Tvens Marks

Konektikutas jeņķis karaļa Artura galmā

MARKS TVENS

KONEKTIKUTAS JEŅĶIS KARAĻA ARTURA GALMĀ

izdevniecība «Liesma» Rīga 1976

Mark Ttvain A CONNECTICUT YANKEE iN KING ARTHUR'S COURT

Moscow 1955

No angļu valodas tulkojusi Vizma Belševica Mākslinieks Arvids Jēgers

Tulkojums latviešu valodā, «Liesma», 1976

Priekšvārds

Nežēlīgie likumi un paradumi, kas minēti šajā stāstā, ir vēsturiski, un epizodes, kas tos ilustrē, arī ir vēsturiskas. Autors nevar galvot, ka šie likumi un paradumi pastāvējuši tieši sestā gadsimta Anglijā, autors var vienīgi galvot, ka, ja tie pastāvējuši Anglijā un citās civilizācijās vēl krietni vēlākos laikos, tad, pieņemot, ka tie pastāvējuši jau toreiz, sestais gadu simtenis droši vien netiks pārāk apmelots. Taisnīgāk būtu secināt, ka, ja nu gadījumā kāda no šiem likumiem un paradumiem tajos tālajos laikos nebija, tad pavisam noteikti tā vietā bija cits — vēl sliktāks.

Uz jautājumu, vai vispār pastāv tas, ko sauc par karaļu dievišķīgo sūtību, šī grāmata neatbild. Tas izrādījās pārāk grūti. I<a nācijas groži jātur cilvēkam, kas apveltīts ar viscildenākajiem tikumiem un ārkārtēju prātu, ir skaidrs un neapšaubāms; tas, ka neviens cits, izņemot pašu dievu, nespētu nemaldīgi izvēlēties tādu cilvēku, arī ir skaidrs un neapšaubāms, un, ka tāpēc dievam un vienīgi dievam piederētu šī izvēle, tāpat ir skaidrs un neapšaubāms, un atliek tikai secināt, ka to patiešām dara pats dievs tas kungs. Tā vismaz domāja šīs grāmatas autors, kamēr nebija uzdūries tādām valsts vadības grožu turētājām kā Pompadūra, lēdija Kāstlmena un citām līdzīgām personām, kas tik ļoti neiekļāvās secinājumu loģiskajā gaitā, ka autors uzskatīja par labāku ievirzīt citās sliedēs šo grāmatu (kas iznāks jau rudenī), bet dievišķās sūtības jautājumu pētīt un atrisināt nākošajā grāmatā. Jo atrisināt šo jautājumu noteikti vajag — un man pa ziemu tāpat nebūs ko darīt.

Marks Tvens

Daži vardi skaidrības labad

Ar dīvaino svešinieku, par kuru taisos jums stāstīt, es sastapos Vorikas pilī. Man iepatikās trīs viņa īpašības — vientiesīgā sirsnība, apbrīnojamā seno ieroču pazīšana un mierīga bezrūpība, kam varēju ļauties viņa sabiedrībā, jo visu runāšanas smagumu nesa viņš viens pats. Kā jau tas ar biklākiem cilvēkiem notiek, mēs abi izrādījāmies vadājamā tūristu bara astē, un viņš pēkšņi sāka runāt par lietām, kas mani ieinteresēja. Viņa lēnā, tīkamā valoda likās pamazām un gandrīz nemanāmi aizšūpojam pašu stāstītāju no šīs pasaules un laika citās — daudz tālākās dienās un kādā senā, aizmirstā zemē; vārdu pa vārdam viņš aizbūra mani sev līdzi, es sekoju viņam gadsimtu putekļos, sirmas senatnes ēnās un rēgos un jutos tā, it kā būtu kopā ar pārnācēju no šīs senās pasaules. Tieši tā, kā es runātu par saviem tuvākajiem draugiem un ienaidniekiem vai labi pazīstamiem kaimiņiem, viņš tērzēja par seru Bediveru, seru Boru Deganisu, seru Lanselotu, Ezera bruņinieku, seru Galahadu un citiem Apaļā Galda diženajiem, un cik bezgalīgi, cik neizsakāmi vecs, izbalējis, sauss un no senuma pārkokojies viņš nu izskatījās, — jo tālāk viņš runāja, jo vairāk sakritās. Pēkšņi viņš pagriezās pret mani un it kā par laiku vai citu kādu parastu sīkumu ievaicājās:

— Par dvēseļu ceļošanu jūs būsit dzirdējis; vai jums jr zināmi arī gadījumi, kad miesa pārceļas citā gadsimtā?

Atbildēju, ka neko tādu gan neesmu dzirdējis. Viņu tas interesēja tik maz — patiešām, kā par labu vai sliktu laiku runājot, — ka viņš pat nepamanīja, vai vispār esmu atbildējis. Iestājās īss klusuma bridis, ko tūlīt pārtrauca algotā ceļveža vienmuļā balss:

—   Senas bruņas no sestā gadsimta, karaļa Artura un Apaļā Galda laikiem; spriež, ka tās piederējušas bruņiniekam seram Sagramoram Ilgotajam; pievērsiet uzmanību apaļajam caurumam bruņu krekla krūšu kreisajā pusē, tā izcelšanās nav noskaidrota, jādomā, radies vēlākos laikos, kad bija izgudroti šaujamie ieroči; iespējams, ka tās ir kāda Kromvela kareivja lodes pēdas…

Mans paziņa pasmaidīja — ne tā, kā smaida mūsu dienās, bet tā, kā jau ilgiem gadu simteņiem aizmirsts smaidīt, — un pie sevis nomurmināja:

—   Bija tev zināt, kas redzējis un darījis. — Tad pēc īsas pauzes viņš piebilda: — To es pats iešāvu.

Sī piezīme ķēra mani kā strāvas sitiens; kad es atjēdzos, viņš jau bija pazudis.

Visu to vakaru es nosēdēju pie kamīna «Vorikas ģerbonī», aizklīdis sendienu sapņos, bet rūtīs triecās lietus, un vējš plosījās ap viesnīcas pakšķiem un karnīzēm. Laiku pa laikam es gremdējos vecā sera Tomasa Malorija burvīgajā grāmatā, bagātīgās brīnumu un piedzīvojumu dzīrēs, dziļi ieelpoju senatnīgo vārdu aromātu un atkal ļāvos sapņiem. Ap pusnakti es izlasīju uz gulētiešanu vēl vienu jauku stāstu, šo pašu, kas te seko.

Kā sers Lanselots divus milžus pievārēja un pili atsvabināja

Ne ildzin spiedās viņam virsū atkal divi lieli milži, dzelžu bruņās līdz pasmakarēm, ka galvas vien plikas, un ar briesmīgām vālēm rokās. Sers Lanselots pacēla priekšturamas bruņas un atsita viena milža triecienu, tā darījis, viņš izrāva zobiņu un pāršķēla tam milzim galvu uz pusēm. Kolīdz otrējs milzis to ieraudzīja, viņš bēdza kā « riesamanīgs, gauži iztrūcinājies no tiem negantiem cirtieniem, un sers Lanselots viņam pakaļ no visa spēka, un cirta viņam pa kamiesi, un pāršķēla viņu vidū pušu. Tad sers Lanselots gāja namā un tur viņa priekšā stājas trīs duči, ceļos krizdamu, dievu slavēdamu un bruņiniekam par glābiņu pateikdamos, dāmu un jumpravu. Jo, raugi, ser,  viņas sacīja, tiklab visas mēs dzīvojam gūstā septiņus gadus un darām šūdamus zīžu darbus par savu dienišķu maizi, un visas mēs augsta dzimuma, un gods tev un pateikšana, un svētīta lai tā stunda, bruņiniek, kad tu dzimis, jo tu esi darījis visgodājamu darbu, ko vien kāds bruņinieks pasaulē var veikt, un saki, par lūgšanu, kā tev vārds, lai varam to pavēstīt mūsu tuvākiem, kas nāks mūs no cietuma aizvest. Krietnas jumpravas, viņš sacīja, mans vārds ir sers Lanselots. Ezera bruņinieks. Tā teicis, viņš šķīrās un novēlēja viņas dievam. Un kāpa zirgā un jāja pa svešām un mežonīgām zemēm, pāri daudziem ūdeņiem un ielejām, bet naktsguļu neatrada. Pēc ilgām maldišanām patapa viņš uzjāt krietnu sētu, kur veca namakundze no augstas kārtas mīļu prātu viņam naktsmājas deva un uzņēma laipnīgi gan bruņinieku, gan viņa zirgu. Ap gulētejamu laiku saimniece ierādīja viņam vietu jumtistabā, kas virs vārtiem. Tur sers Lanselots noņēma bruņas un ieročus un nolika blakus gultai, un, kolīdz bija gulēt nogājis, tūdaļ aizmiga. Pa brītiņu piejāja atkal viens vīrs uz zirga un dauzījās pa vārtiem ar lielu joni. To dzirdēdams, sers Lanselots cēlās un raudzījās pa logu un mēness gaismā samanīja trīs bruņiniekus šim vienam paka] dzenamies, un tie trīs kāvās uz viņu ar zobiņiem, un tas viens bruņinieks uzgrieza viņiem krūti un kāvās pretim. Tik tiešām, sacīja sers Lanselots, tur cīkstējās kāds, kam par palīgu jāiet, jo negods būtu skatīties, kā trīs bruņinieki brūk uz vienu, un, jāšu tie viņu nokaus, es pie viņa nāves vainīgs izrādīšos. To teicis, viņš aplikās bruņas, nolaidās gar palagu lejā pie tiem četriem un sauca: griezieties pret mani, jūs bruņinieki, un laidiet to vienu mierā! Tūdaļ atstājās tie trīs no sera Keja un grieza krūtis pret seru Lanselotu — un sākās barga cīkstēšanās, jo viņi nokāpa no zirgiem un spiedās virsū seram Lanselotam, un cirta viņam ar zobiņiem no visām pusēm. Tad sers Kejs grasījās nākt palīgos seram Lanselotarn. Nē, ser, viņš atsacīja, es tevis nepieņemu, jāšu atvēlēji man kautiņu sākt, atvēli arī galā tapt! Bruņiniekam par patikšanu, sers Kejs pildīja viņa gribu un palika savmaļš. Un tūdaļ sers Lanselots ar sešiem zobiņa cirtieniem nogāza tos vīrus pie zemes, un tad tie trīs brēca: apžēlo mūs, ser bruņiniek, mēs padodamies, jo nav tavam spēkam pretinieka! Es negribu jūsu padošanos, sacīja sers Lanselots, bet jums jāpadodas seram Kejam Senešalam, ar šo svinīgu nozvērēšanos es jums dzīvību dāvāšu, citādi ne. Cēlo bruņiniek, viņi atsacīja, gana netiktos mums to darīt, jo mēs seru Keju līdz šai vietai vajājām un būtum viņu noveikuši, ja tu neuznācis, nav mums kālab viņam padoties. Par to nekas, sacīja sers Lanselots, piekodinu jums cieši, vai gribat dzīvot vai mirt, jo padoties, lai dzīvajos paliktu, jūs varat tikai seram Kejam. Krietno bruņiniek, viņi atbildēja, savas dzīvības dārgi turēdami, mēs darīsim, kā tu pavēli. Tad, teica sers Lanselots, jums būs uz Vasaras svētkiem nojāt karaļa Artura galmā un stāties karalienes Džinevras priekšā, viņas žēlsirdībai un mīlīgam prātam nodoties un sacīt, ka sers Kejs jūs par viņas vaņģiniekiem sūtījis. Pret rīta pusi sers Lanselots piecēlās un atstāja seru Keju guļam, pats aplikās sera Keja bruņas un ņēma viņa vairogu, to darījis, nogāja stallī un ņēma viņa zirgu, atvadījās no namakundzes un jāja projām. Drīz cēlās sers Kejs un ieraudzīja, ka sera Lanselota nav, un pamanīja, ka nav tiklab viņa bruņu, kā zirga. Pie visiem svētiem, nu gan zinu, kas viņam padomā, viņš grib gauži darīt kādam no karaļa Artura galma, jo pret viņu tie bruņinieki savu pārgalvību rādīs, domādami viņu mani esam, tak viņi rūgti alosies, un tamēr es ar Lanselota bruņām un vairogu varēšu jāt savu ceļu mierā. Pa laiciņu atvadijas arī sers Kejs un teica paldies namakundzei.

Kad es noliku grāmatu, pie durvīm atskanēja klauvējiens, un ienāca mans svešinieks. Es piedāvāju viņam pīpi, krēslu un lūdzu justies kā mājās. Pacienāju viņu ari ar glāzi ugunīga skotu viskija, tad ar vēl vienu un vēl vienu — cerībā uz viņa dzīves stāstu. Pēc ceturtās glāzes skubinājuma vairs nevajadzēja, rāmi un nepiespiesti viņš ierunājās pats.

Svešinieka stāsts

Esmu amerikānis. Dzimis un audzis Hartfordā, Konektikutas štatā, ne gluži pilsētā, bet viņpus upes, ciemā. Tātad esmu visīstākais jeņķis, praktiķis, zināt, bez kaut kādiem tur sentimentiem vai, citiem vārdiem, poēzijas dzirksts. Mans tēvs bija kalējs, mans krusttēvs zirgu dakteris, un es pats vismaz no sākuma biju gan viens, gan otrs. Tad es pārgāju strādāt lielā ieroču rūpnīcā un iemācījos savu īsto amatu ar visu, kas pie tā piederas, iemācījos taisīt šautenes, revolverus, lielgabalus, tvaika katlus, motorus un dažnedažādas ierīces darbaspēka ietaupīšanai. Tiešām — es protu taisīt visu, kas cilvēkam nepieciešams, visu, kas vien pasaulē ir, vienalga, ko tikai var vēlēties, un, ja kaut ko nevarēja pagatavot pietiekami ātri un racionāli, es tūlīt izgudroju jaunu paņēmienu — man tas gāja kā pa taukiem. Es kļuvu par darbu vadītāju, un manā uzraudzībā strādāja divi tūkstoši cilvēku.

Ka tāds vīrs kā es vienmēr bijis cīņas gara  pilns — skaidrs bez liekiem vārdiem. Un ar diviem tūkstošiem  rupju tēvaiņu tādam vīram, protams, bija kur izvērsties. Man jau nu noteikti. Beidzot es uzrāvos īstajam un dabūju, kas man pienācās. Noskaidrodami kādu nesapraša- nos ar vīru, ko dēvēja par Herkulesu, mēs argumentējām ar laužņiem. Viņš izsita mani no strīpas ar tādu bliezienu pa pauri, ka visi mana galvaskausa kauliņi šķita izlecam no eņģēm un ar varenu brīkšķi samaināmies vietām. Tad pasaule nobruka tumsā, neko es vairs nejutu un neko vairs neapzinājos — vismaz uz laiku.

Atjēdzies redzēju, ka sēžu zem ozola zaļā zālē un apkārt plešas skaista lauku ainava, kas pieder gandrīz vai man  vienam pašam. Es saku, gandrīz, jo tepat uz zirga sēdēja kāds zellis un skatījās lejā uz mani — un šis zellis šķitās nupat izkāpis no bilžu grāmatas. No galvas līdz kājām viņš bija iekalts senlaicīgās bruņās, galvā viņam bija bleķa spainis ar divām iegrieztām acu spraugām, vēl viņam bija vairogs, zobens un milzīgs pīķis; zirgs ari bija

bruņots, pār pieri tam slējās ass tērauda rags, un lielisks vatētai segai līdzīgs zaļi sarkana zīda pārklājs sniedzās gandrīz līdz zemei.

—   Esi gatavs, cēlo bruņiniek? — jautāja šis zellis.

—  Gatavs? Kam gatavs?

—   Krustot zobinus par lēņiem, dāmu vai par …

—   Ko jūs man piesienaties? — es atcirtu. — Lasieties atpakaļ uz savu cirku, vai arī es uzdošu jūs policijai!

Ko nu darīja šis vīrs, ja neatkāpās kādus divsimt jardus un nedrāzās man virsū pilnos aulekšos, noliecis savu bleķa spaini gandrīz pie zirga kakla un izslējis uz priekšu garo pīķi? Es redzēju, ka viņš to lietu ņem nopietni, un uzspēros kokā, pirms viņš bija klāt.

Viņš pasludināja, ka tagad es esot viņa īpašums, viņa ieroču gūsteknis. Pīķis bija spēcīgs arguments un visas stāvokļa priekšrocības arī viņa pusē — tāpēc es nospriedu, ka labāk rīkoties pa viņa prātam. Mēs vienojāmies, ka es iešu viņam līdzi un viņš mani neaiztiks. Nokāpu no koka, un mēs devāmies ceļā, es turējos blakus zirgam. Mēs gājām it omulīgi pa klajumiem un pāri strautiņiem, kādus es neatcerējos jebkad redzējis — kas mani ne mazums mulsināja un pārsteidza —, bet vēl arvien nebija ne zīmes no cirka. Tad es atmetu cirka ideju un nospriedu, ka viņš ir no trakonama. Bet nekur nemanīja arī trakonamu — tā ka es, var sacīt, vairs nezināju, ko domāt. Es pavaicāju viņam, cik tālu mēs vēl esam no Hartfordas. Viņš atbildēja, ka tādu vietu neesot dzirdējis, ko es noturēju par > meliem, bet nolēmu neiebilst. Pēc kādas stundas mēs ieraudzījām tālu ielejā pie līkumotas upes snaužam pilsētu un pāri tai kalnā milzīgu, pelēku cietoksni ar torņiem un zobainām sienām — arī kaut ko tādu līdz šim biju redzējis vienīgi bilžu grāmatās.

