretāru jaunajā Nevadas apgabalā, un viņš uzaicināja mani doties līdzi un palīdzēt biroja darbos. Es piedāvājumu pieņēmu.

Nevadā Apstāklis sagādāja man "sudraba drudzi" un es devos uz rūdām, lai kļūtu bagāts. Ta biju iedomājies, tomēr tā nenotika. Notika tā, ka es pavirzījos vēl vienu soli literatūras virzienā. Lai izklaidētos, es skribelēju rakstiņus Virdžīnijas Enterprise. Strādājot desmit gadus par iespiedēju un saliekot daudzus jo daudzus akrus teksta, nav iespējams neiegūt prasmi vispirms neapzināti, vēlāk apzināti atšķirt labu literatūru no sliktas savu garīgo spēju robežās, ar laiku neapzināti iegūstot to, ko sauc par stilu. Viens no maniem sasniegumiem piesaistīja uzmanību, un Enterprise pieņēma mani darbā.

Un tā es kļuvu par žurnālistu tas vēl viens ķēdes posms. Pēcāk Apstāklis un Sakramento Union uz pieciem vai sešiem mēnešiem nosūtīja mani uz Sendviču salām uzrakstīt par cukuru. Es to izdarīju un piesviedu labi daudz citu tematu, kam nebija nekāda sakara ar cukuru. Bet tieši šis cits temats palīdzēja tikt pie nākamā ķēdes posma.

Ar to es kļuvu bēdīgi slavens, un Sanfrancisko uzaicināja mani nolasīt lekciju. Es to izdarīju. Un izdevīgi. Man jau sen bija vēlēšanās ceļot un apskatīt pasauli, un nu podijs bija man sagādājis līdzekļus. Ta es kļuvu par "Kveikersitijas ceļojuma" dalībnieku.

Kad atgriezos Amerikā, Apstāklis jau gaidīja kuģu piestātnē ar beidzamo ķēdes posmu: mani palūdza uzrakstīt grāmatu, un es to uzrakstīju un nosaucu "Vientieši ārzemēs". Ta galu galā es kļuvu par literārās ģildes locekli. Tas bija pirms četrdesmit diviem gadiem, un kopš tā laika es esmu tās loceklis. Atstājot atgadījumu Rubikonā tur, kur tam pienākas būt, es varu neliekuļoti teikt, ka iemesls tam, kāpēc nodarbojos ar literatūru, ir tāds, ka divpadsmit gadu vecumā saslimu ar masalām.

iii

Kas attiecas uz šīm detaļām, tad mani interesē nevis pašas detaļas, bet gan fakts, ka es nevienu no tām nebiju paredzējis, nevienu no tām es nebiju plānojis, es nebiju autors nevienai no tām. Apstāklis, darbojoties iejūgā kopā ar manu temperamentu, radīja un izraisīja tās visas. Es bieži piedāvāju palīdzību ar vislabākajiem nolūkiem, taču tā tika noraidīta parasti nepieklājīgā veidā. Es nekad neko nevarēju ieplānot un panākt, lai viss notiek tā, kā biju to plānojis. Viss iznāca kaut kā citādi tā, kā es nebiju rēķinājies.

Un tā nu es neapbrīnoju cilvēku kā intelektuālu brīnumu gluži tāpat, kā apbrīnoju jaunībā un biju lasījis par viņu grāmatās, bet nepazinu viņu personiski. Kad lasīju, ka tāds un tāds ģenerālis izdarījis kaut ko brīnišķīgu, es tam ticēju. Kaut gan tā tas nebija. To paveica Apstāklis ar ģenerāļa temperamenta līdzdalību. Apstākļiem nekas nebūtu sanācis, ja ģenerālim būtu bijis cits temperaments: viņš, iespējams, būtu saskatītu izdevību, taču, būdams pēc dabas pārāk lēns vai pārāk ātrs, vai pārāk šaubīgs, nebūtu to izmantojis. Reiz ģenerālim Grantam jautāja par kādu sabiedrībā un laikrakstos daudz diskutētu tematu; viņš uz šo jautājumu atbildēja bez minstināšanās. "Ģenerāli, kurš izplānoja gājienu cauri Džordžijai?" "Ienaidnieks!" Viņš piebilda, ka ienaidnieks parasti visu izplāno jūsu vietā. Ar to viņš domāja, ka ienaidnieks apstākļu ietekmē vai nolaidības dēļ atstāj jums spraugu, un jūs ieraugāt savu izdevību un izmantojat to.

Neapšaubāmi, apstākļi visu izplāno mūsu vietā ar mūsu temperamenta līdzdalību. Es neredzu lielu atšķirību starp cilvēku un pulksteni, ja neņem vērā to, ka cilvēks apzinās, bet pulkstenis ne un cilvēks mēģina plānot, bet pulkstenis nemēģina. Pulkstenis pats neuzvelkas un neregulē sevi tas notiek no ārpuses. Ārējas ietekmes, ārēji apstākļi "uzvelk" cilvēku un regulē viņu. Ja tas būtu atstāts cilvēka paša ziņā, viņš nemaz netiktu regulēts, un viņa rādītais laiks nekam nederētu. Daži cilvēki ir brīnišķīgi kamīna pulksteņi ar zeltītu ietvaru, uzvilkšanas mehānismu un visu pārējo, bet daži tikai jauki, bet necili kabatas pulksteņi. Es esmu šāds kabatas pulkstenis.

Nācija ir tikai daudzskaitlīgi indivīdi. Nācija plāno, bet ierodas Apstāklis un izjauc plānus vai paplašina tos. Patriotu bars pārmet pār bortu tēju tas iznīcina Bastīliju. Tad, gluži negaidot, ierodas Apstāklis un pieticīgo dumpošanos pārvērš par revolūciju.

Un tad vēl nabaga Kolumbs. Viņš rūpīgi izstrādāja nopietnu plānu, lai atrastu jaunu ceļu uz vecu valsti. Apstāklis izlaboja viņa plānu, un viņš atrada jaunu pasauli. Un viņš saņem atzinību par to līdz pat šai dienai. Kolumbam ar to nebija nekāda sakara.

Katrā ziņā īstā manas (un arī jūsu) dzīves pavērsiena punkta vieta bija Ēdenes dārzs. Tieši tur tika izkalts pirmais ķēdes posms, kurš galu galā noveda pie tā, ka es nonācu literārajā ģildē. Ādama temperaments bija pirmā pavēle, ko Dievs deva cilvēkam uz šīs planētas. Un tā bija vienīgā pavēle, kam Ādams nekad nebūtu varējis nepaklausīt. Ta skanēja šādi: "Esi nespēcīgs, vāja rakstura būtne, esi viegli pierunājams!" Pēc tam pavēle likt mierā augļus vairs nebija izpildāma. Nejau pašam Ādamam, bet viņa temperamentam, kuru viņš neizveidoja un pār kuru viņam nebija varas. Jo temperaments ir priekšnieks; radījums, uzcirties drēbēs un nosaukts par Cilvēku, ir tikai temperamenta Ēna, nekas vairāk. Tīģera temperamenta likums: Tev būs nokaut aitas! Temperamenta likums: Tev nebūs nokaut! Vēlāk izdot pavēles, kas prasa, lai tīģeris trekno svešinieku liktu mierā un lai aita izmērcētu savas rokas lauvas asinīs, nav vērts, jo šīs pavēles nevar tikt izpildītas. Tas izraisītu temperamenta likuma, kas ir pārāks un kas ieņem augstāku stāvokli pār visām pārējām varām, pārkāpšanu. Es jūtos vīlies Ādamā un Ievā, tas ir, viņu temperamentos. Ne viņos, nabaga bezpalīdzīgajās jaunajās radībās no sviesta uztaisīto temperamentu nomocītajos -, kuru sviestam bija pavēlēts nonākt saskarē ar uguni un izkust. Tas, ko es nespēju beigt vēlēties, ir, lai Ādama un Ievas radīšana būtu atlikta, bet viņu vietā tiktu ielikti Mārtiņš Luters un Zanna d'Arka šis lieliskais pāris, kuru temperaments ir nevis no sviesta, bet no azbesta. Ne ar lišķīgu kūdīšanu, ne ar elles liesmām Sātans nespētu viņus ar viltu pierunāt apēst ābolu.

Tad būtu bijis rezultāts! Patiešām būtu. Ābols šodien būtu vesels: nebūtu cilvēces, nebūtu jūsu, nebūtu manis. Un šis vecais, vecais radīšanas sākuma plāns, kurš galu galā iesvieda mani literārajā ģildē, būtu izjaukts.

III amerika un amerikāņi

..

Plimutas klints un piligrimi

Par ko jūs gribat godināt šos ļaudis? Šos savus priekštečus no 1620. gada šo Mayflower[14] cilti. par ko jūs gribat viņus godināt? atvainojiet kungs no manis pa kreisi apgalvo, ka jūs godināt nevis pašus piligrimus, bet gan viņu piestāšanu krastā pie Plimutas klintīm 22. decembrī. Tatad jūs godināt viņu izkāpšanu krastā. Jau pirmais iegansts bija gana nepārliecinošs, bet šis nu ir pavisam apšaubāms pirmais bija zīdpapīrs, alumīnija folija, zivju pūslis, bet šis ir zelta lapa. Godināt viņu izkāpšanu krastā! Es gribētu zināt, kas tur tik ievērojams. Kas jums prātā? Nu labi trīs četrus mēnešus šie piligrimi pavadīja jūrā. Bija pats ziemas vidus. Keipa zemesragā bija auksts līdz nāvei. Kāpēc lai viņi neizkāptu krastā? Ja viņi nebūtu izkāpuši krastā, tad gan būtu iemesls pieminēt šo faktu. Tas būtu bijis milzīga stulbuma paraugs, kuru sabiedrība labprātīgi negribētu aizmirst. Viņu vietā jūs, kungi, droši vien nebūtu kāpuši krastā, tomēr jums nav ne mazāko tiesību sumināt to mantojumu, kas jūsu senčos neizpaudās, bet tika nodots jums. Kāpēc slavināt parastu piligrimu izkāpšanu krastā? Tādā veidā cenšoties parādīt, ka šī dabiskā, vienkāršā un parastā procedūra bija ārkārtējs gadījums gadījums, par kuru brīnīties un apbrīnot, slavēt un cildināt šādās orģijās divsimt sešdesmit gadus! Pat zirgam būtu skaidrs, ka jākāpj krastā… Vēlreiz atvainojiet kungs pa labi apgalvo, ka mēs te atzīmējam ne tikai piligrimu izkāpšana krastā, bet pieminam arī pašus atbraucējus. Tatad mēs esam nonākuši pretrunā viens saka, ka jāgodina izkāpšana krastā, otrs apgalvo, ka jāpiemin piligrimi. Jūsu nesaticīgā un stūrgalvīgā cilts kā allaž ir nekonsekventa, jo vienīgais, par ko varējāt vienoties, ir Bostona. Tatad par ko jūs gribat godināt tos piligrimus? Viņi bija makteni draņķi — jūs to zināt. Tomēr piekrītu bez vismazākajiem iebildumiem, ka viņi bija stipri lēnprātīgāki, žēlsirdīgāki un taisnīgāki par pārējiem to laiku eiropiešiem. Tapat es piekrītu, ka viņi bija labāki par saviem priekšgājējiem. N11 un tad? Tas nav nekas īpašs. Cilvēce aizvien progresē. Jūs esat labāki par saviem tēviem un vectēviem (šī ir pirmā reize, kad es tik slikti izsakos par aizgājējiem, jo uzskatu šādas runas par nepiedienīgām). Jā, tie nojums, kuri nav pabijuši labošanas darbu iestādē, ir labāki par saviem tēviem un vectēviem, bet vai tad ar to pietiek, lai ik gadus rīkotu banketus un jūs pieminētu? Nē, nekādā ziņā it nekādā ziņā. Tatad es atkārtoju šie piligrimi bija draņķi. Viņi labi rūpējās par sevi, bet iznīcināja citu iedzīvotāju senčus. Esmu gandrīz vai huligāns no Misūri štata. Pēc likuma esmu Konektikutas jenkijs. Manī apvienojas Misūri tikumi un Konektikutas kultūra, bet no šīs kombinācijas, kungi, rodas ideāli cilvēki. Bet kur ir mani senči? Ko lai es godinu? Kur lai es atrodu savas izcelsmes izejmateriālu?

Kungi, mans pirmais amerikāņu sencis bija indiānis seno laiku indiānis. Jūsu senči viņam dzīvam nodīrāja ādu, un nu es esmu bārenis. Šodien tās cilts indiāņu vēnās vairs nerit neviena manu asiņu lāse. Esmu vientuļš un nelaimīgs, un man vairs nav neviena senča. Piligrimi nomauca viņam ādu! Es pret to neko neiebilstu, ja vien viņiem būtu vajadzējis mana senča apmatojumu, bet un dzīvam, kungi dzīvam! Viņam dzīvam nomauca ādu, turklāt biedru priekšā! Tieši tas visvairāk gremž! Iedomājieties, kā viņš jutās, jo viņš taču bija jūtīgs cilvēks, un viegli samulsināms. Ja viņš būtu bijis putns, tad viss būtu bijis kārtībā viņa jūtas nebūtu cietušas, jo viņš tiktu uzskatīts par "apģērbtu". Bet viņš nebija putns, kungi, viņš bija cilvēks, turklāt viens no visu laiku visneapģērbtākajiem cilvēkiem. Lūdzu, iedomājieties sevi viņa vietā. Lūdzu, atbalstiet mani lai arī novēloti, es vēlos taisnīgu rīcību; es vēlos, lai mēs saglabātu uzticību mūsu senču tradīcijām; es vēlos, lai visa pasaule redzētu to, kas īstajai Jaunanglijas sabiedrībai bez fraku un balto kravašu aizsega būtu jādod. Mitējieties nākt uz šīm ikgadējām orģijām šajos liekulīgajos, modernajos ietērpos. Nāciet atbilstoši ģērbušies puskaili, vienkārši un neizskaistinājušies vai arī tērpušies brīvi un priecīgi apģērbā, kuru jūsu svētie senči sagādāja manējiem.

Mani nākamie senči bija kvēkcri [15] Viljams Robinsons, Mārmadjuks Stīvcnsons ii. c. Jūsu cilts padzina viņus no šīs zemes reliģijas dēļ piesolot nāvi, ja viņi atgriežas, jo jūsu senči pameta mājas, ko tie mīlēja, un drosmīgi stājās pretī jūras briesmām, nepielūdzamajam klimatam un negantajam mežonīgumam, lai iegūtu dārgāko un vērtīgāko brīvību, kas ļauj katram cilvēkam šajā plašajā kontinentā lūgt dievu tā, kā liek viņa sirdsapziņa. Tāpēc viņi negribēja pieļaut, lai uzbāzīgie kvēkcri tiem traucētu. Jūsu senči uz visiem laikiem pārrāva politiskās verdzības važas un piešķīra balsstiesības ikvienam cilvēkam šajā plašajā zemē. Neviens netika izslēgts! Neviens, vienīgi tie, kas nepiederēja ortodoksālajai baznīcai. Jūsu senči jā, viņi bija draņķi, un tomēr viņi deva mums reliģisku brīvību, lai mēs lūgtu Dievu tā, kā viņi to prasīja, un politisku brīvību, lai mēs balsotu tā, kā to prasīja Baznīca. Esmu vientuļš un aplaupīts un tagad esmu ieradies, lai no visa spēka palīdzētu jums, kā nākas, pieminēt jūsu senčus.

Kvēkere Elizabete I lūtone [16] bija mana priekštece. Jūsu ļaudis bargi izturējās pret viņu tas jums jāatzīst. Nabadzīte! Manuprāt, viņi pat mainīja viņas pārliecību īsi pirms viņas nāves un uzņēma viņu savas baznīcas klēpī. Tāpēc mums ir visi iemesli uzskatīt, ka nomirstot viņa devās turpat, kur dodas jūsu senči. Žēl gan, jo viņa bija laba sieviete. Rodžers Viljams [17] arī bija mans sencis. es īsti neatceros, ko jūsu ļaudis izdarīja ar viņu. Bet katrā ziņā viņu izsūtīja uz Rodailendu. Un tad, jādomā, sapratuši, ka nu gan izturējušies pārlieku bargi, jūsu ļaudis apžēlojās un viņu sadedzināja. Viņi bija īsti draņķi! Visas tās Salemas raganas [18] arī bija manas priekšteces! Jūsu ļaudis viņām sagādāja tropisku klimatu. Jā gan piespiežot un draudot ar karātavām, viņi noslēdza ar šīm raganām tik labu vienošanos, ka mūsu dzimtā no tās dienas līdz pat šim laikam vairs nav ne raganu, ne arī karātavu cilpu un tā simt astoņdesmit deviņus gadus. Pirmais vergs, ko jūsu priekšteči atveda no Āfrikas uz Jaunangliju, bija mans sencis jo es esmu jauktenis, bezgala mainījis nokrāsu un kļuvis smalks jauktenis. Es neesmu viens no tiem jūsu neīstajiem jūras putu veidojumiem, ko varat pārkrāsot nedēļas laikā. Nē, manu seju ir krāsojusi astoņu paaudžu pacietības māksla. Savā laikā es ieguvu daudz radinieku pirkšanas un maiņas ceļā, un gan tā, gan otrādi man ļoti labi klājās. Tad ar savu iedzimto perversitāti jūs sarīkojāt karu un atņēmāt man viņus visus. Un tā es atkal biju aplaupīts un vientuļš nevienas pārdodamas dzīvas būtnes vēnās vairs nerit neviena manu asiņu lāse.

Ak, draugi, uzklausiet mani un labojieties! Es gribu, lai jums ir labi, nevis man. Jūs esat noklausījušies visas runas. Atlaidiet šojaunanglijas sabiedrību šo nemitīgi pieaugošas slavināšanās un sajūsmināšanās audzētavu, kura, ja to nekontrolē, kādu dienu kaut kad tālā nākotnē var iekārdināt jūs uz melošanu un plātīšanos. Ak, rimstieties, rimstieties, kamēr vēl kautrīgi slavināt savus senčus! Uzklausiet mani, es jūs ļoti lūdzu sarīkojiet izsoli un pārdodiet Plimutas klinti! Piligrimi bija vienkārši un neizglītoti cilvēki. Nekad agrāk viņi nebija redzējuši nevienu kārtīgu klinti katrā ziņā nevienu, kas netiktu novērota, un tāpēc viņiem var piedot mešanos krastā neprātīgā priekā un dzelzs žoga uzlikšanu ap klinti. Bet jūs, kungi, taču esat izglītoti un augsti kulturāli ļaudis, jūs zināt, ka jūsu bagātajā dzimtenē dāsnajā Jaunanglijā, kur klinšu ir pārpārēm, šī klints, skatīta no ārpuses, nav vairāk kā trīsdesmit piecus centus vērta. Tāpēc pārdodiet klinti, pirms kāds nav atmaskojis tās īsto cenu, vai vismaz izmantojiet to bezrecepšu medikamentu reklamēšanai un ļaujiet, lai tā pati atpelna savus nodokļus.

Uzklausiet savu patieso draugu vienīgo patieso draugu! Atlaidiet šīs sabiedrības netiklības perēkli, samaitātības avotu senču māņticības iemūžinātājus. Šeit uz šī galda es redzu ūdeni, pienu, niknu un nāvējošu dzirvi. Tie ir tikai pirmie soļi uz takas, kas ved lejup. Nākamo mēs ieraudzīsim tēju, tad šokolādi, tad kafiju viesnīcas kafiju. Vel pēc dažiem gadiem pārāk nedaudziem pieminiet manus vārdus -, mums jau būs sidrs! Kungi, apstājieties šeit, citādi būs par vēlu. Jūs esat uz lielceļa, kas ved uz izlaidību, fizisku bojāeju, morālu pagrimumu, asiņainu noziegumu un karātavām! Es jūs ļoti lūdzu, es lūdzos jūsu raižpilno draugu vārdā, jūsu ciešanām pakļauto ģimeņu vārdā, jūsu nākamo atraitņu un bāreņu vārdā apstājieties! Citādi būs par vēlu. Atlaidiet šīs Jaunanglijas sabiedrības, atsakieties no šīm dvēseli mokošajām orģijām, beidziet spodrināt savu sen jau kā izdzisušo senču Keipa zemesraga superaugsto tikumu bruņukuģa, Plimutas klints svētulīgo avantūristu sarūsējušo slavu, ejiet mājās un mēģiniet iemācīties uzvesties, kā pienākas!

Taču, metot pie malas ķircināšanos un niekošanos, es uzskatu, ka cienu un augstu novērtēju plimutiešus tikpat lielā mērā kā jūs paši. Tāpat es atzīstu un pieņemu to, ko reiz pauda mans vectēvs vīrs ar stingriem uzskatiem, atklāts un nebūt ne glaimotājs. Viņš teica:

— Ļaudis par piligrimiem var runāt, ko vien vēlas, bet pēc visa, kas pateikts un izdarīts, šie cilvēki nekļūs labāki; un man nav nekas iebilstams, ja tieku dēvēts par vientiesi, tomēr sacīšu, ka labāki viņi būtu tikai tad, ja būtu piedzimuši Misūri!

Laikapstākļi

Es goddevīgi ticu, ka Radītājs, kurš mūs visus ir radījis, Jaunanglijā veido visu, izņemot laikapstākļus. Es pat nezinu, kas šeit ar to nodarbojas, bet domāju, ka tie droši vien ir kādi nepieredzējuši laika fabrikas mācekļi, kuri par uztura un drēbju tiesu eksperimentē un mācās Jaunanglijā, bet pēc tam tiek paaugstināti amatā un taisa laiku zemēs, kurās tiek pieprasīta laba prece. Jaunanglijas laikapstākļi ir ļoti bagātīgi savā daudzveidībā. Iebraucējos tas izraisa apbrīnu un nožēlu. Laiks Jaunanglijā allaž ir ar kaut ko aizņemts, tas vienmēr strikti turas pie problēmu gādāšanas, vienmēr gatavo jaunus veidojumus un pārbauda uz ļaudīm, lai noskaidrotu to iedarbību. Bet pavasarī tam ir vairāk darba nekā jebkurā citā gadalaikā. Gadījās, ka pavasarī esmu saskaitījis simt trīsdesmit sešus dažādus laikapstākļu veidus divdesmit četru stundu laikā. Es biju tas, kurš padarīja slavenu un bagātu to vīru, kuram bija tā brīnišķīgā laikapstākļu kolekcija Sentenielā, kas tik ļoti pārsteidza ārzemniekus. Viņš grasījās apceļot visu pasauli un iegūt visus klimata paraugus. Es teicu:

Kam tev tas? Labāk atbrauc kādā pavasara dienā uz Jaunangliju!

Es viņam izstāstīju, kā mēs varētu parūpēties gan par stilu, gan daudzveidību, gan kvantitāti. Viņš ieradās un četrās dienās savāca visu kolekciju. Kas attiecas uz daudzveidību, tad viņš atzinās, ka ir ieguvis vairākus simtus tādu laikapstākļu veidu, par kādiem nekad agrāk nebija dzirdējis. Un, kas attiecas uz kvantitāti pēc tam kad bija izšķirojis un atmetis visu, kas kaut kādā mērā nebija derīgs, viņam laikapstākļu ne tikai pietika, bet vēl palika pāri, ko iznomāt, pārdot, noguldīt, investēt, atdot nabagiem. Jaunanglijas iedzīvotāji pēc dabas ir pacietīgi un panesīgi, bet ir kaut kas, ko viņi necieš. Ik gadus viņi vai nogalina daudzus jo daudzus dzejniekus, kas raksta par skaisto pavasari. Tie parasti ir nejauši iebraucēji, kuri saved savus priekšstatus par pavasari un, protams, nezina, ko par to domā vietējie. Un tā nu itin drīz izdevība apjautāties par viņu pašsajūtu vairs nav aktuāla. Laikapstākļu prognozēšanā varenu reputāciju ir izpelnījusies vecā labā Varbūtība un, jāsaka, ļoti pamatoti. Jūs paņemat avīzi un ievērojat, cik izteiksmīgi un pašapzinīgi prognozētājs norāda, kāds laiks šodien būs pie Klusā okeāna, dienvidu daļā, centrālajos štatos, Viskonsinas reģionā. Redzat, ar kādu prieku un lepnumu par savu varēšanu viņš klīst pa visu Amerikas karti, līdz nonāk Jaunanglijā, un tad viņam aste nolaižas. Viņam nav ne jausmas, kāds būs laiks Jaunanglijā. Tad nu viņš mazliet padomā un beigu beigās nāk klajā ar kaut ko tamlīdzīgu: "Iespējami ziemeļaustrumu, dienvidrietumu vēji, kas mainīsies dienvidu, rietumu un austrumu virzienā," un norāda kaut kur pa vidu, augsto atmosfēras spiedienu nomainīs zemais un tad atkal pretēji; atsevišķās teritorijās iespējams lietus, sniegs, krusa un sausums, kuri sekos zemestrīcei vai arī pirms kuriem būs zemestrīce ar pērkonu un zibeni. Pēc tam, nemiera mākts, viņš pieraksta papildinājumu, lai nodrošinātos pret jebkādiem nelaimes gadījumiem: "Taču ir iespējams, ka šī prognoze var pilnībā mainīties." Jā, viena no Jaunanglijas laikapstākļu spožākajām pērlēm ir to mulsinošā nenoteiktība. Jūs varat būt droši tikai par to, ka laikapstākļu te netrūks. Brīnišķīga prognoze! Tomēr jūs nekad nezināsiet, ar ko uzskaitījums sāksies. Jūs sagatavojaties sausumam un, dodoties laukā, atstājat lietussargu mājās un lieku divi pret vienu, ka izmirksiet. Jūs nospriežat, ka ir sākusies zemestrīce, novietojaties tā, lai virs jums nekas neatrastos, un pieķeraties kaut kam, lai noturētos, bet tad aptverat, ka jums ir iespēris zibens. Vilšanās, protams, ir liela, bet tur neko nevar darīt. Jaunanglijā ir ļoti īpašs zibens tas ir tik iespaidīgs, ka, iesperot pa kādu objektu, no tā nepaliek pāri pat tik daudz, lai jūs varētu noteikt, vai… Nu, jums šķiet, ka zibens ir iespēris pa kaut ko vērtīgu, bet izrādās, ka tas bija kongresmenis. Un pērkons. Kad zibens sāk vēl tikai iesildīties, čīgāt, zāģēt un uzskaņot instrumentus, iebraucēji saka:

Kāds jums te šausmīgs pērkons!

Bet, kad zizlis tiek pacelts un sākas īstais koncerts, šis pats iebraucējs būs jau pagrabā iebāzis galvu pelnu mucā. Tagad parunāsim par Jaunanglijas laikapstākļu lielumu tas ir, plašumu. Tik mazai teritorijai tie ir neproporcionāli plaši. Pusē gadījumu Jaunanglijas laikapstākļi šeit ir tā sablīvēti, ka varētu pat iesprūst, bet tad tie sāk spiesties pāri malām un izplesties simtiem un simtiem jūdžu tālu kaimiņu štatos. Pati Jaunanglija nespēj saturēt pat desmito daļu no saviem laikapstākļiem. Kur vien tā ir mēģinājusi tos noturēt, visur ir redzamas plaisas. Es varētu pierunāt veselus sējumus par Jaunanglijas laikapstākļu necilvēcīgo perversitāti, bet minēšu tikai vienu vienīgu piemēru. Man patīk klausīties, kā lietus sitas pa skārda jumtu. Tāpēc, cerot uz lielu baudījumu, cs noklāju daļu jumta ar skārdu. Vai jums šķiet, ka uz tā skārda kādreiz uzlija? Nē, kungs lietus katrreiz tiek tam pāri. Ielāgojiet, ka šajā runā cs cenšos vienīgi cildināt Jaunanglijas laikapstākļus nekādas lamas tos nespētu novērtēt, kā pienākas. Bet galu galā ar Jaunanglijas laiku saistās vismaz viens vai divi gadījumi (jeb ja vēlaties iespaidi, ko tie rada), no kuriem mēs, pastāvīgie iedzīvotāji, negribētu šķirties. Ja mums nav burvīgās rudens lapu rotas, tad ir vismaz atzinīgi jānovērtē viena iezīme, kas atalgo par visām laikapstākļu biedējošām kaprīzēm, tas ir ledus putenis, kad kailais koks no augšas līdz pat apakšai tiek noklāts ar ledu. Šis ledus ir tik spožs un caurspīdīgs kā kristāls, uz katra koka zara un zariņa ir savirknējušās sasalušo rasas lāšu ledus krelles, un viss koks auksts un balts dzirkstī kā Persijas šaha dimanta spalva. Tad vējš sašūpo zarus, uzspīd saule un pārvērš visas šīs neskaitāmās krellītes un lāsītes daudzskaldņos, kas blāzmo, kvēlo un apžilbina daudzkrāsainās uguntiņās, kuras neiedomājamā ātrumā maina krāsu no zilas uz sarkanu, no sarkanas uz zaļu un no zaļas uz zeltainu. Koks pārtop par mirdzošu strūklaku, visīstāko zaigojošu dārgakmeņu eksploziju! Un tā tas stāv, sasniedzis mulsinoša, reibinoša un gandrīz neizturama krāšņuma virsotni, apogeju, augstāko mākslas vai dabas kalngalu. Vārdos to nevar aprakstīt.

Ņujorka [19]

Pēc deviņiem prombūtnes gadiem es redzu, cik pamatīgi Ņujorka ir uzlabojusies. Priecājos, ka varu par to pateikt tostu: "Par Ņujorkas lielpilsētu!" Daži saka tā ir kļuvusi labāka tāpēc, ka es biju aizbraucis. Citi apgalvo un cs viņiem piekrītu -, ka tā ir uzlabojusies, jo cs esmu atgriezies. Pilsēta mums ir jāvērtē tāpat kā cilvēks gan pēc ārējā izskata, gan pēc iekšējās būtības. Ārzemnieku, kurš izkāpj šajā krastā, ārēji vispirms iespaido mūsu debesskrāpji. Viņam tas ir kas jauns. Neko tamlīdzīgu viņš nav redzējis, kopš uzcēla Bābeles torni. Debesskrāpji šokē ārzemnieku.

Dienasgaismā tie ir neglīti. Tie ir… nu, tic pārāk stipri atgādina skursteņus un ir pārāk stuburaini. Tic ir kā mute, kam nepieciešama vizīte pie zobārsta, kā kapsēta, kurā ir tikai pieminekļi, bet nav kapakmeņu. Bet naktīs, raugoties no upes puses, kad, gaismām dzirkstījot, debesskrāpji kā kolonnas slejas pret debesīm, tie ir pasakaini; tas ir tāds daiļums, kas iepriecina dvēseli un valdzina to vairāk par visu, pēc kā cilvēks ir ilgojies pēc "Tūkstoš un vienas nakts pasakām". Mums nevar viss būt vienmēr skaisti. Tāpēc priecāsimies par skaistajiem skatiem, bet pārējos laidīsim gar acīm. Kad jūsu ārvalstu viesis nejauki izsakās par Ņujorku dienasgaismā, izviziniet viņu naktī pa upi!

Šie debesskrāpji kļuva iespējami, pateicoties ceļamiericēm. To cigāru kārbu, ko eiropieši sauc par liftu, nevar ne salīdzināt ar mūsu ceļamiericēm. Liftam ir pieturvietas starp stāviem lai pārdomātu. Tas ir normāli katafalkam, bet nejau ceļamierīcei. Amerikāņu lifts ir kā sava veida caurejas zāles tas darbojas. Kā teica izgudrotājs:

Šīs caurejas zāles neiznieko laiku muļķībām, tās stingri izpilda savu uzdevumu.

Aplamo novērtējumu, ka ņujorkiešiem ir vistīrākā, visātrākā un visapbrīnojamākā tramvaju sistēma pasaulē, ir uztiepis taksists. Mums būtu jāpateicas viņam par šo pakalpojumu. Tikai viņa dēļ mums ir izveidojusies šāda tramvaju sistēma. Mēs esam viņam parādā pieminekli. Tam ir jābūt augstam piemineklim. Taču tas, protams, nav jāceļ no mūžīga materiāla lai piemineklis ir, teiksim, no ģipša. Mēs paskatīsimies uz to un sapratīsim, cik ļoti esam pateicīgi pagaidām -, bet pēc tam to nojauksim un izmetīsim miskastē. Tā, lūk, jāgodina savi tautas varoņi.

Kas attiecas uz mūsu ielām, tad, manuprāt, tagad tās ir tīrākas, nekā bija agrāk. Man pietrūkst to veco mīļo saslauku un atkritumu simetrisko kalnu grēdu, kas kā robežjoslas senāk tika sakrautas uz ielām, ļaujot vējam un lietum no sirds izpriecāties, tās izārdot. Jā, Ņujorka ir tīrāka par Bombeju. Tagad, kad esmu Ņujorkā, es saprotu, ka esmu bijis Bombcjā: es negrasos glaimot Bombcjai, bet slavinu Ņujorku.

Ja salīdzina ar Londonas nožēlojamajiem mēģinājumiem apgaismot pilsētu, Ņujorku var patiesi dēvēt par labi izgaismotu pilsētu. Londonas mēģinājums panākt labu izgaismojumu ir gandrīz tikpat čābīgs kā mēģinājums ieviest ātru pilsētas transportu. Londonā ir tikai viena laba ātrā pilsētas transporta sistēma metro -, un to, protams, ierīkoja amerikāņi. Varbūt pēc laika tie paši amerikāņi atgriezīsies mājās un ari Ņujorkai sagādās labu apakšzemes transporta sistēmu. Iespējams, viņi jau ir sākuši to darīt. Kopš atgriešanās esmu tā aizņemts, ka man vēl nav bijis laika nokāpt lejā pagrabā.

Bet atbraucējs pilsētu vērtē pēc tās likumiem, dzīvesveida, varenības, paradumiem un pašvaldības, kas visus šos elementus koriģē, atbalsta un lolo. Pēc tā viņš saprot, ka Ņujorka patiešām var augstu celt savu galvu starp pārējām pasaules pilsētām. Pēc šiem standartiem atbraucējs zina, vai ierindot pilsētu augstāk vai zemāk par pārējām.

Kungi, jums ir vislabākā pašvaldība pasaulē vistīrākā un vissmaržīgākā. Pat eņģeļi jūs apskauž un vēlas, kaut varētu debesis nodibināt līdzīgu valdību. Jūs to panācāt ar cēlu uzticību pilsoniskajam pienākumam. Jūs to panācāt, stipri un allaž modri nopūloties, lai ar savu vareno spēku, kurš ir uzlādēts ar jūsu senču nodotajām tiesībām, vīrišķīgi neļautu dažādiem neliešiem iekļūt jūsu valdības augstajos amatos, un nekavējoties atmaksājot, ja kāds valsts ierēdnis, kaut vai pavisam nedaudz novirzoties no godīgas un tiešas savu pienākumu izpildes, jūs aizskar pilsētas vārdā. Tieši ar jūsu rūpēm šī pilsēta ir kļuvusi par citu pasaules pilsētu skaudības objektu. Lai Dieva slava jums par to lai Dieva slava! Nu, kad jūs tuvosieties savai beidzamajai atpūtas vietai, debesu eņģeļi sapulcēsies pie vārtiem un sauks:

Lūk, tur viņi nāk! Pavadiet viņus uz crccņģeļa ložu un iededziet virs viņiem rampas ugunis!

Nodokli un tikumi

Ikkatrs amerikānis astoņdesmit miljonu piedzimušo amerikāņu vidū, neraugoties uz savu pārliecību vai tās trūkumu, nenoliedzami ir kristietis vismaz tik lielā mērā, ka viņam ir kristieša tikumiskā mentalitāte.

Pastāv divu veidu kristiešu tikumi vieni ir privātie un otri ir publiskie. Tie abi ir tik atšķirīgi un savstarpēji nesaistīti, ka tiem nav vairāk kopīgā kā ercenģeļiem ar politiķiem. Trīssimt sešdesmit trīs dienas gadā Amerikas pilsonis ir uzticīgs saviem privātajiem kristiešu tikumiem un šo nācijai raksturīgo īpašību tur augstā cieņā un godā. Bet atlikušajās divās gada dienās viņš atstāj privātos kristiešu tikumus mājās un stiepj savus publiskos kristiešu tikumus uz nodokļu pārvaldi un vēlēšanu iecirkņiem, un cenšas, cik spēdams, lai izpostītu un iznīcinātu visa gada uzcītīgo un godīgo darbu. Ncsarkstot viņš balso par izvirtušu vadītāju, ja vien tas ir viņa partijas Mozus; bez sirdsapziņas pārmetumiem viņš balso pret labāko vīru visā zemē, ja vien viņš ir otrajā kandidātu sarakstā. Katru gadu daudzās pilsētās un pavalstīs viņš palīdz salikt posteņos korumpantus, taču, ja viņš atbrīvotos no saviem publiskajiem kristiešu tikumiem un uz vēlēšanu iecirkņiem aiznestu savus privātos kristiešu tikumus, tad drīz vien civildienests attīrītos un posteņi iegūtu cēlu un godājamu atzinību.

Reizi gadā amerikānis noliek malā savus privātos kristiešu tikumus, noīrē laivu un uz trim dienām sakrauj savas aizņēmuma garantijas noliktavā Ņūdžersijā. Pēc tam viņš izvelk savus publiskos kristiešu tikumus un dodas uz nodokļu pārvaldi, kur apzvēr, ka nekad, nekad vairs neņems aizņēmumus, ja vien dabūs kaut vienu centu, tāpēc palīdziet viņam! Nākamajā dienā avīzēs parādās saraksts viena vesela un vēl ceturtdaļa slejas smalkā drukā ar vārdu sarakstu, kurā katrs minētais vīrs ir miljardieris un arī vairāku draudžu loceklis. Es pazīstu visus šos cilvēkus. Man ir draudzīgas, sociālas un kriminālas attiecības ar daudziem no viņiem. Viņi nekad neizlaiž nevienu sprediķi, ja, tā sakot, atrodas tuvumā, un viņi nekad neizlaiž nevienu zvērēšanas dienu, ir vai nav tuvumā.

Es kādreiz biju godīgs vīrs. Bet nu es sabrūku. Nē, es jau esmu sabrucis. Kad pirms divām nedēļām mani aplika ar nodokli par 75 tūkstošiem dolāru, es mēģināju aizņemties naudu, bet nevarēju. Kad uzzināju, ka veselam baram miljonāru ļauj dzīvot Ņujorkā par trešdaļu no tās maksas, kas tiek prasīta no manis, es apvainojos un sašutis teicu:

Šis ir pēdējais piliens. Es viens pats neuzturēšu šo pilsētu.

Tajā mirklī tajā neaizmirstamajā brīdī es sāku sabrukt. Pēc piecpadsmit minūtēm es jau biju sabrucis. Piecpadsmit minūtēs es kļuvu par tikumu smilšu čupu. Es pacēlu zvērestam roku līdz ar šiem rūdītajiem un izmanīgajiem Dieva kalpiem un zvērēju atbrīvoties no visām skrandām manā personiskajā īpašumā pat no korķa kājas, stikla acs un parūkas pārpalikumiem.

Šie nodokļu inspektori bija aizgrābti viņi bija dziļi aizkustināti. Viņi jau sen bija pieraduši redzēt, ka šādi rīkojas veci rūdīti blēži, un spēja izturēt šo izrādi, bet no manis zvērināta, profesionāla moralizētāja viņi bija gaidījuši labāku sniegumu un tāpēc noskuma.

Viņu cieņa un atzinība pret mani acīm redzami kritās, un nu man būtu jāiekrīt savā paša cieņā un atzinībā, tikai es, par nelaimi, jau esmu sasitis dibenu un arī nav vairs, kur krist.

Amerikāņu īpašības [20]

Nav vienas cilvēku īpašības, ko varētu droši piedēvēt amerikānim. Nav tādas vienas cilvēku ambīcijas vai reliģiska virziena, domu gaitas, izglītības īpatnības, principu sakopojuma, neprāta sugas, sarunāšanās manieres, noteikta sarunu temata izvēles, kāju, rumpja, galvas vai sejas formas, sejas izteiksmes vai krāsas, gaitas vai ģērbšanās stila, manieru vai rakstura, vai jebkādas citas iezīmes, iekšējas vai ārējas, ko būtu iespējams vispārināti piedēvēt amerikāņiem.