—   Bridžporta? — es jautāju, rādīdams ar roku.

—   Kamelota, — atteica viņš.

Mans svešinieks maz pamazām samiegojās. Pieķēris sevi  snaudienā un pasmaidījis savu aizkustinošo, senatnīgo smaidu, viņš sacīja!

—   Jūtu, ka nespēšu vairs stāstīt tālāk, bet man viss ir pierakstīts, ja gribat, nāciet, es jums iedošu, varēsiet palasīt.

Sava istabā viņš teica: — No sākuma es rakstīju dienasgrāmatu, vēlāk, pēc ilgiem gadiem, pārstrādāju savu dienasgrāmatu stāstā. Cik bezgala sen tas bija!

Viņš pasniedza man rokrakstu un parādīja vietu, no kuras jāsāk.

—  No šejienes … to iepriekšējo es jums jau izstāstīju .. Nu viņš jau bija pa pusei aizmidzis. Pa durvīm izejot, es vēl dzirdēju viņu miegaini nomurminām:

—   Miers jūsu atdusai, gaišo ser!

Es nosēdos pie kamīna un aplūkoju dārgo ieguvumu. Pirmā daja — biezākais žūksnis — bija no vecuma sadzeltējis pergaments. Apskatījis loksni ciešāk, es atklāju, ka tas ir palimpsests. Zem jeņķa stāsta vecajām, padzisušajām rindām varēja samanīt vēl vecāku un miglaināku rakstījumu — latīņu vārdus un teikumus, acīmredzot kādās senas klostera'leģendas fragmentus. Es pāršķīru svešinieka norādīto lappusi un sāku lasīt.

STĀSTS PAR PAZUDUŠO ZEMI

Kamelota

I NODAĻA

Kamelota

… Kamelota … — es klusībā atkārtoju. — Neliekas gan, ka būtu dzirdējis. Droši vien trakonama nosaukums.

Tā bija maiga, rāma vasaras ainava, skaista kā sapnis un tuksnesīga kā svētdiena. Gaiss bija pilns puķu smaržas, kukaiņu sanoņas un putnu vīterošanas, bet nekur neredzēja kādu ejam vai braucam, nekur nekas nenotika, nebija ne dzīvības zīmes. Mūsu ceļš bija līkumota taka ar iemītām pakavu pēdām, tikai vietumis zālē gar takas malām varēja samanīt riteņu sliedes — riteņu stīpas, likās, bija apmēram plaukstas platumā.

Tad uz takas parādījās mazs meitēns, ap gadiem desmit, ar zeltainām cirtām, kas pludot pludoja pār pleciem. Galvā viņai bija sarkanu magoņu vainadziņš. Un patiesi — visjaukākā rota, kādu man gadījies redzēt. Domās nogrimusi, viņa laiski nāca mums pretim pa taku, miers staroja viņas nevainīgajā sejiņā. Cirkavīrs nepievērsa meitenei ne mazāko uzmanību, liekas, pat nemaz nepaskatījās.

Ari meiteni ne drusciņas nepārsteidza mana ceļa biedra fantastiskais ietērps, it kā viņa tādas bruņas redzētu katru mīļu dienu. Viņa gāja garām mums vienaldzīgi, kā divām govīm, bet tad viņa nejauši pamanīja mani un — vai dieniņ! Meitenes rokas pasviedās gaisā, žoklis atkārās, acis pārbīlī iepletās — viņa bija sastingusi ziņkārē un šausmās. Meitene blenza uz mums, kā zemē iemieta, kamēr mēs nogriezāmies aiz meža stūra, un viņa pazuda manam skatienam. Ka viņu tā pārsteidzu es, nevis tas otrais, bija pāri manai saprašanai. Un tas, ka par apbrīnas cienīgu viņa uzskatīja manu ārieni, pilnīgi ignorējot savu gleznainumu, arī likās pēc gluži neizskaidrojamas augstsirdības — bērni nav tik augstsirdīgi. Te bija par ko palauzīt galvu. Es gāju savu ceļu kā sapnī.

Tuvojoties pilsētai, sāka manīt dzīvības zīmes. Ik pa gabaliņam mēs pagājām garām kādai pussakritušai būdai ar salmu jumtu, kam apkārt zaļoja mazi lauciņi un diezgan nekopti dārzi. Satikām arī cilvēkus, muskuļainus vīrus ar gariem, asiem, nesukātiem matiem, kas karājās pāri sejām kā zvēru krēpes. Gan vīri, gan arī sievas valkāja vienādus rupjus pakulu kreklus, kas sniedzās pāri ceļgaliem, kājās bija kaut kas sandalēm līdzīgs un dažiem ap kaklu tērauda stīpa. Mazākie puišeļi un skuķi staigāja pavisam pliki, bet par to neviens nelikās zinis. Visi šie cilvēki blenza uz mani, runāja par mani, skrēja būdās un sauca laukā savus piederīgos paskatīties uz mani, bet nemaz neievēroja manu ceļa biedru, ja neskaita pazemīgus sveicienus, kas netika atņemti.

Pilsētā pāri būdeļu un salmu jumtu mudžeklim slējās viens otrs akmens nams, pamatīgs, bet bez logiem, nebru- ģētās ieliņas pinās līkumu līkumiem, par troksni un kustību gādāja suņu un pliku bērneļu bari, kas delverējās saulē; omulīgi klaiņāja un rakņājās cūkas, viena no viņām gulēja smirdīgā dūkstī pašas galvenās ielas vidū un zīdīja savus pēcnākamos. Pēkšņi tālumā iedārdējās kareivīga mūzika, tā nāca arvien tuvāk un tuvāk, līdz mums pretim spoži iznira augstmaņu kavalkāde: šūpojās spalvu pušķi pār bruņu cepurēm, dzirkstīja tērauds, plīvoja karogi, mirguļoja zeltā šūti kamzoļi, zirgu pārsegas un šķēpu uzgaļi; cauri dubļiem, cūku, pliko bērneļu un plosīgo suņu bariem, garām noplukušajām būdelēm aizvijās visa šī greznība un līdzi tās vilnim arī mēs. Līdzi no vienas līkumainas ieliņas otrā — pret kalnu, pret kalnu un atkal pret kalnu, kamēr beidzot sasniedzām visiem vējiem atklāto augstieni, kurā slējās milzu pils. Pils un kavalkāde apmainījās tauru pūtieniem un pārrunām no vaļņiem, pa kuriem šurp un turp staigāja vīri ar āvām un smailām bruņu cepurēm galvā, bet pāri viņiem plandījās karogi ar primitīviem pūķu atveidiem; tad atvērās lielie vārti, nolaidās tilts, kavalkāde ienira zem drūmajām velvēm — un mēs, tai sekodami, drīz nonācām plašā, bruģētā pagalmā, kam apkārt no visām pusēm zilajās debesīs slējās torņi un vaļņu zobi. Sākās nokāpšana no zirgiem, ceremoniāla apsveicināšanās, liela šurpu turpu skraidīšana, žilbīga raibu drānu mudžēšana, satraukums, troksnis un priecīgs juceklis.

II NODAĻA karaļa Artura galms

Pie pirmās izdevības es slepus palavījos nostāk, saņēmu aiz pleca kādu vienkārša izskata sirmgalvi un pieglaimīgā čukstā viņu uzrunāju:

—   Esiet tik laipns, mīļais draugs, un sakiet — vai jūs te ārstējaties jeb vai esat atnācis kādu apraudzīt?

Viņš stulbi uz mani paskatījās un teica:

—   Lai svētīta tava atnākšana, gaišo ser, man domāt,..

—   Paldies, — es sacīju, — cik noprotu, jūs esat pacients.

Galvu lauzīdams, es virzījos tālāk un raudzījos pēc kaut jel kāda nejauša garāmskrējēja, kas būtu pie pilnas saprašanas un dotu man daudzmaz skaidrības. Pēkšņi man likās, ka esmu tādu ieraudzījis, tāpēc es pavilku viņu sānis un iečukstēju ausī:

—   Kur te varētu satikt uzraugu — uz pāris vārdiem, tikai uz pāris vārdiem.

—   Lūgtum, atlaid!

—   No kā?

—   Nepaģērē, ka es aizkavēts taptu!

Un viņš piebilda, ka esot pavāra palīgs un nevarot stāvēt un pļāpāt, kaut gan vēlāk viņš to mīļuprāt darītu,, jo beidzoties vai nost aiz ziņkārības, kur es esot dabūjis savas drēbes. Prom skriedams, viņš parādīja ar roku un izmeta, ka tur, lūk, esot viens dīkdienis, kā radīts manai vajadzībai, bez tam liekas, tieši mani viņš arī meklējot.

Tas bija slaids, graciozs zēns šaurās, vēža sarkanās biksēs, kas darīja viņu līdzīgu divzarainam burkānam, tērpa augšdaļa sastāvēja no zila zīda, smalkām mežģīnēm un kruzuļiem, mati krita garās, dzeltenās cirtās, sarkanā atlasa cepurīte ar spalvu aušīgi uz vienas auss. Pēc skata viņš likās labsirdīgs, pēc gaitas — visai apmierināts ar sevi. Viņš bija skaists kā bilde, liec vai tūlīt rāmī. Viņš tuvojās, uzlūkodams mani smaidīgā, bezkaunīgā ziņkārē, sacīja, ka nācis man pakaļ, un paskaidroja, ka esot pāžs.

—       Nezinu, kas ir pāžs, — es atcirtu. — Tu nejauc ar māžu?

Rupji, protams, bet es biju nikns. Tomēr viņš neizskatījās aizskarts — liekas, nesaprata, ka ir nolamāts. Viņš tūlīt sāka pļāpāt un smieties laimīgā bērna bezrūpībā un, kamēr gājām, jau bija kļuvis man par vecu draugu, viņš bēra jautājumus par mani un manu apģērbu, bet nedeva man laiku atbildēt — tikai čaloja un čaloja, it kā neko nebūtu jautājis un nekādu atbildi negaidītu, līdz beidzot nejauši izmeta, ka esot dzimis 513. gada sākumā.

Auksti drebuļi man pārskrēja, to dzirdot! Es apstājos un vārgā balsī jautāju:

—       Liekas, es tevi nesaklausīju gluži pareizi. Atkārto, lūdzu, — un labi lēni! Kādā gadā, tu teici?

—   513.

—       513.! Tik vecs tu neizskaties. Paklau, manu zēn, esmu te svešinieks, viens, bez draugiem," esi godīgs un patiesīgs pret mani. Tu esi pie pilna prāta?

Viņš teica, ka esot gan.

—   Un visi šie pārējie cilvēki arī ir pie pilna prāta?

Viņš teica, ka esot.

—       Sis tātad nav trakonams? Es domāju vietu, kur ārstē ārprātīgos.

Viņš teica, ka neesot.

—       Tādā gadījumā, — es sacīju, — vai nu es pats esmu traks, vai noticis kaut kas drausmīgs. Tad saki man, lūdzams, tīru taisnību — kur es atrodos?

—     KARAĻA ARTURA GALMĀ.

Es nogaidīju kadu minūti, kamēr šī doma aukstos šermuļos aizlīda līdz manai saprašanai, tad jautāju:

—   Un kāds, pēc tavām domām, tagad ir gads?

—   528. Deviņpadsmitais jūnijs.

Mana sirds aizslāpa sērās, un es nomurmināju: — Nekad vairs es neredzēšu savus draugus, nekad un nemūžam. Viņi nebūs vel nākuši pasaulē vairak kā trīspadsmit gadu simteņus.

Es jutu, ka nezin kāpēc ticu zēnam. Kaut kas lika viņam ticēt — sirds jau nojauta patiesību, ko prāts vēl noliedza. Pat vairāk —prāts brēkšus brēca pret to. Es nezināju, kā to nomierināt, jo cilvēku liecības nederēja, — mans prāts teiktu, ka viņi ir jukuši, un noraidītu viņu liecības. Pēkšņi es atradu izeju, man vienkārši palaimējās. Es zināju, ka vienīgais pilnais saules aptumsums sestajā gadsimtā noticis 21. jūnijā, A. D. 528. pēc vecā stila^ un sācies trīs minūtes pēc divpadsmitiem. Tāpat es zināju, ka nekāds pilns saules aptumsums nav paredzams tajā gadā, ko es turēju par savu pašreizējo, — t. i., 1879. Tātad, ja vien es spētu pārciest nepacietību un ziņkārību, kas plosīja manu sirdi, vēl četrdesmit astoņas stundas, es uzzinātu pavisam noteikti, vai zēns runājis patiesību vai ne.

Tāpēc, būdams praktisks konektikutietis, es izmetu šīs domas no galvas, līdz pienāks zināmā diena un stunda, lai tad visu savu uzmanību pievērstu pašreizējam momentam, būtu modrs un gatavs izsist no tā visu labumu, kāds vien iespējams. Vienā laikā vienu lietu — tāda ir mana devīze —, un tad to lietu izspēlēt pēc labākās saprašanas, pat ja rokā tikai pāris divnieku un kalpiņš. Jautājumu es apsvēru divējādi: ja vēl arvien ir deviņpadsmitais gadsimts, es atrodos starp ārprātīgajiem un laukā tikt nevaru, tad ļoti drīz es šo iestādījumu vadīšu pēc sava prāta vai vismaz zināšu, uz kā tas balstās; bet, ja, no otras puses, patiešām ir sestais gadsimts, jo labāk man — ne vēlāk kā pēc trim mēnešiem es valdīšu pār visu šo zemi, pārspēdams zināšanās karalistes visizglītotākos cilvēkus par vairāk nekā trīspadsmit gadsimtiem. Nebiju radis velti vilcināties, kad lēmums jau pieņemts un atliek vienīgi rīkoties, tāpēc sacīju pāžam:

—  Un tagad, Klarens, manu zēn, — ja tāds netīšām bija tavs vārds, — vai tev nelabpatiktos mani mazliet apgaismot? Kā sauc to ērmu, kas atstiepa mani šurp?

—  Mans kungs un tavējais? Tas ir krietnais bruņinieks un dižais lords sers Kejs Senešāls, mūsu karaļa un pavēlnieka pienabrālis.

—   Lieliski, pastāsti man par viņu, ko vien vari.

Zēna stāsts bija garš, bet tieši uz mani viņa stāstā attiecās tas, ka es esot sera Keja gūsteknis, mani metīšot cietumā un tur man būšot jāsēž pie maizes un ūdens.

kamēr draugi mani neizpirkšot, ja es līdz tam nebūšot tur sapuvis. Vislielākās izredzes man bija tieši uz sapūšanu, bet par to es nolēmu galvu nelauzīt, lai velti netērētu dārgo laiku. Tālāk pāžs sacīja, ka pusdienas pils lielajā zālē nu būšot galā un, tiklīdz sākšoties saviesīga dzīve ar pamatīgu dzeršanu, sers Kejs likšot mani rādīt karalim Arturam un viņa slavenajiem Apaļā Galda bruņiniekiem un lielīšoties, cik varonīgi mani sagūstījis; viņš varbūt mazliet pārspīlēšot, bet man neklājoties iebilst, tas varētu man kaitēt, un, kad es būšot izrādīts, tad — aidā! — uz cietumu, bet viņš, Klarenss, gan izmanīšoties dažu labu reizi mani tur apraudzīt, sniegt palīdzīgu roku un aizgādāt kādu ziņu maniem draugiem.

Ziņu maniem draugiem! Man atlika vienīgi no sirds pateikties, jo tad jau arī parādījās sulainis un teica, ka mani saucot: Klarenss pavadīja mani uz lielo zāli, noveda maliņā un apsēdās man blakus uz sola.

Jā, manām acīm pavērās patiesi neparasta un interesanta aina. Telpa bija milzīga un pati par sevi diezgan kaila — tomēr visa vienos kliedzošos kontrastos. Zāle ļoti, ļoti augsta — tik augsta, ka griestu sijās un velvju izliekumos iekārtie karogi grima pabiezā krēslā; katrā zāles galā augsta galerija ar akmens margām, vienā sēdēja muzikanti, otrā sievietes tik spilgtos tērpos, ka acis apžilba. Grīda, izlikta no melnu un baltu akmens plākšņu kvadrātiem, bija veca, laika un soļu izgrauzta, un prasīt prasījās pēc remonta. Rotājumu, ko varētu par tādiem saukt, vispār nebija, pie sienām karājās vienīgi daži milzu gobelēni, kurus te, jādomā, uzskatīja par mākslas darbiem, tie bija kauju skati ar zirgiem, kādus bērni griež no papīra vai cep no piparkūku mīklas, un ar jātniekiem bruņu tērpos, bruņu plāksnītes bija apzīmētas apaļiem caurumiem — jātnieku ietērpi izskatījās tā, it kā būtu izspiesti ar cepumu veltnīti. Kamīns pietiekami liels, lai tur varētu apmesties uz dzīvi, tā plašie sāni un grieztā karnīze ar akmens pīlāriem atgādināja katedrāles vārtus. Gar sienām stāvēja karakalpi krūšu bruņās, smailās tērauda cepurēs un āvām rokā, citu ieroču viņiem nebija — vīri stāvēja nekustīgi kā statujas un pēc statujām arī izskatījās.