Kad esat atraduši to, kas šķiet amerikāņu īpatnība, jums ir tikai jāšķērso viena vai divas robežas vai jāpaietas augšup vai lejup pa sociālo skalu, un jūs sapratīsiet, ka tā ir izčibējusi. Jūs varat šķērsot Atlantijas okeānu no viena krasta līdz otram un atkal to atradīsiet. Var būt Ņūportas reliģiskā ievirze vai sliccība riskēt, sarunvalodas stils, sejas krāsa vai sejas forma, bet Amerikā tās ziemeļos, dienvidos, austrumos un rietumos ir veselas impērijas, kurās jūs neatrastu nevienu savu līdzinieku. Tieši tāpat ir ar visu pārējo, ko kāds varētu ierosināt nodēvēt par amerikāņiem raksturīgu. M. Buržē domā, ka ir atradis Amerikāņu Koķeti. Ja viņš patiešām būtu to atradis, tad, esmu pārliecināts, atklātu to, ka viņa nav jauna, ka tieši tādā pašā veidā viņa eksistē arī citās zemēs, ka viņai ir tāda pati vieglprātīga dvēsele un tāds pats dzīvesveids un tieksmes. Es tā domāju tāpēc, ka esmu redzējis mūsu koķeti esmu sastapis viņu dzīvē, bet vēl vairāk es to esmu redzējis mūsu romānos, savukārt viņas dvīņumāsu esmu redzējis ārzemju romānos. Kaut M. Buržē būtu redzējis mūsējo koķeti! Viņš domā, ka ir viņu redzējis. Un tāpēc viņš piemēroja savu Sistēmu viņai. Viņa bija Suga. Tā nu viņš savāca virkni paraugu ar to, kas šķita esam Amerikāņu Koķete, nolika tos zem sava palielināmā stikla un sašķiroja pa grupām, kuras viņš sauc par tipiem, un savā parastajā zinātniskajā manierē piekabināja tiem norādes ar formulām īsu, skarbu, aprakstošu informāciju, kas ir tik negaidīta un spilgta, ka dažkārt cilvēkam jāpiemiedz acis. Parasti šīs formulas ir visai nedabiskas, bet tas nav svarīgi. Tas pārsteidz, rada apbrīnu, un pēc dažiem komentāriem, kurus ir izraisījuši M. Buržē sasniegumi, es ievēroju, ka šīs formulas maldina neuzmanīgo. Lūk, daži no viņa sagrupētajiem un apzīmētajiem koķetes variantiem:

KOLEKCIONĀRE.

LĪDZSVAROTĀ.

PROFESIONĀLA SKAISTULE. MALDINĀTĀJA.

PUIKMEITENE.

Ja viņš būtu apstājies pie īpašību raksturošanas, tad mums nāktos ticēt, ka tās patiešām eksistē, ka šādas koķetes eksistē un ka viņš ir tās redzējis un runājis ar viņām. Bet M. Buržē šeit neapstājās. Nē, viņš sagādāja mums spilgtus viņu uzvedības piemērus un arī spilgtus runas piemērus. Ne brīdi nešauboties, M. Buržē ierakstīja šos piemērus savā piezīmju grāmatiņā un tos izvelk un nodod pasaulei ar tādu vaļsirdību un vientiesību, kas parāda, ka viņš tos uzskata par īstiem. Šie paraugi visumā ir pārāk spilgti. Tic atklāj vietējiem viņa atraduma pirmavotu. Es domāju, ka šobrīd viņš jau zina, kā nonāca līdz šim jaunajam un burvīgajam atklājumam. Ja nezina, tad jebkurš amerikānis var viņam pateikt jebkurš amerikānis, kuram viņš parādīs savas anekdotes. Viņš tika apvests ap stūri kā mēs sakām. Tas bijis joks; atklāti runājot, tās bija blēdības. Pēc manām domām, tas bija vājš, muļķīgs un nožēlojams joks. Ta izspēlētājas saņēma savu atlīdzību, viņas nodemonstrēja to, ka nekādā gadījumā nav lēdijas. M. Buržē neatklāja koķetes tipu, viņš atklāja tikai lietpratīgas jokdares tipu, jo koķetes visā pasaulē ir gluži vienādas. Viņu ekipējumā vienmēr ir viens un tas pats: vulgāras domas, bērnišķīgs prāts, parasti šausmīgs raksturs un vienmēr nodevīgs gars.

Savā IV nodaļā M. Buržē divas vai trīs slejas pilnā nopietnībā ir veltījis šo nožēlojamo mazo krāpnieču salīdzināšanai, pārbaudīšanai un psiholoģiskajai analīzei. Tas nemaz nav smieklīgi. Šajā situācijā nav nekā smieklīga tā ir tikai nožēlojama. Svešinieks uzticējās šīm personām, bet pretī saņēma negodīgu attieksmi.

Bet mēs drīkstam domāt, ka M. Buržē arī pats bijis nedaudz vainīgs. Pat lietpratīgai jokdarei ir mazliet saprāta. Izvēloties savu upuri, viņai ir jāparāda zināms daudzums saprāta, lai neiekļūtu nepatikšanās. Savā laikā es retumis pieredzēju, ka šādas bezkaunības būtu tik viegli kādam iesmērētas, ja vien šis lētticīgais novērotājs nedarbotos pārī ar šīm blēdēm. Tas rada pārliecību, ka viņā bija kaut kas tāds, kas šīm gudriniecēm radīja visai neparastu drošības sajūtu un mudināja papūlēties viņa interesēs. Liekas, viņas apmierināja tas, ka viņš gribējis tikai zīmīgus faktus un nav radis pārbaudīt avotus, no kurienes tie nākuši. Tas ir skaidrs, ka gandrīz no paša sākuma pret viņu bija vērsta zināma sazvērestība sazvērestība apkraut viņu ar visām tām dīvainajām aplamībām, ko vien spēj sagudrot šo personu samaitātās smadzenes.

Viņas darbojās gandrīz neticami apbrīnojami. Viņas sastāstīja M. Buržē tādas lietas, kas jebkuram citam pavisam noteikti būtu izraisījušas aizdomas, bet viņu tas neuztrauca. Novērtējiet šo:

"Nekur Savienotajos Valstīs nav nevienas pilnīgi kailas statujas."

Ja būtu nolaidies eņģelis un pateicis ko tādu par debesīm, tad mēreni piesardzīgs novērotājs būtu iegaumējis šī eņģeļa paņēmienu un ievācis nedaudz vairāk informācijas, pirms pievienotu šo apgalvojumu savam lomam. Ko dara mūsu novērotājs? Pievieno to. Pievieno to nevilcinoties. Pievieno to un pieraksta nevainīgu komentāru:

"Šis mazākais fakts ir savādi zīmīgs."

Man šķiet, ka šāda novērošana ir nepietiekama.

Lūk, vēl viena dīvainība, ko viņam dāvāja kāda brīvdomīga persona. Man būtu jādomā, ka tai vajadzēja nedaudz iztraucēt viņa aizdomu dziļo nomiedzi, taču tā nenotika. Ta bija gluži kā miglas taures skaņa, kam bija jāliek saspringt, tā man šķiet, bet neveiksmei nolemtais kungs to nesaprata. Ja viņš tikai būtu to uzķēris, tad paglābtos no vairākām nelaimēm:

"Ja amerikānis zina, ka jūs ceļojat, lai veiktu pierakstus, tad viņš par to interesējas un tajā pašā laikā tas tiek darīts tikai aiz cieņas."

Šis atkal ir nepilnīgs novērojums. Cilvēkiem patīk, ja tos slavē, to var novērot pat pie frančiem. Bet cilvēkiem nepatīk, ja tos izsmej, pat ja tas ir aiz cieņas. Es domāju, šeit mazliet jāpaanalizē psiholoģiski. Apmēram tā sunim nepatīk, ja to izsmej, sarkanādainajam nepatīk, ja to izsmej, nēģerim nepatīk, ja to izsmej, ķīnietim nepatīk, ja to izsmej, un no šiem zīmīgajiem faktiem mēs varam izsecināt šādu formulu: amerikānim ir augstāks novērtējums, un šī apgalvojuma ķēde bez pārtraukuma sniedzas līdz pat viņam, tāpēc te ir vieta aizdomām, ka persona, kas teica, ka amerikānim patīk, ja to izsmej, turklāt viņš to uzskata par cieņas izrādīšanu, nav talantīgs novērotājs.

Esmu pārliecināts, ka jautājumā par psiholoģisku analīzi profesionālis ir pārāk disponēts padoties šīs izcilās mākslas augstāko sfēru valdzinājumam. Laiku pa laikam, ar pusstundas intervāliem, M. Buržē savāc žūksni gaisīgu neprecizitāšu un izšķīdina tās veselā katlā abstrakciju asorti, un to visu salej veidnē, un izveido kompaktu standartu, kas izskaidro amerikāņu meiteni vai sievieti vai to, kāpēc jauni cilvēki tiecas pēc vecām lietām, vai jebkuru citu noslēpumu, uz kuru jebkurš cilvēks vēlas saņemt atbildi.

Šķiet, ir iespējams dažas cilvēku īpatnības vispārināt un norādīt to atrašanās vietu šur vai citur pasaulē, un nosaukt nācijas vārdā, kurā tās ir atrastas. Interesanti, kuras tās ir? Varbūt viena no tām ir temperaments. Mēdz runāt par franču vitalitāti, vāciešu nopietnību un angļu stūrgalvību. Nekāda amerikāņu temperamenta nav. Tuvākais, pie kā varam nonākt, ir divi temperamenti mierīgais zicmeļamcrikāņu temperaments un impulsīvais dienvidnieku temperaments, taču tie abi ir sastopami arī citās zemēs. Tikumi? Var godīgi teikt, ka pie mums ir plaši izplatīta sieviešu tiklība, bet tieši tāpat tā ir rodama vēl dažās citās zemēs. Mums uz to nav nekāda monopola, to nevar nosaukt par amerikāņu tiklību. Es domāju, ka mums ir tikai viena atšķirīgā pazīme, ko var nosaukt par amerikāņiem raksturīgu. Ta ir nacionālā pieķeršanās ledusūdenim. Visi vācieši dzer alu, bet arī britu nācija dzer alu. Tāpēc neviena no šīm tautām nav saucama par alus dzērāju nāciju. Es uzskatu, ka mums vienīgajiem pieder dzēriens, kas nepatīk nevienam citam, izņemot mūs pašus. Kad pavadām mēnesi Eiropā, mēs zaudējam kāri pēc tā un visbeidzot pasakām viesnīcas darbiniekiem, ka vairs nevajag to piegādāt. Taču, tiklīdz mēs atkal esam dzimtajā krastā, ziemā vai vasarā, atkal esam kāri pēc tā. Šādas situācijas iemesli vēl nav psiholoģiski analizēti. Es tikai dodu mājienu, bet neko vairāk nesaku.

Mana pārliecība ir tāda, ka pastāv dažas nacionālas iezīmes, kā arī pa visu pasauli izkaisīti uzskati, kas ir tikai māņticība un blēdība, un tic ir pastāvējuši jau tik ilgi, ka tiek uzskatīti par neapstrīdamiem faktiem. Viens no tādiem ir dogma, ka franči ir vienīgie neaptraipītie cilvēki pasaulē. Kopš manas beidzamās ierašanās Francijā es sāku to apšaubīt, un, pirms atkal pametīšu šo saulaino zemi, būšu ievācis dažus nejaušus statistikas datus un psiholoģiski izanalizēšu to ticamību. Ja cilvēki dodas uz Ameriku un atrod trūkumus mūsu meitenēs un sievietēs, un psiholoģiski izanalizē katru mazāko sīkumu viņu rīcībā, un mēģina viņām iemācīt, kā uzvesties un kopt sevi tā, lai nebūtu atšķiramas no francūzietēm, tad, manuprāt, jānoskaidro, vai tik šie misionāri nav ķerti. Un, pirms mūždien ielaisties ar šādu pamācītāju, nācijai vienmēr vajadzētu veikt revīziju šajā aspektā. Šis pēdējais ir atļāvies izmest piezīmi, kas atjaunoja manas šaubas, izlasot šo:

"Mūsu smalkās parīziešu dzīves dēļ, piemēram, tiek uzskatīts, ka mēs tiecamies pēc mākslas, greznības un uzdzīves, kas ir visu franču dvēseles spēks un vājums."

Redziet, tas līdzinās darījumam ar franču dvēseli nodarbošanās, zinātne, nopietns mūža darbs, tā sakot, mūsu smalkās parīziešu dzīves dēļ. Man tas ne īpaši patīk. Es šaubos, ka to var izdevīgi mācīt kādam mūsu zemē, izņemot, protams, tos nožēlojamos radījumus, kas ar tādu ilgošanos gaida mācību, kuru

M. Buržē gatavojas tiem sniegt no mūsu smalko parīziešu dzīves dzidrajām virsotnēm.

Pirms brīža es runāju par to, ka pastāv daži maldi, kas visu šo ilgo laiku svinīgi soļo pa pasauli kā fakti. Piemēram, dolārs. Liekas, pasaule domā, ka mīlestība uz naudu ir raksturīga amerikāņiem un ka neprātīga vēlme pēkšņi kļūt bagātam ir raksturīga amerikāņiem. Es uzskatu, ka tās abas ir vienīgi plaši vispārcilvēciskas un nebūt nav amerikāņu monopols. Naudas mīlestība ir dabiska visām nācijām, jo nauda ir labs un stiprs draugs. Es domāju, ka šī mīlestība eksistē it visur, kopš Bībele to nosauca par visa ļaunuma sakni.

Manuprāt, mēs, amerikāņi, liekamies tik ļoti nodevušies centieniem pēkšņi kļūt bagātiem tikai tāpēc, ka izdevība no visa spēka daudzsološi pūlēties šajā virzienā mums ir gadījusies proporcionāli biežāk, nekā to ir piedzīvojuši eiropieši. Astoņdesmit gadus šī izdevība citu pēc citas ir piemeklējusi jaunas pilsētas vai reģionus virzienā taisni uz rietumiem, soli pa solim, sākot no Atlantijas okeāna piekrastes un beidzot ar Kluso okeānu. Kad mehāniķis varēja pilsētā nopirkt desmit zemesgabalus paciešami ilgā kredīttermiņā par desmit mēnešu ietaupījumiem no savas algas un pamatoti cerēt, ka pēc pāris gadiem tos pārdos par desmitkārtīgu cenu, tad mēģināt riskēt no viņa puses bija tikai cilvēcīgi, un viņš riskēja, neraugoties uz savu nacionalitāti. Tāpat viņš rīkotos gan Eiropā, gan Ķīnā, ja vien tur būtu tāda pati izdevība.

Uzplaukuma laikos sudraba ieguves reģionos pavāram vai jebkuram citam vienkāršam strādniekam bija ļoti liela iespēja kļūt bagātam, ar nelielām naudas summām riskējot darījumos ar akcijām; un šis cilvēks nekavējoties riskēja, lai kāda bija viņa vai viņas nacionalitāte. Es tur biju un redzēju to.

Bet mūsu dienvidu štatos šādu izdevību nebija daudz. Tāpēc ir milzīgi reģioni, kur šādu dzīšanos pēc pēkšņas bagātības gandrīz nemaz nepazina un tā tas ir bijis no paša sākuma.

Eiropa nabaga Tomam, Dikam un Harijam ir piedāvājusi maz izdevību, bet, kad tas ir noticis, tad būtiskas atšķirības starp eiropiešu un amerikāņu kvēlo vēlmi nav bijis. Anglija to piedzīvoja mežonīgajos Dzelzceļa Karaļa laikos; Francija to piedzīvoja 1720. gadā — Lova un Misisipi Burbuļa laikā. Esmu pārliecināts, ka zelta un sudraba raktuvēs nekad neesmu piedzīvojis tādu ārprātu, trakumu un apmātību pēc pēkšņas bagātības ieguves, kas kaut attāli līdzinātos tam, kas plosījās Francijā Burbuļa laikā. Ja man te būtu bijusi enciklopēdiskā vārdnīca, tad es varētu pievērsties tam neaizmirstamajam gadījumam un pārliecinātu teju ikvienu, ka alkas pēc pēkšņa dolāra ir vairāk frančiem piemītoša nekā amerikāniska. Un, ja es spētu sagādāt šo amerikānisko izdevību nosvērtajai Vācijai, tad domāju, ka varētu to pamodināt līdzīgi kā ugunsgrēks mājā.

Taču man jāatgriežas pie vispārināšanas, psiholoģiskās analīzes, dedukcijas. Kad M. Buržē izmanto šīs zinātnes, tieši tad viņš ir savā ādā. Sastopoties ar nepazīstamu iezīmi vai paradumu, viņa metodes kļūst pavisam oriģinālas. Cits cilvēks atklājumu tikai apskatītu, pārbaudītu, novērtētu tā vērtību un izmestu no galvas, bet M. Buržē ar to nepietiek viņš vienmēr grib zināt, kāpēc tas eksistē un kā tas ir gadījies, un viņš neliksies mierā, līdz nebūs noskaidrojis. Un katrā piemērā atklās cēloni tur, kur neviens cits, izņemot viņu pašu, nekad nav iedomājies meklēt. Liekas, viņam nerūp cēlonis, kas nav spilgts, varētu gandrīz pat teikt kas nav spilgts un neticams.

Viņš atklāja, ka amerikāņu vīrieši necenšas "nocopēt" jaunas, precētas sievietes. Nekavējoties, kā parasti, viņš gribēja noskaidrot, kāpēc. Jebkurš to būtu varējis viņam pateikt. Viņš to būtu varējis paredzēt pēc informācijas, ar ko pārpilni mūsu valsts romāni. Bet nē, viņš izlēma pats noskaidrot. Viņš paļaujas uz cilvēkiem un faktiem, kas ir precīzi un neparasti. Faktu avotos viņš nav izvēlīgs, viņš nav izvēlīgs raksturīgajās pazīmēs un paša fakta esamībā, bet, kad ir jāapšauba iemesls fakta eksistencei, viņš neuzticas nevienam citam, vienīgi sev.

Uzrādītajā piemērā, lūk, kāds bija viņa fakts: izvirtulis nedzenas pēc jaunām, precētām amerikāņu sievietēm. Un, lūk, kāds bija jautājums: Kas pasargā šo sievieti?

Liekas visai neticami, ka šāda problēma varētu sagādāt grūtības, bet nejau nu skolotam filozofam. Gandrīz jebkurš cilvēks pateiktu M. Buržē:

Ak, tas ir pavisam vienkārši! Amerikā ļoti reti precību iemesls ir komerciāli apsvērumi. Pie mums laulības jau no paša sākuma ir radītas mīlestībai, un, kur ir mīlestība, tur izvirtuļiem nav vietas.

Interesanti, kādu sarežģīto paņēmienu M. Buržē izmantoja, lai nonāktu līdz šim necilajam atklājumam? Viņš sadalīja to stabiņos trīs stabiņos un tad blieza ar artilēriju.

Tam ir divi ļoti atšķirīgi cēloņi tas ir fakts.

Un tagad, kad esmu nonācis tik tālu, es gandrīz baidos teikt, kas ir šie divi viņa cēloņi, lai netiktu apsūdzēts to sagudrošanā. Bet tagad es neatkāpšos, tos saīsināšu un izdrukāšu, apsoloties, ka būšu godīgs un necentīšos nevienu krāpt.

Jaunanglijā un tās apkārtnē jaunas precētas sievietes no pavedējiem pasargā atšķaidītās paliekas no piesardzības, ko pirms divsimt gadiem radījuši puritāņu likumi, kuri kādu brīdi laulību pārkāpējus sodīja ar nāvi.

Un pārējos četrdesmit vai piecdesmit štatos jaunas precētas sievietes aizsargā likums, kas sniedz ārkārtēju iespēju šķirties.

Ja pareizi atceros, tad esmu precīzi attēlojis šos divus vulkāniskos filozofijas izvirdumus. Bet lasītājs var sameklēt Outre-Mer 4. nodaļu un pats izlemt. Apskatīsim šo paralizējošo dedukciju vai izskaidrojumu dažu saprātīgu faktu gaismā.

1.   Šī vispārēji pastāvošā drošība mūsu valstī ir eksistējusi no paša sākuma pirms Jaunanglijā ieviesa nāves sodu, kā arī visu paaudžu laikā kopš tā atcelšanas.

2.   Ārkārtējā iespēja šķirties ir tik nesens jaunievedums, ka jebkurš pusmūža amerikānis var atcerēties laiku, kad par to nevarēja pat domāt.

Pieņemsim, ka pirmais vieglās šķiršanās likums stājās spēkā pirms četrdesmit gadiem, bet atklātībai kļuva zināms un sāka darboties pirms trīsdesmit pieciem gadiem, kad mums bija, teiksim, 25 000 000 balto iedzīvotāju. Pieņemsim, ka starp 5 000 000 no viņiem jaunas, precētas sievietes sargāja joprojām pastāvošās puritāņu seno baiļu trīsas ko M. Buržē darīs ar tām sievietēm, kas dzīvoja starp atlikušajiem 20 000 000? Viņas bija tīras savos tikumos, bija šķīstas, lai arī nebija vienkāršā šķiršanās likuma, kas viņas pasargātu.

Pirms neilga brīža es minēju, ka M. Buržē patiesības meklēšanas metode tās meklēšana dīvainās vietās bija jauna, taču kļūdaina. Atceros, kad Lcverjē atklāja Piena Ceļu, viņš un citi astronomi sāka teoretizēt par tā būtību tādā pašā manierē, kādu M. Buržē izmanto savos spriedelējumos par amerikāņu sabiedrības faktiem un to izcelsmi. Leverjē izvirzīja hipotēzi, ka Piena Ceļa rašanos izraisījusi gāzveida protoplazmas izplūšana no Vaterlo kaujas lauka. Celdamās augšup tādā augstumā, kādu noteica viņas pašas gravitācija, tā sāka spīdēt fosfora dēļ, kas tajā izveidojās un izplatījās dabisko dzīvnieku trūdēšanas procesu rezultātā.

Šo pieņēmumu silti uzņēma Ptolcmajs, kurš pēc lielas domāšanas un pētīšanas tomēr izlēma, ka nespēj to pieņemt kā galīgo teoriju. Viņa paša teorija bija tāda, ka Piena Ceļu rada jāņtārpiņu migrēšana, un šo teorēmu viņš uzturēja un izvērsa ar labi zināmo faktu, ka tāpat dara siseņi Ēģiptē.

Džordano Bruno arī atklāti slavēja Levcrjē nozīmīgo ieguldījumu astronomijas zinātnē un sākumā sliecās uzskatīt to par pārliecinošu atklājumu, bet vēlāk, aptverot, ka tas ir kļūdains, viņš izteicās pret to un izvirzīja hipotēzi, ka Piena Ceļš ir zvaigžņu atslāņošanās jeb korpusi, kurus gravitācijas refrakcija sasaistīja un turēja suspenso suspensorum, vienlaikus veidojot vairākus zvaigznājus, par tā ierosināšanu viņš vēlāk tika sadedzināts pie staba Džeksonvilā, Ilinoisā.

Šīs visas bija brīnišķīgas un oriģinālas teorijas, un zinātnes pasaule katru no tām uzņēma ar entuziasmu, bet, kad Jaunanglijas fermeris, kurš nebija domātājs, bet tikai parasts cilvēks, vienkāršā veidā cenšoties izskaidrot būtiskus faktus, nāca klajā ar viedokli, ka Piena Ceļš ir tik vien parastas, ikdienišķas zvaigznes, kas atrodas savās vietās tāpēc, ka Dievs "gribēja, lai ir tā", brīnišķīgā ideja izgāzās.

Kā literāts M. Buržē ir svaigs un pārsteidzošs, tāds pats viņš ir kā zinātnieks. Viņš saka:

-    Pirmām kārtām es īpaši nepaļaujos uz anekdotēm.

Kāpēc?

-    Vēsture liecina, ka tās visas ir nepatiesas.

Tas ir visai plašs apgalvojums.

-    Literatūrā tās visas ir nepiedienīgas.

Tas arī ir diezgan vispārējs apgalvojums, ko izsaka kritiķis, atzīmējot to, ka mēs esam savā valodā īpaši ekstravaganti ļaudis.

-     Un, kad tās skar sociālās dzīves jautājumus, tad ir gandrīz tendenciozas. Šķiet, tas jau gandrīz robežojas ar neobjektivitāti. M. Buržē no anekdotēm ir radījis divas vai trīs Amerikāņu Koķetes sugas pārsvarā, manuprāt, tendenciozas. Un, kad tās parādās viņa spalvas pagādātajā literatūrā, tad droši vien ir nepiedienīgas. Vai varbūt viņš gribēja teikt nevis literatūrā, bet gan anekdotēs par literatūru vai literātiem? Es uz to nevaru atbildēt. Varbūt oriģinālā tekstā to varētu saprast labāk, bet man ir tikai tulkojums. Manuprāt, šai piezīmei bija kāds nolūks, turklāt šis nolūks bija tāds, lai lasītāju samulsinātu, bet vai nu šī piezīme steigā pati nosvērās sāņus, vai arī to novirzīja vagonu maiņas juceklis pie tulkotāja robežas.

-     Bet, no otras puses, es ticu statistikai; un tic, kas šķir laulību, mani vairāk pārliecina.

Un viņš izvirza sev uzdevumu pāris ailēs izskaidrot procesu, ar kuru vienkāršā šķiršanās iecerēja, ieviesa, radīja, attīstīja un uzlaboja Statos veselu lēveni nosacījumu seksuālai tiklībai. 40gadu laikā. Nē, viņš nekonstatē šādu laika posmu. Ar visu savu kaislību pret statistiku viņš aizmirsa pajautāt, cik ilgs laiks bija nepieciešams, lai radītu šo gigantisko brīnumu.

Esmu izsekojis viņa jaukajam, bet aplinku ceļam pa šīm ailēm, tomēr neesmu spējis atrast viņa pamatojumu un noskaidrot, kāds tas bija. Es pat nespēju noskaidrot, kur tas beidzies. Šķita, ka tas pakāpeniski izšķīdis un saplūdis ar citiem jautājumiem. Es ar interesi tam sekoju, jo dedzīgi vēlējos uzzināt, kā viegla šķiršanās Amerikā ir izskaudusi laulību pārkāpumus, bet vīlos man vēl aizvien nav ne jausmas, kā tas paveikts. Es tikai zinu, ka tas nav iemesls. Bet kas no tā es jau iepriekš to zināju.

Nu humors ir lielisks, beigu beigās tas spēj glābt. Tiklīdz tas negaidot parādās, visi mūsu slogi neiztur, mūsu aizkaitinājumi un aizvainojumi pazūd un to vietā stājas saulains noskaņojums. Un tā nu, kad M. Buržē stāstīja visus jokus par mūsu vectēviem, es pārsmējos. Atceros, kā reiz eksplodēja amerikāņu pretmīna zem slavenā varoņa Napoleona. Tolaik viņš bija tikai pirmais konsuls, bet es biju ģenerālkonsuls, protams, Savienoto Valstu. Taču mēs bijām ļoti tuvi, neraugoties uz atšķirīgo dienesta pakāpi, jo es to neņēmu vērā. Kādu dienu gadījās izdevība un viņš teica:

-    Ģenerāli, manuprāt, amerikānim dzīve nekad nevar kļūt pavisam garlaicīga, jo, kad vien viņš uzsāk kaut ko jaunu, ar ko aizpildīt savu dzīvi, tad vienmēr var izķepuroties, cenšoties noskaidrot, kas bija viņa vectēvs!

Es viegli iespurdzos, jo nekad nebiju dzirdējis neko labāku, un tad vienā acumirklī atgriezos pie sarunas:

-    Taisnība, Jūsu Ekselence! Bet es uzskatu, ka arī francūzis dabūja savu mazo mierinājumu garlaicības brīdī, jo, kad visas pārējās intereses izblamējas, viņš var mēģināt noskaidrot, kas bija viņa tēvs!

Jums vajadzēja dzirdēt, kā viņš pārsteigumā iesaucās un sāka tarkšķēt, un vārījās! Viņš pasniedzās, uzsita man pa plecu un teica:

-    Trāpīts, bet labi! Tas ir ār-kārtīgi labi! Nudien nekad dzīvē nebiju dzirdējis neko tik labu! Pasaki to vēlreiz!

Tāpēc es pateicu to vēlreiz, un viņš pateica savējo vēlreiz, un es atkal teicu savējo, un tad viņš teica, un pēc tam teicu es, un tad viņš teica, un tā mēs turpinājām un turpinājām, un es nekad nebiju tik labi pavadījis laiku, un viņš teica to pašu. Pēc manām domām, nav nekā tik satriecoša kā svaigā un oriģinālā veidā paķert uz zoba vienu no mīļajiem, vecajiem, nobriedušajiem pensionāriem.

Bet žēl, ka M. Buržē pirms ierašanās ncpalaslja vairāk mūsu romānus. Tas ir vienīgais veids, lai patiesi saprastu cilvēkus. Kad uzzināju, ka dodos uz Parīzi, es gan izlasīju La Terre.

Zēna kaunpilna vajāšana

Nesen Sanfrancisko: "Labi ģērbts zēns ceļā uz svētdienas skolu tika arestēts un iemests pilsētas cietumā par ķīniešu apmētāšanu ar akmeņiem."

Kas par komentāru cilvēku taisnīgumam! Kādu skumju nozīmīgumu tas piešķir mūsu cilvēciskajai rīcībai tiranizēt vājāko! Sanfrancisko ir maz tiesību saņemt atzinību par savu izturēšanos pret šo nabaga zēnu. Kāda ir bijusi šī bērna izglītība? Kā lai viņš zina, ka nomētāt ķīnieti ar akmeņiem ir slikti? Pirms mēs nostājamies pret viņu līdz ar aizvainoto Sanfrancisko, dosim viņam iespēju uzklausīsim aizstāvības liecību.

Viņš bija labi ģērbts zēns un svētdienas skolas skolnieks, un tādējādi pastāv iespēja, ka viņa vecāki ir prātīgi, pārtikuši cilvēki ar pietiekami lielu daudzumu zemiskuma raksturā, lai snaikstītos gar dienas laikrakstiem un gūtu prieku no tiem; un tā nu šim zēnam bija izdevība visu nedēļu, kā arī svētdienās mācīties, kā pareizi rīkoties.

Ta viņš uzzināja, ka lieliskā Kalifornijas Federācija ārzemnieku Džonu apliek ar nelikumīgu izrakteņu ieguves nodokli un atļauj ārzemniekam Patrikam rakt zeltu par velti, iespējams, tāpēc, ka izlaidīgais mongolis netērējas par viskiju, bet rafinētais ķelts nevar bez tā eksistēt.

Ta viņš uzzināja, ka ievērojams daudzums nodokļu iekasētāju būtu cietsirdīgi teikt, ka visi, nodokļus ievāc nevis vienu, bet divas reizes; un tas, ņemot vērā, ka viņi to dara tikai tāpēc, lai apkarotu ķīniešu imigrāciju uz raktuvēm, ir fakts, ko daudz slavē un turklāt uzskata par īpašu atjautību.

Tā zēns uzzināja, ka tad, kad rūdas skalošanas ierīci aplaupa baltais cilvēks (pēc šī izteiciena par balto cilvēku tiek uzskatīti spānieši, meksikāņi, portugāļi, īri, hondurasieši, peruāņi, čīlieši utt.), viņam liek pamest nometni, bet, kad to izdara ķīnietis, tad viņu pakar.

Ta zēns uzzināja, ka daudzos plašās Klusā okeāna piekrastes apgabalos cilvēku sirdīs ir tik spēcīga mežonīgā un brīvā taisnības mīlestība, ka tad, kad tiek pastrādāts kāds slepens un noslēpumains noziegums, viņi saka:

Lai notiek taisna tiesa, kant velns par stenderi!

Un taisnā ceļā dodas pakārt ķīnieti.

Ta zēns uzzināja, ka, izpētot pusi no katras dienas "vietējām ziņām", izrādītos, ka Sanfrancisko policija bija vai nu aizmigusi, vai mirusi, un izpētot otru pusi, liktos, ka reportieri kļuva traki, sajūsminoties par tās pašas policijas enerģiju, spēku, augsto efektivitāti un pārdrošo bezbailību rakstot gavilējošas atsauksmes par to, kā modrais policists "Tāds un tāds" notvēra nelietīgu ķīniešu blēdi, kurš zaga vistas, un lieliski nogādāja viņu pilsētas cietumā. Kā "Tāds un tāds galantais virsnieks" klusi neizlaida no acīm "neko nemanoša, slīpacaina Konfūcija dēla" pārvietošanos (ja ne vairāk, tad šis reportieris ir vismaz asprātīgs), sekojot viņam ar to distancēto vienaldzības un nesamaņas skatienu, ko vienmēr tik smalki notēlo tā noslēpumainā būtne pusaizmigušais policists nomoda starplaikos, un galu galā notvēra viņu tieši tajā brīdī, kad viņš aizdomīgi uzlika roku uz papīra ar smailnaglām, ko īpašnieks bija atstājis atklātā vietā. Kā viens policists paveica šo apbrīnojamo darbu un cits policists to darbu, un cits vēl citu darbu un gandrīz ikvienā no šiem veikumiem žilbinošajā centrālajā epizodē figurē kāda ķīnieša vaina par šiliņa vērtu noziegumu kāds nelaimīgais, kura pārkāpums ir jāizbazūnē par kaut ko milzīgu, lai sabiedrība nepamanītu, cik tikmēr netiek notverti patiešām nozīmīgi nelieši un cik patiesībā pārvērtēti ir šie apjūsmotie policisti.

Ta šis zēns uzzināja, ka likumdevēja vara, apzinoties, ka Konstitūcija ir padarījusi Ameriku par patvērumu visu nāciju trūcīgajiem un apspiestajiem un ka tādēļ trūcīgos un apspiestos, kuri bēg uz mūsu patvērumu, nedrīkst aplikt ar tiesības atņemošu iebraukšanas maksu, radīja likumu, ka katram ķīnietim ierodoties jāsaņem vakcīna, tiklīdz kuģis pietauvojas, un par šo pakalpojumu jāsamaksā valsts ieceltajam ierēdnim desmit dolāru, lai gan Sanfrancisko ir pārpārēm ārstu, kuri ar prieku viņu sapotētu par piecdesmit centiem.

Ta zēns uzzināja, ka ķīnietim nebija nekādu tiesību, kas jebkuram cilvēkam būtu jārespektē, ka viņam nav tādu bēdu, kurām būtu jājūt līdzi, ka ne viņa dzīve, ne viņa brīvība nav ne penija vērta, kad baltajam cilvēkam ievajagas grēkāzi, ka neviens nemīlēja ķīniešus, neviens nedraudzējās ar viņiem, neviens nepasargāja viņus no ciešanām, kad bija ērti tās uztiept, ka visi indivīdi, sabiedrība, pati štata majestāte apvienojās šo pazemīgo svešinieku nīšanā, zākāšanā un vajāšanā.

Un tādējādi kas varēja būt vēl dabiskāk šim zēnam ar gaišo dvēseli, kurš tipināja uz svētdienas skolu un kura prāts mudžēja no nupat iemācītiem pamudinājumiem pēc cēlas un tikumīgas rīcības, kā pateikt sev:

Ā, lūk, iet ķīnietis! Dievs mani nemīlēs, ja es nenomētāšu viņu ar akmeņiem.

Un par to viņu arestēja un ielika pilsētas cietumā.

Viss bija sagadījies tā, lai viņš iemācītos, ka nomētāt ķīnieti ar akmeņiem ir cēla un svēta rīcība, un tomēr viņš tik drīz vairs nemēģinās pildīt savu pienākumu, jo ir saņēmis sodu par to viņš, nabaga puisis, kurš visu savu dzīvi bija domājis, ka viena no policijas galvenajām izklaidēm ārpus Zelta Attīrīšanas fabrikas ir rāmā priekā noraudzīties, kad Brenanstrītas miesnieks uzrīda savus suņus ķīniešiem un tiem bēgot jāglābj sava dzīvība. [21]

Paturot prātā mācību par cilvēcīgumu, kuru visa Klusā okeāna piekraste sniedz savai jaunatnei ar šīm šķīstajām fanfarām, ar ko krietnie Sanfrancisko pilsētas tēvi pasludina (kā viņi to pēdējā laikā dara), ka "Policijai ir skaidri pavēlēts apcietināt ikvienu zēnu lai kāds būtu viņa apraksts un kur vien viņu uzietu -, kas pielieto vardarbību pret ķīniešiem", tiek izpūsta visgrandiozākā nejēdzība.

Tomēr no sirds priecāsimies, ka šāda pavēle ir izdota, neraugoties uz tās acīmredzamo nekonsekvenci, un nomierināsimies pilnā pārliecībā, ka arī policija par to priecājas. Jo šāda zēnu arestēšana nedraud ar personisku risku, ja vien, protams, viņi ir sīkas vienības, un reportieriem ir jācildina policistu veikums tikpat lojāli kā vienmēr vai arī jāpaliek bez ziņām.

Jaunais Sanfrancisko vietējo ziņu stils tagad būs šāds: "Vienmēr modrais un prasmīgais virsnieks "Tāds un tāds" guva panākumus, vakar pēcpusdienā pēc apņēmīgas pretošanās arestējot jaunkungu Tomiju Džonsu, utt., utt., tam sekos ierastā statistika un beigu urravas ar neapzinātu sarkasmu. "Mēs ar prieku paziņojam, ka šis bija četrdesmit septītais zēns, kuru arestēja šis galantais virsnieks, kopš spēkā stājās jaunais rīkojums. Ārkārtīgi neparasta aktivitāte valda policijas iecirknī. Nekas tamlīdzīgs nav pieredzēts kopš neatminamiem laikiem."

Neoficiāls stāsts par neveiksmīgu kampaņu

Jūs esat dzirdējuši runājam ļoti daudzus, kas karā ir kaut ko paveikuši; vai nebūtu taisnīgi un pareizi mazliet uzklausīt arī tādu cilvēku, kas uzsāka gaitu, lai kaut ko paveiktu, bet neizdarīja neko? Tūkstošiem bija tādu, kas sāka karot, bet, tikko dabūja izjust kara garšu, tā izstājās no tā uz ilgu laiku. To skaits ir visai ievērojams, tāpēc viņiem ir tiesības izteikties ne skaļi, bet pieticīgi ne lai lielītos, bet lai sevi aizbildinātu. Viņiem nebūtu jāierāda daudz vietas labāko ļaužu vidū to vidū, kas kaut ko paveica. Es tam piekrītu, bet viņiem būtu vismaz jāļauj izklāstīt, kāpēc viņi neko nepaveica, un arī izskaidrot procesu, kā tas gadījās, ka neko nepaveica. Šādi paskaidrojumi, manuprāt, var izrādīties diezgan vērtīgi.

Rietumos lielo nemieru pirmajos mēnešos cilvēku prātos valdīja krietni liels sajukums: vispirms viņi svērās uz vienu pusi, tad uz otru, tad atkal uz citu pusi. Mums bija grūti orientēties. Man prātā nāk šāds gadījums. Tajā laikā, kad pienāca ziņa, ka Dienvidkarolīna 1860. gada 20. decembrī izstājusies no Savienības, es strādāju par loci uz Misisipi tvaikoņiem. Mans pārinieks otrais locis bija ņujorkietis. Viņš stingri iestājās par Savienību tāpat kā es. Bet pret mani pārinieks izturējās ļoti neiecietīgi; viņa skatījumā mana lojalitāte nebija pieņemama, jo manam tēvam bija piederējuši vergi. Šī tumšā fakta mīkstināšanai es pastāstīju, ka tiku dzirdējis, kā dažus gadus pirms nāves mans tēvs sacīja, ka verdzība ir liels ļaunums un viņš atbrīvotu vienīgo nēģeri, kas viņam toreiz piederēja, ja neuzskatītu par netaisnību šādi vēl vairāk satricināt ģimenes jau tā nenozīmīgo īpašumu. Mans biedrs atcirta, ka tukšs nodoms esot nieks jebkurš varot notēlot, ka vēlas darīt labu, un turpināja nosodīt manu uzticību Savienībai un noķengāt manus senčus. Pēc mēneša Misisipi lejtecē valdošais saspringums bija pamatīgi sabiezējis, un es kļuvu par dumpinieku; viņš arī. Mēs abi atradāmies Ņūorleānā 26. janvārī, kad no Savienības izstājās Luiziāna. Viņš savu dumpīgumu izkliedza skaļā balsī, bet visiem spēkiem pretojās, kad es gribēju darīt to pašu. Pārinieks teica, ka es esot cēlies no sliktas dzimtas no tēva, kas gribējis atbrīvot vergus. Nākamajā vasarā viņš bija locis Federācijas flotē un atkal kliedza par Savienību, bet es dienēju Konfederācijas armijā. Savā laikā viņš pret parādzīmi bija no manis aizņēmies naudu. Viņš bija viens no godīgākajiem vīriem, kādu jebkad esmu pazinis, bet šoreiz kategoriski atsacījās parādu atdot, jo es esot dumpinieks un vergu īpašnieka dēls.