Sī krustotām ailēm jumtā laukuma vidū stāvēja ozolkoka galds, ko dēvēja par Apaļo Galdu. Tas bija cirka arēnas plašumā, un apkārt tam sēdēja liela kompānija, vīru tērpi laistījās tik dažādās un spožās krāsās, ka acis iesāpējās, uz viņiem paskatoties vien. Cepures ar spalvām viņi paturēja galvā, mazliet tās paceldami tikai tad, kad griezās ar uzrunu pie paša kara|a.

Vairākums jau dzēra no milzīgiem vēršu ragiem, viens otrs vēl košļāja maizi vai apskrubināja kaulus. Uz katru vīru te bija ari caurmērā divi suņi, tie sēdēja pastieptiem purniem, kamēr kāds svieda apgrauztu kaulu, tad viņi metās uz priekšu pulkos un divīzijās, sākās kautiņš, zāli pārplūdināja plosīgs galvu, plecu un zibošu astu haoss, kaucienu un rējienu vētra uz kādu laiku aizmēza visas sarunas, bet to neviens neņēma ļaunā, suņu cīniņš šā vai tā bija interesantāks, vīrieši lēca kājās, lai labāk redzētu un slēgtu derības, arī dāmas un muzikanti liecās pār ba- lustrādēm skatīties, suņu traci ik pa brīdim uzmudināja sajūsmas kliedzieni. Beidzot uzvarējušais suns omulīgi izstiepās uz grīdas ar kaulu ķepās un, vēl arvien rūkdams, grauza to un piešķieda grīdu ar taukiem, kā to jau bija darījuši pussimts citu pirms viņa, bet galms atgriezās pie pārtrauktajām sarunām un izpriecām.

Jāatzīst, ka šo cilvēku runas un uzvedība bija pieklājīgas un smalkas, es pamanīju arī, ka viņi ir uzmanīgi un nopietni klausītāji, lai ko kurais nestāstītu, — protams, tikai suņu kautiņu starplaikos. Un vientiesīgi arī — visi šie vīri bija nevainīgi kā bērni, aizkustinošā naivumā viņi klāja vaļā visneiedomājamākos melus, tikpat laipnā gatavībā uzklausīja citu melus arī un ticēja tiem. Grūti bija iedomāties, ka viņi spējīgi uz kaut ko nežēlīgu vai drausmīgu, — tomēr viņi uzklausīja stāstus par asinīm un ciešanām ar tik vientiesīgu labpatiku, ka pat es gandrīz vairs nespēju šausmināties.

Izrādījās, es nebiju vienīgais gūsteknis. Bijām kādi divdesmit vai vairāk. Nabaga velni, daudzi no viņiem bija sakropļoti, sadauzīti tā, ka šausmas skatīties, viņu mati, sejas un drānas bija nokaltušas ar asinīm. Viņi cieta smagas fiziskas sāpes un, protams, badu, un slāpes, un nogurumu, un nevienam nebija nācis prātā kaut vai apmazgat un pārsiet viņu brūces, tomēr viņi neizdvesa ne nopūtu, ne vaidu, neizrādīja nekādu nemieru vai gribu sūdzēties par savu likteni. Prasīties uzprasījās doma: «Nelieši, tapat viņi savā laikā ir izrīkojušies ar citiem, nu pienākusi viņu kārta, un viņi nebūt negaida labāku apiešanos, tāpēc viņu filozofiskajam mieram nav nekā kopīga ar atziņas, domas un gara spēku, tas ir kustoņu miers; viņi ir balti indiāņi.»

III nodaļa

apaļā galda bruņinieki

Sarunas pie Apaļā Galda bija galvenokārt monologi — vēstījumi par sadursmēm, kurās šie gūstekņi noķerti, bet viņu_ draugi un ieroču biedri apkauti un noplēsti pliki, pievācot viņu zirgus un bruņas. Cik varēju noprast, šie slepkavīgie uzbrukumi nebija notikuši, lai atriebtu kādu pārestību, nokārtotu vecas ķildas vai izrēķinātos ar nejaušā strīdā iegūtu pretinieku, nebūt ne, divkaujas parasti notika starp svešiem cilvēkiem, kas nebija cits citam ne priekšā stādīti un kam nekādi savstarpēji rēķini nebija kartojami. It bieži man gadījies redzēt, kā nejauši satiekas pavisam sveši puikas, iebrēcas: «Tu man norausies!» — un sāk uz vietas kauties, taču līdz šim biju pārliecināts, ka tāda rīcība raksturīga tikai bērniem, ka tā ir īpaša bērnības pazīme; nu man bija jāpieredz, kā šie lielie lamzaki plātās un dižojas ar līdzīgu izrīkošanos, būdami pilnīgi pieauguši un pat veci. Tomēr bija arī kaut kas bezgala aizkustinošs un jauks lielajos, vientiesīgajos radījumos. Smadzeņu pa visu šo milzīgo bērnistabu kopā nebūtu ne tik, lai uzspraustu uz makšķeres āķa, bet, ja padomā, tur nebija ko brīnīties, jo drīz vien kļuva skaidrs, ka šādā sabiedrībā smadzenes nemaz nav vajadzīgas, tās te būtu tikai par traucēkli, jauktu tīkamo harmoniju vai pat padarītu šo sabiedrību pilnīgi neiespējamu.

Gandrīz vai katra seja valdzināja ar atklātas vīrišķības skaistumu, un daudzās atspoguļojās tāds cēlums un sirsnība, ka sīkajai kritikas balsij vajadzēja nokaunēties un apklust. Visdižciltīgākā vēlība un skaidrība staroja par seru Galahadu sauktā bruņinieka sejā un karaļa sejā tāpat, cildenas diženības pilns bija sera Lanselota — Ezera bruņinieka staltais stāvs un cēlā iznesība.

Pēkšņi kāds starpgadījums piesaistīja vispārēju uzmanību seram Lanselotam. Sekojot ceremonijmeistara zīmei, seši vai astoņi gūstekņi piecēlās, iznāca zāles vidū, krita ceļos, pastiepa rokas pret dāmu galeriju un lūdza visžēlīgu atļauju runāt ar karalieni. Dāma, kas sēdēja šī sievišķīgā daiļuma un greznības vainaga visredzamākajā vietā, vēlīgi pamāja ar galvu, un gūstekņu runasvīrs nodeva sevi un savus biedrus viņas žēlastībai, lai tas būtu izpirkums, gūsts vai nāve, kā viņas augstībai labpatiktos, to viņi darot, kā runasvīrs teica, klausīdami seram Kejam Senešālam, kura gūstekņi viņi esot, pēc sīva cīniņa sera Keja spēcīgās rokas un varenības pārspēti.

Pārsteigums un izbrīns lidinājās no vaiga uz vaigu visā zāles garumā; karalienes gandarītais smaids izdzisa, sera Keja vārdam noskanot, viņa likās vīlusies, un pāžs neizmērojamā ņirdzīgumā iečukstējās pie manas auss:

— Sers Kejs — tik tiešām! Sasper mani pūce, ja viņš tas bijis! Jebšu visa pasaule divi tūkstoši gadu melus uz meliem krautu, ir tad nenieka neiespētu pret to, ko šis vienā piesēdienā samelos!

Visu acis bargā jautājumā pievērsās seram Kejam. Bet viņš aptvēra situāciju. Viņš piecēlās, diženi pacēla roku — un izspēlēja savu trumpi. Viņš teicās izstāstīt visu, kā tiešām bijis, godīgi turēdamies pie faktiem, no savas puses notikumus nekādi nekomentēdams; «un tad», sacīja viņš, «ja slava un gods pelnīti liktos, jūs dosit tos vīram, kura rokai līdzi netop neviena, kas jele kad cēlusi priekštura- mas bruņas vai atvēzusi zobiņu kristīgā cīniņā, — vīram, kas sēž starp mums», un viņš norādīja uz seru Lanselotu. Varens pagrieziens — visiem mutes vaļā! Tad viņš turpināja savu stāstu un pavēstīja, kā sers Lanselots, piedzīvojumus meklēdams, it drīz paspējis ar vienu zobena vēzienu nokaut septiņus milžus un atlaist brīvībā četrdesmit divas gūstā turētas jumpravas, devies atkal meklēt tālākus piedzīvojumus, uzgājis viņu (seru Keju) sitamies izmisīgā kautiņā ar deviņiem svešzemju bruņiniekiem, tūdaļ pārņēmis kautiņu viens pats un pieveicis tos deviņus, bet naktī sers Lanselots klusām piecēlies, aplicis sera Keja bruņas, paņēmis viņa zirgu un aizjājis tālās zemēs, kur uzvarējis sešdesmit bruņinieku vienā negantā kaujā, vēl trīsdesmit četrus otrā, un visiem šiem, kā arī iepriekšējiem deviņiem licis zvērēt, ka uz Vasaras svētkiem viņi ieradīsies karaļa Artura galmā un nodosies karalienes Džinevras žēlastībai kā sera Keja rokas pieveikti gūstekņi, un ka patlaban te esot pusducis, bet pārējie ieradīšoties tik drīz, cik vien smago ievainojumu dēļ viņiem iespējams.

Aizkustinoši bija vērot, kā nu karaliene sarka un smaidīja, cik sakaunējusies un laimīga izskatījās, paslepus mezdama uz seru Lanselotu tādus skatienus, ka Arkanzasā viņš par to noteikti būtu dabūjis lodi ribās.

Visi nu slavināja sera Lanselota drosmi un augstsirdību, bet es savukārt nespēju vien nobrīnīties, kā viens vienīgs vīrs spējis pieveikt un sagūstīt pulkiem pieredzējušu cīnītāju. Ieminējos par to Klarensam, bet šis ņirdzīgais vējagrābslis tikai noteica:

—   Būtu sers Kejs vēl kādu maisu skāba vīna rīklē salējis, to vīru divtik rādītos.

Ar sirdssāpēm es nolūkojos zēnā un, tā lūkodamies, ieraudzīju, ka viņa sejai pārslīd dziļas bezcerības ēna. Sekodams viņa skatienam, es ieraudzīju, ka pār galdu ļodzīgās kājās uzslienas visai vecs melnā, platā mantijā tērpts vīrs ar sirmu bārdu; viņa galva nespēkā drebēja un ūdeņainās, klīstošās acis pārslīdēja apkārtsēdētājiem. Tā pati sāpju izteiksme, kas parādījās pāža sejā, nu vīdēja citu sejās arī — ar tādu skatienu pieņem mokas mēmā radība, kam atliek vienīgi paciest un nekurnēt.

—   Ak vai, jau atkal, — zēns nopūtās, — šo apnikušo stāstu viņš mums vieniem un tiem pašiem vārdiem tūkstoškārtīgi stāstījis un stāstīs līdz savai mirstamai stundai ik reizes, kad vēders piestūķēts' un muldamās dzirnavas pēc griešanās prasās. Dievs kungs, kālab es nenomiru, lai šī diena man secen paietu!

—   Kas viņš tāds ir?

—   Merlins, dižais melkulis un burvis, sasper viņu jods par to nāves miegu, ko viņš ar savu vienīgo stāstu uzdzen! Tak visi te no viņa bīstas, jo, raugi, viņam vajag tikai pasvilpt, lai izsauktu zibeņus un pērkonus vai visus velnus no pašiem elles dziļumiem, citādi viņam to stāstu jau sen būtu ar visām zarnām no rīkles izšķetinājuši, lai vienreiz ir miers. Un stāsta viņš allaž itin kā par kādu trešo, izrādīdamies par kaunīgu sevi pacildināt, — lāsts pār viņa galvu, un elle lai viņu aprij! Krietnais draugs, esi tik labs un modini mani uz vakara lūgšanu!

Zēns nolaida galvu man uz pleca un izlikās aizmiegam. Vecais vīrs sāka savu stāstu, un tūlīt zēns aizmiga pa īstam, aizmiga suņi un galminieki, aizmiga sulaiņi un bruņoto sargu rindas. Vienmuļi tecēja veča balss, un klusi krācieni no visām zāles malām pavadīja to kā dobjš, apslāpēts pūtēju orķestris. Citi bija nolaiduši galvu uz rokām, citi atmetuši atpakaļ un gulēja vaļējām mutēm, no kurām plūda šī neapzinātā mūzika; mušas spindzēja un koda, neviena nesodītas, žurku bari klusi vēlās no neskaitāmām alām, skraidīja pa zāli un jutās kā mājās, viena no viņām kā vāvere tupēja karalim uz galvas, turēdama ķepās siera gabaliņu, grauza to un vientiesīgā necieņā birdināja drupačas karaļa bārdā. Sī mierīgā aina bija īsta atveldze pagurušām acīm un nomocītam prātam.

Vecā vīra stāsts skanēja šādi:

«Tūdaļ karalis un Merlins devās ceļā un gāja, kamēr aizgāja pie eremīta, kas bija krietns vīrs un tālu daudzināts zintnieks. Tad nu eremits apskatīja visas viņa brūces un deva viņam krietnas ziedes, un karalis tad dzīvoja tur trīs dienas, iekams viņa brūces bija pieņēmīgi aizdziedētas, ka viņš varēja kāpt zirgā un jāt projām, un viņš devās ceļā. Un, tiekams viņi jāja, Arturs sacīja, man nav zobina. Nezūdies, sacīja Merlins, un klausi manam vārdam, nav tālu zobins, kas tev piederēs. Tā viņi jāja, kamēr uzjāja ezeru, kam ūdeņi dzidri un plaši bija, un ezera vidū Arturs ieraudzīja zeltiem austā drānā tērptu elkoņu, kas delnā spožu zobinu turēja. Rau, sacīja Merlins, tur ir tas zobins, par ko es runāju. Un tūdaļ viņi ieraudzīja jumpravu no ezera kāpjam. Kas tā par jumpravu? Arturs vaicāja. Tā ir Ezera valdniece, sacīja Merlins, un šajā ezerā ir klints, un tajā klintī mājokļi, ka greznāki nav redzēti uz zemes, un šī jumprava nāk uz tevi, pieraugi, ka viņu godīgi, kā klājas, uzrunā, lai viņai labpatiktos to zobiņu dāvāt. Tūdaļ arī nāca jumprava klāt un sveicināja Arturu un Arturs viņu savukārt. Jumprava, uzrunāja viņu Arturs, kas tā par roku, kas to zobiņu pāri ūdeņiem ceļ? Man gribētos, lai tas mans būtu, jo nav man zobiņa. Ser Karali Artur, sacīja jumprava, tas zobins ir mans, un, ja tu nozvēries dot man, ko prasīšu, zobins būs tavs. Kā dievs augstībā, sacīja Arturs, došu tev, ko prasīsi, lai kas tas būtu. Labi, sacīja jumprava, kāp, rau, tajā laivā un iries pie zobiņa, paņem to pašu un makstis arī, bet solīto es prasīšu, kad būs pienācis laiks. Tad nu sers Arturs un Merlins kāpa no segliem un piesēja savus zirgus pie diviem kokiem, un tad sēdās laivā un irās pie zobiņa, ko roka pār ūdeņiem turēja. Sers Arturs ķērās pie spala un paņēma zobiņu. Un elkons un plauksta nogrima ūdenī, un viņi izkāpa krastā un jāja tālāk. Un ieraudzīja sers Arturs greznu telti. Kālab tur tāda telts? Telts pieder tam pašam bruņiniekam, sacīja Merlins, ar ko tu pirmīt cīnījies, seram Pelinoram, bet viņš ir projām, viņa te nevaid, viņš krustoja zobiņus ar tavu bruņinieku augstdzimušu seru Eglemu, un cirtās viņi vīrs pret vīru, tak galā sers Eglems aizbēga, jo citādi nokauts taptu, un sers Pelinors dzinās viņam pakaļ līdz pašai Karlionai, un mēs vēl sastapsim viņu uz ceļa, kad viņš atpakaļ jās. Labi tavi vārdi, sacīja Arturs, tagad, kur man zobins rokā, es izsaukšu viņu uz cīniņu un atriebšu pēc nopelna. Valdniek, tev nebūs to darīt, sacīja Merlins, jo bruņinieks no cīniņa un vajāšanas pārguris, un, viņu pievārēdams, tu negūsi slavu, jebšu nav starp jums bruņinieka, kam viegli būtu viņu uzveikt, tālab klausi manu padomu, laid viņu garām, jo nebūs ilgs laiks, kad viņš tev labi pakalpos un viņa dēli savukārt, kad viņa mūžs būs galā. Un tuvu arīdzan diena, kad būsi tu priecīgs viņam savu māsu par sievu atdot. Kad redzēšu viņu jājam, es darīšu tā, kā tu saki, Arturs teica. Tad Arturs uzlūkoja zobiņu — un visai tas viņam patika. Kas tīk tev labāk, sacīja Merlins, pats zobins vai zobiņa maksts? Man labāk tik zobins, sacīja Arturs. Gauža ir tava alošanās, sacīja Merlins, jo, raugi, maksts ir desmit zobinu vērta, tiekams maksts būs pie tavas jostas, tavas asinis nelīs un smagas brūces tev secen ies, tāpēc allaž lai maksts ir pie tevis. Tā nu viņi jāja uz Karlionu un sastapa ceļā seru Pelinoru, bet Merlins ar savu burvību Arturu sera Pe- linora acīm neredzamu darīja, un viņi pārmijās, ne vārda nebilduši. Man brīnums, sacīja Arturs, ka bruņinieks mūs neuzrunāja. Valdniek, sacīja Merlins, viņš tevis neredzēja, būtu viņš tevi uzskatījis, jūs nepārmītos tik viegli. Un tā viņi atgriezās Karlionā, karaļa bruņiniekiem par lielām gavilēm. Un, izdzirduši par viņa piedzīvojumiem, visi brīnojās, kādās briesmās viņu valdnieks tik pārgalvīgi devies. Bet ik vīrs ar drošu prātu un cēlu sirdi sacīja, ka prieks kalpot valdniekam, kas briesmās līdzīgi ar jebkuru nabaga bruņinieku dodas.»