Tajā vasarā 1861. gadā pirmais kara vilnis atvēlās līdz Misūri krastiem. Mūsu štatu sagrāba Savienības spēki. Viņi ieņēma Sentluisu, Džefersona kazarmas un vēl dažus stratēģiski svarīgus punktus. Gubernators Klcibs Džeksons nāca klajā ar aicinājumu piecdesmit tūkstošiem vīru stāties zemessargos, lai atvairītu iebrucējus.

Es patlaban viesojos Hanibalā, mazā Mcrionas apgabala pilsētiņā, kur biju pavadījis savu bērnību. Kopā ar dažiem draugiem naktī slepus sapulcējāmies un izveidojām kaujinieku vienību. Tomu Laimenu, jaunu puisi ar lielu dūšu, bet bez jebkādas militāras pieredzes, iecēlām par savu kapteini; mani iecēla par otro leitnantu. Pirmā leitnanta mums nebija; es nezinu, kāpēc. Tas notika tik sen. Mēs bijām piecpadsmit puišu. Paklausot kādam vientiesim, kas piedalījās organizēšanā, mēs sevi nodēvējām par Merionas reindžeriem. Es neatceros, ka kāds būtu apšaubījis šo nosaukumu. Vismaz man nebija nekas iebilstams. Šķita, ka tas skan visnotaļ labi. Jaunais puisis, kurš šo nosaukumu ierosināja, iespējams, bija labs paraugs tam, kādi mēs visi bijām. Viņš bija jauns nejēga, lādzīgs, labsirdīgs, nenozīmīgs, turklāt romantiķis, kas aizrāvies ar bruņinieku romānu lasīšanu un nelaimīgu mīlas dziesmiņu dziedāšanu. Viņam piemita aizkustinoša, lēta nosliece uz aristokrātiskurnu, un viņš dziļi neieredzēja savu vārdu Danleps; necieta to daļēji tāpēc, ka tajā reģionā tas bija gandrīz tikpat izplatīts kā Smits, bet galvenokārt tāpēc, ka viņa ausij tas skanēja neciešami plebejiski. Tāpēc puisis mēģināja to darīt dižciltīgāku, rakstot šādi: d'Anleps. Tas apmierināja viņa aci, bet nespēja apmierināt viņa ausi, jo visi jauno vārdu izrunāja tāpat kā veco, uzsverot pirmo zilbi. Tad viņš veica drosmīgāko gājienu, kādu vien var iedomāties, kaut ko tādu, kas uzdzen tirpas pār muguru, atceroties, cik asi sabiedrība izturas pret šāda veida viltojumiem un nepelnītiem tīkojumiem: viņš sāka savu vārdu rakstīt šādi d'Ati Leps. Un viņš pacietīgi panesa visus uzbrukumus, kas šo viņa mākslas darbu apmētāja ar zobgalības dubļiem, un visbeidzot saņēma atlīdzību, jo viņš dzīvoja. Uzvārdu tomēr pieņēma, un pat cilvēki, kas viņu pazina visu mūžu un kam jau četrus gadu desmitus Danlepu dzimta bija ierasta un zināma kā saule un lietus, tagad sāka uzvārdu izrunāt ar uzsvaru uz pēdējās zilbes. Tik pārliecinoša uzvara galu galā ir drosme. Viņš teicās, ka ir atradis dažās vecās franču hronikās, ka oriģinālā pareizi šo vārdu raksta d'An Leps, un piebilda, ka angļu tulkojumā tas nozīmētu Pītersons: Lap latīniski vai grieķiski, viņš teica, nozīmējot akmeni vai klinti, kas franciski būtu pierre, tātad Pīters; d' franču valodā norādot uz izcelšanos no kaut kā; un esot viens jeb tas\ tātad d'Un Leps jeb no akmens, tas ir, Pītera, tātad: tas, ktirš ir akmens dēls, Pītera dēls Pītersons. Mūsu zemessardzes vienība nebija diez cik izglītota, un šis izskaidrojums puišus krietni samulsināja; tāpēc viņi šo turpmāk dēvēja par Pītersonu Danlepu. Vienā ziņā viņš mums izrādījās noderīgs, jo sagudroja nosaukumus visām mūsu nometnēm un parasti mēdza izdomāt, kā puiši sacīja, šikus nosaukumus.

Tas ir viens no mūsējiem. Vel viens bija Eds Stīvenss, pilsētiņas juveliera dēls slaids, izskatīgs, elegants un tīrīgs kā kaķis, gudrs, izglītots, bet visu uzskatīja par joku. Viņam dzīvē nekas nešķita nopietni ņemams. Viņaprāt, šī militārā ekspedīcija bija tikai parasts atvaļinājums. Man jāteic, ka aptuveni puse no mums uz to raudzījās līdzīgi, ne apzināti, iespējams, bet neapzināti gan. Mēs vispār nedomājām; mēs nebijām spējīgi domāt. Kas attiecas uz mani, tad es biju neprātīgi priecīgs, ka kādu brīdi man nebūs jāceļas no gultas pusnaktī vai četros no rīta; pateicīgs par pārmaiņām, jauniem apstākļiem, jaunu nodarbošanos, jaunām interesēm. Ne par ko citu es nedomāju; es neiedziļinājos sīkumos; parasti divdesmit četru gadu vecumā to neviens nedara.

Vēl viens paraugs bija Smits, kalēja māceklis. Šim lielajam ēzelim netrūka drosmes; pēc dabas viņš bija gauss, bet ar mīkstu sirdi: vienā brīdī viņš varēja ar pliku roku nogāzt zemē niķīgu zirgu, bet citreiz, pēc mājām saskumis, gauži apraudājās. Taču Smitam ir viens tāds nopelns, kāda nav nevienam no mums: viņš palika karā un beigu beigās krita kaujā.

Un vēl viens Džo Bauerss, milzīgs lempis, labdabīgs, linu baltiem matiem, slinks, sentimentāls, nekaitīgs plātībnieks, īgņa pēc dabas, pieredzējis, čakls, godkārīgs un brīžiem nepārspējams melis, tomēr šai ziņā ne visai veiksmīgs, jo viņam nebija prātīgas sagatavotības un trūka prasmīgas vadības talanta attīstīšanā. Dzīve viņam nebija nekāda jautrā un arī ne vienmēr apmierinoša. Bet kopumā viņš bija labs puisis un visiem patika. Džo Bauersu iecēla par ierindas seržantu, Stīvensu par kaprāli.

Ar šiem piemēriem vajadzētu pietikt tie ir visai raksturīgi. 1a nu šis bars devās karā. Ko no tādiem varēja gaidīt? Viņi darīja, ko prata un spēja, bet ko, godīgi runājot, varēja no viņiem gaidīt? Es teiktu neko. Un neko viņi arī nepaveica.

Mēs sagaidījām tumšu bezmēness nakti, jo bija nepieciešams ievērot piesardzību un slepenību. Tad ap pusnakti, sadalījušies pa pāriem, mēs no dažādām pusēm zagāmies uz Grifita īpašumu ārpus pilsētas; no turienes visi kopā kājām devāmies tālāk. I lanibala atrodas Merionas apgabala galējā dienvidaustrumu stūrī Misisipi upes krastā; mūsu galamērķis bija desmit jūdžu attālā Ņūlondonas pilsētiņa Rolza apgabalā.

Pirmā stunda pagāja vienā jautrībā, nieku melšanā un smieklos. Taču tā tas ilgi nevarēja turpināties. Ieilgušais gājiens sāka līdzināties darbam, tas bija zaudējis rotaļīgo jaukumu, puišiem smagi uzgula meža klusums un nakts tumsa, sarunas drīz apsīka, un katrs nogrima pats savās domās. Otrās stundas beidzamajā pusstundā neviens nebilda ne vārda.

Nu mēs tuvojāmies no guļbaļķiem celtajai lauku mājai, kur, pēc nostāstiem, atradās sargpostenis pieci Savienības kareivji. Laimens pavēlēja apstāties un tur, nokareno zarti tumsas aizsegā, čukstus sāka izklāstīt plānu, kā uzbrukt mājai; to dzirdot, nakts šķita kļūstam vēl drūmāka. Bija pienācis izšķirīgs mirklis; mēs pēkšņi saltā atskurbumā aptvērām, ka joki beigušies bijām aci pret aci ar īstu karu. Lēmums bija vienprātīgs. Nevilcinoties un nesvārstoties mēs atbildējām: ja Laimens vēlas iepīties kādā jezgā ar šiem karavīriem, tad lai tik iet laimīgs, bet, ja gaida, ka mēs viņam sekosim, tad gaidīs vēl ilgi.

Laimens uzstāja, lūdzās, mēģināja mūs kaunināt, bet nesekmīgi. Mēs skaidri zinājām, ko darīsim: apiesim māju no flanga ar iespējami lielāku līkumu. Un tieši tā arī izdarījām.

Devāmies dziļāk mežā, un nekas vairs negāja jēdzīgi: klupām pāri saknēm, sapināmies vīteņaugos, saskrāpējāmies pret mežrozīšu ērkšķiem. Visbeidzot sasniedzām klajāku vietu, kur briesmas vairs nedraudēja, un apsēdāmies aizelsušies un sakarsuši, lai nomierinātos un mazliet apkoptu savus skrāpējumus un zilumus. Laimens bija sapīcis, bet mēs, pārējie, bijām jautrā omā; mēs bijām flangā apgājuši apkārt mājai, bijām sekmīgi paveikuši savu pirmo militāro operāciju; mums nebija jākaunas, tieši pretēji -jutāmies itin lepni. Atkal atsākās zirgošanās un smiešanās; ekspedīcija no jauna izvērtās par izpriecu.

Pēc tam vēlreiz sekoja divu stundu ilgs garlaicīgs gājiens nomācošā klusumā; tad, ap rītausmu, mēs ieklenderējām Ņūlondonā nobridušies, tulznainiem papēžiem un pagalam pārguruši pēc mūsu nelielā pārgājiena; visi, ja neņem vērā Stīvensu, bijām saīguši un kašķīgi un klusībā nolādējām karu. Savus vecos, sagrabējušos ieročus mēs sakrāvām kaudzē Meksikas kara veterāna pulkveža Rolza šķūnī un pēc tam pilnā sastāvā pabrokastojām pie viņa. Pēc brokastīm viņš mūs aizveda uz attālo pļavu, kur koka ēnā noklausījāmies viņa vecmodīgo runu, pilnu pulvera smakas un kara slavas, pilnu raibu raibām metaforām, skanīgiem īpašības vārdiem, un pacilātas deklamācijas, kas tajos senajos laikos mūsu tālumnieku kaktā tika uzskatīta par daiļrunību; tad viņš mums pavēlēja, uzliekot roku uz Bībeles, zvērēt uzticību Misūri štatam un apsolīties padzīt no šīs zemes visus iebrucējus, vienalga, no kurienes tie nāktu un zem kāda karoga soļotu. Tas mūs ievērojami samulsināja, un mēs vairs nesapratām, kurai pusei esam zvērējuši; bet pulkvedi Rolzu, pieredzējušu politiķi, kas prata veikli žonglēt ar frāzēm, nemocīja ne mazākās šaubas; viņš pavisam skaidri zināja, ka ir ievadījis mūs cīņā par Dienvidu Konfederācijas lietu. Ceremoniju viņš beidza, apjozdams man zobenu, kuru viņa kaimiņš pulkvedis Brauns bija valkājis Buenavistā un Molinodelrejā; to izdarījis, viņš teica vēl vienu patētisku runu.

Pēc tam mēs sastājāmies kaujas ierindā un nosoļojām vēl četras jūdzes līdz ēnainam un jaukam meža strēķītim, kas robežojās ar puķēm apaugušu prēriju. Ta bija burvīga vieta karam tādam karam, kādu mēs to iedomājāmies.

Izlūkojām mežu aptuveni pusjūdzes robežās un ieņēmām stabilu pozīciju, nodrošinot aizmugurē zemus, akmeņainus paugurus un mežu, bet priekšā čalojošu, dzidru upes pieteku. Puse komandas tūliņ metās peldēties, bet otra puse makšķerēt. Ēzelis ar francisko uzvārdu izdomāja šai pozīcijai romantisku nosaukumu, bet tas bija pārāk garš, tāpēc puiši to saīsināja un vienkāršoja, nodēvēdami par Rolza nometni.

Mēs apmetāmies vecā kļavu cukura ražotnē, kuras pussatrunējušās siles vēl joprojām stāvēja atslietas pret kokiem. Garš labības šķūnis kalpoja par guļasvietu mūsu bataljonam. Pa kreisi, pusjūdzi tālāk, atradās Meisona ferma un dzīvojamā māja; fermeris bija konfederātu atbalstītājs. īsi pēc pusdienas no visām pusēm sāka sarasties fermeri, kas atveda mums mūļus un zirgus. Tos mums aizdeva lietošanai līdz kara beigām, kam, pēc viņu domām, vajadzēja pienākt pēc pāris mēnešiem uz tik ilgu laiku, kamēr turpināsies karš, kurš, pēc viņu sprieduma, ilgs aptuveni trīs mēnešus. Dzīvnieki bija ļoti dažāda auguma, visdažādākajās krāsās un dažādu šķirņu. Galvenokārt tie bija jauni un draiski, un neviens no mūsējiem nespēja tiem ilgi noturēties mugurā, jo visi bijām pilsētas puikas un no jāšanas mākslas neko nejēdzām. Radījums, kas tika man, bija ļoti mazs mūlis un tomēr tik ātrs un ņiprs, ka bez grūtībām spēja mani nosviest zemē; to viņš darīja ikreiz, kad es uz tā uzkāpu. Pēc tam mūlis brēca kaklu izstiepis, ausis atglaudis un žokli iepletis tik plaši, ka varēja ieskatīties tam vēderā. Tas caurcaurēm bija nepatīkams lops. Ja es to paņēmu aiz iemauktiem un mēģināju aizvest uz ganībām, tas gluži vienkārši apsēdās un vairs nebija izkustināms. Tomēr gluži nezinātājs kara lietās es tomēr nebiju un pamazām iemanījos viņam šo rotaļu sabojāt, jo savulaik tiku redzējis vienu otru upes tvaikoni uzsēžamies uz sēkļa, un zināju pāris trikus, ko arī šāds stūrgalvīgs mūlis bija piespiests respektēt. Pie šķūņa atradās aka; es pie iemauktiem piesēju trīsdesmit asis garu virvi un, griezdams akas vinču, atvilku viņu uz mājām.

Aizsteidzoties notikumiem priekšā, varu izstāstīt, ka, dažas dienas pavingrinājušies, mēs iemācījāmies jāt, kaut arī īsti labi jātnieki no mums tā arī nekad neiznāca. Mēs nespējām iemīlēt savus lopiņus; viņi nebija tic labākie dzīvnieki, un gandrīz katram no viņiem bija šādi vai tādi kaitinoši niķi. Piemēram, vajadzēja Stīvcnsam tikai mazliet novērst uzmanību, kad zirgs viņu jau bija aiznesis līdz ozoliem, noberzis gar raupjo mizu un izgāzis no segliem; šādi Stīvenss vairākkārt smagi sasitās. Seržanta Bauersa zirgs bija ļoti liels un garš, ar slaidām, garām kājām un izskatījās kā dzelzceļa tilts. Sava izmēra dēļ zirgs ar galvu varēja aizsniegt visu, kas atradās tuvumā, kā arī tik tālu, cik viņš gribēja, tāpēc viņš vienmēr koda Bauersam kājās. Pārgājienos saulītē Bauerss bieži aizsnaudās, un, tiklīdz zirgs to pamanīja, tā pagriezās un iekoda viņam kājā. Bauersa kājas bija sakostas zili melnas. Zirgs bija vienīgais, kas spēja piespiest Bauersu lādēties, bet pēc katra kodiena viņš ikreiz to darīja; katru mīļu reizi, kad Bauerss sāka lādēties, Stīvenss, kuru smīdināja pēdīgais nieks, ņēmās smieties arī par to un smējās tik nevaldāmi, ka zaudēja līdzsvaru un nokrita no sava zirga. Tad Bauerss, jau tāpat zirga kodienu aizkaitināts, apvainojās par Stīvensa smiešanos un sāka lamāt arī viņu; tā šis zirgs kļuva par nebeidzamu ķīviņu cēloni mūsu komandā.

Taču es atgriezīšos pie tās vietas, kur paliku, mūsu pirmajā pēcpusdienā vecajā cukura ražotnē. Cukura siles ļoti labi noderēja zirgu ēdināšanai un dzirdināšanai, un mums bija pietiekami daudz labības, lai tās piepildītu. Es pavēlēju seržantam Bauersam pabarot manu mūli, bet viņš atteica ja es esot iedomājies, ka viņš ir devies karā, lai apkalpotu manu mūli, tad es drīz vien atskārtīšot savu kļūdu. Es to uzskatīju par subordinācijas neievērošanu, bet, tā kā no militārā reglamenta neko daudz nezināju, rimos un norīkoju Smitu, kalēja mācekli, lai pabaro manu mūli; bet viņš tikai apveltīja mani ar platu, saltu, sarkastisku smaidu līdzīgi tam, ja jums uzsmaida šķietami septiņgadīgs zirgs, bet, apskatot viņa lūpu, jūs atklājat, ka tas ir četrpadsmit gadu vecs, un uzgrieza man muguru. Tad es devos pie kapteiņa un jautāju, vai pēc armijas reglamenta man nepienāktos kāds dieninieks. Viņš sacīja, ka pienāktos gan, bet, tā kā visā vienībā ir tikai viens dieninieks, tad viņš to Bauersu paturot savā štābā. Bauerss atcirta, ka viņš nekalpos nevienā štābā un, ja kāds iedomājas, ka var viņu piespiest, tad lai tik pamēģinot vien. Ta nu, protams, šis jautājums bija jāatmet; citas izejas nebija.

Nākamās domstarpības: neviens negribēja gatavot ēst; tas tika uzskatīts par pazeminājumu amatā; tāpēc mēs palikām bez pusdienām. Noslaistījāmies visu jauko pēcpusdienu: daži snauzdami koku ēnā, daži smēķēdami pīpes no kukurūzas vālītēm un pļāpādami par meitenēm un karu, daži spēlēdami dažādas spēles. Kad pienāca vakariņu laiks, visi bija izbadējušies; šajā grūtajā brīdī visa komanda tomēr vienprātīgi ķērās pie darba: salasīja malku, iekūra ugunskuru un pagatavoja maltīti. Pēc tam kādu brīdi viss bija mierīgi; tad starp kaprāli un seržantu izcēlās ķīviņš, jo katrs apgalvoja, ka viņam ir augstāks stāvoklis. Neviens nezināja, kura pakāpe augstāka, tāpēc Laimens, glābdams situāciju, paziņoja, ka abas pakāpes esot vienlīdz augstas. Šāda nejēgu bara komandierim ir daudz rūpju un raižu, kas regulārās armijas virsniekiem droši vien pat sapņos nerādās. Taču drīz pie nometnes ugunskura atkal atsākās dziesmu dziedāšana un piedzīvojumu stāstīšana, iestājās miers un saskaņa, līdz beidzot mēs sagrābām labību uz vienu šķūņa galu un likāmies uz tās gulēt, vispirms piesējuši pie durvīm zirgu tā, lai tas iezviegtos, ja kāds mēģinātu pie mums iekļūt. [22]

Ik priekšpusdienu mums notika apmācība jāšanas mākslā, bet vēlāk pēcpusdienās mēs nelielās grupiņās patrulējot jādelējām kādu jūdzi šurp vai turp, apciemojām fermeru meitas un izklaidējāmies, kā jauniešiem pienākas, ļāvām, lai mūs pacienā ar kārtīgām pusdienām vai vakariņām, un tad laimīgi un apmierināti atkal atgriezāmies nometnē.

Kādu brīdi dienas ritēja laiskā bezrūpībā, dzīve bija brīnišķīga, un nekas to neaptumšoja. Tad kādu dienu ieradās vairāki fermeri, saceldami trauksmi. Klīstot baumas, viņi teica, ka no I laida prērijas puses tuvojas ienaidnieks. Šī vēsts mūs pārsteidza kā pērkona grāviens, izraisot vispārēju apjukumu. Ta bija nežēlīga pamošanās no mūsu patīkamā transa. Baumas tā arī palika tikai baumas nekā konkrēta neuzzinājām; savā apjukumā nesapratām, kurā virzienā atkāpties. Laimens šajos neskaidrajos apstākļos nebūt neatbalstīja atkāpšanos, bet saprata: ja uzstās, lai paliekam, tad smagi par to samaksās, jo komanda nebija tādā omā, ka būtu ar mieru ļaut kādam patvaļīgi pārkāpt subordināciju. Tāpēc Laimens padevās un sasauca kara padomi; tā sastāvēja no viņa paša un pārējiem trim virsniekiem, bet ierindnieki sacēla tādu brēku, ka netiekot ņemti vērā, un mēs bijām spiesti atļaut viņiem piedalīties, jo viņi jau turpat vien atradās un pie runāšanas bija pirmie. Galvenais jautājums: pa kuru ceļu atkāpties? Bet valdīja tāds sajukums, ka šķita: nevienam nav pat nojausmas, ko ieteikt. Izņemot Laimcnu. Dažos mierīgos vārdos viņš paskaidroja: ja ienaidnieks tuvojas no Haida prērijas puses, tad mūsu ceļš nosprausts skaidri mēs nekādā ziņā nedrīkstam iet viņam pretī-, jebkurš cits virziens pilnībā atbildīs mūsu vajadzībām. Visi uzreiz saprata, cik patiesi un gudri tas teikts, tāpēc Laimens dzirdēja daudz atzinīgu vārdu. Nekavējoties tika nolemts, ka mums būtu jāmetas atpakaļ uz Mcisona fermu.

Tikmēr bija jau satumsis, un, tā kā mēs nezinājām, cik drīz ienaidnieks varētu ierasties, prātīgāk šķita ņemt līdzi zirgus un pārējo mantību. Tādēļ paņēmām vienīgi ieročus un munīciju un nekavējoties devāmies ceļā. Ceļš bija stipri nelīdzens, paugurains un akmeņains, drīz vien iestājās pilnīgi melna nakts un sāka līt lietus. Mēs bijām pagalam nomocījušies, tumsā klūpot un laužoties uz priekšu, un drīz kādam paslīdēja kāja un viņš paklupa un nokrita; nākamais, pār viņu paklupdams, arī nokrita, un pēc tam cits pēc cita krita arī visi pārējie; visbeidzot nāca Bauerss ar pulvera muciņu rokās, un, protams, arī viņš ar visu muciņu iegāzās roku un kāju mudžeklī, kas pa dubļaino nogāzi kūleņoja lejup, līdz gravas dibenā iekrita strautā, un tie, kas pagadījās apakšā, plēsa aiz matiem, skrāpēja un koda tos, kas gulēja viņiem virsū; saskrāpētie un sakostie savukārt skrāpēja un koda pārējiem, kas gadījās tuvāk, un visi vienā balsī sodījās, ka drīzāk miršot nekā vēl kādreiz iešot karot, ja vien kaut kā izkulšoties no šī strauta, un iebrucēji varot sapūt velns viņus rāvis un tēvzeme kopā ar tiem… un visādas tamlīdzīgas runas, ko bija drausmīgi noklausīties un pašam runāt līdzi tādā tumsā un slapjumā, kad piedevām jebkuru mirkli varēja uzrasties ienaidnieks.

Pulvera muciņa bija pazudusi un ieroči arī. Ņurdoņa un šķendēšanās neapklusa, kamēr kaujas vienība kārpījās pa mīklai līdzīgo nogāzi un šļakstījās pa strautu, dzenājot šīs mantas rokā; rezultātā mēs pazaudējām ievērojamu daudzumu laika, un, izdzirdot jelkādu troksnīti, elpu aizturējuši, klausījāmies. Mums šķita, ka tuvojas ienaidnieks, lai gan tā varēja būt arī govs, jo atskanēja tāda kā govs šņākuļošana; taču mēs negaidījām, līdz tas noskaidrojas, bet pametām dažus šaujamos Dieva ziņā un atkal klumburējām uz Mcisona fermu, cik vien nadzīgi tumsā spējām. Taču drīz vien mazo graviņu labirintā mēs apmaldījāmies, un, kad beidzot sasniedzām Mcisona fermas robežas, pulkstenis jau rādīja pāri deviņiem; pirms paguvām pavērt muti un pateikt paroli, pāri žogam, saceldams milzīgu traci, riedams metās vesels suņu bars; katrs suns ieķērās tuvākajam kareivim bikšu galā un sāka stiept to sev līdzi. Mēs nevarējām šaut uz suņiem, neapdraudot cilvēkus, ko tic bija sagrābuši; mums atlika vienīgi bezpalīdzīgi noraudzīties uz to, kas šajā Pilsoņu Lirā, iespējams, bija vispazemojošākais skats. Apgaismojuma, lai to visu labi redzētu, bija pārpārēm, jo visi Meisoni ar svecēm rokās izskrēja uz lieveņa. Vecais fermeris un viņa dēls atnāca pie mums un bez grūtībām atsauca suņus. Vienīgi ne to, kas bija ieķēries Baucrsa biksēs; to suni viņi nespēja nomierināt, jo nezināja īsto šifru; viņš bija no buldogu sugas, un zobi tam šķita aizslēgušies ar šifrētu patentatslēgu; beidzot viņi tomēr atbrīvoja Bauersu no suņa, uzlejot tam verdoša ūdens šalti, no kuras savu tiesu saņēma arī Baucrss, un viņš prata attiecīgi pateikties. Pītersons Danleps pēc tam izdomāja lieliskus nosaukumus gan šai sadursmei, gan arī iepriekšējās nakts pārgājienam, bet man tic abi jau sen ir izgaisuši no atmiņas.

Pēc tam mēs iegājām mājā, kur mūs apbēra ar lērumu jautājumu, kā rezultātā drīz vien noskaidrojās, Li mums nav ne jausmas, no kā un kamdēļ esam bēguši; tāpēc vecais kungs runāja atklātu valodu un pateica, ka mēs esot stipri dīvaini karotāji un droši vien panākšot, ka karš beidzas paredzētajā laikā, jo neviena valdība nespētu segt izdevumus par apavu ādu, ko tā noplēstu, dzenoties mums pakaļ. "Merionas reindžeri! Varens nosaukums, velns lai parauj!" viņš teica. Un gribēja zināt, kādēļ mēs neesot novietojuši sardzes posteņus tur, kur ceļš no meža izved prērijā, un kādēļ neesot sūtījuši izlūkus izspiegot ienaidnieku un izzināt tā spēku un tā tālāk, bet pa galvu pa kaklu, izdzirdējuši vienīgi nepamatotas baumas, esam atkāpušies, pametot labas pozīcijas, un tā tālāk, un tā joprojām, līdz jutāmies daudz nožēlojamāk nekā sadursmē ar suņiem, kuri vismaz mūs sagaidīja jūsmīgi. Gulēt likāmies apkaunoti un nomākti, izņemot, protams, Stīvcnsu. Viņš drīz vien sāka balsī apcerēt Bauersa ietērpu, kas automātiski atklātu Liujās iegūtās brūces skatītāju acīm, bet noslēptu tās skauģiem; Baucrss nebija tādā omā, lai to uzklausītu, tāpēc izcēlās kautiņš, un, kad tas beidzās, Stīvensam jau bija pašam savas Liujā iegūtās rētas, ko aprūpēt.

Tad mēs mazliet nosnaudāmies. Bet izrādījās, ka pēc visa, ko bijām pārcietuši, mūsu tās nakts pārbaudījumi vēl nebeidzās, jo aptuveni pulksten divos naktī izdzirdējām takas galā brīdinājuma saucienu, ko pavadīja suņu koris. Nākamajā mirklī visi bija kājās un skrēja laukā, lai noskaidrotu, par ko ir sacelta trauksme. Bet panikas cēlājs bija kāds jātnieks, kurš informēja, ka no Hanibalas nāk Savienības kareivju bataljons, kam pavēlēts notvert un pakārt tādas bandas kā mūsējā, kam vien var sadzīt pēdas, un piebilda: mēs nedrīkstot velti zaudēt laiku. Šoreiz pat fermeris Meisons bija satraukts. Viņš mūs steigšus izvadīja no mājas un par pavadoni iedeva vienu no saviem nēģeriem, lai tas parāda, kur apmēram pusjūdzi tālā gravā pašiem noslēpties un kur noslēpt ieročus, kas mūs uzreiz nodotu. Lija pamatīgs lietus.

Sākumā mēs gājām pa taku, tad šķērsojām dažas akmeņainas ganības, kas bija lieliski piemērotas paklupšanai; visu laiku kāds no mūsējiem ievēlās dubļos, un katrreiz tas, kurš nokrita, nolādēja karu un visus, kas to bija uzsākuši un kam ar to bija kāds sakars, bet visvairāk zākāja pats sevi par to, ka bijis tik dumjš un gājis karot. Visbeidzot mēs sasniedzām kokiem aizaugušo gravu, kaut kā saspiedāmies zem kokiem, kas vējā līgojās, un aizsūtījām nēģeri atpakaļ uz mājām. Laiks bija gaužām drūms. Šķita, ka lietus mūs tūlīt noslīcinās, vēja gaudas un pērkona dārdi padarīs kurlus, bet žilbinošie zibšņi atņems acu gaismu. Ta patiesi bija mežonīga nakts. Izmirkšana jau tā sagādāja pietiekami lielas mocības, bet vēl jo dziļākas ciešanas sagādāja domas, ka karātavu cilpa var izbeigt mūsu dzīvi, pirms būsim kļuvuši par vienu dienu vecāki. Domājot par karu, mums nekad nebija ienākusi prātā iespēja piedzīvot tādu apkaunojošu nāvi. Ta laupīja mūsu kaujas operācijai visu romantiku un mūsu sapņus par slavu pārvērta par pretīgu murgu. Nevienam no mums neienāca pat prātā apšaubīt, ka tāda barbariska pavēle tiešām izdota.

Garā nakts galu galā beidzās, atnāca nēģeris un pavēstīja, ka trauksme nepārprotami ir bijusi bez pamata un brokastis drīz būšot gatavas. Nomāktība izgaisa kā nebijusi, pasaule atkal bija gaiša, un dzīve kā parasti cerību un solījumu pilna, jo mēs tolaik bijām jauni. Cik tas bija sen! Pirms divdesmit četriem gadiem.

Mūsu filoloģijas bastards šo nakts paslēptuvi nosauca par Izmisuma nometni, un neviens pret to ne vārda neiebilda. Meisons pabaroja mūs ar īstām misūriešu zemnieku brokastīm misūriešu pārpilnībā, un mums tās patiešām bija nepieciešamas: ar karstiem biskvītiem, karstu kviešu maizi, kuras augšējā garoza izrakstīta skaistiem režģu rakstiem, karstiem kukurūzas plāccnīšiem, ceptu vistu, bekonu, kafiju, olām, pienu, paniņām un daudz ko citu; visā pasaulē nav iespējams pagatavot tādas brokastis, kādas gatavo Dienvidos.

Pie Mcisona mēs pavadījām vairākas dienas, un vēl pēc tik daudziem gadiem atmiņas par garlaicību, klusumu un panīkumu, kas valdīja tajā miegainajā fermā, man saglabājušās prātā ar nomācošu nāves un sēru noskaņu. Tur nebija nekā, ko darīt, nekā, par ko domāt, šķita, ka dzīve zaudējusi jēgu. Saimes vīrieši allaž augas dienas pavadīja tīrumā; sievietes noņēmās ar saimniecību un nebija manāmas; nebija nevienas citas skaņas kā tikai vērpjamā ratiņa nebeidzamā, žēlabainā dūkšana kādā tālā istabā tā bija visvienmuļākā dabā sastopamā skaņa skaņa, kas vairāk nekā jebkura cita liek izjust dzīves tukšumu un ilgas pēc mājām. Tiklīdz satumsa, saime devās pie miera, un, tā kā mēs netikām lūgti ieviest jaunus paradumus, tad dabiski darījām to pašu. Jauniešiem, kas pieraduši negulēt līdz divpadsmitiem, šīs naktis likās veselu gadsimtu ilgas. Vārtījāmies nomodā nelaimīgi, nespēdami līdz divpadsmitiem iemigt, klusajā mūžībā gaidīdami sitam pulksteni. Pilsētas puikām šī nebija īstā vieta. Tāpēc vēsti, ka ienaidnieks atkal ir uz pēdām, mēs uzņēmām gandrīz vai ar prieku. Juzdami sevī atdzimstam veco cīnītāja garu, naski nostājāmies ierindā un devāmies atpakaļ uz Rolza nometni.

Kapteinis Laimens bija nedaudz pārņēmis Meisona runas veidu un tagad pavēlēja sargkareivjiem sargāt nometni no pārsteigumiem. Mani norīkoja postenī ceļu sazarojumā, kas veda uz Haida prēriju. Pienāca melna un draudīga nakts. Liku seržantam Baucrsam doties uz posteni un palikt tur līdz pusnaktij. Kājau biju gaidījis, viņš atteica, ka neiešot. Centos pierunāt pārējos, bet visi atteicās. Dažs atrunājās ar laikapstākļiem, bet pārējie bija gana atklāti, lai atzītos, ka neies nekādos laikapstākļos. Tagad šādas atbildes liekas dīvainas un neiespējamas, bet tolaik tās nevienu nepārsteidza. Gluži pretēji tās šķita pilnīgi dabiskas.

Misūri bija izveidots desmitiem šādu nelielu nometņu, kurās viss notika tieši tāpat. Šīs nometnes veidoja no jaunekļiem, kuriem kopš dzimšanas bija ieaudzināta stūrgalvīga neatkarība un kuri nezināja, ko nozīmē paklausīt kādam Tomam, Dikam un Harijam, ar kuriem viņi bijuši visu mūžu pazīstami un dzīvojuši vienā ciematā vai fermā. Gluži iespējams, ka tieši tas pats norisinājās arī citur Dienvidos. Džeimss Redpāss izprata šo viedokli un, lai to atbalstītu, pastāstīja šādu piemēru. īsu brīdi uzturoties Austrumtenesijā, viņam bija gadījies piedzīvot, ka zemessargu pulkveža teltī, kamēr viņi runājušies, ienācis liela auguma ierindnieks un bez sasveicināšanās vai citas liekvārdības sacījis pulkvedim:

-    Paklau, Džim, es ies mājās uz pāra dienām.

-    Kālabad?

-     Nu, es tur nav bijis krietnu strēķīti, gribētos apskatīt, kā tur iet.

-    Cik ilgi tu būsi prom?

-    Apmēram divi nedēļas.

-    Ej ar, tikai nepaliec ilgāk un, ja vari, nāc drīzāk atpakaļ.

Tas bija viss, un zemessargu pulkvedis atsāka sarunu no tās vietas, kur ierindnieks bija to pārtraucis. Tas, protams, notika kara pirmajos mēnešos.

Nometnes mūsu Misūri daļā bija brigādes ģenerāļa Tomasa H. Harisa pakļautībā. Viņš bija mūsu novadnieks, pirmšķirīgs cilvēks un labi ieredzēts komandieris, bet mēs viņu pazinām no tiem laikiem, kad viņš bija vienīgais telegrāfists ar pieticīgu algu mūsu pilsētiņas telegrāfa, kur parasti viņam iznāca nosūtīt apmēram vienu telegrammu nedēļā, bet darbu pieplūduma reizē divas. Tādēļ, kad kādu dienu viņš ieradās pie mums un dižmanīgā militārā manierē uzsauca kādu militāru komandu, neviens nejutās pārsteigts par ierindā nostādīto kareivju atbildi:

"Kā tad, un ko tu teiksi, ja mēs to nedarīsim, Tom Haris?"

Tas izklausījās gluži dabiski. Kāds pamatoti varētu iedomāties, ka mēs bijām nekam nederīgs materiāls karam. Un tādi neprašas mēs tiešām bijām, tomēr mūsu vidū bija arī puiši, kas vēlāk apguva šo skarbo arodu, iemācījās paklausīt kā mašīnas un kļuva par krietniem karavīriem, izkarojās līdz galam un iemantoja godam nopelnītu slavu. Viens no tiem pašiem puišiem, kas tovakar atteicās pildīt savu pienākumu un nosauca mani par nejēgu, ja es uzskatot viņu par muļķi, kurš tik stulbi pakļausies briesmām, tika apbalvots par drošsirdību vēl tai pašā gadā.

Tonakt es savu posteni tomēr nodrošināju nevis ar autoritāti, bet ar diplomātijas palīdzību. Es pierunāju Bauersu iet uz sargposteni, apsoloties uz sardzes laiku apmainīties dienesta pakāpēm un nostāvēt kopā ar viņu sardzes stundas kā viņa padotais. Pāris garlaicīgu stundu mēs nostāvējām ārā piķa melnā tumsā un lietū, un nekas cits nemazināja garlaicību kā tikai Bauersa vienmuļā kurnēšana par karu un laikapstākļiem; tad mēs sākām klanīt galvu un drīz vien sapratām, ka noturēties seglos gandrīz vairs nav iespējams, tāpēc, nenogaidījuši sardzes maiņu, atgriezāmies nometnē. Iejājām tur, neviena netraucēti, un ienaidnieks būtu varējis izdarīt to pašu, jo nekādas sardzes nebija. Visi gulēja; pusnaktī nebija neviena, ko nosūtīt uz posteni, tāpēc neviens arī netika nosūtīts. Cik atceros, pēc tam mēs nekad vairs nemēģinājām nostādīt sardzi naktī, toties dienā kāds pastāvīgi stāvēja sardzē.

Tajā nometnē visa komanda naktīs gulēja lielajā šķūnī uz graudiem; un parasti neviena nakts tur nepagāja bez varena jandāliņa, jo šķūnī mudžēt mudžēja žurkas, tās ložņāja pa puišu ķermeņiem un sejām, neganti nokaitinādamas un traucēdamas gulēt, turklāt šad un tad iekozdamas kādam kājas pirkstā; pirksta īpašnieks lēca augšā, lamājās visizsmalcinātākajiem vārdiem, Līdi vien angļu valodā sastopami, un sāka tumsā mētāties ar graudiem. Varpas bija ļoti smagas, un, kam ar tādu trāpīja, tam sāpēja. Tie, kam bija trāpīts, zvetēja pretī, un jau pēc piecām minūtēm ikviens bija saķēries ar savu kaimiņu uz dzīvību vai nāvi. Tajā šķūnī tika izliets pamatīgs daudzums asiņu, bet tās bija arī vienīgās asinis, ko es redzēju izlejam, kamēr karoju. Nē, tas nebūs gluži pareizi. Ja neņem vērā vienu gadījumu, tās būtu vienīgās. Tūlīt to izstāstīšu.

Izbailes mūs pārņēma bieži. Ik pēc pāris dienām izplatījās baumas, ka tuvojas ienaidnieks. Šādos gadījumos mēs vienmēr atkāpāmies uz kādu citu nometni; nekad nepalikām tai vietā, kur bijām. Bet vienmēr izrādījās, ka baumas ir nepatiesas, tāpēc galu galā mēs pārstājām tās ievērot. Vienu vakaru uz mūsu šķūni tika atsūtīts nēģeris ar to pašu veco brīdinājumu: mūsu tuvumā grozoties ienaidnieks. Mēs atteicām, lai tik šis grozās vesels. Nolēmām saglabāt mieru un omulību. Tas bija brīnišķīgs militārs lēmums, un mūsu sirdis uz mirkli iepukstējās straujāk. Mēs bijām ļoti jauki pavadījuši laiku ar zirgošanos un puiciski pārgalvīgu līksmību, bet nu pierimām, un drīz vien samākslotie joki un smiekli apklusa pavisam un neviens vairs neteica ne vārda. Klusēšanā jaudās satraukums. Vel pēc brītiņa sākām justies nemierīgi iztrūkušies, nobažījušies. Bijām apņēmušies palikt, un nu vajadzēja turēt doto vārdu. Mūs nebūtu bijis grūti pārliecināt, ka jāiet prom, bet nevienam nepietika drosmes to ierosināt. Drīz tumsā sākās gandrīz nedzirdama rosība. Kad tā aprima, ikviens zināja, ka ne tikai viņš viens ir piezadzies pie šķūņa priekšējās sienas un lūr pa spraugu starp baļķiem. Nē, mēs visi tur atradāmies; visiem sirds bija sakāpusi kaklā, kad raudzījāmies uz to pusi, kur aiz saslietajām cukura silēm taciņa ved ārā no meža. Bija vēls, un visā mežā valdīja dziļš klusums. Spīdēja blāvs mēness, kura gaismas pietika, tikai lai sazīmētu vispārējus priekšmetu apveidus. Drīz vien mūsu ausis sasniedza apslāpēta skaņa, kurā mēs saklausījām zirga vai zirgu pakavu klaudzienus. Un tūliņ uz meža taciņas iznira kāds stāvs; tā aprises bija gluži bālas, it kā radušās no dūmakas. Tas bija cilvēks zirga mugurā, un man šķita, ka tam seko vēl citi. Es tumsā sataustīju ieroci un izbāzu to pa spraugu starp baļķiem, īsti neapjaušot, ko daru, jo biju kā apmāts no bailēm. Kāds uzsauca: Uguni! un es nospiedu gaili. Šķita, ka ieraugu simts uzliesmojumus un izdzirdu simts rībienus, tad es ieraudzīju, kā vīrs izkrīt no segliem. Pirmā izjūta, kas mani pārņēma, bija priecīgs pārsteigums, un pirmais impulss jauniem, nepieredzējušiem medniekiem raksturīgā karstā vēlēšanās mesties un sagrābt medījumu. Kāds tik tikko sadzirdami teica:

Labais mēs viņam trāpījām! Gaidām pārējos.

Bet pārējie nenāca. Mēs gaidījām, klausījāmies, taču vairāk neviens nenāca. Nedzirdēja ne skaņas, ne lapu čabēšanas, bija tikai pilnīgs klusums, pārdabisks klusums, ko vēl jo baisāku darīja nakts un miklās zemes smarža. Tad, ziņkārības dzīti, mēs zagšus izlīdām laukā un tuvojāmies svešajam. Tajā brīdī, kad sasniedzām zemē gulošo, no mākoņiem iznira mēness un mēs viņu ieraudzījām pavisam skaidri. Viņš gulēja uz muguras plaši izplestām rokām; mute bija vaļā, un krūtis cilājās saraustītā elpā, un viņa baltā krekla priekša bija nošļakstīta ar asinīm. Mani cauršāva doma, ka esmu slepkava, ka es biju nogalinājis cilvēku, kurš nekad man nebija neko sliktu nodarījis. Nekad mūžā ne pirms tam, ne pēc tam neesmu izjutis tik ledainas tirpas. Jau nākamajā mirklī es biju nometies zemē viņam līdzās, bezpalīdzīgi glāstīju viņa pieri, un tai brīdī es labprāt būtu atdevis jebko pat savu dzīvību -, lai tikai viņš atkal būtu tāds, kāds bija pirms piecām minūtēm. Šķita, ka visi pārējie puiši jūtas tāpat; līdzjūtīgā aizrautībā viņi līkņāja pār ievainoto, cik tik iespējams, cenšoties viņam palīdzēt, un dažādos veidos pauda savu nožēlu. Viņi vairs nedomāja par ienaidnieku, bet tikai par šo vienu nelaimīgo, noklīdušo pretinieku. Pēkšņi jutu, ka mirēja dziestošās acis raida uz mani pārmetošu skatienu, un tajā brīdī es vēlējos, kaut labāk viņš mani būtu nodūris nekā es viņu nošāvis. It kā pa miegam runājot, vīrs kaut ko neskaidri vervelēja par sievu un bērnu, un es jaunā izmisumā iedomājos: "Tas, ko esmu izdarījis, nebeidzas ar viņu vien, tas skar arī viņus, un viņi, tāpat kā šis vīrs, man nekad nav nodarījuši neko sliktu."

Pēc īsa brīža vīrs nomira. Viņš bija nogalināts karā, godīgi, pēc kara likumiem, varētu pat teikt kritis kaujā, un tomēr pretinieki viņu apraudāja no visas sirds, it kā viņš tiem būtu bijis brālis. Pusstundu puiši nostāvēja, sērodami par kritušo, atsaucot atmiņā visus šīs traģēdijas sīkumus un prātojot, kas viņš varētu būt, vai ir bijis spiegs, un sakot: ja viss notiktu vēlreiz, viņi nedarītu svešajam neko ļaunu, ja vien viņš neuzbruktu pirmais. Drīz atklājās, ka es nebiju vienīgais, kas izšāva; izšāvuši bija vēl pieci dalīta vaina man bija milzīgs mierinājums, kas zināmā mērā atviegloja un mazināja slogu, kurš spieda krūtis. Vienā mirklī bija norībējuši seši šāviņi, bet es tai brīdī nebiju pie pilnas saprašanas un mana pārkairinātā iztēle lika paša šāviņam izklausīties pēc zalves.

Vīrs nebija formas tērpā un nebija bruņots. Šejienieši viņu nepazina, un tas bija arī viss, ko mums par viņu izdevās noskaidrot. Domas par jātnieku mani vajāja katru nakti, nespēju no tām atbrīvoties. Nespēju tās atgaiņāt, pārāk drausmīga šķita šāda nevainīgas dzīvības bezjēdzīgā iznīcināšana. Šis notikums man kļuva par kara simbolu, to, ka viss karš nozīmē vienīgi nogalināt nepazīstamus cilvēkus, pret kuriem nejūtam nekādu personisku naidu un kuriem citos apstākļos mēs labprāt palīdzētu, ja tie būtu nonākuši grūtībās, un kuri palīdzētu mums, ja tas būtu vajadzīgs. Mana karā iešana bija sabojāta. Šķita, ka es neesmu īsti piemērots šai drausmīgajai nodarbei, ka karš domāts vīriem, bet man būs jāiet strādāt par bērnaukli. Nolēmu izbeigt šo karina spēlēšanu, kamēr manī vēl atlikušas kaut kādas pašcieņas paliekas. Šīs slimīgās domas mani pagalam nomocīja, jo sirds dziļumos es neticēju, ka esmu svešajam trāpījis. Varbūtības teorija bija pasludinājusi spriedumu manai nevainībai viņa nāvē, jo es taču nepavisam nepratu rīkoties ar ieročiem, man nekad nebija izdevies trāpīt tur, kur vēlējos trāpīt, un es zināju, ka biju no visa spēka pūlējies trāpīt svešajam. Tas mani tomēr nespēja nomierināt. Pret slimīgu iztēli nelīdz nekādi pierādījumi.

Manu karavīra gaitu atlikušais laiks turpinājās apmēram tā, kā jau iepriekš stāstīju. Mēs joprojām vienmuļi atkāpāmies no vienas nometnes uz citu un izēdām tukšas fermeru mājas. Tagad es apbrīnoju šo fermeru un viņu ģimeņu pacietību. Viņiem būtu vajadzējis mūs nošaut, bet viņi, gluži pretēji, bija tik viesmīlīgi un sirsnīgi, it kā mēs būtu to pelnījuši. Vienā no šīm nometnēm sastapām Eibu Graimzu, loci no Misisipi augšteces, kurš, vēlāk kļūdams par konfederātu dumpinieku izlūku, iemantoja slavu ar saviem pārdrošajiem varoņdarbiem un neiedomājami neprātīgajiem piedzīvojumiem. Viņa un viņa biedru izskats un izturēšanās liecināja, ka viņi nav nākuši spēlēt karu, un viņu vēlākie varoņdarbi to apliecināja. Viņi bija lieliski jātnieki un labi šāvēji, tomēr viņu vismīļākais ierocis bija laso. Katram pie jostas bija saritināts šis ierocis, ar kuru viņi prata jebkurā laikā un normālā attālumā izraut no segliem jātnieku, kas dzina zirgu pilnos auļos.

Kādā citā nometnē komandieris bija nežēlīgs un bezdievīgs vecs kalējs, tā ap gadiem sešdesmit, kurš bija apbruņojis savus divdesmit rekrūšus ar paštaisītiem milzīgiem, gariem medību dunčiem; tie bija jāmet ar abām rokām, līdzīgi kā panamiešu mačetes. Bija šaušalīgi noskatīties, kādā nopietnībā šī banda vecā fanātiķa uzraudzībā vingrinājās ar saviem nāvējošajiem ieročiem cirst uz dzīvību un nāvi.

Beidzamā nometne, uz kuru mēs atkāpāmies, atradās ieplakā Monro apgabalā netālu no Floridas pilsētiņas, kurā es piedzimu. Šeit mūs viendien brīdināja, ka mums tuvojas Savienības pulkvedis, ko pavada vesels pulks. Tas neapšaubāmi izklausījās gaužām nopietni. Mūsu puiši pagāja malā apspriesties; pēc brīža atgriezāmies un pārējiem biedriem pateicām, ka esam vīlušies karā un taisāmies iet katrs uz savu pusi. Arī pārējie posās kaut kur atkāpties un gaidīja vienīgi ģenerāli Tomu Ilarisu, kuram vajadzēja ierasties kuru katru brīdi; tāpēc viņi mēģināja mūs pārliecināt, lai vēl mazliet pagaidām, taču vairums mūsējo teica: nē, mēs esam pieraduši atkāpties, un nekāda Toma Harisa palīdzība mums nav vajadzīga, ietaupot laiku, mēs lieliski varam iztikt bez viņa. Ta apmēram piecpadsmit no mums, ieskaitot mani, sēdās zirgiem mugurā un nekavējoties jāja projām; pārējie ļāvās pierunāšanai un palika līdz kara beigām.

Pēc stundas uz ceļa sastapām ģenerāli I Iarisu divu vai triju cilvēku pavadībā iespējams, tas bija viņa štābs, kaut gan skaidri to pateikt nevarēja; neviens no viņiem nebija ģērbies formas tērpā; tolaik mums formas vēl nebija nākušas modē. 1 Iariss mums pavēlēja atgriezties, bet mēs atteicām, ka tuvojas Savienības pulkvedis kopā ar veselu pulku un izskatās, ka sāksies liela jezga, tāpēc esam nolēmuši doties mājup. Viņš mazliet paplosījās, bet no tā nebija nekādas jēgas; mēs bijām izlēmuši. Savu tiesu mēs karā bijām paveikuši nogalinājuši vienu cilvēku, iznīcinājuši vienu armiju, kaut arī sastāvā nelielu; lai viņš apkauj atlikušos, un karš būtu galā. Šo jauno, brašo ģenerāli es vēlreiz satiku tikai pirms gada; tad viņam bija sirmi mati un vaigubārda.

Vēlāk iepazinos arī ar Savienības pulkvedi, kura tuvošanās bija mani aizbiedējusi no kara un līdz ar to arī pazudinājusi Dienvidu svētumu, tas bija ģenerālis Grants. Dažas stundas vēlāk es būtu viņu ieraudzījis arī toreiz, kad viņš vēl bija tikpat nezināms kā es pats; toreiz, kad ikviens būtu varējis sacīt: "Grants? Uliss S. Grants? Neatceros, ka būtu jau kādreiz dzirdējis šo vārdu." Tagad šķiet grūti aptvert, ka reiz bija laiks, kad par šādu piezīmi neviens nebūtu brīnījies, bet tāds laiks bija, un es atrados tikai dažas jūdzes no vietas, kur to varēja izteikt, lai gan devos pretējā virzienā.

Apdomīgs cilvēks šīs manas atmiņas par karu neaizmetīs kā gluži nevērtīgu papīru. Tam ir sava vērtība: tā ir godīgi attēlota aina par to, kas notika daudzās jo daudzās militārās nometnēs pirmajos pretošanās mēnešos, kad zaļajiem rekrūšiem vēl nebija nekādas jēgas par disciplīnu, kad tiem trūka stingra un uzmundrinoša pieredzējušo vadoņu atbalsta un palīdzības, kad visi apstākļi bija jauni un sveši, kad visi runāja un tenkoja par pārspīlētām šausmām, kad īstu kauju nenovērtējamā pieredze viņus vēl nebija pārvērtusi no zaķapastalām par karavīriem. Ja šī to agrīno kara dienu aina līdz šim vēl nav attēlota vēsturē, tad jāuzskata, ka vēsture bijusi lielā mērā nepilnīga, jo tur arī tai ir sava pilntiesīgā vieta. Šajās pirmajās kara nometnēs bija savācams vairāk vielas par Buli Rtiti[23] kauju, nekā to varēja izrādīt pašā Buli Ruti. Un tomēr daudzi zaļknābji drīz vien iemācījās karot un palīdzēja vēlāk izcīnīt lielās kaujas. Arī es būtu kļuvis par karavīru, ja būtu pagaidījis. Lai nu bijis kā būdams, zināmu karamākslu es apguvu: par atkāpšanos zināju vairāk nekā tas vīrs, kurš atkāpšanos izgudroja.

IV reliģija un morālā kārtība

...

Par smakām

Nesen kādā Independent izdevumā Viņa Svētībai T. de Vitām Talmedžam no Bruklinas bija adresēts izteikums par tematu "Smakas".

Man ir labs draugs kristietis, kurš, sēžot baznīcā priekšējā solā, uzreiz saostu, ja pa durvīm otrā galā ienāktu strādnieks. Manu draugu nevar vainot par viņa jutīgo degunu vairāk kā šaustīt medību suni par to, ka viņš labāk saož smakas nekā stulbs sargsuns. Faktiski, ja visas baznīcas ir brīvi pieejamas, tāpēc ka vienkāršie ļaudis sajaucas ar nevienkāršajiem, pusi kristīgās pasaules jūs turat ar nelabumu vēderā. Ja šādi ar sliktām smakām jūs iznīcināsiet Baznīcu, tad man ar šo evaņģelizācijas darbu nav nekāda sakara.

Mums ir iemesls uzskatīt, ka debesīs strādnieki būs un arī virkne nēģeru un eskimosu, un Ugunszemes iedzīvotāju, un arābu, un vairāki indiāņi, un varbūt pat spānieši un portugāļi. Ar Dievu viss ir iespējams. Visi šie ļaudis mums debesīs būs. Bet ak vai! Lai viņi tur būtu, mums nāksies zaudēt dr. Talmcdža sabiedrību. Tas nozīmē, ka mums nāktos zaudēt tāda cilvēka sabiedrību, kurš debesu sabiedrībai spētu uzsist īsto toni, kas būtu pats lielākais Bruklinas ieguldījums. Un kas gan būtu mūžīgā laime bez šī doktora? Svētlaimīga, neapšaubāmi to mēs zinām gana labi bet vai tā būtu distingue[24], vai tā būtu recherchй[25] bez viņa? svētais matejs bez zeķēm vai sandalēm; Svētais Džeroms ar kailu galvu un vulgāru, brūnu apmetni, kas velkas pa zemi; Svētais Sebastians vispār tik tikko apģērbies viņi mums būs jāsatiek un jāpriecājas ieraugot, bet vai mēs neskumsim pēc svārkiem ar smailajām astēm un smalkādas cimdiem? Un vai nožēlas pilni nenovērsīsimies no šiem austrumniekiem, sakot:

Šie, protams, ir gana labi ļaudis, bet jums būtu jāredz Talmedžs no Bruklinas.

Es baidos, ka labākajā pasaulē mums nebūtu pat dr. Talmedža "labā drauga kristieša". Ja viņš sēdētu pic Ta Kunga Troņa un atslēgu glabātājs ielaistu Bendžaminu Frenklinu vai kādu citu darbarūķi, tad "draugs" ar savām smalkajām, dabiskajām spējām saostu viņu, vienu vienīgu reizi ievelkot nāsīs gaisu, un nekavējoties paceltu cepuri un atvadītos.

Arēji šķiet, ka Viņa Svētība T. dc Vits Talmedžs ir tapis no tā paša materiāla, kas tika izmantots, radot viņa pirmos priekštečus garīdzniecībā; tomēr ir sajūta, ka kaut kur ir jābūt kādai atšķirībai starp viņu un Pestītāja pirmajiem apustuļiem. Tas var būt tāpēc, ka šajā brīdī, deviņpadsmitajā gadsimtā, dr. Talmedžam ir bijušas priekšrocības, kādas bija dotas Pāvilam un Pēterim un pārējiem nevarēja būt un nebija. Viņiem trūka elegances, prasmes smalki uzvesties un tieksmes pēc ekskluzivitātes, kas nekādi nebija pamanāma. Viņi dziedināja ubagus un katru dienu uzturēja sakarus ar cilvēkiem, kas ļoti slikti smaržoja. Ja šo piezīmju subjekts būtu izraudzīts starp sākotnējiem divpadsmit apustuļiem, tad viņš nebūtu biedrojies ar pārējiem, jo nespētu izturēt dažu no Galilejas jūras apkārtnes nākušo biedru zivju smaku. Viņš būtu atkāpies no sava uzdevuma ar līdzīgām iebildēm, kādas pauda iepriekš minētajā tekstā: "Kungs, ja tu esi nolēmis šādi ar sliktām smakām iznīcināt Baznīcu, tad man ar šo evaņģelizācijas darbu nav nekāda sakara." Viņš ir māceklis un izsaka šādu piezīmi Skolotājam. Vienīgā atšķirība ir tā, ka viņš to saka deviņpadsmitajā, nevis pirmajā gadsimtā.

Vai Talmedža kunga baznīcā ir koris? Un vai viņam nav ienācis prātā, ka viņi neprot uzvesties, dziedādami to psalmu, kuru strādnieki un mehāniķi var pārprast:

"Namdara dēls! Saņemsi šo maini vienkāršo darbu?"

Tātad vai ir iespējams, ka dažu gadsimtu laikā kristieša daba, kam agrāk piemita tik milzīga varonība, ka spēja nicināt pat stabu, krustu un cirvi, tagad ir pārvērtusies par nožēlojamu mīkstčaulību, kas izsīkst un novīst nepatīkamas smakas iespaidā? Mēs neesam gatavi tam noticēt, par spīti godātajam doktoram un viņa draugam.

Pārdomas par svētdienu

Atpūtas diena ir tikai reizi nedēļā, un man ir žēl, ka tās nav biežāk. Cilvēks ir tā radīts, ka viņš spētu izturēt vairāk brīvdienu. Es ar nožēlu bieži domāju, ka būtu tik ērti, ja nedēļā būtu divas svētdienas, un tomēr tas nebija tā lemts. Visvarenais Radītājs būtu varējis pasauli radīt trijās dienās tikpat viegli, kā Viņš to radīja sešās dienās, un tādā veidā būtu dubultojis svētdienu skaitu. Tomēr mūsu pienākums nav kritizēt Radītāja prātu. Kad mums rodas samaitāta tieksme apšaubīt likteņa spriedumu par zelta ērgļu* sakraušanu Maikla Rīza** koferos, ļaujot labākiem darboņiem meklēt iztikas līdzekļus, tad mums vajadzētu apstāties un padomāt, ka no mums negaida palīdzību izrīkot, un tāpēc likties mierā. Ja visspēcīgā augstākā griba nogura pēc sešu dienu darba, tad būtu pamatoti gaidīt, ka tādi nožēlojami radījumi kā mēs salūztu pēc trim dienām, un tāpēc mums vajag divas svētdienas, bet, kā jau iepriekš teicu, mums nepieklājas meklēt trūkumus jautājumos, kas sniedzas tik tālu ārpus mūsu kompetences. Es uzskatu, ka neviens cilvēks nevar jaukties likteņa īpašajās darīšanās un piedāvāt ierosinājumus to uzlabošanai, nevēršot uzmanību pašam uz sevi. Pieņemsim visu tā, kā tas ir, tomēr, varu atzīties, to dažkārt ir grūti izdarīt.

Uz šīm reliģiskajām pārdomām mani uzvedināja dr. Vodsvorta baznīcas apmeklējums šorīt. Es nebiju bijis baznīcā jau vairākus mēnešus, jo nekad nevarēju dabūt sēdvietu, un tāpēc man bija jāsēž balkonā starp grēciniekiem. Es pārstāju iet tāpēc, ka mana īstā vieta bija lejā, starp izredzētajiem, ievērojot, ka biju uzaudzināts par prezbiterieti un uzskatīju sevi par dr. Vodsvorta baznīcas īpašo locekli. Es vienmēr biju tās īpašais loceklis. Mani šeit apslacīja vēl zīdaiņa vecumā, un es to uzskatīju par prezbiteriešu īpašā locekļa ranga piešķiršanu. Neko tādu parastā baznīca nesniedz — mums vienkārši piešķir godājamu rangu uzņemšanas brīdī un tiesības viņpasaulē saņemt sodu kā prezbiterietim, tas ir, lielo prezbiteriešu sodu ar uguni un sēru, nevis šo šausmīgo, vieglprātīgo reliģiju neortodoksālo elli ar sirdsapziņas pārmetumiem. Vieglprātīgo reliģiju paradīze un elle ir neskaidri un slikti iezīmētas, bet prezbiteriešu paradīzē un ellē nav nekāda sajukuma. Prezbiteriešu elle ir vienas vienīgas ciešanas; paradīze ir viena vienīga laime neko darīt. Bet, kad cilvēks nomirst vieglprātīgi, tad viņsaulē viņš nekad īsti nezinās, kurā departamentā atrodas, tomēr tik un tā domās, ka atrodas ellē, lai arī uz kurieni būtu devies, jo labajā vietā viņi pro-gresē, pro-gresē, pro-gresē mācās, mācās, mācās visu laiku -, un, ja tā nav elle, tad es nezinu, kas tas ir; sliktajā vietā viņam raizes sagādās sirdsapziņas pārmetumi. Viņu sliktā vieta tomēr ir atzīstama par labāku, jo mūžība ir gara, un, pirms cilvēks būs pievārējis pusi no tās, viņš jau būs aizmirsis, ko nožēlo. Dabiski, ka tad viņš atkal kļūtu priecīgs; tas, kurš devās uz paradīzi, visu laiku progresētu un progresētu un mācītos un mācītos, līdz galu galā padotos un vēlētos, kaut būtu nonācis ellē, kur no viņa netiktu prasīta tik pirmklasīga izglītība.

Dr. Vodsvortam vienmēr izdodas noturēt pienācīgu sprediķi, bet laiku pa laikam, ar apbrīnojamu uzpūtību to neapjaušot, viņš izmet lielisku joku un tad bargi sarauc pieri pret ikvienu, kurš tiek pārsteigts pasmaidām par to. Tas nav taisnīgi. Tas ir tāpat kā pamest sunim kaulu un pēc tam, tiklīdz viņš grasās to sagrābt, apturēt viņu ar skatienu. Vairāki cilvēki tur svētdienā pēkšņi iesmējās un tikpat pēkšņi atkal apklusa, kad viņš, draudīgi citējot svētdienas skolu grāmatas, runāja par "tiem krietnajiem zēniem, kuri vienmēr nonāca Paradīzē, un nekrietnajiem zēniem, kas pavisam droši svētdienā noslīka" un tad pārlaida saniknotu skatienu, un iznīcināja draudzē visus smaidus.

Kā mani ieinteresēja sātans

Kad biju svētdienas skolas skolnieks nedaudz vairāk kā pirms sešdesmit gadiem, mani ieinteresēja sātans un es gribēju par viņu noskaidrot visu, ko vien varēju. Es sāku uzdot jautājumus, bet mans skolotājs misters Bārklcjs, mūrnieks, kā man šķita, nelabprāt atbildēja uz tiem. Es ļoti vēlējos, lai mani paslavētu par pievēršanos tik nopietniem tematiem, kad ciematā nebija neviena cita zēna, kuru varētu nolīgt šāda uzdevuma veikšanai. Mani ļoti interesēja incidents ar Ievu un čūsku, un domāju, ka Ievas miers bija absolūti cildens. Es jautāju misteram Bārklejam, vai viņš kādreiz ir dzirdējis par kādu citu sievieti, kura, sastopoties ar čūsku, neatvainotos un neplēstos uz tuvāko koku. Viņš neatbildēja uz jautājumu, bet norāja mani par to, ka biju apjautājies par lietām, kas sniedzas pāri manam vecumam un saprašanai. Jāatzīst, ka misters Bārklejs labprāt man izklāstīja faktus par sātana pagātni, bet tālāk neturpināja: viņš neļāvās nekādām diskusijām par tiem.

Laika gaitā mēs iztirzājām šos faktus. Tie bija tikai pieci vai seši fakti; jūs tos visus varētu satilpināt uz vienas vizītkartes. Es biju vīlies. Es biju apcerējis biogrāfiju un jutos apbēdināts, uzzinot, ka nav nekāda materiāla. Asarām plūstot, es tā arī pateicu. Mistera Bārklcja līdzcietība un līdzjūtība bija pamodināta, jo viņš bija ļoti laipns un maigas dabas vīrs, un viņš papliķēja man pa galvu un uzmundrināja, sakot, ka ir milzīgs okeāns materiālu! Es joprojām jūtu priecīgas trīsas, ko šie svētie vārdi izraisīja manī.

Tad viņš sāka smelt ārā šīs okeāna bagātības, lai mani atbalstītu un iepriecinātu. Piemēram, bija uzskats tomēr ne vispāratzīts ka sātans sākotnēji bijis eņģelis debesīs, ka viņš nokritis, ka viņš sadumpojies un pieteicis karu, ka viņš ticis sakauts un padzīts uz elles mokām. Kā ari mums ir iemesls uzskatīt, ka vēlāk viņš izdarījis to un to; mēs drīkstam uzskatīt, ka turpmāk viņš daudz ceļojis, meklējot kādu, ko varētu iznīcināt; ka pēc pāris gadsimtiem, "kā māca tradīcija", viņš uzsācis briesmīgu arodu kārdināt cilvēkus uz viņu bojāeju un guvis lielus un baismīgus panākumus; ka ar laiku "kā, liekas, norāda varbūtības" viņš, iespējams, ir izdarījis kaut ko, viņš varētu būt izdarījis citu kaut ko, viņš droši vien ir izdarījis vēl citu kaut ko.

Un tā tālāk un tā joprojām. Mēs paši uzrakstījām šos piecus zināmos faktus uz papīra lapiņas un piešķīrām tai numuru "1. lappuse"; pēc tam uz tūkstoš piecsimt citām papīra lapiņām mēs sarakstījām "varbūtības" un "pieņēmumus", "iespējamības" un "ticamības", "nešaubības" un "tenkas", "minējumus" un "drošvienības", "ļoti iespējamības" un "mums ir ļauts domāt", "mēs drīkstam uzskatīt" un "droši vien ir", "ncapšaubāmības" un "bez šaubu ēnas", lūk!

Materiāli? Kam tic? Mums bija pietiekami, lai izveidotu Šekspīra biogrāfiju!

Tomēr viņš panāca to, ka es nolieku pildspalvu; viņš neļava man uzrakstīt sātana pagātni. Kāpēc? Kā viņš teica, viņam ir aizdomas: mana attieksme šajā jautājumā nav godbijīga un cilvēkam ir jābūt godbijīgam, kad viņš raksta par reliģiskiem tēliem. Viņš teica, ka ikvienu, kurš vieglprātīgi runā par sātanu, reliģiskā pasaule uzlūkos nosodoši un arī vedīs pie atbildības.

Es viņu pārliecināju ar nopietniem un patiesiem vārdiem, ka viņš ir pilnībā pārpratis manu attieksmi, ka es ārkārtīgi respektēju sātanu un bijāju viņu tāpat un varbūt pat vēl vairāk kā jebkurš cits jebkuras citas baznīcas loceklis. Es teicu, ka esmu dziļi sāpināts, jaušot viņa vārdos to, ka, pēc viņa domām, es varētu uzjautrināties par sātanu un izzobot viņu, smieties par viņu, ņirgāties par viņu. Patiesībā es nekad nebiju iedomājies par to, bet man bija tikai sirsnīga vēlēšanās nopulgot tos pārējos un pasmieties par viņiem. "Kādus pārējos?" "Nu, Pieņēmējus, Varbūtējus, Iespējamējus, Varētu-Būtējus, Droši-Vienus, Bez-Saubu-Ēnus, Mēs-Drīkstam-Uzskatītājus un visus tos pārējos ērmīgo apgalvojumu veidotājus, kuri no pieciem neapstrīdamiem un nesvarīgiem faktiem ir ieguvuši labu un stingru pamatu un uz tā uzcēluši trīsdesmit jūdzes augstu Varbūtēju sātanu."

Ko darīja misters Bārklcjs? Vai tas viņu atbruņoja? Vai tas viņu apklusināja? Nē! Tas viņu šokēja. Viņš bija tā šokēts, ka acīm redzami drebēja. Viņš teica, ka visi šie Uzskatītāji, Varbūtēji un Iespējamēji, kas izsakās par sātanu, paši ir svēti! Tikpat svēti kā viss viņu darbs. Tik svēti, ka tie, kas uzdrošinās viņus izsmiet vai uzjautrināties par viņu darbu, pēc tam vairs nedrīkst iet nevienā cienījamā mājā pat ne pa sētas durvīm.

Cik patiesi bija viņa vārdi un cik prātīgi! Cik laimīgs es būtu varējis būt, ja būtu tos ņēmis vērā. Bet es biju jauns, man bija tikai septiņi gadi, un biju uzpūtīgs, muļķīgs un gribēju pievērst uzmanību. Es uzrakstīju šo biogrāfiju un kopš tā laika vairs nekad neesmu bijis nevienā cienījamā mājā.

Teorētiski un praktiski tikumi

Vienmēr ir bijis grūti atstājiet šo vārdu "grūti", nevis "pārmērīgi grūti", bet "vienkārši grūti", nepievienojot ne vismazāko niansi, tikai "grūti" atbildēt pareizi, pareizā frazeoloģijā, kad man tiek veltīti komplimenti, bet ir vairāk nekā grūti, kad komplimenti tiek veltīti par mani labākam cilvēkam manai sievai.

Un, lai gan es neesmu šeit, lai liecinātu pret sevi, nevar gaidīt, lai es ko tādu darītu, jo neviens cietumnieks taču tā nerīkotos, par to, kurš ģimenes loceklis ir sarakstījis manas grāmatas, es varētu pateikt vispārīgi, ka es patiešām pats sarakstīju šīs grāmatas. Mana sieva ieliek faktus, un tie padara grāmatu ievērojamu. Mana kautrība necietīs, kamēr komplimenti tiks veltīti literatūrai un caur literatūru manai ģimenei. Tie man neapnīk.

Esmu šovakar dīvainā stāvoklī. Tas tik reti notiek, kad publiku ar mani iepazīstina humorists. Parasti mani piesaka persona ar nopietnu gaitu un stāju. Tas spožai runai piešķir vajadzīgās nopietnības fonu. Es mainīšos, lai būtu piemērots, un nejauši varu pateikt šo to humoristisku.

Kad sākas jautrība un pārspīlēti joki, tad humora īstais uzdevums ir izraisīt pārdomas, sagādāt to apcerīgo noskaņojumu, kas nepieciešams dziļām apcerēm par saviem grēkiem, ja vēlaties, pusstundai meditācijas. Tā nu šovakar humors man liek apcerēt, tas iedarbina domāšanas mehānismu. Vienmēr domājot manī dzimst minējumi par to, kas es esmu un kas mēs visi esam, un pēc kā mēs tiecamies. Klausoties humoristisku runu, man vienmēr gribas sprediķot.

Es tveru izdevību aizmest vieglprātību, pateikt kaut ko paliekamu un panākt, lai viss top labāks, nekā bija tad, kad es ierados. Mistera Grossmita piezīmēs bija kaut kas tāds, kas uzvedināja uz manu mīļāko teoriju par atšķirību starp teorētiskiem un praktiskiem tikumiem. Es cenšos ieaudzināt īstos tikumus samāksloto vietā tas ir, teorētisko tikumu vietā -, dot ko tādu, kas papildina teorētiskos tikumus.

Jūsu priekšsēdis sacīja, ka šī ir pirmā reize, kad viņš ir ieņēmis priekšsēdētāja vietu. Ar to viņš negribēja apgalvot, ka nekad citu neko nav ņēmis. Viņš apmeklēja manu pirmo lekciju un ņēma dalību pierakstu veikšanā. Tas norāda uz šī vīra noslieci. Nekas cits tur apkārt nelidinājās, tāpēc viņš ņēma dalību; viņš būtu ņēmis jebko, ko varētu dabūt.

Te es varu mazliet pamoralizēt, lai parādītu atšķirību starp teorētiskajiem un praktiskajiem tikumiem. Teorētiskos tikumus jūs gūstat, sēžot savas mātes klēpī, labās grāmatās un no kanceles. Jūs savācat tos savā galvā, nevis sirdī. Tā ir tikai teorija. Bez prakses līdzdalības tikumu izkopšanā ir grūti iemācīt bērnam: "Esi godīgs, nezodz."

Es jums pamācīšu, kā tas būtu jādara, iekārdināšu jūs, mācīšu, kā jāzog, lai jūs spētu apzināties, ka esat zaguši, un sajustu atbilstošus sirdēstus. Nav labi staigāt apkārt un plātīties, ka nekad neesat ieņēmuši priekšsēdētāja vietu.

Iegūstot pieredzi, tātad pēc nozieguma pastrādāšanas jūs iemācāties īstos tikumus. Pastrādājiet visus noziegumus, iepazīstieties ar visiem grēkiem, pamainiet tos (to ir tikai divi vai trīs tūkstoši), tā turpiniet, katru dienu pastrādājiet divus vai trīs grēkus, un pamazām jūs kļūsiet neuzņēmīgi pret tiem. Beigās jūs būsiet neuzņēmīgi pret visiem grēkiem un absolūti tikumiski. Jūs būsiet vakcinēti pret jebkuru iespējamu grēku pastrādāšanu. Tas ir vienīgais ceļš.

Es jums nolasīšu oficiālu ziņojumu par šo tematu, kuru uzrakstīju pirms trim gadiem nolasīšanai Svētdienas skolās. Nē! Esmu to atstājis mājās. Lai vai kā, bet tas bija tikai ziņojums par faktu, kas ilustrē īsto tikumu, kurus radījusi nozieguma pastrādāšana, vērtību.

Tas bija manā bērnībā tikai fakta izklāsts, lasīšana ir vienīgi oficiālāka, tikai fakti, tikai nožēlojami fakti, kurus varu izklāstīt, lai tiktu saprasts. Tas attiecas uz pirmo reizi, kad es nozagu arbūzu, tas ir, es domāju, ka tā bija pirmā reize; lai vai kā, tas kaut kur turpat bija.

Es nozagu arbūzu no fermera ratiem, kamēr viņš gaidīja citu klientu. "Nozagt" ir skarbs termins. Es izņēmu izņēmu no apgrozības arbūzu. Es aiznesu to uz vientuļu stūri kokmateriālu noliktavā. Es to pārplēsu. Tas bija zaļš viszaļākais arbūzs, kas togad ielejā izauga.

Tiklīdz ieraudzīju, ka tas ir zaļš, es nožēloju un sāku prātot prātošana ir reformu sākums. Ja, pastrādājot noziegumu, jūs neapdomājaties, tad no šī nozieguma nav nekādas jēgas; tikpat labi to būtu varējis pastrādāt kāds cits. Jums ir jāpārdomā, citādi vērtība ir zudusi; jūs neesat saņēmis vakcīnu pret tā pastrādāšanu vēlreiz.

Es sāku pārdomāt. Es sev sacīju: "Kas būtu jādara zēnam, kurš ir nozadzis zaļu arbūzu? Ko būtu darījis Džordžs Vašingtons, savas valsts dibinātājs, vienīgais amerikānis, kurš nespēja melot? Ko viņš darītu? Ir tikai viena pareiza, cēla un cildena rīcība, kas jādara jebkuram zēnam, kurš ir nozadzis tādas kategorijas arbūzu, viņam ir jākompensē; viņam ir jāatdod šis nozagtais īpašums tā likumīgajam saimniekam." Kad pieņēmu šo labo lēmumu, es pateicu, ka to izdarīšu. Es biju pārliecināts, ka tas būs cildens, pacilājošs pienākums. Es piecēlos garīgi spēcīgāks un atjaunots. Es aiznesu arbūzu atpakaļ to, kas bija no tā atlicis, — un atdevu to fermerim, un liku, lai tā vietā viņš man dod gatavu arbūzu.

Tagad jūs saprotat, ka šādi ar noziegumu nemitīgi iedarbojoties uz noziegumu, jūs tiekat pasargāti no turpmākas noziegumu pastrādāšanas. Cilvēks nevar kļūt absolūti tikumisks, nozogot vienu vai tūkstoš zaļus arbūzus, bet ikkatrs nieks palīdz.

Vakar biju vienā lieliskā skolā (Sentpola skolā), kur jau četrsimt gadus tiek nodarbināti prāti un stiprināta Anglija, radot Pīpsus, Miltonus un Morlboro. Seši simti zēnu veltīti nekam citam kā vienīgi teorētiskiem tikumiem. Es gribēju kļūt par praktiskās ētikas pasniedzēju, bet augstāka priekšnieka nebija uz vietas, tāpēc nodomāju, ka man jāturpina pelnīt iztiku tajā pašā vecajā veidā: pievienojot praksi teorētiskajai ētikai.

Kas bija Grieķijas lieliskums, Romas grandiozitāte salīdzinājumā ar izkoptas tikumiskas uzvedības lieliskumu, grandiozitāti un diženumu, kādu jūs redzat savā priekšā?

Jaunie Dīkdieņi ir veci dīkdieņi (kas tiek pakļauti vecām reformām). Jūs dzērāt uz manu veselību; ceru, ka neesmu bijis nenoderīgs. Ņemiet šo ētikas sistēmu pie sirds! Aiznesiet to mājās saviem kaimiņiem un uz saviem kapiem, un ceru, ka paies ilgs laiks, pirms jūs tur nonāksiet.

Ceļojums uz Damasku [26]

Patiesībā ar nožēlojamajiem zirgu reliktiem, kam mēs sēdējām mugurā, ceļojums līdz Damaskai ilgs trīs dienas. Bet mums tur jānokļūst pēc nepilnām divām dienām. Tas nepieciešams tādēļ, ka trīs mūsu svētceļnieki atteicās ccļot svētdienā. Mēs visi esam gatavi ievērot svētdienu, bet ir reizes, kad turēties pie svētā likuma burta, kura gars ir taisnīgs, nozīmē grēkot, un šī bija tieši tāda reize. Mēs lūdzāmies pažēlot nogurušos, nomocītos zirgus un centāmies pierādīt, ka par savu uzticamo darbu viņi ir pelnījuši saņemt pretī laipnību, bet par grūto likteni līdzjūtību. Bet vai paštaisnais jelkad ir pazinis līdzcietību? Kas gan ir dažas garas grūta darba stundas izmocītiem dzīvniekiem, kad otrā svaru kausā ir briesmas, kas draud šo cilvēku dvēselēm? Šī nebija labākā sabiedrība, kuras locekļus izvēlēties par ceļabiedriem un no kuras parauga stiprināties ticībā. Mēs teicām, ka Pestītājs, kurš žēloja dumjos lopiņus un mācīja, ka vērsis no muklāja jāizvelk pat svētdienā, nebūtu devis padomu doties tik mokošā pārgājienā. Sacījām, ka garais ceļojums ir nogurdinošs un arī bīstams mokošajā vasaras svelmē pat vienkāršos pārgājienos, un, ja mēs pārvērtēsim savus spēkus, daži no mums pārgurumā var nolikties ar drudzi, kas plosās šajā apgabalā. Taču šos svētceļniekus nekas nespēja pārliecināt. Viņiem vajadzēja steigties. Lai cilvēki mirst, lai zirgi mirst, bet viņiem nākamnedēļ ir jāsper kāja uz svētās zemes, un lai viņu dvēseli neaptraipa svētdienas neievērošana. Tāpēc viņi bija gatavi grēkot pret ticības garu, lai tikai ievērotu tā burtu. Nebija nozīmes viņiem stāstīt, ka "burts nogalina". Tie, par kuriem tagad runāju, ir mani draugi, cilvēki, kas man patīk, kas ir krietni pilsoņi, godīgi, taisnīgi, apzinīgi, tomēr viņu priekšstats par Pestītāja mācību man šķiet izkropļots. Sevi nesaudzējot, viņi kritizē mūsu trūkumus un katru vakaru sasauc mūs kopā un lasa nodaļas no Jaunās Derības, kas pārbāztas ar lēnprātību, žēlsirdību un maigu līdzcietību; tad visu nākamo dienu viņi kā pielipuši sēž savos seglos, triecas augšup šo pauguraino kalnu virsotnēs un atkal klumpačo lejā. Attiecināt Jaunās Derības sludināto lēnprātību un līdzjūtību, un maigo līdzcietību uz piekusušiem, nodzītiem un novārdzinātiem zirgiem? Blēņas šī mācība ir paredzēta cilvēkiem, kas ir radīti pēc Dieva ģīmja un līdzības, nevis dumjiem lopiem. Respektējot svētceļnieku gandrīz vai svēto raksturu, es atļaušos neiejaukties viņu izrīcībā ar zirgiem, bet jebkuram citam mūsu grupas loceklim es gan parādītu, ko nozīmē dzīt zirgu kādā no šiem bendējošajiem kalniem!