IV NODAĻA sers Dinadans Asprātis

Man šis dīvainais melu stāsts likās ļoti jauks savā vientiesībā, bet es jau to biju dzirdējis tikai vienu reizi, un tā ir liela starpība, jo arī citiem stāsts, bez šaubām, patika, kamēr vēl bija svaigs.

Sers Dinadans Asprātis pamodās pirmais un drīz pamodināja arī citus ar diezgan zemas kvalitātes joku. Viņš piesēja kādam sunim vara kausus pie astes un palaida vaļa; suns baiļu neprātā brāzās apkārt un apkārt zālei, un viņam pakaļ riedams, kaukdams, visu savā ceļā gāzdams un dragādams, ar ellišķīgu troksni metās citu suņu bars, bet šie pieaugušie vīri un sievas par suņu sacelto jucekli smējās tā, ka asaras lija pa vaigiem, daži pat nokrita no krēsliem un sajūsmā vārtījās pa grīdu. Tā, manuprāt, varētu-smieties tikai bērni. Sers Dinadans tik ļoti lepojās ar savu varoņdarbu, ka nevarēja nociesties, atkal un atkal līdz apnikumam nestāstīdams, kā viņam šī nemirstīgā ideja ienākusi prātā, un, kā jau tas parasti notiek ar viņa līmeņa humoristiem, viņš smējās vēl tad, kad citiem jau sen vairs smiekli nenāca. Viņš jutās tik pacilāts, ka nolēma teikt runu — protams, humoristisku. Tik daudz nodrāztu joku uzreiz es, liekas, nekad savā mūžā nebiju dzirdējis. Viņš bija šķebīgāks par nēģeru dziesmiņu izpildītājiem, šķebīgāks par klaunu cirka arēnā. Dīvaini un skumji bija sēdēt šeit trīspadsmit gadu simteņus pirms savas dzimšanas un klausīties tos pašus nožēlojamos, pliekanos, tārpu izēstos jokus, no kuriem man jau puikas gados piemetās vēdergraizes. Man pat sāka likties, ka jauni joki pasaulē vispār nekad nav pastāvējuši. Visi smējās par šīm senajām pliekanībām — bet cilvēki par tām vienmēr smējušies, to es pamanīju jau tad, pēc ilgiem gadu simteņiem. Protams, nesmējās vienīgi īstais zobgalis — es te domāju zēnu. Nē, viņš ņirgājās, un šajā galmā nebija nekā, par ko viņš neņirgātos. Viņš sacīja, ka sera Dinadana joki esot krietni iepuvuši, ja neskaita tos, kas paspējuši pārakmeņoties. Es sacīju, ka to viņš pareizi atzīmējis, jo vienīgi ģeoloģiskos periodos varētu izteikt daudzu šo joku majestātisko vecumu. Sī mana jaunā ideja savukārt arī krita uz akmeņiem — ģeoloģija vēl nebija izgudrota un zēnam attiecīgi sveša. Tomēr es ierakstīju to piezīmju grāmatiņā, lai savā laikā, ja paliktu dzīvs, bagātinātu ar to sabiedrisko apziņu. Nebija taču jēgas izsviest labu preci tikai tāpēc, ka tirgū pēc tās vēl nav pieprasījuma.

Nu cēlās sers Kejs un laida vaļā savas melu dzirnavas, kurām par dzinējspēku kalpoju es. Pienāca mana karta kļūt nopietnam, un es kļuvu. Sers Kejs stāstīja, kā viņš sadūries ar mani tālā barbaru zemē, kur visi valkājot tikpat dīvainus tērpus kā es, tērpus, kas austi no burvju pavedieniem, un cilvēka roka to nēsātājus nespējot ievainot. Taču viņš iznīcinājis burvja varu ar lūgšanu, trīs stundu ilgā cīniņā nokāvis trīspadsmit manus bruņiniekus un saņēmis mani gūstā, nelaupīdams man dzīvību, lai tik ērmīgu radījumu kā mani novestu pilī, par brīnumu un iepriecinājumu karalim un viņā galmam. Viņš runāja par mani visu laiku, laipni dēvēdams mani gan par «drausmīgo milzi», gan «briesmoni padebešu augstumā», gan «ilkņus un nagus atiezušo cilvēkēdāju», un visi no sirds uzklausīja šīs bērnišķīgās blēņas, pat nepasmaidot un ne uz brīdi nepamanot, cik ļoti mana āriene atšķiras no varenā apraksta. Viņš stāstīja, ka, mēģinādams no viņa izbēgt, es ar vienu lēcienu esot uzlēcis divsimt olekšu augsta koka galotnē, bet viņš notriecis mani ar akmeni krietnas govs lielumā, kas man salauzis vai visus kaulus, un tad nozvērinājis mani stāties karaļa Artura galma priekšā, lai tas mani tiesā. Viņš beidza, ieteikdams sodīt mani ar nāvi 21. datuma dienasvidū, un tas viņu aizkustināja tik maz, ka viņš pat nožāvājās, pirms minēja nāves soda laiku.

Toties mani viņš iedzina melnā izmisumā, biju tā satricināts, ka gandrīz nespēju sekot tālākajam disputam, kā mani labāk nogalināt, daži pat šaubījās, vai tas mana burvju apģērba dēļ maz esot iespējams. Un man taču bija mugurā visparastākais uzvalks, pirkts gatavu apģērbu bodītē par piecpadsmit dolāriem. Bet man vēl pietika garīga līdzsvara, lai pamanītu kādu zīmīgu detaļu, un proti: vairums izteicienu, ar kuriem lietišķi apmainījās šī kuplā zemes visaugstāko dāmu un kungu sanāksme, liktu nosarkt pat komančam. Nesmalkjīītība ir pārāk maigs apzīmējums, lai radītu priekšstatu par viņu runas veidu. Protams, es biju lasījis «Tomu Džonsu», «Roderiku Rendomu» un citas līdzīgas grāmatas, tāpēc zināju, ka Anglijas dižciltīgākās lēdijas un džentlmeņi ne savā valodā, nedz ar to saistītajos tikumos un uzvedībā nebija kļuvuši neko tīrāki vēl pagājušajā gadsimtā, pareizāk sakot, līdz pat mūsu — deviņpadsmitajam gadsimtam, kurā tad faktiski arī parādījās paši agrīnākie īstas lēdijas un īsta džentlmeņa paraugi Anglijas vēsturē vai varbūt Eiropas vēsturē vispār. Iedomāsimies, ka sers Valters Skots nebūtu sacerējis savu varoņu dialogus, bet ļāvis viņiem runāt pašiem. Mēs dzirdētu no Rebekas un Aivenho, un no maigās lēdijas Ro- venas tādus izteicienus, kas mūsu laikos liktu nosarkt pēdīgajam saulesbrālim. Tomēr neapzināta rupjiba nav rupjība. Karaļa Artura padotie neapzinājās, ka viņi ir nepieklājīgi, un man pietika prāta viņiem to neaizrādīt.

Galmu tā uztrauca mans burvju tērps, ka visi jutās no sirds atviegloti, kad vecais Merlins beidzot glāba viņus no galvas lauzīšanas ar saprātīgu padomu. Merlins ap> vaicājās, kā jel šiem savā aplamībā neienācis prātā mani izģērbt. Pusminūtē es jau biju pliks kā krāsns kruķis. Un — ak vai, ak vai! — biju ari vienīgais, kas jutās neērti. Klātesošie apsprieda manus fiziskos dotumus tik vienaldzīgi, it kā viņu priekšā būtu kāpostgalva. Karaliene Džinevra izrādīja tikpat naivu ziņkāri kā citi un teica, ka viņa nekad neesot redzējusi tādas kājas kā man. Vienīgais kompliments, ko es saņēmu, — ja tas vispār bija kompliments.

Beidzot mani aizrāva uz vienu pusi, bet manas bīstamās drānas uz otru. Mani iegrūda tumšā un šaurā pazemes cietuma cellē ar kaut kādām trūcīgām ēdienu atliekām vakariņu tiesai, vīšķi sapelējušu salmu atdusai un nebeidzamiem žurku bariem saviesīgai laika kavēšanai.

v NODAĻA iedvesma

Es biju tik ļoti noguris, ka pat bailes nespēja ilgi noturēt mani nomodā.

Kad es beidzot pamodos, liekas, biju nogulējis krietnu laiku. Mana pirmā doma bija: «Kas par brīnumainu sapni! Labi, ka pamodos īstā brīdī, pirms vēl mani sāka slīcināt, kārt vai dedzināt uz sārta … Jānosnaužas līdz svilpei, tad iešu uz fabriku un izrēķināšos ar Herkulesu.»

Bet jau tajā pašā mirklī iečerkstējās rūsainas ķēdes un aizbīdņi, acīs man iesitās gaisma — un manā priekšā stāvēja šis taurenītis Klarenss! Es noelsos vien aiz pārsteiguma, gandrīz vai paliku bez elpas.

—   Ko! — es iesaucos. — Tu vēl esi tepat? Tava vieta ir sapnī, bet sapnis jau galā. Zūdi!

Bet viņš tikai aušīgi iesmējās, viņu mana bezizeja lieliski uzjautrināja.

—   Lai notiek, — es rezignēti sacīju, — sapnis var turpināties. Man nekur nav jāsteidzas.

—   Lūgtum, kāds sapnis?

—   Kāds sapnis? Ka esmu nokļuvis Artura pilī, kaut gan tāda karaļa nekad nav bijis, un ka es runāju ar tevi, kaut gan tu esi tikai sapņa rēgs.

—   Ko tu neteiksi! Arīg tas ir sapnis, ka tevi rīt sadedzinās? Ha, ha, atbildi nu!

Tas bija trāpīgs cirtiens — līdz kaulam. Es sāku saprast, ka mans stāvoklis ir ārkārtīgi nopietns, vienalga, sapnī vai īstenībā, jo no paša pieredzes zināju, cik dzīvi var būt sapņi un ka sadedzināšana, kaut vai sapnī, nav nekāds joks, un man jācenšas no tās izvairīties visiem līdzekļiem, tīriem vai netīriem. Tāpēc es lūdzoši ierunājos:

—   Klarens, mīļo zēn, mans vienīgais draugs, — tu taču esi man draugs, vai ne? Neatstāj mani nelaimē! Palīdzi man izdomāt, kā lai izbēgu no šīs vietas!

—   Saki nu vienam cilvēkam! Izbēgt? Kad visi gaiteņi bruņotu karakalpu pilni.

—   Protams, protams! Bet cik viņu ir, Klarens? Ceru, ka ne pārāk daudz?

—   Divi desmiti. Par bēgšanu velti domāt. — Brīdi paklusējis, viņš vilcinādamies piebilda: — Vēl citi šķēršļi — un smagāki — tavā ceļā likti.

—   Citi? Un kādi tie būtu?

—  Kungs, zināms tapis, ka … ai nē, es neuzdrīkstos, neuzdrīkstos!

—   Kas tapis, nabaga zēn, kas noticis? Kāpēc tu esi tik bāls? Un trīci?

—   Tik tiešām — kā tas pār manu galvu kritīs! Es gribu tev pateikt, bet…

—   Saņemies, esi vīrs un saki! Es tevi lūdzu.

Viņš svārstījās starp vēlēšanos un bailēm, tad piezagās pie durvīm un palūkojās ārā, ieklausījās un beidzot pienāca uz pirkstgaliem cieši man blakus, pielika muti pie manas auss un aizžņaugtā balsī izčukstēja drausmo vēsti, pats drebēdams nelaimes jausmās, kā cilvēks, kas sper soli nezināmā nākotnē un uzdrīkstas runāt par lietām, kuru pieminēšana vien draud ar nāvi.

—  Merlins savā ļaunprātībā burvju tīklu ap tavu celli noaudis, un neatrast šajā karaļvalstī vīra, kas uzdrīkstētos tevi no tīkla valgiem izvilkt! Lai nu dievs stāv man klāt, ka tev to pateicu. Un esi jel labs, esi jel žēlsirdīgs pret nabaga zēnu, kas tev tikai labu grib, jāšu tu mani nodosi, esmu pagalam!

Pirmo reizi pēc ilga laika es varēju atviegloti smieties un iesaucos:

—  Merlins noaudis burvju tīklu! Merlins, ko tu neteiksi! Sis lētais kumēdiņu rādītājs, šis vecais buldurīgais ēzelis! Blēņas, tīras, plikas blēņas, vismuļķīgākās blēņas pasaulē. Nē, man patiešām sāk likties, ka no pašām bērnišķīgākām, idiotiskākām, plānprātīgākām māņticībām, kas jel kad … pē, velns viņu rāvis, to Merlinu!

Bet Klarenss jau pusvārdā bija nokritis ceļos un likās vai zaudējam prātu no šausmām.

—  Ai, sargājies! Tie ir briesmīgi vārdi! Mūri sabruks pār tavu galvu, ja tā runāsi! Ņem tos vārdus atpakaļ, tiekams nav par vēlu!

Bet nu šī zēna izturēšanās vedināja mani uz labu domu — un es sāku prātot. Ja visi šeit tikpat godīgi un patiesi baidās no Merlina burvju ākstībām kā Klarenss, iad par Merlinu gudrākam vīram, kā, piemēram, man, pietiktu apķērības izmantot viņu lētticību. Es domāju un domāju, līdz sastādīju rīcības plānu. Tad es teicu:

—  Celies augšā! Nomierinies un paskaties man acīs! Tu zini, kāpēc es smējos?

—   Nē, bet pie mūsu svētas dieva mātes zvērinu — stājies!

—   Labi, es tev pateikšu, kāpēc es smējos. Tāpēc, ka pats esmu burvis.

—   Tu! — Zēns atsprāga soli atpakaļ un noelsās vien, tas bija nācis pārāk negaidīti, taču viņa seja pauda visdziļāko godbijību. Aha, es nodomāju, tas nozīmē, ka no blēža šajā trakonamā nekādus pierādījumus neprasa, viņam tic uz vārda. Es turpināju:

—  Merlinu es pazīstu jau septiņsimt gadu, un viņš …

—   Septiņsimt…

—   Nepārtrauc mani! Viņš ir miris un augšāmcēlies trīspadsmit reižu un katru reizi devies ceļā ar citu vārdu, dēvēdamies gan par Smitu, gan Džonsu vai Robinsonu, gan Džeksonu, Pītersu, Haskinsu un Merlinu, — ar katru augšāmcelšanos jauns pseidonīms. Es pazinu viņu Ēģiptē pirms trīssimt gadiem; es pazinu viņu Indijā pirms piecsimt gadiem — viņš ir maisījies man pa kājām ar savu dumjo muldēšanu visur, kur vien es pagriežos, nu man pietiek. Kā burvis viņš nekam neder, labi ja zina dažus vecus trikus, pacelties kaut mazliet pāri viduvējībai viņš nav spējis un nespēs nekad. Viņš var uzstāties tikai provinces kaktos uz vienu vakaru, ne vairāk, bet taču ne uzdoties par lietpratēju un nekādi jau ne īsta burvju mākslinieka klātbūtnē. Un redzi, Klarens, es būšu tavs draugs, esi arī tu manējais. Man vajadzīga tava palīdzība. Es gribu, lai tu pavēsti karalim, ka es ari esmu burvis, nevis kaut kāds nieka pūšļotājs, bet pats Visuvarenais Trak-a- Maks, burvju cilts virsvadonis, un būtu vēlams, lai karalis saprastu, ka es te vienā mierā gatavoju nelaimi, kas neatstās akmeni uz akmens šajā karaļvalsti, ja sera Keja projektu izpildītu un man tiktu nodarīts kaut mazākais ļaunums. Tu aiznesīsi karalim manu ziņu?

Nabaga zēns bija tādā stāvoklī, ka gandrīz nespēja man atbildēt. Sirds sāpēja, skatoties uz šo pārbīlī sabrukušo bērnu. Bet viņš apsolīja man visu un no savas puses prasīja, lai es vēl un vēlreiz apzvēru, ka palikšu viņa draugs un nekad nevērsīšu pret viņu savas burvestības. Tad Klarenss, kā ļimstošs vājinieks pret sienu balstīdamies, izgāja no manas celles.