Mēs esam daudz stāstījuši svētceļniekiem par to, kas viņiem varētu nākt par labu, bet tie ir velti pūliņi. Viņi nekad no mūsu lūpām nav dzirdējuši nevienu dusmīgu vārdu, kas būtu vērsts pret citu, bet viņi gan dažkārt saķildojas. Mums patīk klausīties, kā viņi strīdas pēc tam, kad ir mūs apveltījuši ar pamācībām. Kad tikko piestājām Beirutā, viņi saķildojās, vēl laivā esot. Es jau teicu, ka man viņi patīk, un man nudien viņi patīk, bet katru reizi, kad viņi man dzēlīgi nolasa morāli, es nolemju atbildēt ar drukātu vārdu.

Nepietika ar to, ka mums vajadzēja divkāršot paredzēto apstāšanās vietu skaitu, viņi vēl nogriezās no galvenā ceļa, lai apmeklētu kādu bezjēdzīgu avotu, sauktu par Figiju, jo no tā reiz bija padzēries Bileāma ēzelis. Ta nu mēs turpinājām ceļu pa drausmīgajiem kalniem un tuksnešiem, cepdamies saulē un pēc tam līdz vēlai naktij meklēdami visu mums līdzīgo svētceļnieku patrona Bileāma ēzeļa svēto peļķi. Savā piezīmju grāmatiņā par šo ceļojumu es neatradu nevienu citu ierakstu kā tikai šīs rindas:

Šodien nojājām pavisam trīspadsmit stundu daļēji pa tuksnešiem, daļēji pa neauglīgiem, nepievilcīgiem kalniem un vispēdīgi pa mežonīgu, klinšainu apvidu; ap vienpadsmitiem vakarā uzcēlām nometni dzidra strauta krastā netālu no kāda sīriešu ciema. Nezinu tā nosaukumu nevēlos to uzzināt, bet gribu gulēt. Divi zirgi klibi (mans un Džcka), pārējie pārguruši. Mēs ar Džeku kādas trīs vai četras jūdzes pa kalniem nogājām kājām, vezdami zirgus pavadā. Izprieca ne pārāk jautra.

Divpadsmit trīspadsmit stundu seglos ir nogurdinošs ceļojums pat kristīgā zemē uti kristīgā klimatā, un laba zirga mugurā; bet tādā cepeškrāsnī kā Sīrija neērtos, ļodzīgos seglos, kas pa zirga muguru šļūkā uz priekšu un atpakaļ, un kā pa jūras viļņiem šūpo visos virzienos, turklāt uz pārguruša un kliba zirga, kuram tomēr visas dienas garumā ik pēc neilga brīža jāuzšauj ar

pātagu un jāpiecērt pieši, līdz no viņa sāniem sāk sūkties asinis, un, ja esi cik necik cilvēks, tad tevi sirdsapziņa moka ik reizi, kad iesit tam ar pātagu tad šādu ceļojumu tu atcerēsies ar rūgtumu un nolādēsi gandrīz līdz savai mirstamai stundai.

PAR DIEVA ZĪMJU TULKOŠANU I

Četrpadsmit gadus šī hieroglifu rinda dzina izmisumā visus zinātniekus, kas nodarbojās ar Rozetas akmens noslēpumu atklāšanu.

Pēc pieciem pētīšanas gadiem Sampolions to iztulkoja šādi.

Tāpēc lai Epifana pielūgšana turpinās visos tempļos līdz pat nāves sāpēm.

Šis bija divdesmit ceturtais zinātnieku tulkojums. Kādu brīdi tas bija spēkā, bet tikai kādu brīdi. Pēc tam to atkal sāka apšaubīt un zinātnieki atkal atsāka tulkošanu. Pēc trim pacietīga darba gadiem tapa vienpadsmit jauni tulkojumi, no kuriem šo Grundfelda tulkojumu uzņēma ar neticamu atsaucību:

Epifana zirgs ir jāuztur uz sabiedrības rēķina līdz pat nāves sāpēm.

Bet nākamo tulkojumu, kura autors bija Gospodins, zinātnes pasaule uzņēma ar vēl lielāku labvēlību.

Priesterim jāizskaidro Epifana atziņas visiem šiem cilvēkiem, un viņiem godbijīgi jāklausās līdz pat nāves sāpēm.

Sekoja septiņi gadi, kuros panākumus guva divdesmit viens jauns tulkojums; tulkojumi lielā mērā atšķīrās cits no cita, bet neviens no tiem tā īsti

nepārliecināja. Bet tad visbeidzot nāca klajā Roulinsona jaunākā no visiem zinātniekiem tulkojums, kuru uzreiz plaši atzina par pareizo versiju, un tā autora vārds vienā dienā kļuva slavens. Nudien, tik slavens, ka pat bērni to zināja; šis sasniegums izraisīja tādu sensāciju, ka pat ne tā paša gada milzīgā politiskā notikuma lidojuma no Elbas saceltais troksnis nespēja to apslāpēt. Roulinsona versija ir lasāma šādi.

Talabad nevis aizejiet no Epifana gudrības, bet pagriezieties un sekojiet tai; tā tai būs tevi vest uz tempļa mieru un mīkstināt tavas dzīves bēdas un nāves sāpes.

Piedāvātos variantus praktiski nevar saskaitīt; tie aizņemtu visu grāmatu.

Lūk, vēl viens sarežģīts teksts.

Tas ir vietējais dialekts ēģiptiešu rakstības maniere un valodas periods, kurš izzuda pirms divtūkstoš piecsimt gadiem pirms Kristus dzimšanas.

Mūsu sarkanādainajiem indiāņiem ir saglabājušies daudzi senatnes pieminekļi zīmējumu veidā uz klintīm un laukakmeņiem. Mūsu visapdāvinātākajiem un viscentīgākajiem studentiem bija nepieciešami divi gadsimti, lai atklātu, ko nozīmē šajos zīmējumos apslēptais. Tomēr joprojām starp zīmējumiem uz Daitonas akmeņiem atrodas divas mazas hieroglifu rindiņas, kuras viņiem nav izdevies iztulkot tā, lai paši būtu apmierināti. Tas ir šādas.

Ta nu mums ir ārkārtīgi grūti atminēt cilvēka radītās mistērijas; tikai tad, kad grasātnies atklāt Dieva noslēpumus, visi šķēršļi pazūd. Ta tas ir bijis vienmēr. Seno romiešu laikos Dievam bija paradums mēģināt noslēpt savus nolūkus putnu iekšās, un tā pacietīgi un cerīgi tas bija turpinājies gadsimtu pēc gadsimta, lai gan noslēpšanas mēģinājumi tā arī nekad nav izdevušies, vismaz tādi gadījumi nav reģistrēti. Pareģi pēc ķidām spēja lasīt tikpat viegli, kā mūsdienu bērns spēj lasīt vienkāršu drukātu tekstu. Romiešu vēsturē ir papilnam šādu tulkošanas brīnumu, kurus paveica šie neparastie ļaudis. Šie dīvainie un brīnumainie sasniegumi izraisa mūsos godbijību un apbrīnu. Ļaudis vienā mirklī spēja izurbties līdz noslēpuma kodolam. Ja viņiem būtu jāatklāj Rozctas akmens doma, viņi ciestu fiasko, bet ar putnu ķidām viņi kaunā nekrita. Ķidu laiks ir pagājis, tagad tulkošanai izmanto ķidas kopā ar sapņiem. Vismaz ir noskaidrojies, ka ķidas vienas pašas nav piemērotas dievišķo nodomu slēpšanai.

Agrākos laikos daļu Valletri sienas saspēra zibens, pareģi izskaidroja tā, ka šīs pilsētas iedzīvotāji kaut kad piedzīvos lielu varu. Svctonijs, 138. lpp.

"Kaut kad." Izklausās nenoteikti, bet tas nav svarīgi, pareģojums piepildījās vajadzēja tikai pacietīgi gaidīt un uzmanīt. Vēlāk pareģis nonāca pie atziņas, ka zibens patiesībā gribējis iespert Cēzaram Augustam un tas ir bijis brīdinājums.

Bija vēl citi priekšvēstneši. Viens no tiem nāca atklātībā tieši pirms Cēzara Augusta dzimšanas un bija poētiskākais, aizkustinošākais un romantiskākais priekšvēstnesis. Tas bija sapnis. To nosapņoja Cēzara Augusta māte un interpretēja, kā bija parasts.

Atija pirms dzemdībām nosapņoja, ka viņas zarnas izstiepās līdz zvaigznēm un izpletās pa visu zemi un debesjumu. Svctonijs, 139. lpp.

Ta pareģis iztulkoja, un tas viņam nesagādāja nekādas grūtības, bet Roulsonam un Šampolionam būtu bijuši nepieciešami četrpadsmit gadi, lai noskaidrotu šo vārdu nozīmi, jo viņi būtu samulsuši un apjukuši. Un tad jau būtu par vēlu nākt klajā ar kādu vērtīgu tulkojumu, turklāt noilgums tiem liegtu iespēju saņemt maksu par savu pakalpojumu.

Senajos romiešu laikos džentlmeņa izglītību neuzskatīja par pabeigtu tikmēr, pirms viņš seminārā nebija apguvis teoloģijas kursu un iemācījies tulkot pēc ķidām. Cēzara Augusta izglītība bija saņēmusi šo beidzamo slīpējumu. Visu mūžu pēc pusdienās pasniegtajiem vistas gaļas ēdieniem viņš saglabāja to ķidas, ar ko vingrinājās pareģošanas mākslā un kādēļ vienmēr bija informēts par dieva plāniem.

Kamēr Cēzars savā pirmajā konsulātā aplūkoja pareģojumus, atlidoja divpadsmit maitu lijas, līdzīgi notika ar Romulu. Un, kad viņš deva ziedojumu, visu upuru aknas apakšējā daļā bija sagriezušās uz iekšu; tic, kuri bija klāt un kuriem bija zināšana šādās lietās, skaidroja to kā neapstrīdamu diža un brīnišķa likteņa zīmi. Svetonijs, 141. lpp.

"Neapstrīdams" ir spēcīgs vārds, bet nav šaubu, ka to lietoja pamatoti, ja jau aknas tik tiešām bija tā sagriezušās. Tajos laikos vistu aknām piemita neparasta un smalka jutība pret gaidāmajiem notikumiem, lai vai cik tālā nākotnē tic varētu risināties, un tās nekad nespēja ieņemt miera pozu, bet šādi grozījās un izlocījās, it sevišķi, kad ieradās maitu lijas un izrādīja interesi par gaidāmo dižo notikumu un brokastīm.

ii

Tagad varam izlaist kādus tūkstoš simt trīsdesmit vai četrdesmit gadus, tādējādi nonākot līdz izglītoto kristiešu laikiem un Anglijas karaļa Stīvena trauksmainajām dienām. Gaišreģis savas dienas bija nodzīvojis un jau sen kā aizmirsts, bet par viņa aroda mantinieku bija kļuvis priesteris.

Karalis Henrijs ir miris; Stīvcns pašapzinīgs un cietsirdīgs cilvēks atjoņo no Normandijas, lai Henrija meitai nozagtu troni. Viņš paveica savu noziegumu, un I lantingtonas Henrijs, augsta līmeņa priesteris, sēro par to savā Hronikā. Kcnterberijas arhibīskaps iesvētīja Stīvenu: "Tāpēc Valdnieks ieradās pie arhibīskapa ar to sodu, kuru viņš bija tam uzlicis, kas ķēra dižo priesteri Džeremiju: gada laikā viņš nomira."

Stīvena noziegums bija lielāks, viņš varēja pagaidīt, bet arhibīskaps acīmredzot nevarēja.

Karaliste bija kļuvusi par upuri zarnu kariem; slepkavošana, uguns un laupīšana izplata bojāeju pa visu zemi; raudas, šausmas un bēdas uzglūnēja katrā kvartālā.

Tas bija Stīvena nozieguma sekas. Šī neaprakstāmā situācija turpinājās deviņpadsmit gadus. Pēc tam Stīvens nomira tik viegli, cik vien viegli cilvēks var nomirt, un tika ar godu apglabāts. Žēl nabaga arhibīskapa, un arī viņu varēja apžēlot tikpat saudzīgi. Kā Henrijs no Hantingtonas zināja, ka arhibīskapu kapā iedzina Dieva sods par Stīvena iesvētīšanu? To viņš nepaskaidro. Tāpat viņš nepaskaidro, kāpēc Stīvcnam tika iedalīta tīkamāka nāve, nekā viņš bija pelnījis, kamēr krietni vecākais karalis Henrijs, viņa priekšgājējs, kurš |audīm par lielu apmierinājumu valdīja Anglijā trīsdesmit piecus gadus, bija notiesāts beigt savu dzīvi tālu ne tik patīkamos, ērtos un piemērotos apstākļos. Viņa bēres bija droši vien neiedvesmojošākās visā vēsturē. Par tām hronikās nav minēts neviens kaut cik pievilcīgs sīkums. Šķiet, ka tādas bēres būtu pelnījis Stīvens, un pat pēc tik ilga laika ir žēl, ka neapdomības pēc tās saņēma nepareizais cilvēks.

Henrijs no Hantingtonas vienmēr zina, kāpēc Dievs soda cilvēku, un pasaka to mums; viņa rakstāmspalva ir apbrīnojami daiļrunīga; tomēr, kad cilvēks ir pelnījis sodu, bet nesaņem to, viņš neko nepaskaidro. Viņš, šķiet, ir neizpratnē, bet neko nesaka. Manuprāt, bieži vien ir acīmredzami, ka viņu sāpina pretrunas, tomēr viņš uzticīgi no visa spēka cenšas to neizrādīt. Kad nevar neko paslavēt, viņš noklusē tik uzkrītoši, ka šaubīga persona to varētu noturēt par slēptu kritiku. Tomēr viņš var justies gaužām apmierināts ar to viņa grāmata ir pilna ar šādām slēptām kritikām.

Skotijas karalis Dāvids… reliģijas aizsegā lika saviem sekotājiem barbariski apieties ar angļiem. Viņi uzšķērda sievietes, uzdūra bērnus uz šķēpiem, kāva priesterus pie altāriem un, nogriezuši galvas krucifiksu figūriņām, novietoja tās uz noslepkavoto ķermeņiem, bet uz krucifiksiem nostiprināja savu upuru galvas. Kur vien skoti gāja, it visur pavērās viena un tā pati šausminošā un nežēlīgā aina: starp vaidošiem mirējiem un izmisumā bļaujošiem dzīvajiem kliedza sievietes un vaimanāja veči.

Bet angļi uzvarēja.

Tad Lotjanas vīru vadonis krita, bultas caurdurts, un visiem viņa sekotājiem nācās bēgt, jo Visvarenais bija sadusmojies uz viņiem, un viņu pretestība tika pārrauta kā zirnekļa tīkls.

Par ko sadusmojies uz viņiem? Par tiem drausmīgajiem slaktiņiem? Nē, tas abās pusēs bija izplatīts paradums un tādējādi nebija kritizējams. Vai tas bija par slaktēšanu "reliģijas aizsegā"? Nē, par to nesadusmojās; visos tajos senajos gadsimtos reliģiskas jūtas bieži pauda tikpat dedzīgi. Patiesībā Viņš nemaz nebija sadusmojies uz "viņiem"; Viņš bija tikai saskaities uz viņu karali, kurš bija nepatiesi zvērējis. Tad kāpēc Viņš nesodīja karali "viņu" vietā? Tas ir sarežģīts jautājums. Pēc Hronikas var saprast, ka "sods", gluži kā ierasts, skāra nepareizo personu, bet I Icnrijs no Hantingtonas nepaskaidro, kāpēc tā notika. Tomēr viena lieta gan notika taisnīgi, un hronists neslēpj savu gandarījumu.

Augusta mēnesī Providence izcili parādīja savu taisnīgumu; divi aristokrāti, kuri bija pārveidojuši klosterus par nocietinājumiem un padzinuši mūkus, par savu grēku saņēma atbilstošu sodu. Viens bija Roberts Mermions, bet otrs Godfrijs de Mcndevils. Roberts Mcrmions, izsūtīts pretī ienaidniekam un noslepkavots zem klostera mūra, bija vienīgais kritušais, kaut gan atradās sava karaspēka ielenkumā. Mirstot tika izslēgts no baznīcas un aizgāja mūžīgā nāvē. Līdzīgi grāfs Godfrijs dc Mendevils bija vienīgais, kam no visiem viņa sekotājiem trāpīja parasta kājnieka bulta. Viņš nepievērsa ievainojumam uzmanību, bet pēc dažām dienām no tā nomira, tapdams izraidīts no baznīcas. Lūk, kāds ir Dieva sods vienmēr atcerieties to!

Man skrien tirpas pār kauliem ne jau šo vīru nāves dēļ, jo viņi to nopelnīja, bet gan mūžīgās nāves dēļ balti kvēlojošās ugunīs un liesmās. Šī doma liek manai miesai kņudēt. Dzīvē nekad neesmu pazinis vairāk par trim vai varbūt četriem vīriem, kurus gribētu redzēt degam tajās liesmās varbūt kādu gadu, bet nejau nu veselu mūžību. Manuprāt, es atmaigtu, vēl pirms gads būtu galā, un, ja varētu, atpestītu viņus no tās elles. Domāju, ja tā vīra sieva un bērneļi, kuri man nav neko sliktu nodarījuši, raudādami nāktu un lūgtos, es galu galā to nespētu izturēt; zinu, ka piedotu un atlaistu viņu pat tad, ja viņš būtu apgānījis klosteri. Henrijs no I lantingtonas tagad jau gandrīz septiņsimt piecdesmit gadus ir vērojis Godfriju de Mcndevilu un Mermionu, taču es to nespētu, es zinu nespētu. Esmu mīksts un maigs pēc dabas, es jau sen viņiem būtu piedevis septiņdesmit septiņas reizes. Un domāju, ka arī Dievs ir piedevis; tas ir tikai viedoklis un ne tik autoritatīvs kā Hantingtonas Henrija tulkojums. Es varētu iemācīties tulkot, bet nekad neesmu mēģinājis to darīt; man ir ļoti maz laika.

Viscaur savā grāmatā Henrijs izrāda to, cik labi viņam ir zināmi Dieva nodomi un iemesli viņa nolūkiem. Dažkārt patiesībā pat ļoti bieži rīcība seko nodomam pēc tik gara laika sprīža, ka vai jābrīnās, kā Henrijs varēja piemērot vienu rīcību no simta vienam nodomam un panākt, lai tādā rīcību un nolūku izvēles pārbagātībā tas vienmēr ir pareizais. Dažkārt cilvēks, izdarot noziegumu, sadusmo Dievu un pēc trīsdesmit gadiem tiek sodīts par to, bet tikmēr viņš ir pastrādājis miljons citu noziegumu. Tas nekas Henrijs atrod tieši to noziegumu, kura dēļ cilvēks kļūst par tārpu barību. Tārpus tolaik bieži izmantoja īpaši nelabu cilvēku slepkavošanai. Tagad tā vairs nedara, bet senos laikos tas bija iecienīts soda paņēmiens. Tas vienmēr norādīja uz Dieva "dusmām". Piemēram:

… taisnīgais Dievs atrieba Roberta Fičhilderbranda nodevību, viņa iekšās izauga tārps, kurš pakāpeniski izgrauza sev ceļu cauri viņa zarnām, kļūdams resns no izmisušā vīra, līdz, nepanesamu ciešanu nomocīts un vaidēdams, tas saņēma pelnīto sodu nāvi. 400. lpp.

Tas tārps droši vien bija aligators, bet mēs to nezinām; mēs tikai nojaušam, ka tā bija īpaša suga, kas tiek izmantota tikai dusmu nodošanai. Dažas autoritātes uzskata, ka tas bija ihtiozaurs, tomēr par to ir daudz šaubu.

Taču vienu gan mēs zinām tas tārps bija gaidījis gadiem ilgi. Roberts F. bija apgānījis klosteri vienu reizi; kopš tā laika viņš bija pastrādājis daudzus nepublicējamus noziegumus, taču tic bija atļauti vismaz netika nosodīti -, bet klostera izpostīšana nebija ne aizmirsta, ne piedota, un pēdīgi tārps ieradās.

Kāpēc šīs labošanās bija tik dīvaini novilcinātas? Kas ar to tika iegūts? Vai I Icnrijs no Flantingtonas patiešām zina faktus vai viņš tikai izsaka minējumus? Dažbrīd esmu gluži vai pārliecināts, ka viņš tikai min uz labu laimi un turklāt ne īpaši labi. Dievišķajai gudrībai neapšaubāmi jābūt kvalitatīvākai, nekā viņš liek noprast.

Piecus gadsimtus pirms Henrija laika dažus Ta Kunga pareģojumus minēja kāds pāvests, kurš pēc zināmām un absolūti uzticamām Dieva zīmēm, kas bija sagādātas vienīgi Viņa tuviem draugiem, saprata, ka pasaules gals

… drīz pienāks. Bet, šim pasaules galam tuvojoties, drīz notiks daudzas parādības, kas agrāk nav notikušas, kā, piemēram, atmosfēras izmaiņas, draudīgas zīmes debesīs, vētras sezonai neraksturīgā laikā, kari, bads, sērgas, zemestrīces dažādās vietās; viss, kas mūsu mūžā nenotiks, bet pēc mūsu mūža būs pagājis.

Un tomēr pasaules gals bija tik tuvu, ka šīs zīmes "atsūtīja iepriekš, lai mēs varam uzmanīgi apieties ar savām dvēselēm un būt gatavi sagaidīt nākamo Dieva sodu".

Tas bija pirms trīspadsmit gadsimtiem. Romiešu pareģu darbs nudien nebija uzlabojies.

Benaresa [27]

Ļaujiet man nodarboties ar tautas māņticību, un es neuztraukšos, kurš nodarbojas ar tās likumiem vai dziesmām.

(Niekkalbja Vilsotia jaunais kalendārs.)

Jā, Benaresas pilsēta būtībā ir tikai liela baznīca, reliģisks spiets, kurā ikkatra šūna ir templis, svētnīca vai mošeja un kurā ikkatrs iespējamais zemes un debesu labums ir iegūstams zem viena jumta, tā sakot tādas kā teoloģiski apgādātas Armijas un jūras kara flotes noliktavas.

Es izveidošu mazu ceļvedi svētceļniekam; tad jūs sapratīsiet, cik ērta ir šī sistēma, cik parocīga, cik saprātīga. Ja dodaties uz Benaresu ar nopietnu vēlmi gūt sev garīgu labumu, šis ceļvedis jums būs ļoti noderīgs. Dažus faktus es smēlos sarunā ar Viņa Svētību Pārķēra kungu, bet citus no viņa Ceļveža pa Benaresu; tādējādi tiem var uzticēties.

1.    Šķīstīšanās. Saullēktā jums jādodas uz Gangu un jāiegremdējas ūdenī, jānoskaita lūgšanas un jāpadzeras no upes. Tas jūs vispārēji šķīstīs.

2.   Aizsargāšanās pret izsalkumu. Pēc tam jums ir jānocietinās pret tikko minēto bēdīgo zemes slimību. To jūs darīsiet, kādu brīdi palūdzot Dievu Govs templī. Pie tempļa durvīm jūs ieraudzīsiet Ganešas, Sivas dēla, figūru; tam ir ziloņa galva un cilvēka ķermenis; tā seja un rokas ir no sudraba. Jūs to mazliet pielūgsiet un tad iesiet slēgtā verandā, kur sastapsiet dievlūdzējus, kas ar skolotāju palīdzību deklamē no svētajām grāmatām. Šajā vietā atrodas pulciņos novietoti primitīvi un nomācoši elki. Jūs varat kaut ko ziedot viņu uzturēšanai; pēc tam ejiet templī tas ir drūms un smakojošs, jo ir svēto govju un ubagu pārblīvēts. Jūs iedosiet kaut ko ubagiem un "godbijīgi noskūpstīsiet astes" tām govīm, kas paies garām, jo govis ir sevišķi svētas, un šis pielūgšanas akts nodrošinās, ka jums visu dienu negribēsies ēst.

3.   "Nabadzīgā cilvēka draugs". Pēc tam jūs pielūgsiet šo dievu. Viņš atrodas akmens tvertnes dibenā Dalbhyeswar templi Indijas svētā vīģeskoka ēnā Gangas stāvkrastā -, tāpēc jums jāatgriežas pie upes. Nabadzīgā cilvēka draugs ir materiālās labklājības dievs, bet it sevišķi tas ir lietus dievs. Pielūdzot viņu, jūs nodrošināsiet materiālo labklājību vai ari gan labklājību, gan lietu. Viņa jaunais vārds ir Šiva, un viņš uzturas akmens faila formas tvertnes dibenā. Jūs uzlejat viņam Gangas ūdeni un apmaiņā par šo cieņas izrādīšanu saņemat apsolītos labumus. Ja tomēr lietus kavējas, tad jums jālej ūdens tik ilgi, līdz tvertne ir pilna; lietus pavisam droši tad būs.

4.  Drudzis. Pie Kedar Ghat jūs ieraudzīsiet garas akmens trepes, kas ved lejā uz upi. Pusce|ā atrodas tvertne, kas piepildīta ar notekūdeņiem. Dzeriet no tās, cik vien vēlaties! Tas drudzim.

5.  Bakas. Taisnā ceļā no šejienes dodieties uz Cīhatl Galā redzēsiet mazu nobalsinātu ēku, kas ir Šitalai baku dievietei veltīts templis. Tur ir viņas dubliere primitīva cilvēka figūra aiz misiņa aizslietņa. Jūs to pielūgsiet un tūda| tiksiet atalgoti.

6.   Likteņa aka. Zināmu iemeslu dēļ pēc tam jūs dosieties izrādīt godbijību pie šīs akas. To jūs atradīsiet pilsētā Dandpan templī. Tajā saules gaisma krīt no kvadrātveida iedobes mūrējuma augšpusē. Jūs tuvosieties akai ar bijību, jo uz spēles tagad ir likta jūsu dzīve. Jūs pārlieksieties pār malu un ieskatīsieties tajā. Ja liktenis būs labvēlīgs, jūs akā ieraudzīsiet savu seju. Ja būs citādi lemts, tad sauli negaidot aizsegs mākonis un jūs neko neieraudzīsiet. Tas nozīmē, ka jums ir atlicis dzīvot mazāk par sešiem mēnešiem. Ja jau esat sasnieguši nāves slieksni, tad jūsu situācija nu ir pavisam nopietna. Kavēties vairs nevar. Šo dzīvi atlaidiet un sagatavojieties nākamajai. Jūsu izdevība to paveikt atrodas tepat pa rokai, pie paša elkoņa. Jūs pagriežaties un pielūdzat Maha Kal Diženā likteņa figūriņu, un dzīves laime ir nodrošināta. Ja jūsu ķermenis vēl dvašo, tad jums tagad būtu jāpapūlas dabūt nākamo pašreizējās dzīves nomas līgumu. Jums ir dota iespēja. Šajā apbrīnojami labi apgādātajā un brīnišķīgi sistematizētajā Garīgās un laicīgās armijas un jūras kara flotes noliktavā iespēja ir dota it visam. Jums tikai jānokļūst līdz

7. Garās dzīves akai. Tā atrodas brūkošā un svētā Briddhkal tempļa, kas ir viens no vecākajiem Benaresā, robežās. Jūs paiesiet garām pērtiķu dieva Hanumāna akmens figūrai un sagrauto pagalmu vidū atradīsiet seklu baseinu ar rāvainu notekūdeni. Tas ož kā vislabākais Limburgeras siers un ir netīrs pēc pūstošo lepras slimnieku mazgāšanās, bet tas nekas, apmazgājietics tajā; mazgājieties ar pateicību un pielūgsmi, jo tas ir Jaunības avots; šie ir Garās dzīves ūdeņi. Jūsu sirmie mati pazudīs un līdz ar tiem arī jūsu krunkas un reimatisms, rūpju nasta un gadu nespēks, un jūs iznāksict jauns, svaigs, elastīgs un kvēlu alku pārpilns pēc jaunas dzīves kņadas. Nekavējoties jūs pārņems dažādas vēlmes, kas bieži apciemo dārgajās jaunības fantāzijās. Ejot tālāk, jūs atradīsiet

8.    Vēlmju piepildījumu. Proti, nonāksiet pie Kameshtvar tempļa, kas ir veltīts Sivam kā Velmju pavēlniekam. Vienojieties tur par savām vēlmēm! Un, ja jums patīk tempļos skatīties uz elku bariem un drūzmu, tad tur jūs redzēsiet tik daudz elku, ka ar tiem pietiktu veselam muzejam. Nu jūs sāksiet grēkot ar jaunu sparu, tādēļ būtu labi bieži apmeklēt to vietu, kur varat dabūt

9.    Īslaicīgu attīrīšanos no grēka. Proti, Auskaru templi. Šai vietai jums jātuvojas ar visdziļāko bijāšanu, jo tā ir neizsakāmi svēta. Tā nudien ir vissvētākā vieta visā Benaresā, pati svētākā no svētajām cilvēku vērtējumā. Ta ir ar margām nožogota ūdens tilpne, uz kuru ved akmens kāpnes. Ūdens nav tīrs. Protams, tas nevar būt tīrs, jo tajā vienmēr mazgājas cilvēki. Ja izvēlēsieties stāvēt un skatīties, tad redzēsiet grēcinieku rindas kāpjam lejā un augšā lejā kāpjošie ir grēka notraipīti, augšā kāpjošie ir attīrīti no grēka. "Melis, zaglis, slepkava un laulību pārkāpējs var šeit nomazgāties un tapt tīrs," saka godājamais Pārķēra kungs savā grāmatā. Ļoti labi. Es pazīstu Pārķēra kungu un viņam ticu; ja kāds cits to būtu sacījis, es domātu, ka tam cilvēkam pašam būtu labāk nokāpt pie šīs ūdens tilpnes un vēlreiz nomazgāties. Šo tilpni izraka dievs Višnu. Viņam nebija nekā, ar ko rakt, vienīgi "disks". Es nezinu, kas ir disks, bet zinu, ka tas ir nožēlojams priekšmets, lai raktu ūdens tilpnes, jo, kad tilpne bija pabeigta, tā bija pilna ar sviedriem Višnu sviedriem. Viņš bija radījis būvlaukumu, uz kā atrodas Benaresa, un pēc tam ap to uzcēla zemeslodi, bet tā nosvīda, darinādams tādu sīkumu kā šī tilpne. Viens no šiem apgalvojumiem izraisa šaubas. Es nezinu, kurš, bet, manuprāt, grūti noticēt, ka dievs, kurš spēja uzbūvēt pasauli apkārt Benarcsai, nav bijis gana gudrs, lai to neuzbūvētu arī apkārt šai ūdens tilpnei, viņam nebūtu tā jārok. Jaunība, gara dzīve, īslaicīga attīrīšana no grēka, pestīšana caur Dižā likteņa pielabināšanu tas viss ir labi. Bet jums jādara kas vairāk. Jums ir

\0.Jāpārliecinās par pestīšanu. To var izdarīt vairākos veidos. Viens no tiem ir noslīkt Gangā, bet tas nav īpaši patīkami. Nomirt Benaresā ir vēl viens veids, taču tas ir pārāk riskants, jo brīdī, kad sitīs jūsu stunda, jūs varat neatrasties pilsētā. Labākais no visiem pārliecināšanas veidiem ir svētceļojums apkārt pilsētai. Jums ir jāiet kājām; turklāt jāiet basām kājām. Nogurdinošais ceļojums ir četrdesmit četras jūdzes garš, jo šie ceļi vijas tālu lauku apvidos, un jums nāksies soļot kādas piecas vai sešas dienas. Taču jums būs pietiekami liela kompānija. Jūs pārvietosieties kopā ar milzīgiem laimīgu svētceļnieku pūļiem, kuru mirdzošie ietērpi padarīs šo skatu skaistu un kuru līksmās dziesmas un pateikšanās par panākumiem atgaiņās jūsu nogurumu un uzmundrinās jūsu garu; ik brīdi būs tempļi, kuros varēsiet pagulēt un atspirdzināties ar ēdienu. Svētceļojums ir galā, jūs esat ieguvuši atpestīšanu un samaksājuši par to. Tomēr saņemt jūs to varat, ja vien

11 .Jūsu atpestīšana tiek fiksēta. To jūs varat izdarīt Sakhi Rinayak templī, un labāk fiksējiet savu atpestīšanu, jo citādi nevarēsiet pierādīt, ka esat paveicis svētceļojumu gadījumā, ja kādu dienu šo faktu mēģinās apstrīdēt. Šis templis atrodas šķērsielā aiz Govju tempļa. Virs durvīm ir sarkans attēls ar Ganešas Šivas dēla un pēcteča un, kā saka, arī teoloģiskā monarha Velsas prinča ziloņa galvu. Tur ir dievs, kura uzdevums ir atzīmēt jūsu svētceļojumu un uzņemties atbildību par jums. Jūs viņu neredzēsiet, taču redzēsiet braminu, kurš šo lietu nokārtos un paņems naudu. Ja viņš aizmirst iekasēt naudu, jūs varat viņam to atgādināt. Viņš zina, ka jūsu atpestīšana tagad ir garantēta, bet, protams, jums jau arī pašiem patiktu to zināt. Jums nekas cits neatliek kā doties skaitīt lūgšanas un samaksāt pie

12. Atpestīšanas akas. Ta atrodas blakus Zelta templim. Tur jūs ieraudzīsiet no viena melna marmora gabala izveidotu bulli, kurš ir daudz lielāks par jebkuru dzīvu bulli, kādu jūs jebkad būsiet redzējuši, un galu galā arī tā ārējais veidols nav līdzīgs. Un tur jūs arī ieraudzīsiet kaut ko ļoti neparastu Šivas figūriņu. Viņa lingu jau būsiet redzējuši piecdesmit tūkstoš reižu, bet šis ir pats Šiva, un runā, ka šī figūra ir ļoti līdzīga īstajam dievam. Tam ir trīs acis. Viņš ir vienīgais dievs ar trim acīm. Aku sedz smalku akmeņu pārsegs, ko balsta četrdesmit pīlāri, un tam apkārt jūs ieraudzīsiet to, ko esat jau redzējuši gandrīz ikkatrā Benaresā apmeklētajā svētnīcā dievbijīgo un kaismīgo svētceļnieku pūli. Viņiem tiek iesmelts svētais ūdens; līdz ar šo ūdeni viņi saņem skaidru, saviļņojošu un tīru apziņu, ka ir glābti; pēc viņu sejām jūs varat redzēt, ka šajā pasaulē ir viena vislielākā laime, ar ko nevar salīdzināt nevienu citu prieku. Jūs saņemat savu ūdeni, iemaksājat par to, un ko vēl jums vajag? Zeltu, briljantus, varu, slavu? Vienā mirklī tas viss pārtop par zemi, putekļiem, pelniem. Tagad pasaule vairs neko nevar jums dot. Jums tā ir bankrotējusi.

Es neapgalvoju, ka svētceļnieki savus pielūgšanas aktus veic tādā kārtībā un secībā, kāda ir ieskicēta šajā manā ceļvedī, bet domāju uz to uzvedina loģika -, ka tieši tā viņiem būtu jādara. Juceklīgas pielūgšanas vietā mums ir noteikta starta pozīcija un secība, kas neatlaidīgi un ar pamatotu un loģisku progresiju nes svētceļnieku tālāk uz skaidru mērķi. Tādējādi pelde Gangā rīta agrumā rosina viņa ēstgribu; viņš nobučo govs asti, un apetīte pazūd. Tad ir darba laiks un viņa prāts sāk ilgoties pēc materiālas labklājības, un viņš dodas uzliet ūdeni Sivas vīrišķajam simbolam; tas nodrošina labklājību, bet atnes arī lietu, kurš izraisa drudzi. Pēc tam, lai izārstētos no drudža, viņš padzeras notekūdeņos pie Kedar Gliat; drudzi tas ārstē, bet pagādā viņam bakas. Viņš grib zināt, kā tas beigsies, tāpēc dodas uz Danpan templi un ieskatās akā. Mākoņos tīta saule parāda, ka nāve ir tuvu. Loģiski, ka šajā laikā, kad viņš nezina, kurā brīdī var nomirt, vislabāk ir nodrošināt sev laimīgu aizkapa dzīvi; to viņš dara caur Dižā likteņa aģentūru. Tagad debesu valstība viņam ir garantēta; nākamais solis, dabiski, būtu turēties pēc iespējas ilgāk pa gabalu no tās. Tāpēc viņš dodas uz Briddhkal templi un, nomazgādamies baseinā ar lepras pūžņiem, kas nonāvētu jebkuru mikrobu, nodrošina sev jaunību un ilgu mūžu. Loģiski, jaunība ir sagatavojusi viņu grēkam un tieksmei to pastrādāt, tāpēc, dabiski, viņš dosies uz svētnīcu, kas veltīta vēlmju piepildījumam, un par visu vienosies. Loģiski, ka tagad viņš šad un tad aizstaigās uz Auskaru aku, lai atslābinātos un atgūtu spēku turpmākiem aizliegtajiem priekiem. Bet visumā viņš tomēr ir cilvēks, un tādējādi savos pārdomu starplaikos viņš vienmēr prātos par tuvāko nākotni. Viņš dosies lielajā svētceļojumā apkārt pilsētai un tādējādi gādās, lai pavisam noteikti tiktu atpestīts, bet, ja šī atpestīšana būs arī fiksēta, tad pilnā mērā saglabāsies un galīgo norēķinu juceklī netiks aizmirsta vai noliegta. Loģiski, viņš arī vēlēsies, lai būtu apmierinoša un nomierinoša personiskā apziņa, ka šī atpestīšana ir garantēta; tāpēc viņš dodas uz Atpestīšanas aku, saņem atpestīšanas apliecinājumu un tad dodas savās gaitās mierīgs un apmierināts, jo tagad viņš ir karaliski apveltīts ar labumu, kuru neviena cita reliģija visā pasaulē nevar viņam sniegt. No šī brīža viņš var grēkot tik daudz, cik vien vēlas, un par to viņam nekas nebūs.

Tādējādi šī sistēma, pareizi un loģiski sakārtota, ir vienkārša, koncentrēta un skaidri definēta un aptver visu Benaresu. Es alkstu šo sistēmu rekomendēt tiem, kam citas reliģiskās sistēmas liekas pārāk sarežģītas, prasīgas un apnicīgas, lai tiktu izmantotas šajā mūsu drūmi īsajā mūžā.