Un pēkšņi mani pārņēma šausmas par savu vieglprātību. Tiklīdz zēns nomierināsies, viņš sāks brīnīties, kāpēc tik varenam burvim kā man vajadzīga maza puikas palīdzība, lai izkļūtu no cietuma, viņš savilks galus kopā un sapratīs, ka esmu blēdis.

Kādu stundu es kremtos par savu dumjo izgāšanos, brīdi pa brīdim lamādams sevi pēdējiem vārdiem. Tomēr beidzot man pavisam negaidīti ienāca prātā, ka šie dieva lopiņi taču vispār nedomā, ka savilkt galus kopā viņi nemaz nav spējīgi un ka nesaskaņu starp sacīto un acīm redzamo viņi neprot saskatīt. Tātad es varēju būt pavisam mierīgs.

Bet, ja cilvēks šajā pasaulē par kaut ko var būt mierīgs, tad viņš tūlīt sāk meklēt citu iemeslu raizēm. Es aptvēru, ka esmu pielaidis vēl vienu kļūdu: biju sūtījis zēnu pie viņa pavēlnieka ar draudiem, ka es te izmantoju savu cietuma pavaļu, gatavodams nelaimi; tagad šie cilvēki, kas taču atplestām mutēm brīnumu vien gaida, gribēs, lai es viņiem piemēra pēc kaut ko parādu. Vai arī prasīs, lai es nosaucu to iecerēto nelaimi. Jā, es biju atkal pārsteidzies, man vajadzēja laikus par to padomāt. Ko man tagad darīt, ko teikt, lai iegūtu kaut mazliet laika? Atkal es biju ķezā — tik pamatīgi kā vēl nekad… Jā, tur jau skan soļi — viņi nāk. Kaut jel vienu brīdi vēl varētu padomāt … Dievs, rokā ir! Esmu glābts!

Redzat, man ienāca prātā saules aptumsums, pašā pēdējā mirklī es atcerējos, kā Kolumbs, Kortess vai vēl kāds no viņiem savas dzīvības glābšanai izspēlēja pret mežoņiem saules aptumsumu. Tas bija trumpja dūzis, ko varēju izspēlēt arī es, pat nekrizdams plaģiāta grēkā, jo es taču būšu to izdarījis gandrīz vai tūkstoš gadus pirms viņiem.

Ienāca Klarenss, nomākts un izmisis, un sacīja:

—    Es steidzos ar tavu vēsti pie karaļa — mūsu pavēlnieka un tūdaļ priekš viņa vaiga pielaists tapu. Karalis gauži iztrūcinājās un jau grasījās dot pavēli, ka tevi tūdaļ atsvabina, ietērpj greznās drānās un goda kambarus ierāda pēc tavas augstas kārtas, bet tad nāca Merlins un samaitāja visu, jo viņš iestāstīja karalim, ka tu savā ne- samanībā pats nezinot, ko runājot, un tavi draudi tikai plānprātiņa iedomas un tukša lielīšanās esots. Viņi ilgi strīdējās, bet Merlins nievādams teica: «Kālab tad viņš to bargu nelaimi vārdā nesauc? Neba citādi, ka nespēj.» Uz to karalis neattapās atbildēt un tevislab nenieka sacīt nejaudāja, tamdēļ, gauži negribēdams pret tevi jel mazāko necieņu izrādīt, karalis lūdz, lai tu saproti, kā viņam ap sirdi, un cik šī lieta vērā ņemama, un lai tu nosauc šo nelaimi — kādā vīzē un kad tā mūs piemeklēs. Ai, lūgtum, nevilcinies ar atbildi, jo tava vilcināšanās divkārtīgas un trīskārtīgas briesmas pār tavu galvu krāj! Esi jel prātīgs un nosauc to nelaimi!

Es ļāvu klusumam sabiezēt, lai mani vārdi noskanētu jo iespaidīgāk, un tad jautāju:

—  Cik ilgi es jau esmu ieslodzīts šajā ūķī?

—   Tevi ieslodzīja, kad vakarējā diena uz galu gāja, un tagad ir deviņi no rīta.

—   Skat! Esmu gan krietni gulējis. Jau deviņi no rīta. Te ir tumšs, kā acī durams, neko nevar saprast. Tātad šodien ir divdesmitais?

—  Jā, divdesmitais.

—  Un rīt mani dzīvu sadedzinās?

Zēns nodrebēja.

—  Cikos?

—   Pašā dienasvidū.

—   Nu, tad klausies, kas tev jāpasaka! — Es ieturēju pauzi un veselu minūti drausmā klusumā slējos pār sa- kņupušo zēnu; tad dobjā balsī, no sākuma klusi, bet ik pēc rūpīgi izsvērtas, dramatiskas pauzes draudīgāk un diženāk, līdz mana balss granda kā nenovēršama likteņa pērkoni, pasludināju:

—   Ej un saki karalim, ka tajā stundā es sitīšu pasauli ar melnu pusnakts tumsību; es izdzēsīšu sauli, un tā nespīdēs vairs nemūžam, zemes augļi sapūs bez gaismas un siltuma, un pasaules ļaudis mirs bada nāvē visi līdz pēdējam!

Zēnu man vajadzēja iznest no celles uz rokām, viņš bija saļimis šausmās. Es nodevu viņu sargkareivjiem un gāju atpakaļ.

VI NODAĻA aptumsums

Klusumā un tumsā stāvokļa zināšana maz pamazām kļuva pat apzināšanos. Pati kāda fakta zināšana ir pelēka, tikai fakta apzināšanās dod tam spilgtumu. Starpība ir apmēram tāda, kā būt dzirdējušam, ka cilvēkam ietriekts nazis sirdī, vai redzējušam to paša acīm. Klusumā un tumsā zināšana, ka esmu nāves briesmās, ieguva aizvien dziļāku un dziļāku nozīmi, tā bija jau apzināšanās, kas sprīdi pa sprīdim iesūcās visās porās un uzdzina aukstus šermuļus.

Taču gudrā daba paredzējusi glābiņu arī šādos brīžos: tiklīdz dzīvsudraba stabiņš cilvēka izjūtās ir nokritis līdz zināmam punktam, nāk lūzums — un cilvēks atžirgst. Cerība paceļ galvu, dzīvesprieks mostas tai līdzi, un cilvēks atkal ir gatavs darīt kaut ko sava glābiņa labad, ja vien vēl atlicis kas darāms. Mani gara spēki atgriezās spēji, vienā lēcienā. Es nospriedu, ka aptumsums mani noteikti glābs un ne tikai glābs, bet padarīs mani par visdižāko vīru šajā karaļvalstī; mans dzīvsudraba stabiņš kāpa gandrīz vai pa galu laukā, un manas raizes pagaisa, kā nebijušas. Es biju tik laimīgs, cik vien cilvēkam šajā pasaulē iespējams būt. Nu jau man grūti likās sagaidīt rītdienu, tik ļoti es alku izbaudīt savu lielo triumfa brīdi, kad apbrīnā un godbijībā man pievērsīsies visas nācijas acis.

Un tomēr atlika vēl kāds jautājums, ko es biju uz laiku izstūmis no savām domām. Tā bija pusapzināta nojausma, ka šī māņticīgā tauta, uzzinājusi, kādas briesmas tai draud, gribēs panākt zināmu izlīgumu. Tāpēc, kad dzirdēju tuvojamies soļus, nojausma kļuva par pārliecību — un es nospriedu: — Varu galvot, ka viņi nāk ar izlīgumu. Jauki, ja tas būs saprātīgs, es to pieņemšu. Ja ne — pastāvēšu uz savu un izmantošu visas iespējas, kas man paveras.

Durvis atspraga vaļa, un tajās nostājās bruņukalpi. Viņu virsnieks sacīja:

—   Sārts ir gatavs. Eima!

Sārts! Spēki atstāja mani, un es gandrīz saļimu. Tādā brīdī grūti pat elpu ievilkt, rīklē iestrēdzis tāds kamols, ka ne paelst, bet, tikko es spēju parunāt, es teicu:

—   Tā ir kļūda — mani dedzinās rīt.

—   Pavēle mainīta. Nevilcinies!

Es biju pagalam. Nekāda glābiņa vairs. Galīgā apstulbumā es nevaldīju vairs pat pār saviem locekļiem un varēju tikai jukuša cilvēka bezmērķībā svaidīties pa celli, tāpēc bruņukalpiem vajadzēja sagrābt mani aiz rokām un stiept pa visu pazemes gaiteņu labirintu, līdz beidzot mēs iznirām virszemē un acīs iesitās spalgā dienasvidus gaisma. Un, tiklīdz mēs iznācām pils plašajā pagalmā, es saņēmu otru triecienu — pagalma vidū slējās sārts ar saišķos sasietu žagaru grēdu un mūku blakus. Gar visām četrām sienām stiepās solu pakāpes, zvērodamas skatītāju pūļa krāšņo drānu raibumā. Karalis un karaliene sēdēja savos troņos un, protams, izcēlās pāri visiem.

Lai to ieraudzītu, nevajadzēja vairāk par sekundi. Jau nākošajā sekundē no kāda slēpta kaktiņa izslīdēja Klarenss un uzvaras priekā starojošām acīm sāka čukstēt man ausī jaunākās ziņas. Viņš sacīja:

—   Pateicies man, ka soda dienu pārlika agrāk! Neba man viegli nācās to izdarīt! Bet, kad es pavēstīju viņiem, kāda sodība draud, un redzēju, cik lieliskām viņi pārbijās, tad sapratu arī, ka dzelzs kaļama, tiekams karsta. Kālabad es jo sirdīgi ņēmos iestāstīt gan vienam, gan otram, gan vēl kādam, ka tavs spēks tikai rīt pret sauli īstenā spēkā pieņemsies un vajag tevi nomaitāt jau šodien, tiekams tava burvja vara vēl pilnā briedumā nestāv. Godadieva vārds, tie bija salti meli, liela prāta nevajadzēja tos izdomāt, bet bija tev redzēt, kā viņi uzķērās, savā ārprāta izbīlī manus melus par pašu debesu vēsti noturēdami, bet es tamēr smējos piedurknē vienubrīd par viņu dumjību, otrubrīd — slavēdams to kungu, ka viņš savā žēlastībā ļāvis tik niecīgam radījumam kā man būt par ieroci viņa rokā, lai tavu dzīvību glābtu. Ai, cik laimīgi viss paveicās! Tev nemaz nevajag pa īstam saulei kādu ļaunumu nodarīt — lūdzams, ielāgo to, savas dvēseles pestīšanas labad ielāgo! Iztaisi tumsu tikai uz mazu brītiņu, tādu

sīku, mazu tumsiņu. Tāpat būs gana. Viņi sapratīs, ka es savā sirds nevainībā alojies esmu, un, līdzko kritīs tumsas pirmā ēna, viņi sajuks vai prātā no bailēm, tu redzēsi, un viņi palaidīs tevi vaļā un cels augstā godā! Ej un plūc savas uzvaras augļus! Bet neaizmirsti, ai, mans labais draugs, es tevi lūgtin lūdzu — neaizmirsti sauli, ka nenodari tai nekādu postu! Manis labad, tava uzticama drauga labad!

Savās bēdās un izmisumā es nesakarīgi nosolījos pasaudzēt sauli; zēna acis uzstaroja man bezgalīgas mīlas pilnā pateicībā, un man mute nevērās teikt, ka viņš savā labi gribētajā muļķībā pazudinājis mani un iedzinis nāvē.

Kamēr bruņukalpi veda mani pāri pagalmam, klusums bija tik dziļš, ka, ja acis man būtu aizsietas, es varētu domāt, ka esmu te viens, nevis četru tūkstošu liela pūļa priekšā. Ne sīkākā kustība nesaviļņoja šo cilvēcisko radījumu masu, viņi bija nekustīgi kā marmora tēli un tikpat bāli arī, un visu sejās vīdēja šausmas. Sis klusums turpinājās, kamēr mani pieķēdēja pie staba un sāka līdz apnikumam rūpīgi kraut man apkārt žagaru saišķus no potītēm līdz ceļgaliem, no ceļgaliem līdz gurniem, no gurniem līdz viduklim. Tad īsa pauze, vēl dziļāks klusums, ja vien tas būtu iespējams, un karakalps nometās ceļos pie manām kājām ar degošu lāpu; pūlis izstiepa kaklus un ieplestām acīm, savu kustību pat neapzinoties, pacēlās no sēdekļiem; mūks izstiepa rokas pār manu galvu un, pacēlis acis uz zilajām debesīm, sāka latīnisku lūgšanu, tādā pozā viņš vēl kādu laiku norunāja, tad apklusa. Dažus mirkļus es gaidīju, tad arī paraudzījos debesīs, jo muks stāvēja, kā sālsstabā pārvērsts. Kopīgā satraukumā lēni piecēlās pūlis un blenza debesīs. Manas acis sekoja viņu skatieniem; un lai mani zibens nosper, ja tas nebija saules aptumsums! Dzīvība uzmutuļoja manās dzīslās, es biju kā no jauna piedzimis. Melns aplis pamazām slīdēja virsū saules diskam, sirds man kāpa vai pa muti lauka, bet skatītāju rindas un priesteris sastinguši blenza debesīs. Es zināju, ka nākošais skatiens vērsīsies uz mani. Un, kad tas notika, es biju gatavs. Es cildeni saslējos, pastiepis roku pret sauli. Tas tikai bija skats! Varēja pat redzēt, kā šai cilvēku masai pārskrien šermuļu vilnis. Noskanēja divi saucieni viens pakaļ otram:

—   Lāpu klāt!

—   Es aizliedzu!

Pirmais saucējs bija Merlins, otrais — karalis. Merlins pietrūkās no sava sēdekļa — es nopratu, ka viņš taisās pats piegrūst lapu. Es sacīju:

—  Paliec, kur esi! Ja bez manas atļaujas pakustēsies kaut jel viens cilvēks — lai arī pats karalis, es sitīšu viņu ar pērkonu un pārvērtīšu pelnos ar zibeni!

Pūlis padevīgi atšļuka atpakaļ solos, kā es jau biju paredzējis. Merlins vēl dažus mirkļus vilcinājās, un pa to īso laika sprīdi es stāvēju kā uz adatām. Tad apsēdās arī viņš — un es dziļi uzelpoju, jo nu es biju situācijas kungs. Karalis teica:

—   Esi žēlsirdīgs, krietno ser, neizaicini vairs ilgāk ļauno nelaimi, lai šī sodība iet mums secen! Mums tika sacīts, ka tava burvja vara tikai rīt ap dienas vidu pilnā spēkā pieņemsies, bet…

—  Jūsu Majestāte domā, ka šī ziņa izrādījusies maldīga? Jā, tie bija meli.

Efekts bija graujošs; pūļa rokas izmisumā pacēlās pret debesīm, un pār karali nobrāza vesela lūgumu vētra, lai pērk manu žēlsirdību par jebkuru cenu un novērš nelaimi. Karalis arī pats alka pildīt savu padoto gribu. Viņš teica:

—   Prasi, ko vēlies, visužēlīgo ser, kaut pusi manas valsts, bet padzen šo posta ēnu, glāb sauli!

Mana nākotne bija nodrošināta. Es tvertu savu laimi abām rokām, nevilcinoties ne mirkli, bet nevarēju aizturēt saules aptumsumu, tātad tas atkrita. Tāpēc es prasīju laiku pārdomām. Karalis jautāja:

—   Bet cik ilgi, cik ilgi, krietno ser? Esi žēlsirdīgs, jo, raugi, kļūst tumšāks ik ar brīdi! Lūgtum, cik ilgi?

—   Ilgi nē. Pusstundu vai varbūt stundu.

No tūkstoš mutēm lauzās sirdi plosoši protesti, bet tur es neko nespēju līdzēt, jo neatcerējos, cik ilgi velkas pilns saules aptumsums. Un vispār es biju apjucis pats, un man vajadzēja padomāt. Ar aptumsumu kaut kas nebija kārtībā, un šis apstāklis nelika man mieru. Ja tas nebija tas pats, ko es domāju, tad kā man uzzināt, vai šis patiešām ir sestais gadu simtenis, nevis ieilguši murgi? Ak dievs, ja man izdotos atrast kādu pieturas punktu! Es iedegos jaunā cerībā. Ja zēns nav sajaucis datumu un šodien patiešām ir divdesmitais, tad šis nav sestais gadsimts. Satraukumā es paraustīju mūku aiz piedurknes un jautāju, kura mēneša diena pašlaik ir.

Velns viņu rāvis, viņš atbildēja, ka divdesmit pirmā Man kļuva nelabi no šīs atbildes. Lūdzu mūku padomāt, vai viņš nav kļūdījies, bet viņš zināja pavisam droši, ka šodien ir divdesmit pirmais. Tā, mazais vējagrābslis atkal visu saputrojis! Stunda arī atbilda sestā gadsimta aptumsumam, to es pirmīt redzēju pats savām acīm, jo pagalmā bija saules pulkstenis. Jā, es biju karaļa Artura galmā, un man atlika vienīgi cik spējams izmantot situāciju.

Tumsa un pūļa izmisums kļuva arvien dziļāki un dziļāki. Nu es sacīju:

—   Esmu visu apdomājis, ser karali. Jums par mācību es ļaušu tumsai plesties un naktij nākt pār pasauli; vai es nodzēsīšu sauli uz visiem laikiem vai likšu tai atkal spīdēt, atkarīgs tikai no jums. Un tagad uzklausiet un iegaumējiet manus noteikumus: jūs paturat karaļa varu pār visu savu valsti, kā arī visu jūsu karaliskai cieņai atbilstošo godu un slavu; toties mani jūs ieceļat par nemainīgu pirmo ministru un valsts saimniecības pārvaldnieku, maksājot man vienu procentu no tīrās peļņas, ko dos mana saimniekošana, salīdzinājumā ar valsts tagadējiem ienākumiem. Ja manām vajadzībām ar to nepietiks, algas paaugstinājumu es neprasīšu. Tas jūs apmierina?

Nogranda vētraini aplausi, un biezējošā pustumsā atskanēja karaļa balss:

—     Atraisiet viņa saites un atdodiet viņam brīvību, un lai godina viņu augsts vai zems, bagāts vai nabags, jo viņš ir jūsu karaļa labā roka visā spēkā un varā un viņa sēdeklis būs uz troņa augstākā pakāpiena! Bet tagad izkliedē šos tumsas draudus, lai atkal valda gaisma un līksmība un visa pasaule tevi svētī!

Taču es sacīju:

—   Ja parasts cilvēks tiek apkaunots ļaužu acīs, tas neko nenozīmē, bet negods kristu pār pašu karali, ja šie, kas redzējuši viņa pirmo ministru kailu, neredzētu viņu no tāda kauna glābtu. Atļaušos palūgt, lai kāds atnes manu uzvalku.

—   Tas tev vairs nepiedienas, — karalis iebilda. — Nesiet greznākas drānas, ietērpiet viņu kā princi!

Atruna līdzēja. Man vajadzēja, lai viss paliek, kā bijis, līdz pilnīgam saules aptumsumam, citādi viņi atkal sāktu prasit, lai es izkliedēju tumsu, un to es, protams, nekādi nespēju izdarīt. Sūtot pēc apģērba, es ieguvu laiku, bet ar to nepietika. Tāpēc man bija nepieciešams vēl kāds aizbildinājums. Es sacīju, ka būtu dabiski, ja karaļa domas mainītos un viņš sāktu nožēlot solījumus, ko devis satraukuma brīdī, tāpēc es likšu tumsai vēl kādu brīdi pieaugt un, ja pieņemamā laikā valdnieka lēmums negrozīsies, es izkliedēšu tumsu. Ne karalis, ne viņa padotie gan nebija ar to mierā, tomēr es paliku pie sava.

Kamēr es cīnījos ar sestā gadsimta neērtajiem apģērba gabaliem, tumsa kļuva arvien dziļāka un dziļāka, melnāka un melnāka. Beidzot tā bija piķa melnumā, un pūlis novaidējās drausmās, jūtot spocīga nakts vēja vēsmu un redzot, kā debesīs iedzirkstas zvaigznes. Beidzot, man par prieku un visiem par it saprotamām bēdām, aptumsums bija pilnīgs. Es sacīju:

— Karalis klusē, tātad nav mainījis savu lēmumu. — Tad es pacēlu roku, pastāvēju tā krietnu brīdi un baisā svinīgumā noskandēju: — Lai burvības vara klīst un gaist, nenodarot nekādu postu!

Vēl dažus mirkļus nenotika nekas, valdīja dziļa tumsa un kapa klusums. Bet, kad pēc kādām sekundēm parādījās saules diska sudrabainā maliņa, pūlis izplūda gavilēs un kā palu straume gāzās pie manis svētīt un pateikties, un Klarenss jau nu nekādi nebija šo plūdu pēdējā vilnī.

VII NODAĻA Merlina tornis

Tā kā es pēc politiskās varas un ietekmes šajā valstī stāvēju tūlīt aiz karaļa, man izrādīja augstu godu. Manas drānas bija no zīda, samta un brokāta — attiecīgi ļoti greznas un ārkārtīgi neērtas. Bet es apzinājos, ka pieradums drīz samierinās mani ar tādu apģērbu. Arī telpas man pilī ierādīja vislepnākās, gandrīz tikpat krāšņas kā pašam karalim. Sienas spīdēja un laistījās spilgtās zīda drapērijās, toties uz akmens grīdas paklāju vietā čabēja sausas niedres, un neviens nebija papūlējies, lai šīs niedres būtu vismaz vienāda garuma. Runājot par ērtībām, godīgi jāsaka — to vispār nebija. Es te domāju sīkās ērtības, jo tieši sīkās ērtības dara mājas dzīvi tīkamu. Lielie ar rupjiem kokgriezumiem rotātie krēsli bija samērā labi, bet ne vairāk. Nebija ne ziepju, ne sērkociņu, ne spoguļa, vienīgi kaut kāds metāla rimbulis, kas atspīduma skaidrībā nepārspētu pat ūdens spaini. Un nevienas litogrāfijas pie sienām. No bērna kājas biju pieradis pie hromolitogrāfi- jām un tagad sapratu, ka, pašam to neapzinoties, prasība pēc mākslas iegājusi man asinīs. Man uznāca nostalģija, skatoties uz šo lepni svinīgo, bet nežēlīgo kailumu un atceroties, ka mūsu īsthartfordas namiņā, lai cik pieticīgs tas bija, ienācēja acis katrā istabā priecēja hromolitogrā- fijas vai vismaz trīskrāsaina mājas svētība pār durvīm, - viesistabā mums bija pat deviņas litogrāfijas. Bet šeit, arī manam augstajam rangam atbilstošajā telpā, nebija ne vēsts no mākslas darbiem, ja par tādu neuzskatīja it kā austo, it kā adīto (un vietumis lāpīto) drānu gultas segas apjomos, uz kuras neviena figūra nebija pareizā krāsā vai pareizā formā, un, kas attiecas uz proporcijām, tad tās nevarētu briesmīgāk izkropļot pats Rafaēls, lai kā viņš nebūtu uztrenējis roku trakajos murgos, ko dēvē par «slavenajiem Hemptonkortas kartoniem». Rafaēlam patika dzīt velnu. Mums bija dažas viņa reprodukcijas, viena saucās «Brīnumainais loms», un tajā arī viņš uzstājās kā brīnumdaris, iesprūdīdams trīs vīrus laiviņā, kas apgāztos jau tad, ja tur iecellu suni. Man vienmēr sagādājusi baudu iedziļināšanās krietnā Rafa mākslā, tā bija tik svaiga un nekonvenciāla.

Pilī nebija pat zvana vai rupora. Manā rīcībā nodeva veselu baru kalpotāju, kas augām dienām slamstījās pa _« priekšnamu, bet, ja man kādu vajadzēja, tad atlika vienīgi iet un pašam viņu pasaukt. Nebija ne gāzes, ne sveču, tikai bronzas bļoda līdz pusei pielieta ar sasmakušiem taukiem un degošu lupatu vidū deva to, ko šeit uzskatīja par gaismu. Daudz tādu bļodu karājās arī gar sienām, un tumsa tādējādi likās vēl drūmāka. Ja vakarā vajadzēja kaut kur iziet, kalps nesa lāpas. Tāpat nebija grāmatu, rakstāmlietu, papīra vai tintes, nedz arī stikla caurumos, kurus te dēvēja par logiem. Stikls jau nu it kā nebūtu nekāda lielā manta — bet pagaidiet, kad tā pietrūks, tad redzēsit. Bet, kas likās pats ļaunākais, — nebija cukura, kafijas, tējas, tabakas. Es redzēju, ka esmu tikai Robin- sona Kruzo līdzinieks, izsviests uz neapdzīvotas salas, kur vienīgā sabiedrība ir vairāk vai mazāk piejaucēti dzīvnieki, un ka man, ja gribēju padarīt savu dzīvi daudzmaz ciešamāku, vajadzēs rīkoties tāpat kā viņam — izgudrot, meistarot, radīt un pielāgot, likt lietā smadzenes un rokas un neļauties slinkumam. Bet tas savukārt bija īsti manā gaumē.

Patlaban visvairāk apgrūtināja milzīgā interese par mani. Liekas, visa tauta gribēja mani redzēt. Kļuva zināms, ka saules aptumsums nobaidījis britu zemi gandrīz līdz nāvei; kamēr tas bija vilcies, visa valsts no vienas malas līdz otrai kritusi nožēlojamā panikā; baznīcas, svēto vientuļnieku mītnes un klosterus apsēduši raudoši pūļi, kuriem šķitis, ka pasaules gals ir klāt. Tad izplatījusies vēsts, ka šo drausmīgo postu piesaucis kāds svešzemnieks, varens burvis karaļa Artura galmā, ka viņš jau grasījies nopūst sauli kā sveci uz visiem laikiem, bet karalim izdevies nopirkt viņa žēlastību, viņš izkliedējis burvību un tagad ir slavens un godāts kā cilvēks, kas glābis pasauli no bojā ejas un cilvēku cilti no iznīcības. Un, ja jums skaidrs, ka visi tam ticēja un ne tikai ticēja, bet pat sapņos neiedrīkstējās apšaubīt, jūs varat būt droši, ka visā Britānijā neatrastos cilvēks, kas nebūtu ar mieru nostaigāt piecdesmit jūdzes, lai tikai uz mani paskatītos. Protams, runāja vairs tikai par mani, cita temata nebija, pat karaļa slava un popularitāte šķita nobālusi salīdzinājumā ar manējo. Nepagāja ne divdesmit četras stundas, kad sāka ierasties pirmās delegācijas; un tās pulcējās jau divas nedēļas pēc kārtas. Ciems un visas apkārtējās lauku mājas bija ļaužu pilnas. Reizes divpadsmit dienā man vajadzēja iziet un parādīties bijīgās šausmās stingstošiem pūļiem. Sis pienākums kļuva man par srnagu nastu, prasīdams daudz laika un nervu, bet to, protams, tīkami atalgoja plašā slavas un goda parādīšana. Brālis Merlins staigāja zaļš no skaudības un dusmām, un arī tas man bija liels gandarījums. Es nespēju saprast tikai vienu — kāpēc no manis nelūdz autogrāfus? Apvaicājos par to Klarensam. Pie visiem svētajiem! Man vajadzēja viņam paskaidrot, kas tas ir. Viņš atbildēja, ka visā zemē labi ja kāds ducis priesteru mākot lasīt un rakstīt. Varena zeme, ko tu neteiksi!

Bija man arī citas rūpes. Sie ļaužu bari sāka prasīt pēc jauna brīnuma. Ari gluži dabiski. Protams, jau tas, ka, atgriezušies savās tālajās mājvietās, viņi varētu lielīties, ka paši savām acīm redzējuši cilvēku, kas spēj pavēlēt saulei debesīs un izdarīties ar to pēc sava prāta, paceltu viņus augstu pāri skaudīgajiem kaimiņiem, bet pavisam cita lieta, ja viņi būtu redzējuši, kā šis burvis dara brīnumus, un varētu stāstīt par tiem, — tad gan ne tikai kaimiņi vien, bet ļaudis no malu malām skrietu uz viņiem paskatīties! Man vajadzēja pakļauties sabiedriskai domai. Es gan zināju nākamā mēness aptumsuma datumu un stundu, bet tas bija pārāk tālu. Pēc diviem gadiem. Es maksātu lielu naudu par iespēju to pasteidzināt un laist apgrozībā tieši tagad, kad aptumsumu tirgū tik varens pieprasījums. Bija ļoti žēl muļķīgas aizkavēšanās dēļ to izniekot tādā laikā, kad gandrīz vai pavisam noteikti tas vairs nevienam nebūs vajadzīgs. Ja tas būtu paredzams, teiksim, pēc mēneša, es vēl varētu kaut kā izgrozīties, bet pēc diviem gadiem — tur nu vairs nebija ne mazāko izredžu iesist peļņu no aptumsuma, tāpēc es pat nemēģināju. Un vēl — Klarenss bija pamanījis, ka vecais Merlins sparīgi ņemas ar kūdīšanu. Viņš izplatīja baumas, ka es esot blēdis un nerādot ļaudīm brīnumu tikai tāpēc, ka nevarot. Sapratu, ka nu jāsāk rīkoties. Rīcības plāns man jau bija padomā.

Izmantodams savu valstsvīra varu, es ieliku Merlinu cietumā — tajā pašā cellē, kurā biju sēdējis es. Tad izsūtīju heroldu ar tauri, lai nolasa manu publisko paziņojumu, ka vēl divas nedēļas būšu aizņemts ar svarīgām valsts darīšanām, bet ap otrās nedēļas beigām es kādā vaļas brīdī likšu debesu uguņiem saspert Merlina akmens torni un lai piesargās tie, kas tikmēr uzklausīs par mani visādas nevalodas. Turklāt vairāk par šo vienu brīnumu es viņiem nerādīšu, ja kāds nebūs ar to mierā un sāks kurnēt, es pārvērtīšu kurnētājus par zirgiem un likšu zirga darbā. Ar to pašu pūlis bija nomierināts.

Es izraudzijos Klarensu par savu uzticības personu, protams, tikai daļēji, un mēs visā slepenībā ķērāmies pie darba. Es viņam sacīju, ka šāda veida brīnumam vajadzīga neliela sagatavošanās, bet ka nāve sitīs uz vietas to, kurš kaut vai ar pušplēstu vārdu par šiem priekšdarbiem ieminēsies. Ar to pietika, lai viņam mute būtu ciet. Mēs slepeni izgatavojām pāris bušeļu pirmšķirīga šaujampulvera, un ieroču meistari manā vadībā izkala zibens novedēju un dažas stieples. Vecais seno romiešu būvētais akmens tornis bija ļoti apjomīgs — bet gandrīz uz brukšanas robežas arī. Savā ziņā rupjā akmens celtne zaļos efeju vijumos, kas ietērpa to līdz pašam galam, bija pat skaista. Tornis slējās vientuļā pakalnā, labi redzams no pils un vēl kādu pusjūdzi visapkārt.

Mēs strādājām pa naktīm, uzpildīdami veco torni ar pulveri, kur vajadzīgs, izņēmām no iekšpuses akmeņus un piebāzām ar pulveri mūrus, kas torņa pamatnē bija piecpadsmit pēdu biezumā. Izurbām kādu duci dobumu un sabērām katrā puspudu sprāgstvielas. Ar tik pamatīgu lādiņu mēs varētu uzspridzināt Londonas Taueru. Kad pienāca trīspadsmitā nakts, mēs iestādījām zibeņnovedēju vienā pulvera dobē un nostiepām vadus pie visām pārējām. Jau pēc mana paziņojuma nolasīšanas torņa apkaimē neviens nedrīkstēja rādīties, bet četrpadsmitās dienas rītā es drošības labad atkal izsūtīju heroldus ar brīdinājumu, ka visiem jāturas jūdzes attālumā no torņa. Sekoja piebilde, ka nākošo divdesmit četru stundu laikā es brīnumu parādīšu, iepriekš dodams skatītājiem zīmi: ja brīnums būs gaidāms dienā, pils torņos uzvilks karogus, ja naktī — tad turpat iedegs lāpas.

Pērkona negaisi pēdējā laikā uznāca bieži, tāpēc es nebaidījos no neveiksmes, un, ja arī vajadzētu kādu dienu vai divas novilcināt, tas neko negrozīja, es katrā laikā varēju pateikt, ka esmu aizņemts ar svarīgām valsts darīšanām un ļaudīm jāpagaida.

Un, protams, jau no paša rīta saule vai pa zemes virsu ripoja — kopš trim nedēļām šī bija pirmā diena, kad debesīs neredzēja ne mākonīša: bet tā nu reiz pasaulē notiek. Es sēdēju istabā un skatījos pa logu. Klarenss brīdi pa brīdim ieskrēja, lai paziņotu, ka publikas satraukums aug augumā un ka visi apkārtējie lauki, cik tālu vien no pils mūriem var saredzēt, melni no milzu pūļiem. Beidzot sacēlās vējš un parādījās mākonis — taisni īstajā vietā un arī laikā — ap vakara krēslu. Es vēroju, kā tālais mākonis milst un kļūst arvien melnāks, un nospriedu, ka nu pienācis mans brīdis. Es pavēlēju iedegt lāpas, izlaist no cietuma Merlinu un atvest pie manis. Pēc stundas ceturkšņa es uzkāpu brustvērā, kur jau stāvēja karalis ar galmu un skatījās tumsā uz Merlina torņa pusi. Tumsa jau bija tik dziļa, ka necik tālu nevarēja redzēt; bet visi šie ļaudis un vecie bruņu torņi, vietumis grimdami biezā ēnā un vietumis sārtodamies lielo lāpu sarkanajos atspīdumos, izskatījās patiešām ļoti gleznaini.