Tomēr es negribu nevienu maldināt. Manā ceļvedī trūkst vienas detaļas. Man tā ir jāpievieno. Patiesība tāda, ka pēc tam, kad svētceļnieks ir uzticīgi un līdz galam sekojis ceļveža norādēm un ir nodrošinājis sev atpestīšanu un arī personisku šī fakta apzināšanos, joprojām ir iespējama kāda nejaušība, kas var visu anulēt. Ja viņš kādreiz pārcelsies uz Gangas otru krastu un nejauši tur aizkavēsies, un nomirs, tad tūdaļ pat viņš atkal atgriezīsies dzīvē, bet tikai šoreiz ēzeļa izskatā. Padomājiet pēc visas šīs ņemšanās un izdevumiem. Jūs saprotat, cik tur ir mainīga un nenoteikta atpestīšana. Hinduistam ir bērnišķīga un nepamatota nepatika pret pārvēršanos par ēzeli. Grūti pateikt, kāpēc tā. Īstenībā varētu gaidīt, ka ēzelim nepatiktu, ja to pārvērš par hinduistu. Varētu domāt, ka tādējādi viņš zaudētu cieņu, kā arī pašcieņu un deviņas desmitdaļas no savas gudrības. Bet hinduists, pārvēršoties par ēzeli, neko nezaudētu, ja vienīgi viņa reliģiju. Turklāt viņš daudz iegūtu atbrīvošanos no vergošanas diviem miljoniem dievu un divdesmit miljoniem priesteru, faķīru, svēto ubagu un citu svēto baciļu; viņš izglābtos no hinduistu elles; viņš izglābtos arī no hinduistu paradīzes. Par šiem labumiem hinduistam būtu jāpadomā; pēc tam viņš dotos pāri Gangai un nomirtu otrā krastā.

Bcnarcsa ir reliģisks Vezuvs. Tās iekšienē gadiem ilgi bango un skalojas, rīb, dārd un dreb, mutuļo un vārās, un liesmo un dūmo teoloģiski spēki. Bet tā pakājē savu posteni ir ieņēmusi neliela misionāru grupiņa, un viņiem ir cerības. Tur ir Baptistu misionāru biedrība, Baznīcas misionāru biedrība, Londonas misionāru biedrība, Velsas misionāru biedrība un Bībeles un medicīnas misija. Viņiem ir skolas, un šķiet, ka galvenokārt viņi strādā ar bērniem. Un nav šaubu, ka tieši šis darbs arī sokas vislabāk, jo pieaugušie visur un vienmēr iespējami cieši turas pie tās reliģijas, ar kuru ir uzauguši.

V sociālā kārtība

..

Bite

Ar biti mani iepazīstināja Māterlinks. Gribu teikt garīgi un poētiski. Man jau agrāk bija darījuma iepazīšanās ar biti. Tas bija bērnībā. Dīvaini, ka tādu formalitāti atceros tik ilgi gandrīz sešdesmit gadu.

Bišu pētnieki vienmēr par biti runā sieviešu dzimtē. Tas ir tāpēc, ka visas svarīgās bites ir šī dzimuma. Spietā ir viena precēta bite, saukta par karalieni. Viņai ir piecdesmit tūkstoši bērnu, no tiem apmēram simts ir dēli, pārējās meitas. Dažas no meitām ir jaunules, dažas ir vecmeitas viņas ir jaunavas un tādas arī paliek.

Katru pavasari karaliene iznāk no stropa un aizlido ar vienu no saviem dēliem un viņu apprec. Medusmēnesis ilgst tikai vienu vai divas stundas; pēc tam karaliene šķiras no sava vīra, atgriežas mājās un ir tiesīga izdēt divus miljonus oliņu. Gadam ar to būs pietiekami, bet ne vairāk, jo simtiem bišu katru dienu noslāpst, citus simtus apēd putni, un karalienes uzdevums ir gādāt, lai populācija atbilst standartam teiksim, piecdesmit tūkstošiem bišu. Viņai vienmēr ir jābūt pa rokai šādam bērnu daudzumam. Svarīgi, lai tie ir produktīvi rosīgi sezonas laikā vasarā -, citādi ziema saimi pārsteigs ar nepietiekamu barības daudzumu. Saskaņā ar šo nepieciešamību karaliene izdēj no diviem līdz trim simtiem oliņu dienā. Viņai jāizvērtē situācija, lai vājas ziedu ražas gadā ncizdētu vairāk oliņu, nekā nepieciešams, bet bagātīgas ražas gadā oliņu nebūtu par maz, citādi direktoru padome gāzīs viņu no troņa un ievēlēs jaunu karalieni, kas ir apdomīgāka.

Dažas karaliskās mantinieces vienmēr ir rezervē un gatavas ieņemt viņas vietu gatavas un ļoti vēlas to izdarīt, lai arī bišu karaliene ir viņu pašu māte. Šīs meitenes tiek turētas atsevišķi un kopš dzimšanas ir karaliski barotas un aprūpētas. Neviena cita bite nedabū tik izsmalcinātu barību kā viņas, ne arī dzīvo tik lepni un grezni. Rezultātā šīs bites ir lielākas, garākas un spīdīgākas par savām strādājošajām māsām. Un viņām ir līks dzelonis austrumnieku zobena formā, bet pārējām bitēm dzeloņi ir taisni.

Parasta bite dzels jebkuram, bet karaliskās bites dzels tikai karalisko ģimeņu locekļiem. Parasta bite dzels un nogalinās jebkuru parastu biti, ja būs iemesls, bet, kad ir nepieciešamība nogalināt karalieni, tiek izmantotas citas metodes. Kad karaliene ir kļuvusi veca un gausa un nedēj pietiekami daudz oliņu, vienai no viņas karaliskajām meitām ir atļauts tai uzbrukt, bet pārējās bites noskatās duelī un rūpējas, lai spēle ir godīga. Duelēšanās notiek ar līkajiem dzeloņiem. Ja viena no cīnītājām tiek spēcīgi nospiesta, padodas un bēg, tad viņu atved atpakaļ un liek cīnīties vēlreiz vienu, varbūt divas reizes. Pēc tam, ja viņa vēlreiz bēg, lai glābtu savu dzīvību, viņas liktenis ir taisnīga nāve. Ap viņu kamolā saspiežas pašas bērni un tur viņu ciešajā satvērienā divas vai trīs dienas, līdz viņa nomirst bada nāvē vai nosmok. Tikmēr uzvarētāja bite saņem karalisko godu un izpilda vienīgo karalisko funkciju oliņu dēšanu.

Kas attiecas uz karalienes tiesiskās slepkavības ētiku tas ir politikas jautājums un tiks pārrunāts vēlāk piemērotā vietā.

Būtībā visu savu īso mūžu piecus vai sešus gadus karaliene nodzīvo ēģiptiešu piramīdās valdošā tumsā un cēlā karalisko apartamentu noslēgtībā. Viņas tuvumā ir tikai zemas kārtas kalpotāji, kuri sniedz vienīgi tukšu, liekulīgu pieķeršanos īstas mīlestības vietā, pēc kā alkst viņas sirds. Viņi izspiego karalieni gaidošo pēcteču interesēs, ziņo tiem un pārspīlē viņas vainas un trūkumus. Viņi luncinās ap karalieni un glaimo, bet aizmuguriski ccļ tai neslavu. Viņi zemojas karalienes priekšā, kamēr viņa ir pie varas, bet vecumā un vārgumā viņu pamet. Tā viņa sēž visu sava mūža garo nakti vientuļa, izolēta no mierinošas līdzjūtības un jaukas sabiedrības, un sirsnīgiem mīlestības apliecinājumiem, pēc kuriem alkst, drausmīgā sociālā stāvokļa apzeltītajā sprostā, pašas nama bezcerīgajā trimdā. Šis spārnotais saules bērns, kas dzimis brīvībai, zilām debesīm un ziedošiem laukiem, ir tikai noguris papildinājums formālām ceremonijām un mehāniskai godināšanai. Viņai piedzimstot, krāšņā nejaušība izlēma šo nenovērtējamo mantojumu iemainīt pret melnu ieslodzījumu, ārēju greznību un dzīvi bez mīlestības, bet mūža nogalē piedzīvot apvainojumu, kaunu un nežēlīgu nāvi un, sava humānā instinkta vadīta, bite nolemta uzskatīt šo darījumu par vērtīgu!

Hūbcrs, Laboks, Māterlinks var teikt, visas dižās autoritātes ir vienojušies, ka šī bite nav humānas ģimenes loceklis. Es nezinu, kāpēc viņi tā izlēma, bet domāju, ka tas ir saistīts ar negodīgiem motīviem. Iemesls neskaitāmie fakti, ko atklāja viņu rūpīgie un vispusīgie eksperimenti, pierāda: ja pasaulē ir kāds izcils muļķis, tad tā ir bite. Liekas tas visu izskaidro.

Taču tā ir zinātnieka metode. Viņš var pavadīt trīsdesmit gadus, kraujot grēdām faktus, lai pierādītu kādu teoriju. Pēc tam viņš tā priecājas par savu veikumu, ka vairs nepievērš uzmanību galvenajam no visiem faktiem viņa faktu krājums pierāda pavisam ko citu. Ja jūs norādāt uz šo neveiksmi, tad viņš vairs neatbild uz jūsu vēstulēm; kad zvanāt pie viņa durvīm, lai pārliecinātu par neveiksmi, kalpotājs samelo un jūs neielaiž. Zinātniekiem ir pretīgas manieres, izņemot tās reizes, kad jūs atbalstāt viņu teorijas, tad gan jūs varat pat aizņemties naudu no tiem.

Lai būtu pilnīgi godīgs, es pieļaušu, ka laiku pa laikam kāds no viņiem atbildēs uz jūsu vēstulēm, bet, to darot, viņi izvairās no strīdīga jautājuma, jūs nevarat viņus uz to piespiest. Kad atklāju, ka bite ir humāna, es par to uzrakstīju visiem tiem zinātniekiem, kurus tikko minēju. Taču tas, ko es saņēmu, nav nekas tāds, kas līdzinātos atbildēm.

Jaunava ir nākamais svarīgākais personāžs stropā pēc karalienes. Jaunavas kopskaitā ir no piecdesmit līdz simts tūkstošiem, un viņas ir strādnieces melnā darba darītājas. Bez viņām netiek paveikts neviens darbs ne stropā, ne arī ārpus tā. Tēviņi nestrādā, un arī karalienes nestrādā, ja vien oliņu dēšana nav darbs, taču man tā nešķiet. Jaunavu ir tikai divi miljoni, un piecu mēnešu laikā tām ir jāizpilda visi līguma nosacījumi. Darbu sadalījums stropā ir tikpat skaidri un sīki specializēts kā daudzās amerikāņu mehāniskajās darbnīcās vai fabrikās. Bite, kas ir apguvusi vienu no daudzām un dažādām koncerna nozarēm, nezina, kā realizēties citās nozarēs, un justos aizskarta, ja viņai palūgtu pielikt roku kaut kur ārpus viņas darba uzdevumiem. Viņa ir tikpat humāna kā pavārs. Ja jūs palūgtu pavāram pasniegt ēdienu, tad jūs jau zināt, kas notiktu. Ja gribēsiet, pavāri spēlēs klavieres, bet neko vairāk. Es zinu, kā tas ir, savulaik esmu palūdzis pavāram saskaldīt malku. Pat pērkamai meitenei ir savas robežas; tiesa, tās ir nenoteiktas, vāji fiksētas, pat elastīgas, bet tomēr tās pastāv. Tas nav pieņēmums, bet gan uz faktiem balstīta patiesība. Un tad vēl ir virssulainis. Palūdziet viņam nomazgāt suni. Ir tieši tā, kā es saku, šādi var daudz iemācīties, pat grāmatas nelasot. Grāmatas ir ļoti labas, tomēr tās neaptver visu estētiski humānās kultūras sfēru. Profesionālā pašcieņa ir viens no pamatu pamatiem, ja ne pats galvenais. Nav šaubu, ka tieši tā tas ir bišu stropā.

Neparasts vēstures fragments

Merionsitija pie Misisipi upes Misūri štatā ciems; laiks: 1845. gads. La Bourboule-les-Baitis Francijā ciems; laiks: 1894. gada jūnija beigas. Tajā agrākajā laikā es atrados vienā ciemā, bet tagad esmu otrajā. Šos laikus un vietas šķir pietiekami liela distance, tomēr šodien man ir dīvaina sajūta, ka esmu atmests atpakaļ tajā Misūri cicmā un vēlreiz izdzīvoju zināmas satraucošas dienas, ko pirms tik ilga laika tur pieredzēju.

Pagājušās sestdienas vakarā kāds itāļu slepkava atņēma dzīvību Francijas Republikas prezidentam. Vakar pūlis kliegdams, brēkdams, dziedādams "Marseljēzu" un apmētādams mūsu logus ar nūjām un akmeņiem, ielenca mūsu viesnīcu, jo te ir itāliešu viesmīļi. Pūlis pieprasīja, lai tie nekavējoties tiktu izraidīti no ēkas lai tiktu piekauti un pēc tam padzīti no ciema. Visi, kas uzturējās viesnīcā, palika nomodā līdz vēlai naktij un piedzīvoja dažāda veida šausmas, par kurām var izlasīt grāmatās, kas stāsta par itāliešu un franču bandu nakts uzbrukumiem: tuvojošies bara pieaugošā aurošana, ierašanās ar akmeņu lietu un stiklu plīšanu, attālināšanās, lai vienotos par jauniem plāniem, tam seko klusums, ļaunu vēstošs, draudīgs un grūtāk paciešams nekā aktīvs aplenkums un troksnis. Viesnīcas saimnieks un divi ciema policisti nepiekāpās un visbeidzot pūli pārliecināja doties projām un likt mūsu itāliešus mierā. Šodien četriem no barvežiem ir piespriests bargs publisks sods un, var teikt, viņi ir kļuvuši par vietējiem varoņiem.

Tieši tādu pašu kļūdu pirms pusgadsimta pieļāva Misūri cicmā. Šī kļūda tika atkal un atkal atkārtota gluži tāpat, kā šajos beidzamajos mēnešos to dara Francija.

Mums cicmā bija savi Ravošāli, Anrī, Vclāni un arī savs Cezario ceru, ka esmu nepareizi uzrakstījis viņa vārdu. Pirms piecdesmit gadiem mēs būtībā piedzīvojām to pašu, ko piedzīvo Francija beidzamajos divos trīs gados attiecībā uz periodiskiem izbīļiem, šausmām un drebēšanu.

Dažās detaļās paralēles sakrīt neparasti precīzi. Tajā laikā cilvēkam atklāti izteikties un pasludināt sevi par nēģeru verdzības ienaidnieku nozīmēja vienkārši pasludināt sevi par vājprātīgu, jo viņš apgānīja lielāko misūrieša svētumu un tātad nevarēja būt pie pilna prāta. Pirms trim gadiem cilvēkam Francijā pasludināt sevi par anarhistu nozīmēja pasludināt sevi par ārprātīgo arī viņš nevarēja būt pie pilna prāta.

Tagad tas pirmais sabiedrības augsti godātas institūcijas zākātājs ir visnotaļ pārliecināts, ka rīkojas visā nopietnībā; viņa sekotāji un atdarinātāji varētu būt blēži un karjeristi, bet viņš pats ir patiess viņš visu savu sirdi ir ielicis protestā.

Roberts Hārdijs bija mūsu pirmais abolicionists drausmīgs vārds! Viņš bija kvalificēts mucinieks un strādāja lielā darbnīcā, kas piederēja ievērojamam cūkgaļas konservu uzņēmumam, kurš bija Merionsitijas lielākais lepnums un vienreizīgs labklājības avots. Viņš bija no Jaunanglijas, tātad svešinieks. Un, būdams svešinieks, viņš, protams, tika uzskatīts par mazvērtīgāku personu jo tāda ir cilvēku daba jau no Ādama laikiem, — un pret viņu izturējās kā pret nevēlamu personu, jo šāds ir senais cilvēku un dzīvnieku uzvedības likums. Hārdijs bija trīsdesmit gadu vecs vecpuisis bāls, aizrāvies ar fantāzijām un lasīšanu. Viņš bija rezervēts un likās dodam priekšroku vientulībai, kurā bija ierauts. Līdzgaitnieki bieži viņam veltīja dažādas augstprātīgas piezīmes, bet, tā kā I Iārdijs tās neņēma ļaunā, tad tika nospriests viņš ir gļēvulis.

Pēkšņi viņš pasludināja sevi par abolicionistu tieši un atklāti! Viņš teica, ka nēģeru verdzība ir noziegums, negods. Uz brīdi pilsēta bija paralizēta aiz pārsteiguma. Pēc tam ļaudis pārņēma nevaldāmas dusmas un pūlis sāka spietot uz mucinieku darbnīcu, lai nolinčotu Hārdiju. Taču metodistu mācītājs noturēja iespaidīgu runu un pūli apturēja. Viņš pilsētniekiem pierādīja: I lārdijs ir vājprātīgs un neatbild par saviem vārdiem, jo neviens cilvēks, būdams pie pilna prāta, nevarētu šādi runāt.

Tādējādi Hārdijs bija glābts. Būdams vājprātīgs, viņš drīkstēja runāt. Viņu sāka uzskatīt par labu laika kavēkli. Vairākus vakarus pēc kārtas viņš brīvdabā runāja par verdzības atcelšanu un visa pilsēta sapulcējās, lai paklausītos un pasmietos. Viņš lūdzās, lai iedzīvotāji tic, ka viņš ir pie pilna prāta un patiess, un lai pažēlo vergus, un atjauno viņu nozagtās tiesības, citādi itin drīz plūdīšot asinis — asinis, asinis, asiņu upes!

Tā bija lieliska izklaide. Bet pēkšņi apstākļi mainījās. Kāds vergs atsteidzās no Palmiras apgabala centra, kas atradās dažu jūdžu attālumā, un tuvojošās rītausmas blāvajā mijkrēslī grasījās ar kanoe bēgt uz Ilinoisu, kur viņu gaidītu brīvība, bet to sagrāba pilsētas konstcbls. Tuvumā gadījās I Iārdijs un centās glābt nēģeri. Izraisījās cīņa, un konstcbls gāja bojā. I Iārdijs šķērsoja upi kopā ar nēģeri, bet pēc tam atgriezās, lai padotos. Tas viss prasīja zināmu laiku, jo Misisipi nav nekāds franču strautiņš kā Sēna, Luāra vai tās pārējās urdziņas, bet ir īsta upe, gandrīz jūdzi plata. Pilsēta jau bija gatava ķerties pie spēka pielietošanas, bet metodistu sprediķotājs un šerifs bija vienojušies kārtības interesēs; tā nu Hārdiju ielenca spēcīgs konvojs un nogādāja uz ciema tuptūzi, par spīti visiem pūļa centieniem viņu sadzenāt. Lasītājs būs jau sapratis, ka šis metodistu mācītājs bija izmanīgs vīrs, turklāt izdarīgs un ar labu smadzeņu podu. Dcimons Viljamss Viljamss bija viņa vārds; Deimons Viljamss, ja viņu pieminēja publiski, bet, runājot zem četrām acīm, viņu dēvēja par Dēmonu Viljamsu, jo viņš mēdza lādēties varcn bieži un sulīgi.

Pilsētu bija pārņēmusi milzīga panika. Konstebls bija pirmais cilvēks, ko šajā pilsētā nogalināja. Šis atgadījums bija pats iespaidīgākais visā pilsētas vēsturē. Tas piešķīra necilam ciemam negaidītu svarīgumu; konstebla vārds tika daudzināts divdesmit jūdžu apkārtnē. Un tāpat arī Roberta l lārdija vārds Roberts Hārdijs, svešinieks, nicināmais. Vienā dienā viņš bija kļuvis par vissvarīgāko personu visā reģionā un vienīgo cilvēku, par ko runāja. Kas attiecas uz pārējiem muciniekiem, tad arī viņu stāvoklis bija ļoti mainījies tagad viņi bija kļuvuši par tik svarīgiem vai mazāk svarīgiem ļaudīm atbilstoši tam, cik pazīstami viņi bija ar jauno slavenību. Divi trīs mucinieki, kas patiešām iepriekš bija draudzīgās attiecībās ar Ilārdiju, kļuva par sabiedrības apbrīnojamās intereses un savu biedru apskaušanas objektiem.

Ciema nedēļas laikraksts nesen bija pārgājis jauna izdevēja rokās. Jaunais vīrs bija uzņēmīgs puisis un nu šo traģēdiju atainoja tā, kā vien spēja. Viņš izlaida spcciālizdevumu. Pēc tam izlikt reklāmas, solot veltīt visu avīzi jautājumiem, kas ir saistīti ar lielo notikumu, tur būtu pilna un spraigi interesanta slepkavas biogrāfija un pat viņa portrets. Izdevējs turēja doto vārdu, pats izgreba portretu koka iespiedzīmes aizmugurē un šausmīgi bija to uzlūkot. Tas radīja milzīgu satraukumu, jo šī bija pirmā reize, kad ciema avīzē parādījās foto. Ciems bija ļoti lepns. Avīzes tirāža bija desmit reižu lielāka nekā agrāk, taču visi eksemplāri tika pārdoti.

Uz tiesas procesu ieradās ļaudis no visām apkārtnes fermām, kā arī no Hanibalas, Kvinsijas un pat no Kcokukas, bet tiesas namā spēja satilpt tikai daļa no pūļa, kas gribēja tajā iekļūt. Tiesas prāvu atspoguļoja ciema avīzē, publikācijas papildināja ar jaunām apsūdzētā fotogrāfijām.

Hārdiju notiesāja un pakāra tā bija kļūda. Cilvēki nāca jūdzēm tālu, lai noskatītos pakāršanu. Viņi nesa sev līdzi kūkas un sidru, atveda arī sievietes un bērnus un sarīkoja pikniku. Tas bija lielākais pūlis, kādu ciems jebkad bija pieredzējis. Virve, kurā pakāra Hārdiju, tika aizrautīgi izpirkta pa collai vien, jo it visi no šī neaizmirstamā notikuma gribēja saglabāt kādu piemiņas lietu.

Mokām, ko apzelta ar neslavu, ir sava pievilcība. Vienas nedēļas laikā pēc šī notikuma cicmā četri jauni cilvēki īstas niecības pasludināja sevi par abolicionistiem! Dzīvē Hārdijs nebija spējis kādu pārvilināt savā pusē, visi smējās par viņu, bet par tā mantojumu neviens nevarēja smieties. Šie četri plātījās ar savām cepurēm, kurām bija nolaistas malas, tās bija novilktas pāri sejām un deva neskaidrus mājienus par šausminošām izredzēm. Cilvēki bija satraukti un nobijušies un to izpauda. Un cilvēki bija ari apstulbuši viņi to nespēja saprast. "Abolicionists" vienmēr ir bijis negoda un šausmu apzīmējums, tomēr te bija četri jauni vīrieši, kuri ne tikai nekaunējās nest šo vārdu, bet dzelžaini ar to lepojās. Turklāt viņi bija jauni cilvēki ar labu reputāciju no labām ģimenēm un uzaudzināti baznīcas garā. Eds Smits deviņpadsmit gadu vecais iespiedēja māceklis bijis galvenās svētdienas skolas audzēknis un reiz bez pārtraukuma bija nodeklamējis trīs tūkstošus Bībeles vārsmu. Pārējie trīs: Diks Sevidžs divdesmit gadu vecs maiznieka māceklis, Vils Džoiss divdesmit divus gadus vecs kalējs amatnieks un I Icnrijs Tcilors divdesmit četrus gadus vecs tabakas griezējs. Visiem piemita sentimentāla daba, viņi bija salasījušies piedzīvojumu romānus, visi rakstīja dzeju tā tas bija. Viņi bija iedomīgi un muļķīgi, bet nekad agrāk nebija radušās aizdomas, ka tiem piemistu kas slikts.

Viņi distancējās no sabiedrības un kļuva arvien noslēpumaināki un biedējošāki, taču drīz guva ievērību, kad, nosaucot vārdos, tika apsūdzēti no kanceles tas sacēla milzīgu kņadu! Tas bija kaut kas grandiozs, tā bija slava! Viņus tagad apskauda visi pārējie jaunieši. Tas bija dabiski. Viņu kompānija auga auga satraucoši. Viņi izdomāja sev nosaukumu. Tas bija slepens vārds, ko neizpauda nevienai nepiederošai personai. Publiski viņi tika dēvēti vienkārši par abolicionistiem. Viņiem bija paroles, īpaši rokasspiedieni un zīmes. Viņiem bija slepenas tikšanās, bet iestāšanās viņu rindās tika pavadītas ar drūmi krāšņām ceremonijām pusnaktī.

Viņi vienmēr runāja par Hārdiju kā par "Mocekli" un pie katras mazākās izdevības devās gājienā pa ciema galveno ielu pusnaktī, melnos apmetņos, maskās, svinīga bungu ritma pavadījumā svētceļojumā uz Mocekļa kapu, kur vareni paaušojās un zvērēja atriebties viņa slepkavām. Par šiem svētceļojumiem viņi iepriekš izziņoja ar mazām afišām un brīdināja visus turēties iekštelpās un aptumšot māju logus, gar kuriem virzījās viņu procesija, kā arī pilnībā censties atbrīvot ceļu. Šiem brīdinājumiem tika paklausīts, jo afišu augšpusi rotāja galvaskauss un sakrustoti kauli.

Kad tas tā bija risinājies aptuveni astoņas nedēļas, notika kaut kas gluži dabisks. Daži spēcīga rakstura vīri pamodās no baiļu murga, kas bija apstulbinājis viņu spējas, un sāka uz sevi un sabiedrību izlādēt nicinājumu un izsmieklu par to, ka bija pacietuši šo bērnišķīgo spēlīti. Vienlaikus viņi ierosināja to nekavējoties izbeigt. Visiem uzlabojās garastāvoklis: mirušos garos bija iedvesta dzīvība, drosme auga augumā, un viņi atkal sāka justies kā vīri. Tas bija sestdienā. Visu dienu šī jaunā jutoņa auga un pieņēmās spēkā. Tā auga bez vilcināšanās, atnesdama sev līdzi iedvesmu un pacilātību. Pusnakts pienāca ar saliedētu sabiedrību, kura bija pilna dedzības un drosmes un ar skaidri nospraustu un apsveicamu uzdevumu. Lielākais organizētājs, kā arī labākais un skarbākais runātājs tajā dižajā sestdienā bija prezbiteriešu garīdznieks, kas no savas kanceles reiz bija apsūdzējis sākotnējo četrotni, Viņa Svētība Haiarams Flcčers. Viņš solījās vēlreiz izmantot savu kanceli sabiedrības interesēs. Nākamajā dienā viņam bija jāpaziņo tas, kas tika atklāts jeb, kā viņš teica briesmīgās organizācijas noslēpumi.

Taču noslēpumu atklāšana nenotika. Pustrijos naktī nāves klusumu cicmā pārrāva sprādziena blīkšķis un pilsētas patruļa ieraudzīja, kā sprediķotāja māja sīkās, virpuļojošās daļiņās uzlido gaisā. Sprediķotājs bija nogalināts kopā ar nēģerieti viņa vienīgo verdzeni un kalponi.

Pilsēta atkal bija paralizēta, turklāt pamatoti. Ir vērts cīnīties pret redzamu ienaidnieku, un vienmēr ir daudz vīru, kas gatavi to darīt, bet cīnīties pret neredzamu ienaidnieku tādu, kurš piezogas un savu šausminošo darbu paveic tumsā, neatstājot pēdas, tas jau ir kas cits. Šāda rīcība pat visdrosmīgākajam vīram liek trīcēt un turēties malā.

Pārbiedētās ļaužu masas baidījās iet uz sprediķotāja bērēm. Vīram, kura baznīca bija bāztin piebāzta ar cilvēkiem, kas nāca klausīties, kā viņš atmasko un apsūdz kopējo ienaidnieku, bērēs bija tikai neliels skaits pavadītāju. Izmeklēšana pasludināja spriedumu, ka "šī nāve bijusi Dieva pirksts", jo ncpictcicās neviens liecinieks. Ja arī kādi liecinieki eksistēja, tad viņi piesardzīgi turējās pa gabalu. Nešķita, ka kāds izjustu nožēlu. Neviens negribēja provocēt briesmīgo, slepeno organizāciju uz turpmāku vardarbību. Visi gribēja, lai traģēdija pieklustu, tiktu ignorēta un, ja iespējams, vispār aizmirsta.

Un tāpēc jo rūgtu un nepatīkamu pārsteigumu sagādāja kilējs Vils Džoiss, kurš pasludināja sevi par slepkavu! Gluži vienkārši viņš negribēja, lai tiktu laupīta slava, kas viņam pienācās. Viņš nodeva atklātībai savu paziņojumu un neatkāpās no tā. Un pieprasīja tiesu. Lūk, jums draudi, lūk, jums jaunas un sevišķi grūti pārvaramas šausmas, jo bija atklāts slepkavības motīvs, ar kuru sabiedrība necerēja sekmīgi tikt galā tā bija iedomība, alkas pēc sliktas slavas. Ja cilvēki grasās nogalināt sliktas slavas vārdā un iemantot popularitāti publikācijās, ar lieliem tiesas procesiem un iespaidīgu eksekūciju, tad ko gan iespējams izgudrot, lai viņus atrunātu vai atturētu? Pilsēta bija panikā tā nezināja, ko iesākt.

Tomēr iepriekšējās izmeklēšanas zvērinātajiem bija jārīkojas — viņiem nebija izvēles. Viņi izvirzīja apsūdzību, un drīz vien lieta nonāca apgabala tiesā. Tiesas process bija īsta sensācija. Ieslodzītais bija galvenais apsūdzības liecinieks. Viņš sniedza pilnu pārskatu par slepkavību un izklāstīja detaļas ar precizitāti līdz minūtēm: kā viņš nolicis savu pulvera muciņu un novilcis auklu no mājas līdz tādai un tādai vietai, kā tieši tobrīd smēķēdami garām gājuši Džordžs Ronaldss un Henrijs I Iārts un viņš aizņēmies no Hārta cigāru, ar ko aizdedzinājis šņori, kliegdams: "Nost ar visiem vergu tirāniem!" un kā Hārts un Ronaldss it nemaz nepapūlējušies, lai viņu sagūstītu, bet aizskrējusi prom, un tā arī nav pieteikušies liecināt.

Bet nu viņiem bija jāliecina, un viņi to darīja tas bija nožēlojams skats, cik negribīgi viņi to darīja un cik stipri bija nobijušies. Pārpildītais tiesas nams ar dziļu un sakāpinātu interesi klausījās Džoisa šausminošo stāstu pilnīgā klusumā, kuru tikai pašās beigās pārtrauca viņa nodārdinātie vārdi: "Nāvi visiem vergu tirāniem!" kas atskanēja tik negaidīti un tik biedējoši, ka visi klātesošie aizturēja elpu un noelsās.

Tiesas procesu aprakstīja avīzē, pievienojot apsūdzētā biogrāfiju un lielu portretu, kā arī citu apmelojošu un neprātīgu foto, un izdevums tika izpārdots vairāk nekā varēja iedomāties.

Džoisa eksekūcija notika skaisti un gleznaini. Ta piesaistīja milzīgas ļaužu masas. Labās vietas kokos un sēdvietas uz žogu šķērskokiem bija izpārdotas par pusdolāru gabalā; limonādes un piparkūku stendi piedzīvoja milzīgus panākumus. Džoiss uz ešafota noskandēja niknu, lielisku un apsūdzošu runu, kurai bija ļoti iespaidīgs skolnieciskas daiļrunības skanējums un kuras dēļ viņam uzreiz piešķīra oratora reputāciju, bet viņa vārdam vēlāk viņu organizācijas pierakstos apzīmējumu "Moceklis Orators". Viņš devās nāvē, piesaucot slepkavošanu un uzdodot savai organizācijai atriebt viņa slepkavību. Ja viņš kaut ko saprata no cilvēka dabas, tad zināja, ka ļoti daudziem jauniem puišiem, kas bija klāt tajā milzīgajā pūlī, viņš bija kļuvis par lielu varoni un atradās apskaužamā stāvoklī.

Džoisu pakāra. Ta bija kļūda. Mēneša laikā pēc viņa nāves organizācijā, kuru viņš bija pagodinājis ar savu klātbūtni, iestājās divdesmit jaunu biedru, no kuriem daži bija nopietni un mērķtiecīgi vīri. Viņi necentās izpelnīties atzinību tādā pašā veidā, tomēr godināja sava elka mocības. Neizprotamais un nicināmais noziegums bija kļuvis dižens un apjūsmots.

Tamlīdzīgi notikumi risinājās visā valstī. Bezjēdzīgās mocības nomainīja nemieri un organizēšana. Tad, protams, sekoja dumpis, sacelšanās un posts, un cīņas atkārtojās. Tam bija jānotiek, un, dabiski, tas notika. Šādi reformas norit jau kopš pasaules radīšanas.

Vi Literatūra un māksla

..

Kā izstāstīt stāstu

Es neapgalvoju, ka protu stāstīt tā, kā vajag. Es tikai apgalvoju, ka zinu, kā ir jāstāsta, jo daudzus gadus gandrīz ikkatru dienu esmu pavadījis visprasmīgāko stāstnieku sabiedrībā.

Stāsti mēdz būt vairāku veidu, bet no tiem tikai viens ir pa īstam sarežģīts humoristiskais stāsts. Tieši par to es galvenokārt arī runāšu. I lumoristiskais stāsts ir amerikāņu žanrs, savukārt komiskais stāsts angļu žanrs, bet anekdotiskais franču. Iespaids, kādu atstāj humoristiskais stāsts, ir atkarīgs no stāstīšanas manieres, bet komiskā un anekdotiskā stāsta iedarbība ir atkarīga no satura.

Humoristiskais stāsts drīkst būt izstiepts garum garš un klīst riņķī apkārt, cik vien tam tīk, un tā arī nekur konkrēti nenonākt, bet komiskajiem un anekdotiskajiem stāstiem ir jābūt īsiem un jābeidzas ar "rozīnīti". Humoristiskais stāsts savā nodabā burbuļo uz priekšu, turpretī abiem pārējiem jālīdzinās sprādzienam.

Humoristiskais stāsts vārda pilnā nozīmē ir mākslas darbs augstas un smalkas mākslas darbs -, un tikai īsts mākslinieks var to izstāstīt. Bet, lai izstāstītu komisko un anekdotisko stāstu, nekāda māksla nav nepieciešama to var izdarīt jebkurš. Māksla izstāstīt humoristisku stāstu saprotams, ar to es domāju mutisku stāstīšanu, nevis nodrukātu radās Amerikā, un šeit stāsts arī ir palicis.

Humoristiskais stāsts ir jāstāsta pilnā nopietnībā; stāstītājs no visa spēka cenšas neizrādīt, ka viņam būtu kaut niecīgas aizdomas, ka tas ir smieklīgs; savukārt cilvēks, kurš stāsta komisko stāstu, jau sākumā paziņo, ka neko smieklīgāku savā dzīvē viņš nekad nav dzirdējis, un tad viņš to izstāsta ar milzīgu baudu un, to pabeidzis, pirmais metas smieties. Dažkārt, ja stāstītājam ir labi sanācis, viņš tā priecājas un līksmo, ka atkal un atkal atkārto stāsta "rozīnīti" un skatās klausītāju sejās, saņemdams aplausus un pēc tam vēlreiz atkārtodams visu no jauna. Skats ir diezgan nožēlojams.

Ļoti bieži, protams, nesakarīgs un saraustīts humoristisks stāsts beidzas ar "rozīnīti", "sāli", "āmuru pa pieri" vai sauciet to, kā gribat. U11 tad klausītājam ir jābūt modram, jo stāstītājs šeit visādi cenšas novērst viņa uzmanību no šī "sāls" un galveno frāzi izmet tik nemanāmi un vienaldzīgi, it kā nezinātu, ka tieši tajā ir viss stāsta "sāls".

Artemuss Vords bieži izmantoja šo paņēmienu, un tad, kad aizsnaudusies auditorija beidzot uzķēra joku, viņš vientiesīgā pārsteigumā uzlūkoja klausītājus, it kā brīnīdamies, par ko viņi tā smejas. Dens Setčels šo paņēmienu izmantoja vēl pirms Vorda, bet Nejs, Railijs un citi to izmanto līdz pat šai dienai.

Toties komiskā stāsta stāstītājs nemēģinās slēpt stāsta "sāls" frāzi, viņš to burtiski izkliedz katru reizi. Un, ja to publicē Anglijā, Francijā, Vācijā vai Itālijā, viņš to izceļ slīprakstā, tam beigās saliek pāris milzīgus punktus zem izsaukuma zīmēm un dažkārt vēl iekavās izskaidro "sāls" būtību. Tas viss rada diezgan nomācošu iespaidu, gribas mest jokošanu malā un dzīvot pieklājīgi.

Aplūkosim komiskā stāstīšanas paņēmiena piemēru, par pamatu ņemot anekdoti, kas visā pasaulē ir bijusi populāra kādus tūkstoš divsimts vai tūkstoš piecsimts gadus. To stāsta šādi:

Ievainotais karavīrs

Kādas kaujas laikā karavīrs, kuram šāviņš bija norāvis kāju, vērsās pie sava biedra, kurš steidzās garām, lūgdams, lai tas viņu aiznes uz aizmuguri, vienlaikus informēdams viņu par savu zaudējumu, uz ko cēlsirdīgais Marsa dēls, uzvēlis nelaimīgo sev plecos, ķērās īstenot viņa lūgumu. Lodes un lielgabalu šāviņi lidoja virs viņiem, un viens šāviņš negaidot norāva ievainotajam galvu taču nesējs to nepamanīja. Drīz vien viņu uzrunāja virsnieks, kurš jautāja:

"Kur tu dodies ar to ķermeni?"

"Uz aizmuguri, scr, viņš zaudēja kāju!"

"Ak kāju?" atbildēja pārsteigtais virsnieks. "Tu gribēji teikt galvu, tu stulbeni."

Tikmēr karavīrs atbrīvojās no savas nastas un stāvēja, milzu apjukumā skatīdamies uz to. Visbeidzot viņš teica:

"Taisnība, ser. Tieši tā, kā jūs teicāt." Tad pēc pauzes piebilda: "Bet viņš man TEICA, ka IR ZAUDĒJIS KĀJU!!!!!"

Šeit stāstītājs izplūst apdullinošos, zirdziskos smieklos un ik pa laikam caur elsām, izsaucieniem un kāsēšanu atkārto anekdotes kroņa frāzi.

Šo komisko stāstu var izstāstīt pusotrā minūtē, un galu galā to var vispār nestāstīt. Turpretī humoristiska stāsta formā tas aizņem desmit minūšu, un tā, kā to stāstīja Džeims Vūtkombs Railijs, tas bija gandrīz vissmieklīgākais stāsts, kādu es jebkad esmu dzirdējis.

Stāstot viņš iejūtas padumja, veca fermera tēlā, kurš šo notikumu tikko pirmo reizi dzirdējis, un viņam tas liekas neizsakāmi smieklīgs, tāpēc viņš mēģina to pārstāstīt kaimiņam. Tomēr viņš nespēj to pilnībā atcerēties, tāpēc visu ir saputrojis un tagad bezpalīdzīgi maldās riņķī apkārt, ievietodams apnicīgas detaļas, kas neattiecas uz stāstu un tikai traucē, tad godprātīgi izņem tās ārā un ievieto citas tikpat nederīgas; laiku pa laikam ielaiž pa kādai sīkai kļūdiņai un tad apstājas, lai tās izlabotu un paskaidrotu, kā tas gadījies, ka viņš kļūdījies. Viņš atceras sīkumus, ko aizmirsis pieminēt pareizajās vietās, un tagad atgriežas, lai tos tur ievietotu. Uz krietnu brīdi aptur savu stāstījumu, cenšoties atcerēties tā karavīra vārdu, kurš bija ievainots, un visbeidzot attopas, ka tā kareivja vārds stāstā nemaz nebija pieminēts, un tad rāmi piebilst, ka vārdam īstenībā šā vai tā nav nekādas nozīmes labāk, protams, būtu, ja to zinātu, taču galu galā tas nav tik svarīgi un tā tālāk, un tā joprojām.

Stāstītājs ir vientiesīgs un jautrs un pats ar sevi traki apmierināts, viņam ik pa brīdim ir jāapstājas, lai savaldītos un nesāktu smieties. Tas viņam arī izdodas, viņš savaldās, tikai ķermenis no apspiestas ķiķināšanas trīc kā želeja. Šo desmit minūšu beigās auditorija mirst vai nost no smiekliem un klausītājiem pa vaigiem tek asaras.

Stāstītājs perfekti atdarina vecā fermera vienkāršību, vientiesību, vaļsirdību un naivumu, un rezultātā mēs esam liecinieki priekšnesumam, kas ir viscaur apburošs un brīnišķīgs. Tā ir māksla — smalka un skaista -, un tikai īstam meistaram tā ir pa spēkam, bet pārējos stāsta veidus spētu izstāstīt pat mašīna.

Aplamību un nejēdzību virknēšana juku jukām un bieži vien pavisam bez jēgas un satura, vientiesīgi nesaprotot, ka tās ir muļķības, uz to, ja mans pieņēmums ir pareizs, balstās amerikāņu stāstīšanas māksla. Vēl viena tās iezīme ir tāda, ka stāstītājs "aizmālē" stāsta "sāli". Nākamā: pārdomāto repliku viņš izmet it kā nejauši, pats to nemanot, it kā skaļi domātu. Un cita iezīme tā ir pauze.

Artemuss Vords īpaši daudz izmantoja divus pēdējos paņēmienus. Viņš iesāka kādu stāstu ar lielu aizrautību, izrādot, ka tas viņam šķiet ļoti interesants; tad viņš zaudēja pārliecību; pēc tam sekoja izklaidīga pauze, pēc kuras, it kā runājot pats ar sevi, viņš izmeta frāzi, kam nebija nekāda sakara ar to, par ko bija stāstījis. Tieši ar šo frāzi bija paredzēts izraisīt sprādzienu, ko tā arī izdarīja.

Piemēram, viņš iesāka stāstu dedzīgi un satraukti:

-     Reiz es pazinu kādu vīru Jaunzēlandē, kuram mutē nebija neviena zoba… Šeit viņa iejūsma beidzas, seko klusums; pēc dziļdomīgas pauzes viņš šļaugani sev it kā saka:

-    Un tomēr neviens nespēlēja bungas tik labi kā viņš.

Pauze tā ir ārkārtīgi svarīgs paņēmiens jebkura veida stāstā, turklāt arī paņēmiens, kuru stāstā izmanto vairākkārtīgi. Ta ir smalka, delikāta, un tajā pašā laikā slidena un nodevīga, jo pauzei ir jābūt noteikta garuma ne garākai un ne īsākai, citādi jūs nesasniegsiet mērķi un tikai radīsiet problēmas. Ja pauze būs pārāk īsa, īstais efekts netiks sasniegts, klausītāji pagūs atskārst, ka viņus vēlas ar kaut ko pārsteigt, un tad jūs, protams, viņus vairs nevarēsiet pārsteigt.

Man ir nācies no skatuves stāstīt nēģeru šausmu stāstu, kurā taisni pirms pašām beigām bija pauze, un tieši tā bija pati svarīgākā vieta visā stāstā. Ja man izdevās precīzi aprēķināt tās garumu, tad nobeigumu es varēju izkliegt pietiekami efektīgi, lai kāda mazāk jūtīga meitene publikā viegli iesmilkstētos un palēktos no krēsla, — un tieši pēc tā es arī tiecos. Stāsta nosaukums bija "Zelta roka", un to stāstīja šādā manierē. Varat arī paši pavingrināties tikai sekojiet, lai pauze ir pareizā garumā!

Zelta roka

Sensenos laikos reiz dzīvoja cilēks, tas i', kāds vīrs, hm, viņš dzīvoja kauc ku prērijā, nu galīgi vicnc pac, tikai šam sieva bi'. Un šis bišku pagaidīja, un šamā nobeidzās, un ta nu šis stiepa šo aizstiepa tālu prērijā un apraka. Nu, bet tak šai bi' zelta roka riktīga zelta, no pleca līdz apakšai. A šamais bi' vāi ku' skops, ka, zin', tai naktī nu nevar gulēt, tāpēc, ka šim to zelta roku gribas kā traks. Ka' nu pienāca pusnakts, tā šamais vairs ilgāk nespēj turēt, zin; tā nu šis piecēlās, āreče, aizdedza lukturi un izgāja laukā vētrā, un izraka šamo un takš dabūja to zelta roku. A pēčāk šis nolieca galvu pret vētru, un tik tuntulē un tuntulē, un tuntulē cauri sniegam. Un te pēkšņi apstājas (šajā vietā uz brīdi jāapklust, rādot izbīli, un jāieklausās) un teic:

-     Dies, žēlīgais, kas ta' tas?

Un šis klausās un klausās -, bet vējš tik zumē (šeit saspiediet zobus kopā un atdariniet žēlabainu vēja gaudošanu) bzzz-z-zzz un tad, apakaļ no tās puses, kur, zin', i' kaps šis izdzird balsi, pat ne balsi, bet it kā vējš būtu sajaucies ar balsi tā, ka īsti nav skaidrs, kas i' kas:

-     Bzzz-zzz K-a-s p-a-ņ-ē-m-a m-a-n-u z-c-l-t-a roku? (Tagad jūs droši varat sākt trīcēt pie visām miesām.)

Un šamais sāk trīcēt un drebēt, un saka:

-    Vai dīc'! Vai dīc'!

Te vējš nopūš lukturi un šim ģīmī nāk sniegs un slapjdraņķis un gandrīz smacē šo nost, un šis sāk klumburēt sniegā līdz ceļiem uz māju tikko dzīvs, bet drīz vien viņš akai izdzird balsi, un (pauze)… tagad šī, zin', seko viņam!

-    Bzzz-zzz-zzz K-a-s p-a-ņ-ē-m-a m-a-n-u z-e-l-t-a roku?

Kad šis nonāk pie ganībām, tā akai dzird balsi vēl, zin', tuvāk un tuvāk,

un tuvāk, bet apkārt melna tumsa un sniegputenis (vēlreiz atkārtojiet vēja gaudošanu un balsi). Nokļuva šamais mājā un tik ašāk uz augšstāvu; žigli gultā un galvu un ausis zem segas, un guļ trīcēdams un drebēdams un akai dzird: tā tuvojas, tumsā arvien tuvāk un tuvāk (šeit jūs iepauzējat un izbiedēti ieklausāties)… tuk-tuk-tuk kāpj augšā pa trepēm! Tad noskrapst atslēga un nu viņš zina, ka tā ir jau istabā!

Un tad viņš saprot, ka tā stāv pie viņa gultas! (Pauze.) Bet tad viņš apjauš, ka tā noliecas pār viņu viņam pat elpa aizsitas no bailēm! Tad tad viņam šķiet, ka sajūt kauko a-u-k-s-t-u gandrīz pie pašas galvas! (Pauze.)

Tad balss saka, zin', taisni ausī:

-    K-a-s p-a-ņ-ē-m-a m-a-n-u z-e-l-t-a roku?

(Jums šis teikums jānogaudo pavisam žēlabaini un pārmetoši, pēc tam neatlaidīgi un cieši jāblenž kādam visaizgrābtākajam klausītājam tieši sejā vēlams, lai tā ir meitene, un jānogaida, līdz šī biedējošā pauze pāraug dziļā klusumā. Un tad, kad klusums sasniedz vajadzīgo ilgumu, negaidot ieklicdziet tai meičai taisni sejā:

Tu to paņēmi!

Un, ja pauze ir bijusi pareizā garumā, meitene mīlīgi iespiedzas un izlec no krēsla pilnīgi ne savā ādā. Bet pauze jāietur ļoti precīzi. Pamēģiniet, un jūs sapratīsiet, ka tas ir visapgrūtinošākais, visnepatīkamākais un visnepateicīgākais uzdevums, kādu jums jebkad ir nācies uzņemties.

Literatūras iznīkšana

Jūsu priekšsēdētājam Vācijā nebija jāatvainojas par mani. Tas nemaz nebija nepieciešams. Būtu labāk viņš uztiepis tiem tumsonīgajiem teitoņiem pakalpojumu, ko es viņiem izdarīju. Viņu valodu jau labi sen vajadzēja atmudžināt. Šķita, ka šo uzdevumu negrib neviens uzņemties, tāpēc pie tā ķēros es, un tagad mierinu sevi ar domu, ka šādi esmu paveicis labu darbu. Vāciešiem piemīt nehumāna attieksme pret saviem darbības vārdiem viņi tos saskalda. Mūsdienās darbības vārdam jau tāpat ir gana grūta dzīve šajā pasaulē arī tad, kad tas nav saskaldīts. Un to sašķelt ir galīgi nehumāni. Bet tieši ar to nodarbojas vācieši. Viņi ņem verba daļu un noliek to vienā vietā gluži kā tādu mietu, un tad ņem citu verba daļu, kuru noliek atkal citā vietā kā vēl vienu mietu -, un starp šīm divām robežām viņi tik šķipelē vāciski. Es jums saku nav jāatvainojas par vīru, kurš mazliet piepalīdzēja apturēt šādu ķēmošanos.

Mēs šovakar dzirdējām diskusiju par literatūras iznīkšanu. Tas nav nekas jauns. Tieši ar to jau vairākus gadus nodarbojas atsevišķi literatūras veidi. Svarīgi tas, mani draugi, Li mainās literatūras mode, un literatūras drēbniekiem nākas mainīt savas piegrieztnes vai arī jāslēdz sava bodīte. Profesors Vinčesters, ja es pareizi atceros viņa sacīto, šeit minēja, ka tikai nedaudzi bet varbūt vispār neviens romāni, kas mūsdienās tiek saražoti, nodzīvos tikpat ilgu mūžu kā Valtera Skota romāni. Apmēram tāds ir viņa uzskats. Iespējams, viņam ir taisnība; bet, kas attiecas uz mani, tad man vienalga, cik ilgi tic nodzīvo.

Profesors Vinčesters kaut ko teica arī par to, ka mūsdienās nav tapis neviens episks darbs kā "Zaudētā paradīze". Liekas, viņam ir taisnība. Viņš runāja tā, it kā ļoti labi pārzinātu šo literāro darbu un neviens pat neiedomātos, ka viņš to nekad nav lasījis. Es neticu, ka kāds nojums būtu lasījis "Zaudēto paradīzi", un jūs to arī nemaz nevēlaties darīt. Ticiet man uz vārda!

Šis darbs ir klasika, gluži kā apgalvo profesors Vinčesters, un tas saskan ar viņa klasikas definīciju darbs, ko visi grib, lai būtu izlasījuši, bet neviens negrib lasīt.

Profesoram Trentam arī bija krietni daudz sakāmā par literatūras iznīkšanu. Viņš teica, ka Skots ir pārdzīvojis visus savus kritiķus. Šķiet, ka tā ir taisnība. Faktiski, lai spētu novērtēt Skotu, jums vai nu ir jābūt astoņpadsmit gadu vecam tad jūs varat lasīt "Aivcnho" -, vai arī jums jāgaida līdz deviņdesmit gadiem, lai lasītu kaut ko no pārējiem viņa darbiem. Tādējādi, lai nodzīvotu deviņdesmit gadu, kritiķim ir jābūt augsti disciplinētam un savaldīgam.

Bet, lai cik šie abi džentlmeņi runāja par literatūras iznīkšanu, viņi ne vārda nepateica par manām grāmatām. Varbūt viņi domā, ka tās jau ir iznīkušas. Ja tā, tad tas tikai parāda viņu nezināšanu par to, kas literatūrā ir galvenais. Es vairs neesmu tik jauns kā pirms vairākiem gadiem, un varbūt arī neesmu īpaši moderns, tomēr labprāt pamērotos spēkiem ar misteru Skotu, mēģinot rīt no rīta notirgot izdevējam kādu literāru darbu. Turklāt man nemaz nebūtu īpaši jānopūlas. Esmu bieži domājis par to, ka pašu lielāko komplimentu manām nožēlojamajām pūlēm ir veltījis Darvins caur Mārvarda koledžas prezidentu Eliotu. Vismaz Eliots apgalvoja, ka tas ir kompliments, un es vienmēr respektēju tādu lielu vīru koledžu prezidentu viedok|us par tamlīdzīgiem jautājumiem.

Pirms vairākiem gadiem kādu dienu es devos uz Kembridžu un iegriezos pie prezidenta Eliota. Sarunas gaitā viņš atklāja: esot tikko atgriezies no Anglijas, viņu ir ļoti aizkustinājis Darvina veltījums manām grāmatām ko viņš uzskatot par augstāko komplimentu -, un izstāstīja man šo:

Vai zināt, ka Darvina mājā ir viena istaba viņa guļamistaba -, kurā kalpone nekad nedrīkst pieskarties divām lietām? Viena no tām ir augs, kuru viņš audzē un pēta (tas bija viens no tiem kukaiņu rijējiem augiem, kurš, Darvina kungam par lielu prieku, ēd kukaiņus, vaboles u. c.), un otrā dažas grāmatas, kas atrodas uz naktsgaldiņa pie gultas galvgaļa. Tās ir jūsu grāmatas, Klemensa kungs, un Darvina kungs tās katru vakaru lasa, lai labāk iemigtu.

Mani draugi, es ļoti augstu novērtēju šo komplimentu, un man šķita, ka tā ir lielākā atzinība, kāda man jebkad ir veltīta. Kalpot par nomierināšanas un iemidzināšanas līdzekli tādām smadzenēm, kas mudžēt mudž no dažādiem kukaiņiem un ložņātājiem, kā Darvinam, ir kas tāds, uz ko es nekad nebiju cerējis, un tagad, kad viņš ir miris, es vairs neceru vēl kādreiz saņemt tamlīdzīgu komplimentu.

Mākslās privilēģijas[28]

Interesanti, kāpēc kaut kas ir tā, nevis citādi? Piemēram, mākslai mūsdienās ir at|auts būt tikpat nepiedienīgai kā senākos laikos, turpretī literatūras privilēģijas šajā sakarībā beidzamo astoņdesmit deviņdesmit gadu laikā ir skarbi apcirptas. Fīldings un Smolets varēja attēlot sava laika nelietības, izmantojot visriebīgāko valodu; arī mūsdienās netrūkst dažādu nekrietnību, ko varētu izskatīt, taču mēs tām nedrīkstam pārāk pietuvoties pat ne ar taktiskām un diplomātiskām runas formām. Bet ar mākslu ir citādi. Ota joprojām drīkst brīvi apieties ar jebkuru objektu, lai cik tas arī būtu pretīgs un netaktisks. Tādēļ no visām ķermeņa porām izdalās dzēlīgums, kad, staigājot pa Romu un Florcnci, redzam, kā beidzamā paaudze apietas ar skulptūrām. Šie mākslas darbi, kas šķīstā kailumā ir stāvējuši gadiem ilgi, tagad ir aizsegti ar vīģu lapām. Jā, itin visas skulptūras. Varbūt iepriekš neviens neievēroja to kailumu, taču tagad gan mēs vairs nespējam to nepamanīt pateicoties vīģes lapai, plikumi ir kļuvuši gluži uzkrītoši. Bet pats komiskākais ir tas, ka vīģes lapa ir pielikta pie auksta un bāla marmora, kas būtu tikpat auksts un ne uz ko nevedinātu arī bez šī neīstā un ārišķīgā kautrības simbola, bet kaismīgiem gleznojumiem, kam vīģes lapa tiešām būtu vajadzīga, to tā arī nekad nepagādā.

Pie Ufici galerijas durvīm Florencē mēs tiekam konfrontēti ar vīrieša un sievietes skulptūrām bez deguniem, apdauzītām un gluži melnām no netīrumiem. Tas tikpat kā nelīdzinās cilvēkiem un tomēr pat šos smieklīgos radījumus smalkā paaudze ir rūpīgi un apzinīgi piesegusi ar vīģes lapām. Jūs ieejat iekšā un dodaties uz pasaulē visvairāk apmeklēto zāli Tribune, un tur jūs varat skatīties, cik tik patīk, uz pasaulē visneķītrāko, vispretīgāko un vispiedauzīgāko gleznu Ticiāna "Veneru" pie sienas un bez traucējošās lupatas vai lapas. Pie vainas jau nav tas, ka Venera ir kaila izstiepusies gultā: nē neķītra un piedauzīga ir viņas rokas un plaukstas poza. Ja es uzdrošinātos aprakstīt šo pozu, sāktos milzu brēka bet tikmēr Venera mierīgi guļ un visi, kas vēlas, var par viņu tīksmināties. U11 viņa drīkst tā gulēt, jo ir mākslas darbs, bet mākslai ir savas privilēģijas. Es redzēju, kā jaunas meičas zagšus uzlūko viņu, es redzēju, kā jauni puiši ilgi un neatlaidīgi blenž uz viņu, es redzēju, kā veci un nespējīgi veči ar nožēlojamu interesi kavējas pie viņas šarma. Kā es gribētu viņu aprakstīt kaut vai tikai, lai redzētu, kādu svēto sašutumu spēju sacelt, kaut vai tikai, lai dzirdētu, kā viduvējs nejēga izsakās par manu piedauzību, rupjību un visu pārējo. Ļaudis apgalvo, ka vārdos aprakstīts šis uzbudinošais skats nav pat ne simtā daļa no tās uzbudinošās ainas, ko var redzēt savām acīm. Un tomēr tie paši ļaudis ir gatavi laist savus dēlus un meitas pašiem skatīties uz to Ticiāna briesmoni, bet tā aprakstīšanu vārdos necietīs. Tas liecina, ka šie ļaudis nav īpaši konsekventi.

Es labi apzinos, ka ir daudz tādu gleznu ar kailām sievietēm, kas ncuzvedina uz neķītrām domām. Taču Ticiāna "Venera" pie tādām nu nepavisam nepieder. Nav šaubu tā ir uzgleznota pirts izdekorēšanai, bet no šīs ieceres droši vien nācās atteikties, jo pat pirtij tā bija nedaudz par stipru. Patiesībā tā ir par stipru jebkurai vietai, izņemot publisku mākslas galeriju. Ticiānam Tribune zālē ir divas "Veneras"; ļaudis, kas ir tās redzējuši, viegli sapratīs, par kuru es šeit runāju.

Ikkatrā Eiropas galerijā atrodas derdzīgi gleznojumi ar asinīm, masu slepkavībām, smadzeņu iztecēšanu un puvekļiem gleznas, kas ataino neizturamas ciešanas, gleznas, kas mudžēt mudž no visvisādām detalizēti atspoguļotām ellišķīgām šausmām. Tādas gleznas katru dienu tiek liktas uz audekla un publiski izstādītas un neviens pat nekurn -, jo tie, redz, esot nevainīgi un nevienu neaizskaroši mākslas darbi. Turpretī, ja literatūras mākslinieks izdomātu riskēt un detalizēti un rūpīgi aprakstītu kaut vai tikai vienu no visām šīm šaušalīgajām ainām, tad kritiķi viņam dzīvam nomauktu ādu pār acīm. Labi, lai nu paliek, tur tāpat neko nevar padarīt mākslai joprojām ir savas privilēģijas, bet literatūra savējās ir jau zaudējusi. Lai kāds cits šifrē, kāpēc un kālab ir tā un ne citādi, man tam nav laika.

Ticiāna "Venera" aptraipa un apkauno Tribune zāli šo faktu nekas nespēj mīkstināt, turpretī viņa "Mozus" ir galerijas lepnums. Šī cēlā darba vienkāršais patiesīgums iekaro ikviena apmeklētāja sirdi un atzinību izglītots viņš vai pilnīgs nejēga. Pēc nogurdinošās daudzu akru mērošanas, aplūkojot neinteresantos, muļķīgos un neizteiksmīgos bērneļus, ar kuriem pārpilni Itālijas vecmeistaru audekli, stāvot šī neatkārtojamā bērna priekšā, jūs atspirgstat un esat tā saviļņoti, ka saprotat šis beidzot ir kaut kas reāls. Šis ir cilvēka bērns īsts. Jūs viņu esat redzējuši tūkstošiem reižu tieši tādu, kāds viņš ir šeit, un jūs atzīstat, bez ierunām, ka Ticiāns bija Meistars. Citu mākslinieku uzgleznoto knēveļu leļļu ģīmji var nozīmēt šo vai to, bet ar "Mozu" ir citādi. Visslavenākais no visiem mākslas kritiķiem ir teicis:

Nav šaubu šeit skaidri un gaiši var redzēt, ka šim bērnam ir nepatikšanas.

Es uzskatu, ka starp vecmeistaru darbiem nav atrodams nekas līdzvērtīgs Mozum, izņemot varbūt lielisko Basano Spalvu Rumpi [29] . manuprāt, arī tad, ja visi pārējie vecmeistaru darbi pazustu un paliktu tikai šie divi, pasaule būtu ieguvēja.

Dodoties uz Florenci, mans vienīgais mērķis bija redzēt šo nemirstīgo "Mozu", un, laimīgā kārtā, es paguvu to izdarīt, jo gleznu jau gatavojās pārvietot uz kādu klusāku un labāk apsargātu vietu tolaik Eiropā plašumā gāja ievērojamu galeriju aplaupīšanas mode.

Es sameklēju spējīgu mākslinieku, lai pagatavotu gleznas kopiju; Pennmeikers Dorē grāmatu gravieris iegravēja man to, un nu šajā sējumā es ar prieku pasniedzu to savam lasītājam.

Mēs devāmies uz Romu un vēl dažām Itālijas pilsētām, tad uz Minheni, bet no turienes uz Parīzi, daļēji lai izkustētos, bet galvenokārt tāpēc, ka tas bija ieskicēts mūsu programmā, un tas ir tikai pareizi, ka mēs turamies pie tās.

Parīzē es nošķīros un izsoļoju cauri Holandei un Beļģijai; kad noguru, tad laiku pa laikam izmantoju iespēju pabraukt pa dzelzceļu vai kanālu un kopumā ciešami pavadīju laiku. Strādājot Spānijā un citos reģionos, es izmantoju aģentus, lai ietaupītu laiku un kurpju ādu.

Mēs pārbraucām uz Angliju, un tad ar ļoti smalku kuģi Gallia devāmies mājupceļā. Es biju priecīgs, kad beidzot nonācu mājās neizmērojami priecājos, būtībā tā priecājos, ka likās nav nekā tāda, kas jebkad atkal spētu izvilkt mani no savas zemes. Ārzemēs es nekad neizjutu tādu prieku, ko varētu salīdzināt ar to līksmību, kas mani pārņēma, atkal ieraugot Ņujorkas ostu. Eiropai ir daudz priekšrocību, kādu mums nav, tomēr tās nekompensē krietni daudzās un joprojām vērtīgākās priekšrocības, kuras nepastāv nekur citur kā tikai mūsu pašu zemē. Eiropā mēs esam kā tādi salašņas bez pajumtes! Un, starp citu, gluži tādi ir arī paši eiropieši. Viņi dzīvo tumšās un drēgnās milzu kapenēs iespējams, tās ir gana dārgas, bet bez ērtībām. Ja vidusmēra amerikāņu ģimene būtu nolemta dzīvot kā vidusmēra eiropiešu ģimene, tā tai būtu itin smaga nasta.

Visumā es domāju, ka uz Eiropu mums labāk doties īsās vizītēs, nevis garās. Tas Kungs sargā, lai mēs nekļūtu pārāk eiropeiski eiropieši neietekmē mūsu lepnumu par savu zemi, bet tajā pašā laikā viņi pastiprina mūsu pieķeršanos savai valstij un cilvēkiem. Turpretī garas vizītes notrulina šīs jūtas vismaz lielākajā daļā gadījumu. Manuprāt, taisni pie tāda secinājuma nonāk tic, kas sadraudzējas ar amerikāņiem, kuri ārzemēs uzturas ilgi.

VII pasaule kopumā

..

Ķeizariska goda paradīšana amerikānim

Kāds paziņa man nesen pastāstīja, ka droši vien esot bijis vienīgais amerikānis izstādes apmeklētāju vidū, kuram izrādīts tik augsts gods iet imperatora miesassarga tiešā pavadībā. Es biju pārsteigts, uzzinot, ka tādam garkājainam nepievilcīga izskata ķēmam ar žokli kā lukturis ir izrādīts tāds pagodinājums, un apvaicājos, kā tas notika. Viņš pastāstīja, ka pirms kāda laika Marsa laukumā gaidījis lielu militāru parādi. Kad pūlis ap viņu kļuvis arvien biezāks un biezāks, viņš pamanījis brīvu vietu nožogojuma iekšpusē. Viņš tūdaļ izkāpis no ekipāžas un devies turp. Laukumā neviena cita nebija un tā nu viņam bija vietas atliku likām. Ta kā laukums atradies pašā centrā, tad viņš mierīgi varējis noskatīties parādes sagatavošanas darbos. Drīz ieskanējusies mūzika un slaveno Cent Gardes pavadībā iežogojumā ienākuši Francijas un Austroungārijas imperatori. Manu paziņu tic nelikušies manām, bet tikai viens jauns leitnants, paklausīdams sardzes komandiera mājienam, savu kareivju svītas pavadībā pienācis pie viņa, apstājies, pacēlis roku un militāri salutējis, un tad klusā balsī sacījis viņam esot ļoti žēl traucēt ārzemnieku un džentlmeni, bet šī vieta esot paredzēta majestātēm. Pēc tam šis Ņūdžersijas spoks pieslējies kājās, paklanījies un atvainojies, un tad plecu pie pleca ar virsnieku, kareivju svītai soļojot aizmugurē, ķeizariskās Cent Gardes goddevīgā pavadībā ticis aizvadīts uz savu ekipāžu! Virsnieks vēlreiz militāri salutējis un atkāpies, Ņūdžersijas ērms arī paklanījies un bijis pietiekami apķērīgs, lai izliktos, ka laukumā iegriezies vienīgi pārmīt dažus draudzīgus vārdus ar abiem imperatoriem, tāpēc pamājis tiem ardievas un aizbraucis.

Iztēlojieties, kas notiktu ar vienkāršu francūzi, ja viņš, pašam nezinot, būtu iemaldījies kādai sīkai Amerikas slavenībai rezervētā tribīnē. Policija vispirms viņu pārbiedētu līdz nāvei ar izsmalcinātas lamāšanās birumu un pēc tam saraustītu vai gabalos, stiepdami viņu projām no turienes. Dažās jomās mēs esam nedaudz pārāki par šiem frančiem, bet citās viņi ir nesalīdzināmi pārāki par mums.

Snobi mājās un ārzemēs

Mēs ar savu gondolu esam jau diezgan daudz kur pabijuši. Sapirkāmics krelles un atklātnes veikalos un vaska sērkociņus Sv. Marka laukumā. Pieminot Sv. Marka laukumu, nākas novirzīties no temata. Vakaros šajā milzīgajā laukumā sanāk visa Venēcija. Militāri orķestri spēlē laukuma centrā, bet abpus malām šurp un turp pastaigājas neskaitāmi lēdiju un džentlmeņu pāri. Bariem viņi plūst vecās katedrāles virzienā garām slavenajai kolonnai ar Sv. Marka Spārnoto lauvu, tad dodas tālāk tur, kur pietauvotas laivas; savukārt no gondolām bez mitas nāk citi atbraucēji un pievienojas milzīgajam pūlim. Starp promenādi un ietvēm pie maziem galdiņiem sasēduši simtu simtiem cilvēku, smēķēdami un ēzdamigranitu (tuvu saldējuma radinieku); uz ietvēm daudzi dara to pašu. Veikali lielo ēku apakšstāvos trijās laukuma pusēs ir spoži izgaismoti, gaisu pilda mūzika un līksmas balsis: kopumā vieta ir tik spoža, dzīvīga un jautrības pārpilna, ka neko vairāk nevar vēlēties. Mums tas viss ārkārtīgi patīk. Ļoti daudzas jaunas sievietes ir izcili skaistas un ģērbjas ar izsmalcinātu gaumi. Mēs pamazām un ar lielu piepūli apgūstam sliktās manieres uzkrītoši blenzt viņām tieši sejā ne jau tāpēc, ka šāda uzvedība mums sagādātu prieku, bet gan tālab, ka šajā zemē ir tāds paradums, turklāt runā, ka meitenēm tas patīkot. Mēs vēlamies iemācīties savādās, ārzemnieciskās paražas no visām zemēm, lai, atgriežoties mājās, varam izrādīties un pārsteigt cilvēkus. Ar savām neparastajām, ārzemnieciskajām manierēm, no kurām vairs nespējam atbrīvoties, mēs vēlamies modināt skaudību draugos, kuri nekur nav ceļojuši. Visi mūsu kuģa pasažieri pēc tā vien dzenas ar nolūku panākt to, ko tikko minēju. Rāmais lasītājs nekad, nekad neuzzinās, par kādu pirmšķirīgu ēzeli viņš var kļūt, pirms nebūs aizceļojis uz ārzemēm. Es tā runāju, protams, pieņemot, ka rāmais lasītājs ārzemēs nav bijis un tāpēc vēl nav pirmšķirīgs ēzelis. Ja ir pretēji, tad es lūdzu piedošanu un, pastiepis pretī draudzīgu roku, saucu viņu par brāli. Kad būšu atgriezies no ceļojumiem, es ar sajūsmu tikšos ar manai sirdij tuvu otru ēzeli.

Runājot par šo tematu, ļaujiet man piebilst, ka Itālijā ir amerikāņi, kas trijos mēnešos ir paguvuši aizmirst savu dzimto valodu to viņi aizmirsa Francijā. Angliski viņi vairs nespēj uzrakstīt pat savu adresi viesnīcas reģistrācijas žurnālā. Par pierādījumu šim faktam pievienoju ierakstus, kurus vārds vārdā pārrakstīju no viesnīcas reģistrācijas žurnāla kādā Itālijas pilsētā:

Džons P Vaitkombs, Etats Unis

L. Einsvorts, travailleur (pieņemu, ka viņš gribējis uzrakstīt "ceļotājs" [30] ) Etats Unis

Džordžs P. Mortons, et fils, cl'Amйrique

Loids B. Viljams, et trois amis, ville de Boston, Amйrique

Dž. Elsvorts Beikers, tout de suite de France, place de naissance Amйrique, destination la Grand Bretagne.

Es dievinu šādus cilvēkus. Kāda mūsu kuģa pasažiere stāsta par kādu savu tautieti, kurš Parīzē pavadījis astoņas nedēļas un, atgriežoties mājās, savu veco labo sirdsdraugu Herbertu uzrunājis par misteru Er-bēru! Tomēr tūdaļ pat viņš atvainojies un teicis: "Goda vārds, tas ir tik kaitinoši, bet es tur neko nevarū padarīt esmu tā pieradis runāt vienīgi franciski, manu dārgo Erbēr, sasodīts, jau atkal! tā pieradu pie frančū izrunas, ka vairs nespejū no tās atbrīvoties. Ticiet man, tas ir tik kāitinoši." Šis amizantais idiots, kura vārds ir Gordons, atļāvās, lai uz ielas viņam uzsauc trīs reizes, un tikai tad pievērsa uzmanību pēc tam, protams, tūkstoškārt atvainojās un paskaidroja, ka tā esot pieradis dzirdēt, ka viņu uzrunā par "m'sjē Gor-r-dong" ar ļoti uzsvērtu "r" -, ka esot gluži aizmirsis sava vārda pareizo skanējumu. Viņš nēsāja rozi pogcaurumā, sveicinājās pa franču modei, divas reizes piešaujot roku pie pieres; angliski runājot par Parīzi, viņš dēvēja to par Parrī. Viņam no krūšu kabatas rēgojās aploksnes ar ārzemju pastmarkām; viņš bija uzaudzējis ūsas un ķīļbārdiņu un darīja visu iespējamo, lai tikai piepildītu savu mīļāko sapni panāktu, lai, viņu ieraugot, citi saskatītu līdzību ar Luiju Napoleonu, un dziļā, bet pilnīgi neizskaidrojamā pateicībā slavēja Radītāju, ka iznācis tieši tāds, kāds bija, un laimīgs turpināja savu sīko dzīvīti tādā garā, it kā dižais Visuma Arhitekts patiešām būtu viņu šādu izveidojis.

Padomājiet par mūsu Vaitkombiem, Einsvorticm un Viljamsicm, kas ārzemju viesnīcu reģistrācijas žurnālos sevi ieraksta kļūdainā franču valodā!

Mājās mēs smejamies par angļiem, kas tik stūrgalvīgi turas pie savām nacionālajām paražām un tradīcijām, bet ārzemēs mēs viņiem to piedodam. Nav patīkami vērot amerikāni, kurš svešā zemē nekautrīgi lielās ar savu tautību, bet, ak vai, cik derdzīgs ir skats, kad viņi padara sevi par bezdzimuma radījumiem ne zivs, ne gaļa -, par nožēlojamiem franču hermafrodītiem!

Mikelandželo [31]

Es vēlos bilst kādu vārdu par Mikelandželo Buonarroti. Es kādreiz dievināju Mikelandželo vareno ģēniju tas vīrs bija izcils dzejā, glezniecībā, tēlniecībā, arhitektūrā izcils it visā, kam vien pieķērās. Taču es negribu baudīt Mikelandželo brokastīs, otrajās brokastīs, pusdienās, launagā, vakariņās vai ēdienreižu starplaikos. Kādreiz gribas arī pārmaiņas. Dženovā viņš radīja visu; Milānā visu radīja viņš un viņa skolnieki; viņš radīja Komo ezeru; Padujā, Veronā, Venēcijā, Boloņā vai gidus dzird runājam vēl par ko citu kā tikai par Mikelandželo? Florencē viņš visu apgleznojis un gandrīz visu izprojektējis, savukārt to, ko nebija radījis, viņš aplūkojis, sēdēdams uz sava mīļākā akmens, un gidi rādīja mums šo akmeni. Pizā viņš konstruējis visu, izņemot veco šaujamtorni, un droši vien arī to būtu piedēvējuši viņam, ja vien tas nebūtu tik briesmīgi novirzījies no perpendikula. Viņš projektējis Livornas kuģu piestātni un sacerējis noteikumus Čivitavekijas muitai. Bet šeit šeit kļūst pavisam briesmīgi. Viņš konstruējis Sv. Pētera baznīcu, radījis pāvestu, uzzīmējis skices Pantconam un pāvesta kareivju formas tērpiem, radījis Tibru, Vatikānu, Kolizeju, Kapitoliju, Tarpcja klinti, Barbcrīni pili, Laterānijas Sv. Jāņa baznīcu, Kampanju, Apija ceļu, septiņus pakalnus, Karakallas pirtis, Klaudija akveduktu, Lielo kloāku mūžīgi garlaikotais radīja Mūžīgo pilsētu, un, ja vien cilvēki un visas grāmatas nemelo, tad viņš tajā arī visu apgleznoja! Dens viņdien sacīja gidam:

— Pietiek, pietiek, pietiek! Nesakiet vairs neko! Viss ir skaidrs! Sakiet, ka Radītājs izveidoja Itāliju pēc Mikelandželo skicēm!

Nekad neesmu juties tik bezgala pateicīgs, tik mierīgs, tik rimts, tik svētlaimīga miera pārpildīts kā vakar, kad uzzināju, ka Mikelandželo ir miris.

Bet to mēs no gida vilkšus izvilkām. Viņš mūs jūdzēm bija izvadājis gar gleznām un skulptūrām plašajos Vatikāna gaiteņos un gleznām un skulptūrām divdesmit citās pilis. Gids mums parādīja izcilo gleznu Siksta kapelā un tik daudz fresku, ka ar tām varētu noklāt visas debesis, un to visu lielākoties ir paveicis Mikclandželo. Tad nu mēs ar viņu arī uzspēlējām to spēli, kas mums ir palīdzējusi pieveikt ļoti daudz gidu, muļķības un idiotisku jautājumu spēli. Šie radījumi to visu uztver nopietni viņiem nav nekādas nojausmas par sarkasmu.

Viņš parāda mums skulptūru un saka: "Statū branzo." (Bronzas statuja.)

Mēs uzmetam tai vienaldzīgu skatienu, un dakteris jautā:

-    Mikclandželo darbs?

-    Nē nav zināms, kas.

Pēc tam viņš mums parāda Senās Romas forumu. Dakteris jautā: "Mikclandželo?"

Gids ir neizpratnē.

-    Nē tūkstot gadu, pirms viņš piedzimt.

Ēģiptiešu obelisks. Atkal:

-    Mikclandželo?

-    O, nioii dien, kungi! Taz ir divus tūkstot gadu, pirms viņš piedzimt!

Viņam lāgiem tā apnīk šie nemitīgie jautājumi, ka ir bail mums vispār

kaut ko rādīt. Nelaimīgais ir izmēģinājies visādos iespējamos veidos, lai mums ieskaidrotu, ka Mikclandželo ir atbildīgs tikai par pasaules daļas radīšanu, bet līdz šim tas viņam nez kā nav izdevies.

Pārslogotajām acīm un smadzenēm pēc mākslas darbu pētīšanas un ievērojamāko vietu apskates ir nepieciešama atpūta, citādi mēs patiešām sajuksim prātā. Tāpēc mūsu gidam arī turpmāk nāksies ciest. Ja viņam tas nepatīk, jo sliktāk viņam. Mums patīk.

Šajā vietā es varētu uzskricclēt nodaļu par neizbēgamo ļaunumu Eiropas gidiem. Daudzi ceļotāji no visas sirds ir vēlējušies, kaut varētu iztikt bez gidiem, bet, zinot, ka tas nav iespējams, viņi vēlas mazliet uzjautrināties par tiem, tādējādi gūstot gandarījumu par gidu sabiedrības ciešanām. Mēs šādu iespēju atradām un, ja mūsu pieredze var kādam noderēt, labprāt tajā dalāmies.

Sabiedriskās armēņu meitenes

Smirna sešas reizes bija pilnībā nopostīta. Ja "dzīves kronis" tai būtu kalpojis par apdrošināšanas polisi, tā jau pēc pirmās reizes būtu varējusi saņemt apdrošinājumu. Bet tā joprojām kroni tur, jo neprecīza valoda ir tai piešķīrusi tiesības uz to, kas tai īstenībā nepienākas. Tomēr pieļauju, ka visas sešas reizes uzradās kāds apmāts pareģojumu cienītājs un par milzīgu nepatiku Smirnai un smirniešiem sacīja:

Patiesi, lūk, jums apbrīnojama pareģojuma piepildīšanās! Smirna nebija uzticīga līdz nāvei, un, rau, dzīvības kronis ir pazudis no viņas galvas. Tik tiešām, šādi brīnumi notiek!

Šādiem brīnumiem ir bijusi slikta ietekme. Tie rosina pasaulīgus cilvēkus vaļīgi runāt par svētiem tematiem. Cietgalvaini bībeles tulkotāji, ģeķīgi sprediķotāji un skolotāji nodara reliģijai lielāku ļaunumu, nekā saprātīgi un nosvērti garīdznieki spēj izlabot, nopūlēdamies, cik spēdami. Nav lielas jēgas turēt dzīvības kroni uz pilsētas, kura ir nopostīta sešas reizes. Bet tie prātvēderi, kas sagroza pareģojumu tā, ka šī pati pilsēta nolemta bojāejai un pazušanai, nerīkojas prātīgāk, jo, viņiem par nelaimi, Smirna piedzīvo pamatīgu uzplaukumu. Viņu pravietošana tikai lej ūdeni uz neticības dzirnavām.