Merlins ieradās drūmā noskaņojumā. Es sacīju:

— Tu gribēji sadedzināt mani dzīvu, kaut gan es tev nebiju nodarījis nekā ļauna, pēc tam tu mēģināji aptraipīt manu profesionālo godu. Tāpēc es likšu, lai debesu ugunis aprij tavu torni, bet taisnīguma labad došu tev iespēju parādīt arī savus spēkus; ja tu domā, ka vari izkliedēt manu burvību un novērst debesu ugunis, ķeries pie nūjas un bliez vārtos. Tavs sitiens!

—   Es varu, krietno ser, un darīšu. Nešaubies ne brīdi.

Viņš novilka neredzamu apli uz pils jumta, nobēra vidū šķipsnu pulvera un aizdedzināja; pacēlās aromātisku dūmu mutulītis, kas lika apkārtējiem bailēs atkāpties, mest krustus un justies visai neomulīgi. Tad viņš sāka murmināt un vēzēties ar rokām. Maz pamazām viņš noveda sevi tādā kā trakuma lēkmē un grieza rokas kā vējdzirnavu spārnus. Tikmēr negaiss bija gandrīz pavisam klāt; vēja brāzmas plivināja lāpu liesmas un lika dejot ēnu virpulim, krita pirmās smagās lietus lāses, tumsa bija piķa melnumā, un sāka plaiksnīties zibeņi. Mans zibeņnovedējs tagad, protams, jau uzlādējās. Nu vajadzēja pasteigties, kamēr nebija par vēlu. Tāpēc es teicu:

—   Tev bija diezgan laika. Es devu tev visas iespējas un neiejaucos. Nu ir skaidrs, ka tava burvība par vāju. Būs tikai godīgi, ka tagad sākšu es.

Es trīsreiz novicināju rokas, nograndēja varens sprādziens, un vecais tornis uzsprāga gaisā, uguņu vulkāns pārvērta nakti gaišā dienā un atklāja skatam veselus akrus zemei pieplakušu ļaužu. Bet kaļķu un mūra šķēpeļu lietus lija vēl veselu nedēļu pēc tam. Tā vismaz ļaudis runāja, fakti varbūt gan runātu ko citu.

Tas bija efektīgs brīnums. Uzmācīgo skatītāju pūļi bija aizmēzti. Nākamajā rītā dubļos redzēja tūkstošiem pēdu, bet visas veda projām. Ja es izsludinātu jaunu brīnumu, tad publika droši vien nebūtu ne ar policiju sadzenama.

Merlina akcijas bija noslīdējušas uz nulles. Karalis jau taisījās atņemt viņam mēnešalgu un padzīt pavisam, bet es to nepieļāvu. Es teicu, ka Merlins varētu nodarboties ar laika ziņām un citiem sīkākiem darbiem un ka es viņam varētu šad un tad piepalīdzēt, ja viņš pats dažkārt netiktu galā ar saviem nemākulīgajiem burvju trikiem. No viņa torņa nebija palicis pāri ne tik, cik divos pirkstos saņemt, bet es liku uz valsts rēķina to atjaunot un piedāvāju viņam par apmešanās vietu, taču tam viņš bija par lepnu. Un, ja runājam par pateicību, ne paldies es no viņa nesagaidīju. Vecais bija ciets kā krams, vai nu tas kādam patika vai nepatika, bet, taisnību sakot, nevarēja taču prasīt diez kādu sirsnību no cilvēka, kurš tik rupji nobīdīts malā.

VIII nodaļa saimnieks

Neierobežotas varas apziņa ir ļoti patīkama, vēl jo patīkamāka tā kļūst, ja to labprātīgi uztver arī padotie. Torņa epizode bija likusi nesatricināmus pamatus manai varenībai. Ja pirms tās kāds arī bija izrādījis nenovīdību vai šaubas, tad nu viņš apsvieda kažoku uz otru pusi. Visā karaļvalstī jūs neatrastu neviena, kas uzskatītu par prātīgu jaukties manās darīšanās.

Es ātri pielāgojos savam stāvoklim un apkārtnei. Kādu laiku es gan, no rīta pamozdamies, vēl nosmējos par savu jocīgo sapni un gaidīju ieroču rūpnīcas svilpi, bet maz pamazām tas pārgāja, un beidzot es jau visā pilnībā apzinājos, ka patiešām atrodos karaļa Artura galmā, nevis kādā trakonamā. Pēc tam es iedzīvojos sestajā gadsimtā un jutos tajā tikpat labi, kā būtu juties jebkurā citā; vispār, ja man jāatzīstas, kuram gadsimtam es dodu priekšroku, es sesto nemainītu arī pret divdesmito. Paskatieties kaut vai uz iespējām, kādas te pavērās cilvēkam ar zināšanām, smadzenēm galvā, enerģiju un drosmi stāties pie valsts stūres un traukties spožā nākotnē! Plašākais darba lauks pasaulē, un viss manā ziņā; nekādas konkurences, neviena cilvēka, kurš salīdzinājumā ar manām zināšanām un spējām nebūtu tīrais zīdainis; ko turpretim es varētu sasniegt divdesmitajā gadsimtā? Es varētu kļūt par direktoru kādā fabrikā, tas arī viss; ja divdesmitā gadsimta ielās kāds izmestu tiklu, viņš jebkurā laikā nozvejotu simtiem par mani spējīgāku vīru.

Kāds milzu lēciens! Par to es prātoju un priecājos neapnicis, kā cilvēks, kurš uzurbis naftu. Vēsturē nebija vīra, kas varētu man līdzināties, ja nu vienīgi Jāzeps, bet arī Jāzeps tikai aptuveni, nevis pēc būtības. Jo Jāzepa spožās finansista dāvanas nāca par labu tikai faraonam, plašākai publikai bija pamats viņa darbību vērtēt ļoti negatīvi, toties es biju aplaimojis visus, glābdams sauli, tāpēc visi mani mīlēja.

Es nebiju karaļa ēna, es biju vērtība par sevi, tad jau karalis drīzāk bija mana ēna. Mana vara bija milzīga, un tā nebalstījās uz tukša vārda, kā tas parasti mēdz but, tā balstījās uz patiesa spēka. Te nu es stāvēju pie pašiem cilvēces vēstures otrā lielā perioda avotiem un varēju noskatīties, kā sīkā vēstures straumīte pieaug, vēršas plašumā un dziļumā, varēju virzīt tās ūdeņus,uz tālākiem gadsimtiem; es varēju arī lūkoties, kā turpmāko troņu garās virtenes pavēnī plaukst un zeļ man līdzīgi avantūristi: visi šie Monfori, Geivstoni, Mortimeri, Viljēri, franču kurtizānes, kas cēla karus un vadīja kampaņas, ielasmeitas ar Kārļa Otrā scepteri rokās; taču visā šajā procesijā es neredzēju neviena, kas varētu mēroties ar mani. Es biju Unikums un varēju dzīvot patīkamā apziņā, ka vismaz trīspadsmit ar pusi gadsimtu šo faktu neviens nespēs apstrīdēt vai padarīt par nebijušu.

Jā, varā es biju līdzīgs karalim. Un tomēr bija vēl kāds spēks — lielāks nekā mēs abi kopā. Sis spēks bija Baznīca. To es netaisos apstrīdēt. Un nevarētu, pat ja gribētu. Bet tas lai pagaidām paliek, nāks laiks, kad Baznīca sevi parādīs. No sākuma tā man nekādas īpašas nepatikšanas nesagādāja.

Jā, tā bija dīvaina zeme, bezgala interesanta. Un tauta! Pats vientiesības un lētticības iemiesojums, īsti trusīši. Brīvības veselīgajā atmosfērā dzimušam cilvēkam bija sāpīgi noklausīties, cik pazemīgi un no visas sirds viņi apliecina savu lojalitāti karalim, baznīcai un aristokrātijai, lai gan viņiem nebija vairāk pamata mīlēt un godāt karali, baznīcu un aristokrātiju kā vergam mīlēt un godāt pletni vai sunim mīlēt un godāt garāmgājēju, kas iespēris viņam ar kāju. Ak dievs, it kā jebkura karaļvara, lai cik ierobežota, jebkura aristokrātija, lai cik apcirpta, jau pati par sevi nebūtu apvainojums! Bet, ja cilvēks ir dzimis un audzis tādā iekārtā, viņš droši vien pats nespēj to pamanīt un neticētu arī tad, ja viņam kāds to teiktu. Lai kaunētos par savu piederību cilvēku dzimumam, pietiek iedomāties tās netīrās putas, kas vienmēr uzpeldējušas troņos bez jel mazākajām tiesībām vai loģiska attaisnojuma, tos trešās šķiras ļautiņus, kas vienmēr saukušies par aristokrātiju, — visu šo monarhu un augstmaņu varzu, kas aizietu bojā, ka ne gailis <pakaļ nedziedātu, ja viņiem vajadzētu iztikt ar saviem speķiem, kā spiesti iztikt par viņiem daudz krietnāki cilvēki.

Karaļa Artura valdītās britu nācijas lielākā daļa pavisam atklāti sastāvēja no vergiem, par vergiem viņus sauca, un ap kaklu viņi nēsāja dzelzs stīpas; pārējie arī bija vergi, lai gan viņus tā nesauca; viņi uzskatīja un dēvēja sevi par brīviem cilvēkiem. Patiesībā visa šī tauta pasta- vēja tikai tāpēc, lai zemotos karaļa, baznīcas un augstmaņu priekšā, vergoja, svīda asins sviedrus, mira badā, lai viņus pabarotu, strādāja, lai viņi pavadītu savu laiku rotājās, dzēra izmisuma kausu līdz mielēm, lai viņi būtu laimīgi, staigāja skrandās, lai viņi tērptos zīdā un dārgakmeņos, maksāja nodokļus, lai viņiem tie nebūtu jāmaksā, visu mūžu cieta zaimus un pazemojumus, lai viņi staigātu godībā un justos kā zemes virsū nokāpuši dievi. Un vienīgais paldies par to visu — pļaukas un nicināšana, bet viņi bija tik pazemīgi savā garā, ka pat tādu uzmanības pierādījumu uzskatīja par godu.

Mantotas idejas ir dīvaina dabas parādība, ko interesanti novērot un pētīt. Man bija savas, karalim un padotajiem savas. Abos gadījumos tās sakņojās dziļi savā laikā un paradumos, un cilvēkam, kurš ķertos ar loģiku un pārliecināšanu tās iznīdēt, tāda darba veikšanai gan vajadzētu slēgt visai ilga termiņa līgumu. Tā, piemēram, šiem ļaudīm bija pārmantota doma, ka cilvēks bez titula un garas senču rindas, lai kādi būtu viņa talanti un sasniegumi, radības kāpnēs nestāv neko augstāk par kustoni, tārpu vai kukaini, toties es biju mantojis atziņu, ka par šīm cilvēku cilts vārnām, kas greznojas senču goda un nepelnītu titulu pāva spalvās, vērts tikai pasmieties. Attieksme pret mani bija dīvaina, toties dabiska. Uz mani skatījās tā, kā zvērnīcas īpašnieks un publika skatās uz ziloni, precīzāk nepateiksi. Ļaudis, protams, bijīgi apjūsmo viņa milzīgo augumu un neticamo spēku, viņi ar lepnumu runā par brīnumiem, ko atšķirībā no viņiem var paveikt zilonis; tāpat viņi nezin kāpēc lepojas ar to, ka saniknots zilonis var iedzīt panikā tūkstoš vīrus. Bet vai tas padara ziloni par vienu no viņiem? Visskrandainākais klaidonis, grāvī gulēdams, par tādu iedomu tikai pasmīnētu. To viņš nespētu ne saprast, ne aptvert, ne kaut vai aptuveni stādīties priekšā. Nu, tad redzat, karalim, augstmaņiem un visai tautai, līdz pašam pēdējam vergam un klaidonim, es biju tikai tāds zilonis un ne vairāk. Mani apbrīnoja un no manis baidījās, bet tā, kā apbrīno un bīstas no stipra zvēra. Dzīvnieks nebauda cieņu — gluži tāpat kā es, mani pat nerespektēja. Man nebija ne dižas cilts, ne mantota titula, tāpēc karaļa un augstmaņu acīs es biju tikai zemes tārps; tauta mani apbrīnoja bijīgās šausmās, bet viņu šausmām nebija piejaukts ne krislītis cieņas, jo viņi bija dzimuši un auguši pārliecībā, ka cieņa pienākas tikai dižciltībai un lorda titulam. Te nu jūs redzat, ko spēj Romas katoļu baznīcas visvarenā roka. Nieka divos vai trijos gadsimtos tā bija pārvērtusi cilvēku dzimumu tārpu dzimumā. Pirms baznīca kļuva par augstāko varu pasaulē, cilvēki bija cilvēki, staigāja paceltām galvām, viņiem piemita vīra lepnums, drosme un neatkarība, un, ja kāds sasniedza augstu stāvokli, tad parasti pats saviem spēkiem, nevis pēc radu rakstiem. Bet tad priekšplānā izvirzījās Baznīca ar kara cirvi rokās, gudra un viltīga, tā visdažādākajos veidos prata novilkt ādu pār acīm kaķim vai, sacīsim, tautai; tā bija Baznīca, kas izgudroja «karaļa dievišķās tiesības» un iemūrēja tām — ķieģelīti pa ķieģelītim — pamatu no desmit baušļiem, izvilkdama ķieģeļus no krietnas celtnes, lai uzbūvētu nekrietnu; tā sludināja (vienkāršajai tautai) pazemību, paklausību augstākstāvošiem, pašaizliedzības skaistumu; tā sludināja (vienkaršai tautai) iecietību pret pāridarījumu; tā sludināja (atkal vienkāršai tautai, tikai vienkāršai tautai) panesību, gara nabadzību, nepretošanos ļaunumam; tā nodibināja sabiedrības kārtas un aristokrātiju un mācīja visu kristīgo pasauli liekties šo kārtu priekšā un pielūgt tās. Sī inde turējās kristietības asinīs līdz manam dzimtajam gadsimtam, un pat krietnākie angļu tautas pārstāvji mierīgi noskatījās, kā tie, kas nebija viņu mazā pirkstiņa vērti, nekaunīgi manto un patur lordu kārtas privilēģijas un troni, un ne tikai bija mierā ar tik dīvainu sabiedrisko kārtību, bet pat no sirds lepojās ar to. Tas lieku reizi pierāda, ka nav nekā tāda, ko cilvēks nevarētu paciest, ja kopš dzimšanas tā radināts. Protams, šī kauna pilnā rangu un titulu godināšana bija asinīs arī amerikāņiem — vai nu man to nezināt; bet, kad es pametu Ameriku, tā jau bija iznīkusi — vismaz tautas apziņā. Ar to noņēmās vairs tikai saujiņa snobu. Un, ja slimība manāma vairs vienīgi šaurā lokā, tad var droši apgalvot, ka epidēmija principā pārvarēta.

Bet atgriezīsimies pie mana nenormālā stāvokļa karaļa Artura valstībā. Te nu es biju, milzis starp punduriem, pieaudzis cilvēks starp bērniem, saprāta bāka starp kurmju cienīgiem prātiņiem, pēc jebkuras loģiskas mērauklas vienīgais patiesi lielais cilvēks visā britu zemē; taču gluži tāpat, kā tas bija Anglijā ap to laiku, kad es piedzimu, jebkurš visstulbākais grāfs, kas varēja pieradīt, ka viņa ciltskoks neminamos laikos cēlies no kādas Londonas padibenēs sameklētas karaļa piegulētājas, skaitījās augstākas kārtas par mani. Tāds tips Artura karaļvalstī baudīja godu un cieņu, lai arī viņa personība būtu tikpat tumša kā viņa prāts un tikumi tikpat netīri kā izcelšanās. Bija gadījumi, kad viņš drīkstēja sēdēt karaļa klātbūtnē; es to nedrīkstēju nekad. Es viegli varētu tikt pie kāda titula un lidz ar to pacelties krietni augstāk ļaužu un pat karaļa acīs, neraugoties uz to, ka viņš pats būtu šī titula piešķīrējs. Bet es neprasīju titulu un atteicos, kad man to piedāvāja. Cilvēkam ar maniem uzskatiem tāds tituls nedarītu prieku, un tas nebūtu arī godīgi pret manu dzimtu, kurai, ciktāl man zināms, nekad nebija nekas kopīgs ar melno bastarda šķērssvītru ģerbonī. Nekāds tituls nespētu dot gandarījumu manai pašcieņai un lepnumam, ja to man nebūtu piešķīrusi pati tauta, vienīgā, kam uz to likumīgas tiesības; tādu titulu es cerēju iekarot; un patiešām — ilgos krietna un godājama darba gados es to iekaroju un nēsāju ar augstu un tīru lepnumu. So titulu kādu dienu neviļus izmeta ciema kalējs, citi to priecīgi pārķēra kā īsti trāpīgu vārdu, ar smiekliem un piekrišanas saucieniem par mani nobalsots, tas lidoja no mutes mutē, desmit dienās pārskrēja visu karaļvalsti un kļuva tikpat pazīstams kā paša karaļa vārds. Nekā citādi mani pēc tam vairs nesauca ne tautas valodās, ne karaļa padomes svinīgajās apspriedēs par valsts lietām. Sis tituls bija — Saimnieks. Pašas tautas izvēlēts. Tas man patika. Arī pēc sava augstuma. Nebija daudz tādu, kas iztika ar vienu vārdu. Ja runāja par hercogu, grāfu vai bīskapu, tad taču nevarēja zināt, par kuru no viņiem, vai ne? Bet, ja runāja par Karali, Karalieni vai Saimnieku, tad tikai par vienīgo.