Liela daļa pilsētas ir tikai turku rokās; ebrejiem ir savs kvartāls; tāpat arī armēņiem, frankiem savukārt ir cits kvartāls. Armēņi, protams, ir kristieši. Viņu mājas ir lielas, tīras, plašas un glīti nobruģētas ar melnbaltām marmora plāksnēm, daudzām ir četrstūrains iekšpagalms ar krāšņu puķu dārzu un vizuļojošu strūklaku; visas mājas durvis iziet uz šo dārzu. Ļoti plaša halle ved uz parādes durvīm, un tajās lielāko dienas daļu sēž sievietes. Tur, saposušās savos labākajos tērpos, viņas ir arī vakara vēsumā. Visas ir piemīlīga izskata, turklāt ārkārtīgi kārtīgas un tīras; viņas izskatās tā, it kā tikko būtu izņemtas no kārbas. Dažas, es pat teiktu daudzas šīs jaunās dāmas ir ļoti skaistas; kopumā viņas ir mazliet skaistākas par amerikāņu meitenēm lai man tiek piedoti šie nodevīgie vārdi. Viņas ir ļoti sabiedriskas un atbild ar smaidu, ja svešinieks tām uzsmaida, atbild ar galvas mājienu, ja viņš paklanās, un runā, ja tiek uzrunātas. Nekāda iepazīstināšana nav nepieciešama. Uzsākt sarunu un stundu pačalot ar skaistu meiteni, kas nekad agrāk nav redzēta, ir viegli un ļoti patīkami. Esmu to izmēģinājis. Es protu runāt vienīgi angliski, savukārt meitene runāja tikai grieķu, armēņu vai kādā citā barbaru valodā, tomēr mēs sapratāmies lieliski. Es nonācu pie atziņas, ka tādos gadījumos kā šis nav nekāds šķērslis, ja jūs nesaprotat viens otru. Krievu pilsētā Jaltā es veselu stundu no vietas dejoju kādu dīvainu deju, par kuru nekad agrāk nebiju dzirdējis, ar ļoti skaistu meiteni, un mēs vienā laidā sarunājāmies un smējāmies līdz pagurumam, un neviens no mums nesaprata, par ko runā otrs. Bet tas bija brīnišķīgi! Dejoja divdesmit cilvēku bariņš, un deja bija ļoti strauja un sarežģīta. Ta bija pietiekami sarežģīta ari bez manas piedalīšanās bet es to padarīju vēl jo sarežģītāku. Es laiku pa laikam iestarpināju tajā soļus, kas pārsteidza krievus. Bet vēl joprojām domāju par to meiteni. Esmu viņai uzrakstījis vēstuli, bet nevaru to nosūtīt, jo viņai ir ļoti sarežģīts krievu vārds no deviņām zilbēm, un mūsu alfabētā nav tik daudz burtu, lai to varētu uzrakstīt. Neesmu gana drosmīgs, lai nomodā to mēģinātu izrunāt, bet naktī sapņos cenšos to izdarīt, taču no rīta pamostos ar izmežģītu žokli. Pamazām izdziestu. Esmu sācis izlaist maltītes. Viņas mīļais vārds joprojām mani vajā sapņos. Tas atstāj drausmīgu iespaidu uz zobiem. Ikreiz, kad tas slīd man pār lūpām, kāda zobu drumsla aizlido līdzi. Un tad žokļi krampjaini sakļaujas un nokož pāris pēdējās zilbes taču tās ir garšīgas.

Braucot cauri Dardancļicm, mēs tālskatī redzējām kamieļu karavānas krastā, taču tuvāk tādu karavānu varējām aplūkot, tikai nonākot Smirnā. Šie kamieļi ir daudz lielāki par tiem kaulainajiem eksemplāriem, kādus redzam zvērnīcā. Smagām kravām apkrautie kamieļi, pa ducim karavānā, platiem soļiem iet pa šaurajām ieliņām cits aiz cita, bet tiem pa priekšu jāj vai nu nēģeris košā turku tērpā, vai arābs, kas līdzās milzīgajiem dzīvniekiem savā niecībā gandrīz pilnībā pazūd. Kamieļu karavāna, kas apkrauta ar arābu garšvielām un dārgiem persiešu audumiem, soļo pa šaurajām tirgus ieliņām, kurām gar abām malām ņudz nesēji ar savām nastām, naudas mijēji, lukturu tirgotāji, stikla trauku pārdevēji; kājas sakrustojuši un slavenās ūdens pīpes smēķēdami, sēž turki, ņirb fantastiskos austrumnieku tērpos ģērbušies ļaudis tic ir īstie Austrumi. Šajā ainā nekā netrūkst. Tā aizved jūs atpakaļ tālajā bērnībā, un jūs atkal sapņojat par "Tūkstoš un vienas nakts" brīnumiem; atkal jūsu biedri ir prinči, jūsu pavēlnieks kalifs Hārūns al Rašīds un jūsu kalpi šausmīgie milži un džini, kas ierodas ar dūmiem, pērkonu un zibeni, bet aizejot saceļ negantu vētru!

Majestātiskā sfinksa

Sfinksa: pamatnē simt divdesmit piecas pēdas gara, sešdesmit pēdas augsta un galvas apkārtmērs simt divas pēdas, ja es atceros pareizi, izcirsta no viena masīva akmens bluķa, kas cietāks par dzelzi. Pirms bluķim atskaldīja ceturto daļu vai pusi un vēl to daļu, kas atkrīt, veidojot skulptūru, tas droši vien bijis tikpat liels kā Piektās avēnijas viesnīca. Šos skaitļus un komentārus minu vienīgi tālab, lai vieglāk varētu iedomāties, kāds milzu darbs bija nepieciešams, lai sfinksu izkaltu tik elegantu, simetrisku, tik nevainojamu. Šis akmens ir tik cicts, ka no tā izkaltās figūras nesabojā laikapstākļu iedarbība divus trīs tūkstošus gadu. Diezin vai nevajadzēja simts pacietīga un smaga darba gadu, lai izkaltu šīs sfinksas? Ļoti iespējams, ka jā.

Nez kas iztraucēja, bet mēs neaizbraucām uz Sarkano jūru un nepabradājām pa Arābijas smiltīm. Es neaprakstīšu Muhameda Ali dižo mošeju, kuras iekšējās sienas ir celtas no pulēta un vizoša alabastra; nestāstīšu, kā mazie putniņi ir savijuši ligzdas mošejas lielo lustru kupolos un kā tie piedzied visu ēku un neviena nebaidās, jo viņu pārdrošība tiek piedota, viņu tiesības respektētas un neviens nedrīkst tos traucēt, lai arī mošejai draud briesmas palikt tumsā; es pavisam noteikti neatkārtošu to nodrāzto stāstu par mamlūku slaktiņu, jo man ir prieks, ka tos neģēļus sakāva, un es nevēlos modināt līdzjūtību pret viņiem; es nestāstīšu, kā viens vienīgs mamlūks nolēca no simts pēdu augstā cietokšņa mūra uz sava zirga un izglābās, jo neuzskatu to par kaut ko sevišķu, es arī to būtu varējis izdarīt; nestāstīšu par Jāzepa aku, kuru viņš izcirta citadeles klintī un kura joprojām ir gluži kā jauna, nedz arī to, ka tie paši mūļi, kurus viņš nopirka, lai tie (ar bezgalīgi garām ķēdēm) vilktu ūdeni no akas, dara to vēl šobaltdien un ir pagalam noguruši. Es nestāstīšu par Jāzepa maizes klētīm, ko viņš uzcēla tad, kad ēģiptiešu starpnieki vieglu roku visu iztirgoja, nenojauzdami, ka tad, kad vajadzēs labību piegādāt pircējiem, visā zemē nebūs nc grauda; es neko nestāstīšu par dīvaino pilsētu Kairu, jo tā ir tikai krietni pārspīlētāks to daudzo Austrumu pilsētu atkārtojums, par kurām esmu jau tik daudz vēstījis. Nestāstīšu par lielo karavānu, kas katru gadu dodas uz Meku, jo netiku to redzējis; ne par musulmaņu paražu gulties zemē, izveidojot garu, dzīvu ielas segumu, pa kuru atgriežoties pārjāt ekspedīcijas vadonim, tā nodrošinot sev dvēseles glābšanu, jo arī to es neredzēju. Es nestāstīšu par dzelzceļu, jo tas ir tāds pats kā visi dzelzceļi tikai pateikšu, ka lokomotīvju kurināšanai viņi izmanto trīstūkstoš gadus vecas mūmijas, ko iepērk tonnām vai veselām kapenēm, un ka dažreiz var dzirdēt, kā bezdievīgs mašīnists pikti uzsauc: "Pie velna šos plebejus, viņi nenieka nedeg padod kādu ķēniņu, [32] " es nestāstīšu par māla būdām, kas salipinātas kā lapseņu pūžņi tūkstoš pauguros visā Ēģiptes zemē virs palu ūdeņu atzīmes, tic ir zemāko šķiru ļaužu ciemati. Es nerunāšu par bezgalīgajiem līdzenumiem ar krāšņu, zaļojošu labību, kas priecē acis, cik tālu vien iespējams saredzēt pret Ēģiptes dzidrajām debesīm; es nestāstīšu par skaisto skatu uz piramīdām, kuras var redzēt divdesmit piecu jūdžu attālumā, jo aina ir pārāk ēteriska, lai neiedvesmota spalva to spētu attēlot. Nestāstīšu par melnīgsnējām sievietēm, kas bariem apstāja vagonu, kad vilciens uz mirkli pieturēja stacijā, lai pārdotu mums kādu ūdens malku vai sārtu, sulīgu granātābolu; es nestāstīšu par raibajiem pūļiem un fantastiskajiem tērpiem, ko redzējām gadatirgū, kuru uzgājām citā barbariskā stacijā, tas ritēja pilnā sparā. Es nestāstīšu, kā mēs mielojāmies ar svaigām datelēm un izbaudījām jaukās ainavas, ko pieredzējām visa brīnišķīgā ceļojuma laikā, ne arī to, kā pēdīgi dārdēdami iebraucām Alcksandrijā, trokšņainā barā izbirām no vagoniem, aizirāmies līdz kuģim, atstājām krastā vienu ceļabiedru (kurš gribēja atgriezties Eiropā un tikai pēc tam doties uz mājām), kā pacēlām enkuru un pēc ilgā ceļojuma beidzot un uz visiem laikiem pagriezām kuģi uz māju pusi; nedz arī to, kā tad, kad saule norietēja pār senāko zemi pasaulē, Džeks un Moults smēķētavā svinīgās sērās visu vakaru skuma pēc zaudētā ceļabiedra un nekādi nebija nomierināmi. Es neteikšu par to visu ne vārda un nerakstīšu ne rindas. Tas viss paliks kā cieši aizzieģelēta grāmata. Es nezinu, kas ir aizzieģelēta grāmata, jo nekad tādu neesmu redzējis, bet tā varētu noderēt par šādos gadījumos lietotu apzīmējumu, jo izteiciens ir diezgan populārs.

Mēs priecājāmies, ka esam redzējuši šo zemi visas civilizācijas māti, kas Grieķijai un caur Grieķiju Romai, un caur Romu visai pasaulei iemācīja rakstīt; zemi, kura būtu varējusi civilizēt nelaimīgos Izraēļa bērnus, bet ļāva tiem aiziet pāri robežām, kad tic bija gandrīz vēl mežoņi. Mēs priecājāmies, ka redzējām šo zemi, kurai jau tad bija apskaidrota reliģija, kas solīja mūžīgu aizkapa svētlaimi un sodību, kamēr pat Izraēļa reliģijai vēl nebija nekādu solījumu par aizkapa dzīvi. Mēs priecājāmies, ka esam redzējuši šo zemi, kas pazina stiklu trīstūkstoš gadu agrāk, nekā tas parādījās Anglijā, un prata stiklu apgleznot tā, kā mūsdienās neviens neprot; zemi, kas pirms trīstūkstoš gadiem zināja medicīnā un ķirurģijā to, ko mūsu zinātne ir atklājusi pavisam nesen; tās rīcībā bija visi tie smalkie ķirurģiskie instrumenti, ko zinātne ir izgudrojusi tikai nesen. Tai bija tūkstošiem izcilu greznumlietu un dzīvei nepieciešamu priekšmetu, līdz kādiem esam palēnām aizdomājušies arī mēs savā modernajā laikmetā un apgalvojam, ka nekas tamlīdzīgs zem šīs saules nav redzēts. Ēģiptei bija papīrs neskaitāmus gadsimtus, pirms mēs sākām par to sapņot; un parūkas, pirms mūsu sievietēm tās vispār ienāca prātā. Tai bija nevainojama sabiedrisko skolu sistēma krietnu brīdi pirms tā laika, kad mēs sākām plātīties ar saviem sasniegumiem šajā virzienā, ka tas šķiet pirms neatminamiem laikiem. Šī zeme prata iebalzamēt mirušos, ka miesa kļuva bezmaz nemirstīga, un to mēs joprojām nespējam; tā būvēja tempļus, kas izaicina laikazobu un nicinoši vīpsnā par mūsu necili slaveno arhitektūru. 1a ir sena zeme, kas zināja visu to, ko mēs zinām tagad, bet varbūt vēl vairāk, kas gāja pa civilizācijas plato ceļu pasaules radīšanas pelēkajā rītausmā, daudzus jo daudzus gadus pirms mūsu dzimšanas. 1a atstājusi apgarotā, izkoptā Prāta zīmogu Sfinksas mūžīgajā sejā, lai pārliecinātu visus smējējus, kuri tad, kad visi pārējie pierādījumi būs zuduši, mēģinātu pārliecināt pasauli, ka lieliskā Ēģipte savas dižākās slavas laikos ir taustījusies pa tumsu.

Misionāru ierašanās

Vējainā rītā mēs izkāpām krastā un apmeklējām pēdējā dieva Lono tempļa drupas. Šī tempļa galvenais šefpavārs priesteris, kurš to vadīja un cepa cilvēku ziedojumus, bija tēvocis Obukia, kurš savukārt agrāk bija viņa māceklis. Obukia bijis jauns un ļoti saprātīgs iezemietis, kuru kopā ar trim citiem iezemiešu puišiem Kamehamehas I valdīšanas laikā kāds vaļu kuģa kapteinis aizveda uz Jaunangliju, un viņi kļuva par līdzekli, lai viņu zemei piesaistītu ticīgās pasaules uzmanību. Tas beidzās ar to, ka uz turieni nosūtīja misionārus. Un šis Obukia bijis tas pats jūtīgais mežonis, kurš apsēdies uz baznīcas kāpnēm un apraudājics par to, ka, lūk, viņa tautai neesot bībcles. Šis incidents sīki un smalki ir aprakstīts daudzās brīnišķīgās svētdienas skolu grāmatās jā, un tas ir atstāstīts tik žēlabaini un tik emocionāli, ka es pats, to dzirdot svētdienas skolā, esmu apraudājics, jo tā vajadzēja, kaut gan tolaik neko daudz nezināju un nespēju saprast, kāpēc Sendviču salu iedzīvotājiem par to būtu tik stipri jāraizējas, jo viņi taču nemaz nezināja, ka tāda bībele vispār pastāv.

Obukia tika pievērsts reliģijai un izglītots, un viņam būtu bijis jāatgriežas dzimtenē kopā ar pirmajiem misionāriem, ja vien viņš būtu dzīvojis. Pārējie iezemieši aizceļojuši, un divi no viņiem arī labi kalpojuši Dievam, bet trešais Viljams Kanui vēlāk zaudējis baznīcas labvēlību, un, kad Kalifornijā pēkšņi sākās zelta drudzis, devies turp un ķēries pie izrakteņu ieguves, lai gan pašam bijis jau piecdesmit gadu. Viņam esot veicies tīri labi, bet tad Peidža, Beikona&Co bankrots atsvabināja viņu no sešiem tūkstošiem dolāru un pēc tam viņš vecumdienās faktiski bijis izputējis un galu galā atgriezies atkal kancelē. Viņš nomira 1864. gadā Honolulu.

Pie tempļa paplata zemes josla, kas stiepās no jūras līdz pat kalna virsotnei, senatnē tikusi veltīta dievam Lono tā bijusi tik svēta, ka tad, ja uz tās soli spertu parasts ķecerīgais iedzimtais, tad viņa prātīgākais lēmums būtu steigšus rakstīt testamentu, jo viņa pēdējā stundiņa būtu situsi. Šo zemes strēli varēja apiet pa ūdeni, bet šķērsot nekādi nedrīkstēja. Tā bija pamatīgi noklāta ar pagānu tempļiem un piekrauta ar divdomīgiem un neglītiem koka elkiem. Tajā atradās templis lietus lūdzējiem ar gudru ziņu tas bija novietots kalna malā ļoti labā vietā, ka tad, ja tur divdesmit četras reizes dienā lūdz lietu, visticamāk, to arī saņem. Diez vai kādreiz var sasniegt lūgšanas beigas, iekams nenāktos atvērt lietussargu.

Un tur tuvumā bija liels templis, kas ticis uzcelts vienā vienīgā naktī plosoties vētrai, zibeņojot un gāžot lietum, to cēluši līdz nāvei izmocīti vīri! Tradīcija stāsta, ka, uzplaiksnot zibenim, pārdabiskajā gaismā varējis redzēt, kā tālu kalnā nakts klusumā liels daudzums nedzirdamu rēgu, iegrimuši savā dīvainajā nodarbē, šaudījušies šurpu turpu, nesot nejūtīgajos pirkstos satvertus lielus lavas klučus tc parādīdamies, kad blāva gaisma apspīdēja viņu augumus, te atkal pazuzdami, kad tā izdzisa. Līdz pat šai dienai runā, ka iezemieši pret šo šausmu celtni izturas ar bijību un cieņu un naktī tai netuvojas.

Dienvidū es ieraudzīju, kā jūrā kailas peldas vietējās jaunietes, un aizgāju, un apsēdos uz viņu drēbēm, lai tās neviens nenozagtu. Es vedināju viņas nākt laukā no jūras, jo ūdenslīmenis cēlās un cs biju pārliecināts, ka viņas riskē. Taču jaunietes nebaidījās un turpināja savas aktivitātes. Viņas bija lieliskas peldētājas un nirējas un pamatīgi uzjautrinājās. Tās peldēja sacenšoties, šļakstījās, nira un kūleņoja, un viņu smiekli pieskmdēja visu gaisu. Stāsta, ka peldēšanas prasme ir pirmais, ko salinieki iemācās; māka staigāt vairs neesot tik svarīga, tāpēc to apgūstot vēlāk. Esmu dzirdējis nostāstus par iezemiešiem gan vīriešiem, gan sievietēm, kas no laivām jūrā līdz krastam nopeld vairākas jūdzes, tik daudz jūdžu, ki es, nudien, neuzdrošinos ne apstiprināt, ne pat minēt. Un esot bijis kāds nirējs, kurš ieniris trīsdesmit vai četrdesmit pēdu dziļumā un izcēlis no ūdens kalēja laktu! Liekas, ja mani atmiņa neviļ, tad viņš to laktu pēc tam norijis. Tomēr es necentlšos to apgalvot.

Esmu vairākas reizes pieminējis dievu Lono tikpat labi varu pateikt arī kādus divus vai trīs domugraudus, kas veltīti viņam.

Elks, ko iedzimtie pielūdza viņa vietā, bija tievs un ncizrotāts divpadsmit pēdas garš koka sprungulis. Kā vēsta tradīcija viņš ir bijis mīļākais Havaju salu dievs dižens ķēniņš, kuru slavinošos dievkalpojumos pielīdzināja dievībai, līdzīgi kā apbalvo mūsu pašu varoņus, tikai ar to atšķirību, ka mēs viņu būtu iecēluši par pasta priekšnieku, nevis bez šaubām par dievu. Dusmu brīdī viņš noslepkavojis savu sievu, dievieti Kaikilani Aii. Sirdsapziņas pārmetumi padarījuši viņu traku, un rituāls mums ataino savdabīgu ainu par dievu, kurš savās plosošajās bēdās klīst no vienas vietas uz nākamo, kaudamies un cīkstēdamies ar visiem, ko ceļā sastop. Protams, šāds laika pavadīšanas veids drīz vien zaudēja savu aktualitāti, tieši tāpat kā aktualitāti zaudēja varenais dievs, kuru pretinieks cilvēka ādā pasūtīja "apaugt ar zāli", un tas vairs neatgriezās. Tādējādi Lono ieviesa spēles, ko nodēvēja par makahiki, un pavēlēja tās spēlēt viņam par godu, un pēc tam ar plostu aizceļoja uz svešām zemēm, paziņodams, ka gan kādu dienu atgriezīšoties, tas bija arī beidzamais, ko Lono izdarīja. Viņš nekad vairs netika redzēts; viņa plosts, iespējams, noslīka. Bet ļaudis tomēr gaidīja Lono atgriešanos un tādējādi bijuši viegli ietekmējami, pieņemot kapteini Kuku par savu atdzimušo dievu.

Daži no vecajiem iezemiešiem līdz pat savai nāvei uzskatījuši, ka Kuks ir tas pats Lono, tomēr daudzi nav tam ticējuši, jo nespēja saprast, kā tas varējis nomirt, ja jau ir dievs.

Kādu jūdzi no Kealakckua līča atrodas vēsturiski interesanta vieta, kur tikusi izcīnīta beidzamā elku pielūgšanas kauja. Mēs to, protams, apmeklējām un aizgājām tikpat gudri kā lielākā daļa cilvēku, kas, neko nedomājot, dodas apskatīt tamlīdzīgus pagātnes atgādinājumus.

Kamēr pirmie misionāri devās apkārt Hornas ragam, elkdievības paražas, kas uz salas bija izveidojušās jau sen, sen atpakaļ, pēkšņi tika aizliegtas. Vecais Kamehamcha I bija miris, un viņa dēls jaunais ķēniņš Liholiho bijis izlaidīgs trakulis un izvirtulis, kurš necietis vecā tabu ierobežojumus. Viņa palīdze valdīšanā ķēniņa atraitne Kaahumanu bijusi lepna un strauja sieviete, kas arī neieredzējusi tabu, jo tas ierobežojis viņas dzimuma priekšrocības yn visas sievietes pazeminājis gandrīz līdz lopu līmenim. Tāda, lūk, bija situācija. Liholiho tā kā gribējis ieņemt stingru nostāju, Kaahumanu ļoti gribējusi panākt, lai viņš to izdara, bet visu pārējo paveicis viskijs. Tas droši vien bija arī galvenais balsts. Šī, iespējams, bija pirmā reize, kad viskijs manāmi figurējis kā palīglīdzeklis ceļā uz civilizāciju. Liholiho ieradās Kailuā piedzēries kā mārks un devās uz kādām lielām dzīrēm; apņēmīgās ķēniņienes paskubināta, viņa dzēruma atmodinātā drosme bija cēlusies pārsteidzošā augstumā, un tad, kamēr viss pūlis pilnīgā apjukumā blenzis, viņš tīšām pavirzījies uz priekšu un apsēdies pie sievietēm! Ļaudis ieraudzīja, kā viņš ēd no viena trauka kopā ar viņām, un kļuva mēmi no pārsteiguma! Drausmīgais mirklis lēnām pagāja, bet ķēniņš joprojām ēda, joprojām bija dzīvs un apvainotie dievi zibeņus joprojām neraidīja! Tad kā atklājums nāca pārliecība vairāku simtu paaudžu auklētā māņticība bija kā plīvurs nokritusi no cilvēku acīm, un atskanēja kliedziens:

-    Tabu ir lauzts! Tabu ir lauzts!

Tads bija ķēniņa Liholiho un viņa šausmīgā viskija pirmais sprediķis tas pavēra ceļu jaunajam evaņģēlijam, kurš pa Atlantijas okeāna viļņiem jau traucās uz dienvidiem.

Tabu bija lauzts, un drausmīgajai svētuma apgānīšanai nesekoja iznīcība; ļaudis ar tiem raksturīgo bērnišķīgo pārsteidzību metās secināt, ka viņu dievi ir vāji un nožēlojami krāpnieki, tieši tāpat kā iepriekš viņi bija secinājuši, ka kapteinis Kuks nav nekāds dievs, jo esot vaidējis un tāpēc ticis nogalināts tobrīd neviens neaizdomājās, ka varbūt dievs var vaidēt gluži tāpat kā cilvēks, ja vien viņam ir tāda vēlme. Ļaudis, sapratuši, ka elki nespēj sevi aizstāvēt, uzreiz ķērās pie darba un norāva tos zemē, sacirta gabalos, pielika uguni un iznīcināja viņus!

Pagānu priesteri bija saniknoti. Un gluži pamatoti, jo viņiem taču bija bijuši amati, kas šai zemē pelnīja visvairāk, bet nu viņi bija izputināti; agrāk viņi bija svarīgi ļaudis ieņēma augstāku stāvokli pat par virsaišiem -, bet tagad viņi bija kļuvuši par klaidoņiem. Viņi sacēlās; sabiedēja daudz cilvēku, lai tie sekotu viņu paraugam, un Bekuokalani ambiciozu karaliskās ģimenes atvasi pierunāja kļūt par vadoni.

Pirmajā kaujā elku pielūdzēji guva uzvaru pār karaļa armiju, kas bija izsūtīta tiem pretī, un, pašpaļāvības pārņemti, izlēma doties uz Kailuu. Karalis sūtīja vēstnesi, lai viņus samierinātu, un jau šķita, ka sūtnis ātri vien tiks galā ar savu uzdevumu, taču mežoņi nc tikai atteicās viņā klausīties, bet pat gribēja nonāvēt. Ta nu karalis nosūtīja savu armiju ģenerālmajora Kalaimoku vadībā un abi vadoņi satikās Kuamo. Kauja bija ilga un nežēlīga; vīrieši un sievietes cīnījās plecu pie pleca tas bija nerakstīts likums -, un, kad diena bija galā, dumpinieki bezcerīgā panikā metās bēgt un līdz ar to arī elku pielūgšanai un tabu bija pienācis gals!

Neatkarības pretinieki, slavinot jauno atbrīvošanos, līksmi devās mājup uz Kailuu.

-     Dievi ir bezspēcīgi, viņi skandēja, viņi ir tikai niecība un meli. Armija, kas paļāvās uz elkiem, bija vāja; armija, kas neticēja elkiem, bija spēcīga un uzvarām vainagota!

Tauta palika bez reliģijas.

Drīz pec tam atpeldēja ari misionāru kuģi viņu ierašanās liktenīgā kārtā sakrita ar glābēju lomu, un gluži neskartā augsnē tika iedēstīts Evaņģēlijs.

Saprātīgais misters Rodss [33]

Neviens no mums nav apveltīts ar tādu spēku kā spalva, ne arī ar pusi no tās nekrietnās ietiepības; bet mēs varam censties.

(Niekkalbja Vilsona jaunais kalendārs.)

Fifes hercogs ir devis liecību, ka misters Rodss viņu ir piemānījis. Tieši to pašu misters Rodss izdarīja arī ar reformistiem. Viņš iedzina tos nepatikšanās, bet pats pēc tam nozuda. Prātīgs vīrs. Tāds viņš vienmēr ir bijis. Vienreiz gan viņš šaubījās. Tas notika tad, kad viņš bija devies savā pēdējā laupīšanas ekspedīcijā uz matabelu zemi. Telegrāfs izbazūnēja, ka viņš nav apbruņots un ir devies uz naidīgo virsaišu viesībām. Ta bija tiesa; šis pārdrošnieks gandrīz izdarīja tā, ka galma dzejnieks nepiedienīgi uzvedās. Ja tā notiktu, tad būtu bijis ļoti slikti, jo, nonākot galā, izrādījās, ka tur ir arī dāma, un viņa nebija apbruņota.

Daudzi cilvēki domā, ka misters Rodss ir visa Dicnvidāfrika; citi uzskata, ka viņš ir tikai liela tās daļa. Šie pēdējie apgalvo, ka Dienvidāfrika sastāv no Galda kalna, dimantu raktuvēm, Johannesburgas zelta laukiem un Scsila Rodsa. Zelta lauki ir visādā ziņā brīnišķīgi. Septiņu vai astoņu gadu laikā tuksnesī ir uzcelta pilsēta, kuru apdzīvo simts tūkstoši iedzīvotāju ja kopā saskaita gan baltos, gan melnos; un tā nav parasta raktuvju pilsētiņa ar koka būdelēm, bet īsta pilsēta, celta no izturīga materiāla. Nekur pasaulē nav tik lielas bagātīgu raktuvju koncentrācijas kā Johannesburgā. Misters Bonamiči, mans turienes menedžeris, iedeva mazu zelta gabaliņu, uz kura bija iegravēti kaut kādi statistikas dati, kas norādīja uz zelta ieguvi no pašiem pirmsākumiem līdz 1895. gada jūlijam, tic atspoguļoja zelta industrijas attīstību: 1888. gadā zelts ticis iegūts 4 162 440 dolāru apmērā, nākamajos piecarpus gados (kopā) zelta ieguve bija izaugusi līdz 17 585 894 dolāriem, bet ik gadu līdz pat 1895. gada jūnijam zeltu ieguva par 45 553 700 dolāriem.

Kapitāls raktuvju attīstībai nāca no Anglijas, kalnu inženieri bija no Amerikas. Līdzīgi ir arī dimantu raktuvēs. Augstas klases amerikāņu kalnu inženierim Dienvidāfrikā ir gluži vai paradīze. Viņš gūst vislabākās vietas un saglabā tās. Viņa alga nav tāda, kādu saņemtu Amerikā, bet gan tāda, kādu acīmredzot saņemtu visa viņa ģimene.

Veiksmīgās raktuvēs maksā lielas dividendes, neraugoties uz to, ka, no kalifornieša viedokļa, iezis varbūt nemaz nav tik dārgs. Ieži, no kuriem var ieņemt desmit vai divpadsmit dolārus par tonnu, tiek uzskatīti par pietiekami bagātiem. Ar vienkāršajiem metāliem ir tāda problēma, ka vēl pirms divdesmit gadiem to ieguve būtu nesusi aptuveni pusi no tās vērtības, ko tā dod šobrīd, jo tolaik no iežiem izdevīgi bija iegūt tikai rupjgraudaino "brīvo" zeltu; jaunais cianīda process to visu ir mainījis, un nu pasaules zelta lauki ik gadu piegādā zeltu līdz pat piecdesmit miljonu dolāru vērtībā iepriekšējos apstākļos šis zelts būtu nonācis atbirumos.

Cianīda process man bija kas jauns un ļoti interesants; arī starp dārgajām un sarežģītajām izrakteņu ieguves iekārtām man bija daudz jaunumu, lai gan ar pārējām zelta ieguves industrijas detaļām es jau biju pazīstams. I'ats savulaik biju zcltracis un būtībā zināju visu, ko par zelta rakšanu zināja šie ļaudis, izņemot to, kā ar to nopelnīt naudu. Tur es daudz uzzināju par būriem, un tas man bija kas jauns. Tur dzirdētais man pēc tam tika atkārtots pārējās 1 )ienvidāfrikas daļās. Apkopojot iegūto informāciju, uzzinām, ka būrs ir šāds.

Viņš ir dziļi reliģiozs un totāls nejēga, truls, stūrgalvīgs, fanātisks, netikls, godīgs attiecībās ar baltajiem, bargs kungs savam melnajam kalpam, slinks, labs šāvējs, teicams jātnieks, kaislīgs mednieks, mīl politisku neatkarību, labs vīrs un tēvs, necieš pilsētas burzmu, bet mīl savrupību, nošķirtību un vienatni, tukšu plašumu un Dicnvidāfrikas stepju klusumu; tas ir cilvēks ar varenu apetīti un nav izvēlīgs, to remdējot, ir mierā ar cūkgaļu, kukurūzu un biltongu [34] galvenais, lai neskopotos ar ēdmaņas daudzumu; viņš labprāt nojās garu ceļu gabalu, lai visu nakti piedalītos primitīvās dejās, ko papildina sparīga ēšana un trakulīga jautrība, bet divreiz tālāku ceļu ir gatavs mērot uz dievkalpojumu; viņš lepojas par savu izcelsmi no holandiešiem un hugenotiem un savu reliģisko un militāro pagātni; viņš ir lepns par savas cilts veikumiem Dienvidāfrikā, tās drosmīgajiem izrāvieniem naidīgos un kartē neiezīmētos tuksnešos, meklējot brīvas nomales, kur netraucētu kaitinošie un nīstamie angļi, kā arī par tās uzvarām pār iedzimtajiem un britiem; visvairāk viņš lepojas ar tiešo un nevaldāmo Dieva personisko ieinteresētību viņu aktivitātēs. Būrs neprot ne lasīt, ne rakstīt; viņam iznāk pāris avīzes, bet viņš acīmredzot to neapjauš; vēl nesen viņam nebija skolas un saviem bērniem viņš neko nemācīja; vārds "ziņas" ir termins, kas viņam neko nenozīmē un nerūp. Viņš neieredz nodokļus. Divus ar pusi gadsimtus viņš ir bijis kā pielīmēts Dicnvidāfrikai un gribētu tur arī palikt līdz laika galam, jo viņam nav it nekādu simpātiju pret britu priekšstatu par progresu. Viņš alkst būt bagāts, jo nekas cilvēcisks viņam nav svešs, tomēr priekšroku dod tai bagātībai, ko veido lopi, nevis izsmalcinātas mājas, zelts un dimanti. Zelts un dimanti ir atveduši bezdievīgu svešinieku uz viņa sētu un līdz ar to arī piesārņojumu un izpostītu mieru, un viņš vēlas, kaut šīs rūdas nekad nebūtu atklātas.

Es domāju, ka lielāko daļu no šī būru raksturojuma var atrast Olivas Sreincres [35] grāmatās un viņa nebūtu apvainojusies par neobjektīvu būra portreta ieskicēšanu.

Tatad ko jūs gaidītu no šāda nelāga subjekta? Ko jūs varētu sagaidīt no viņa? Likumus, kas ir naidīgi noskaņoti pret reliģisko brīvību? Jā. Likumus, kas noliedz iebraucēju pārstāvniecību un balsstiesības? Jā. Likumus, kas nav draudzīgi izglītības institūcijām? Jā. Likumus, kas traucē zelta ražošanu? Jā. Bailes no dzelzceļa tīkla izplešanās? Jā. Likumus, kas ar smagiem nodokļiem apliek ienācējus, bet būru liek mierā? Jā.

paskaidrojumi

[1] amerikāņu izdevuma redaktora virsraksts.

[2] smērvielu ražošanas kompānija asv ko 1870. gadā dibināja Rokfellers. (Tulk. piez.)

[3] chautauqua pieaugušo izglītības kustība ASV, kas bija populāra 19. gs. beigās un 20. gs. sāk. (Tulk. piez.)

[3] alma maler burtiski tulkojumā no latīņu valodas "barojošā, labdarīgā māte". (Ttilh. piez.)

[3] Jards« 0,9 m. (Red. piez.)

[4] amerikāņu izdevuma redaktora virsraksts.

[5] frcderiks viljams robertsons (1816-1853) angļu izcelsmes sludinātājs. (Tulk. piez.)

[6] ričards bakstcrs (1615-1691) angļu puritāniskās baznīcas līderis. (Tulk. piez.)

[6] Deivids Feregats pirmais ASVJūras kara flotes vecākais virsnieks. (Tulk. piez.)

[7] uliss S. Grants. (Amerikāņu izdevuma red. piez.)

[8] skotijas aizbildnis. (tulk. piez.)

[9] virsotne skotijas augstienē. (tulk. piez.)

[10] augstākais kalns britu salās. (Tulk. piez.)

[11] britu valstsvīrs un rakstnieks. (tulk. piez.)

[12] tcls Č. dikensa romānā "Martins Čezlvits". (Tulk. piez.)

[13] britu viktorijas laikmeta varone. (tulk. piez.)

[14] kuģis, ar kuru angļu separātisti no Plimutas Anglijā ieradās Plimutā Masačiisctsā. (Tulk. piez.)

[15] kvēkcrs reliģiskas sektas loceklis. (Red. piez.)

[16] viena no pirmajām kvēkeru sprediķotajām, ko piekāva un apcietināja par savu uzskatu sludināšanu. (Tulk. piez.)

[17] angļu izcelsmes teologs, ierosinājis šķirt valsti no Baznīcas. (Tulk. piez.)

[18] laikā no 1692. gada februāra līdz 1693. gada maijam vairāk nekā 150 cilvēku Masačūsetsā tika apcietināti un ieslodzīti cietumā par nodarbošanos ar burvestībām, no tiem 29 tika notiesāti, bet 19 (14 sievietes un 5 vīrieši) sodīti ar nāvi pakarot. (Tulk. piez.)

[19] amerikāņu izdevuma redaktora virsraksts.

[20] amerikāņu izdevuma redaktora virsraksts.

[21] man prātā ir daudz šādu atmiņu, bet tieši šobrīd es iedomājos par vienu īpašu gadījumu, kurā Brenanstrītas miesnieks uzrīdīja savus suņus ķīnietim, kurš klusi bija gājis garām, nesdams drēbju grozu uz galvas. Kamēr suņi kropļoja viņa ķermeni, miesnieks padarīja šo gadījumu jautrāku, ar pusķieģeli iesitot ķīnietim zobus rīklē. Iespējams, šis atgadījums neiziet man no atmiņas tāpēc, ka es tolaik strādāju Sanfrancisko laikrakstā un nedrīkstēju to publicēt, jo tas varēja aizskart kādu īpašu sabiedrības daļu, kas abonēja šo avīzi. (Amerikāņu izdevuma red. piez.)

[22] es biju cieši pārliecināts, ka tas zirgs tur piesiets tieši šādam nolūkam, un skaidri zinu, ka vismaz viens no mūsējiem domāja tāpat, jo toreiz mēs to pārspriedām un apbrīnojām militāro atjautību par šo viltību; bet, kad pirms trim gadiem nonācu rietumos, misters A. G. Fukuā, viens no mūsu kompānijas dalībniekiem, atzinās, ka tas bijis viņa zirgs un pie durvīm piesiets vienīgi aizmāršības dēļ, un ļaut viņam to piedēvēt kā atjautīgu izgudrojumu nozīmētu pieņemt nepelnītu atzinību. Lai savus vārdus pierādītu, viņš atgādināja neapstrīdamo faktu, ka pēc tam šis veiklais izgudrojumus nekad vairs netika atkārtots. Es par to iepriekš nebiju iedomājies. (Amerikāņu izdevuma red. piez.)

[23] buli rtm kauja amerikas Pilsoņu karā, kurā Konfcderātu spēki sakāva Federālo armiju. Kauja nosaukta netālās upītes vārdā. (Tulk. piez.)

[24] dislingue [franču vai.) saskatīta. (Red. piez.)

[25] recherchй {franlu t>al.) meklēta. (Red. piez.)

[25] Zelta monēta ASV. pirmoreiz izlaista 1849. gadā. (Tulk. piez.)

[26] amerikāņu izdevuma redaktora virsraksts.

[27] amerikāņu izdevuma redaktora virsraksts.

[28] amerikāņu izdevuma redaktora nosaukums.

[29] jākopo basano glezna "Aita un jērs".

[30] travailleur strādnieks {frauču vai.): traveler ceļotājs (angļu vai.). (Tulk. piez.)

[31] amerikāņu izdevuma redaktora virsraksts.

[32] man to pavēstīja kā faktu. Es tikai izstāstu to tā, kā pats dzirdēju. Es tam ticu. Es spēju noticēt it visam. (Amerikāņu izdevuma redakt. piez.)

[33] cecil rhodes (1853-1902) finansists, valstsvīrs un būvnieks, kam bijusi ievērojama loma Dienvidāfrikas kolonijas politikā un ekonomikā. (Tulk. piez.)

[34] kaltēta ga)a Dienvidāfrikā. (Tulk. piez.)

[35] olive schreiner (1855-1920) Dienvidāfrikas rakstniece, pacifiste un politiskā aktīviste. (Tulk. piez.)

Content

Tvens Marks Domas un atklāsmes

Satura rādītājs

Angļu izdevuma redaktora priekšvārds

Ievads

Sešdesmit un desmit gadu!

I puiši un meitenes

Padoms jaunatnei

Stāsts par nekrietno zēnu

Stāsts par krietno zēnu

Meitenes

Mazi bērni

II cilvēka daba

Dāmas

Manas dzīves pavērsiena punkts i

III amerika un amerikāņi

Plimutas klints un piligrimi

Laikapstākļi

Ņujorka

Nodokli un tikumi

Amerikāņu īpašības

Zēna kaunpilna vajāšana

Neoficiāls stāsts par neveiksmīgu kampaņu

IV reliģija un morālā kārtība

Par smakām

Pārdomas par svētdienu

Kā mani ieinteresēja sātans

Teorētiski un praktiski tikumi

Ceļojums uz Damasku

PAR DIEVA ZĪMJU TULKOŠANU I

Benaresa

V sociālā kārtība

Bite

Neparasts vēstures fragments

Vi Literatūra un māksla

Kā izstāstīt stāstu

Ievainotais karavīrs

Zelta roka

Literatūras iznīkšana

Mākslās privilēģijas

VII pasaule kopumā

Ķeizariska goda paradīšana amerikānim

Snobi mājās un ārzemēs

Mikelandželo

Sabiedriskās armēņu meitenes

Majestātiskā sfinksa

Misionāru ierašanās

Saprātīgais misters Rodss

paskaidrojumi