Starp citu, karalis man patika, un kā karali es viņu cienīju — cienīdams viņa ieņemamo amatu; tas ir, cienīju tik, cik nu vispār biju spējīgs cienīt jebkuru nepelnītu virskundzību, bet kā uz cilvēkiem es uz viņu un viņa galminiekiem skatījos no augšas uz leju, to neizrādot. Es viņiem arī patiku, un viņi cienīja manu ieņemamo amatu, bet es patiku viņiem kā dzīvnieks bez izcelšanās un kaut vai viltotas dižciltības, viņi skatījās no augšas uz mani, bet īpaši necentās to neizrādīt. Es neuztiepu savu attieksmi viņiem, viņi neuztiepa savu attieksmi man, mēs bijām kviti, mūsu savstarpējie rēķini ideālā līdzsvarā un visi apmierināti.

IX n o d a ļ a turnīrs

Lai nu ko, bet turnīrus Kamelota rīkoja bieži un ar plašu vērienu, vispār tās bija aizraujošas, gleznainas un smieklīgas vēršu cīņas divkājainajiem lopiņiem, tomēr cilvēkam ar praktisku ievirzi diezgan apnicīgas. Taču es tos vienmēr apmeklēju divu iemeslu dēļ, pirmkārt, ja kāds — un valstsvīrs jo sevišķi — vēlas būt ieredzēts, tad viņš nedrīkst atrauties no savu draugu un sabiedrības iecienītajām izpriecām, otrkārt, gan kā valstsvīrs, gan kā praktisks cilvēks es gribēju pamatīgi izpētīt turnīrus, lai redzētu, vai tos nevar kaut kādi racionalizēt. Te nu man jāpiezīmē, ka mans pirmais administratīvais iestādījums — un jau pirmajā dienā, kopš stājos amatā, — bija patentu birojs, jo es zināju, ka bez patentu birojiem un krietniem patentu aizsardzības likumiem jebkura valsts ir līdzīga krabim, kas nevar virzīties uz priekšu, bet tikai sāniski vai atpakaļ.

Laiks gāja, turnīri notika turpat vai katru nedēļu, un dažu labu reizi šie lāga zēni, tas ir, sers Lanselots un citi bruņinieki, mēģināja mani pierunāt, lai taču piedalos arī es, bet es atrunājos, ka gan jau paspēšu, nav kur steigties, tagad man pietiek noņemšanās ar valsts aparātu, kam jābūt kārtīgi noregulētam, ieeļļotam un tad tikai laižamam darbā.

Viens tāds turnīrs vilkās no dienas dienā vairāk nekā nedēļu, tajā piedalījās apmēram piecsimt bruņinieku no pirmā līdz pēdējam. Bija vajadzīgas vairākas nedēļas, lai viņi sapulcētos vien. Viņi jāja zirgos no malu malām, no karaļvalsts vistālākajiem nostūriem, pat no aizjūras zemēm; daudziem bija līdzi dāmas, visiem — ieroču nesēji un veseli bari kalpotāju. Drānas šim raibajam pūlim bija spilgtas un greznas pēc tā laika smalkākajām prasībām, dzīvesprieks neizmērojams, valoda nevainīgi neķītra un vienaldzība pret labiem tikumiem — pilnīga. Viņi cīnījās vai noskatījās, kā citi cīnās augu dienu un no dienas dienā, dziedāja, meta kauliņus, dejoja un ik vakarus līdz vēlai naktij žūpoja. Tā bija īsti dižciltīga laika pavadīšana. Kas par cilvēkiem — savu mūžu jūs tādus nebūsit redzējuši! Nu kaut vai šīs barbariskā greznībā spīdošās daiļās dāmas skatītāju rindās, viņas varēja nolūkoties, kā jātnieku ierindā bruņinieks, asinīm žļādzot, gāžas no zirga, potītes resna pīķa caurdurts, pašas nebūt nekrizdamas tāpēc ģībonī, nē, viņas sita plaukstas un spiedās cita citai virsū, lai labāk redzētu; tikai pa brīžiem kāda ar plašu izmisuma žestu ieslēpa seju mutautiņā, un tad jūs varējāt droši likt divi pret vienu, ka tur bijis kāds piedauzīgs sakars un dāma baidās, ka citādi tas paliks publikai nezināms.

Dzīru troksni pa naktīm, kas citos apstākļos kristu man uz nerviem, es tagad neņēmu ļaunā, jo, tikai pateicoties tam, man nevajadzēja klausīties, kā viņu pūšļotāji griež nost kājas un rokas pa dienu sakropļotajiem bruņiniekiem. Viņi sabojāja manu lielisko zāģi un steķīti arī salauza, bet es neko neteicu. Un, kas attiecas uz manu cirvi… ja man vēlreiz vajadzētu aizdot cirvi hirurgam, es, goda vārds, būtu bēdzis atpakaļ pats uz savu gadsimteni.

Es ne tikai katru dienu noskatījos šo turnīru, bet arī izmeklēju kādu inteliģentāku priesteri no mana Tikumības un Agrikultūras Departamenta un liku viņam visu notiekošo pierakstīt, jo ar laiku, kad tauta būs tam sagatavota, biju iecerējis izdot laikrakstu. Pirmais, kas nepieciešams jaunai zemei, ir patentu birojs, tad jādibina izglītības sistēma un tūlīt pēc tam — jāsāk izdot avīzes. Laikrakstiem ir savas ēnas puses un ne mazums, tomēr tieši laikraksts ir bazūnes pūtiens, kas ceļ nāciju no miroņiem, to nedrīkst aizmirst. Bez laikraksta nāciju neatmodināsi, cita ceļa vienkārši nav. Tāpēc es jau laikus sāku izmēģināt un pētīt, kādu žurnālistikas materiālu varēs izspiest no sestā gadsimta, kad pienāks brīdis likt to lietā.

Un jāatzīst, ka šis priesteris ar savu uzdevumu tika galā it labi. Viņš nepalaida garām nevienu detaļu, un tas ir ļoti svarīgi vietējo notikumu hronikai; jaunībā viņš bija vedis savas baznīcas apbedīšanas grāmatas, un tur, kā zināms, katra detaļa nozīmēja peļņu, jo vairāk detaļu, jo lielāks laupījums: nesēji, pavadītāji, sveces, lūgšanas — viss ietilpa rēķinā; un, ja sērojošais pakaļpalicējs no- skopojās ar lūgšanām, varēja dubultot sveču skaitu — un atkal rēķins kārtībā. Viņš bija iemācījies arī vietumis pasviest pa komplimentam bruņiniekiem, no kuriem varēja gaidīt sludinājumus, tas ir, es gribēju teikt, bruņiniekiem ar vārdu un svaru, tāpat viņam piemita jauks pārspīlēšanas talants, jo savā laikā viņš bija kalpojis par durvju sargu svētam vientuļniekam, kurš dzīvoja cūkkūtī un darīja brīnumus.

Protams, mana iesācēja reportāžām trūka blīkšķa un bļāviena, proti, sensācijas īstā skanējuma; bet to senatnīgā izteiksme bija īpatna, jauka un vientiesīga, tā izstaroja sava laika aromātu un noskaņu, un šie stila ziedi bija zināma kompensācija par daudziem būtiskajiem trūkumiem. Pievedu te mazu izvilkumu no viņa reportāžas.

Tad sers Brians Salinieks un Grumors Grumorsums, pils bruņinieki, cīkstējās ar seru Aglovalu un seru Toru — un seru Grumoru Grumor- sumu pie zemes notrieca. Tad uzjāja sers Karadoss no Skumības torņa un sers Tirkvēns, galma bruņinieki, un cīkstējās ar seru Persivalu no Galisu cilts un seru Lamoraku no Galisu cilts, kas brāļi bija, un sers Persivals cirtās ar seru Karadosu, ka šķēpus līdz pašiem turekļiem nolauza, bet sers Tirkvēns ar seru Lamoraku cirtās tik sirdīgi, ka abi pie zemes ar visiem zirgiem nogāzās, un tie otri divi līdzēja viņiem celties un zirgos atpakaļ tapt. Un sers Arnolds un sers Goters, pils bruņinieki, cīkstējās ar seru Brendailu un seru Keju, un šie četri bruņinieki ar tādu bargumu cirtās, ka aplauza šķēpus līdz pašiem turekļiem. Tad uzjāja sers Pertolops no pils — un stājās pret viņu sers Laionels, un sers Pertolops, zaļais bruņinieks, nogāza pie zemes seru Laionelu, sera Lanselota miesīgu brāli. Un dižciltīgi heroldi, taures pūzdami un viņu vārdus saukdami, uzvarētājus slavināja. Tad sers Bleobaris tik dūšīgi seru Garetu ar šķēpu dūra, ka šķēps salūza un pats sers Bleobaris gar zemi nokrita. Kad sers Galihodins to ieraudzīja, viņš stājās pret seru Garetu — un sers Garets notrieca gar zemi viņu arī. Tad sers Galihads tvēra šķēpu, lai savu brāli atriebtu, un tādā vīzē sers Garets notrieca tiklab viņu, kā seru Dinadanu un viņa brāli seru Lakotu Vīraspēku, un seru Sagramoru Ilgoto, un seru Dodinasu Mežonīgo; un visus tos bruņiniekus viņš ar vienu šķēpu pievārēja. Kad nu īru zemes karalis Agvisans seru Garetu tik diženi cīkstamies redzēja, viņš brīnojās, kas tas būtu par bruņinieku, kas vienu reizi zaļš uzjāj un otru atkal zils. Un tā, katru reizi uzjādams, viņš krāsas mainīja, ka nedz karalis, nedz citi bruņinieki viņu pazīt nejaudāja. Tad sers Agvisans, zemes karalis, pret seru Garetu stājās un sers Garets viņu no sedliem izsita un no zirga gāza. Un uzjāja sers Karadoss, skotu zemes karalis, un sers Garets tiklab jātnieku, kā zirgu gar zemi trieca. Un tāpat viņš ar seru Uriensu, Kalnu zemes karali, darīja. Un uzjāja sers Bagdemaguss, un sers Garets atkal trieca pie zemes tiklab zirgu, kā jātnieku. Un Bagdemagusa dēls Meliganuss ar jo niknu spēku savu šķēpu pret seru Garetu salauza. Un tad cēlais princis sers Galaholts pilnā balsī sauca: «Bruņiniek ar daudzajām krāsām, jebšu krietni tu cīnījies, raugi, ka vari man pretim stāties, ka es ar tevi cīnos!» Sers Garets uzklausīja viņa vārdus un tvēra šķēpu, un viņi ar tādu spēku cirtās, ka prinča šķēps lūza, bet sers Garets viņam pa bruņu cepuri no kreisā sāna iesita, ka viņš līgoties līgojās un no zirga nogāzies būtu, ja karakalpi viņu nenoturējuši. «Tik tiešām,» karalis Arturs sacīja, «dižens ir šis bruņinieks ar daudzajām krāsām.» Tālab karalis lika seru Lanselotu pasaukt un ar šo bruņinieku cīnīties vēlēja. «Valdniek,» sacīja sers Lanselots, «mana sirds liedzas pret viņu stāties, jo viņš šodien gana grūti cīnījies, un, kad labs bruņinieks visu dienu tik krietni uzvarējis, tad neklājas citam bruņiniekam viņa pelnīto slavu laupīt, jo mēs nezinām, kas par ieganstu viņa cīniņam, tiklab nezinām arī, vai viņa sirds- mīļotā dāma nenoskatās, jo mēs redzam, ka viņš pūliņus nežēlo un' uz lieliem varoņa darbiem dzenas, un tālabad,» sacīja sers Lanselots, «man tiktos viņam šo godu atstāt; jebšu manos spēkos viņam to laupīt, es to nedarīšu.»

Todien notika ari kāds nepatīkams starpgadījums, kuru es aiz politiskiem apsvērumiem liku priesterim izsvītrot no turnīra protokola. Kā jūs jau būsiet pamanījuši, Garijs spoži izcēlās tāsdienas kaujās. Ar Gariju es domāju seru Garetu. Tā es viņu pie sevis dēvēju; jūs nopratīsiet, ka es jutu pret viņu dziļas simpātijas, un būsiet uzminējuši. Bet, protams, tikai domās, nekad tā nenosaukdams viņu sarunā ar citiem un nekādi jau ne sarunā ar viņu pašu, jo, būdams dižciltīgs, viņš neciestu ne mazāko familiari- tāti no manas necilās personas. Labi, stāstīšu tālāk: es sēdēju savā ložā, kā pieklājas karaļa ministram. Sers Di- nadans, gaidīdams kārtu iziešanai laukumā, ienāca pie manis, apsēdās un sāka pļāpāt, viņš allaž plijās man virsū, jo es biju svešinieks un viņš meklēja jaunu tirgu saviem jokiem, tik loti nodeldētiem no ilgas lietošanas, ka stāstītājam vajadzēja smieties pašam, jo klausītājam metās nelaba dūša. Es cik nu spēdams izrādīju atsaucību viņa pūliņiem, jo, ja arī ļaunajam liktenim labpatikās, ka viņš zinātu to vienu anekdoti, ko es savā mūžā biju dzirdējis, ienīdis un nolādējis visbiežāk, tad man viņš to nestāstīja. Protiet, to pašu, ko piedēvēja ikvienam ar humoru apveltītam vīram, kas jebkad spēris kāju uz Amerikas zemes no Kolumba līdz Artemusam Vordam. Anekdoti par humoristu, kas veselu stundu bārstījis savus spožākos jokus neaptēstas auditorijas priekšā, neizspiezdams ne pušplēsta smiekliņa, un, kad viņš beidzis, daži plānprātīgi večuki pateikdamies spieduši viņam roku un sacījuši, ka tik jocīgu sprediķi viņiem gan neesot gadījies dzirdēt, viņiem bijis jāvaldās, lai neiesmietos dievkalpojuma vidū. Šī anekdote man nekad nav likusies stāstīšanas vērta, un tomēr esmu bijis spiests to noklausīties simtiem un tūkstošiem, un miljoniem, un biljoniem reižu, lejot izmisuma asaras un rūgti nolādot savu likteni. Un kas gan būtu spējis iedomāties, ka šis bruņās kaltais ēzelis sāks to stāstīt dziļā senatnes tumsā, vēl ilgi pirms vēstures rītausmas, kad pašu Laktanciju varēja saukt par «nelaiķi Laktanciju» un līdz krustnešu dzimšanai vajadzēja paiet vēl piecsimt gadiem? Tiklīdz viņš bija beidzis, ienāca pāžs un aicināja viņu arēnā; dēmoniskos smieklos kratīdamies un savus dzelžus dārdinādams un pļerkstinādams, viņš aizgāja, bet man no nelabuma sagriezās melns gar acīm. Pagāja dažas minūtes, kamēr es atjēdzos un atvēru acis īstajā bridi, lai ieraudzītu, ka sers Garets ar drausmīgu sitienu nogāž viņu zemē; neviļus man paspruka vēlējums: «Žēlīgais dievs, liec, lai viņš būtu nokauts!» Man par nelaimi, es vēl nebiju ne pusteikumā, kad sers Garets metās uz seru Sagramoru Ilgoto un ar varenu dārdienu pārsvieda viņu pār zirga dibenu, un sers Sagramors krizdams dzirdēja manus vārdus un nodomāja, ka tie attiecas uz viņu.

Un, redzat, ja kāds no šiem vīriem bija kaut ko ieņēmies galvā, tad tur nelīdzēja nekas. To es zināju, tāpēc netērēju veltus vārdus un pat nemēģināju izskaidroties. Tiklīdz sers Sagramors bija atlabis, viņš deva man ziņu, ka mums nokārtojams neliels rēķins, un nozīmēja dienu pēc kādiem trim vai četriem gadiem, kā arī divkaujas vietu, to pašu arēnu, kurā biju viņu apvainojis. Es atbildēju, ka uz viņa atgriešanos būšu gatavs cīnīties. Viņš, protiet, devās meklēt Svēto Grālu. Visi šie zeļļi laiku pa laikam aizsvilās uz Svētā Grāla meklēšanu. Tāds ceļojums prasīja vairākus gadus. Viņi ilgi blandījās pa pasauli, pēc labākās sirdsapziņas izokšķerēdami malu malas, kaut gan nevienam no viņiem nebija ne mazākā priekšstata, kā šis Svētais Grāls izskatās, un es domāju, ka neviens no viņiem arī nemaz necerēja to atrast un nezinātu, ko lai ar to iesāk, ja kāds to patiešām atrastu. Vārdu sakot, grālošana bija apmēram kaut kas tāds kā mūsu Ziemeļrietumu jūras ceļa meklējumi. Katru gadu vairākas ekspedīcijas izjāja pēc Svētā Grāla un tikpat daudz glābšanas ekspedīciju savukārt devās meklēt pazudušos grālotājus. Slavas, cik uziet, bet ienākuma nekāda. Un viņi vēl gribēja ievilkt šajās tukšajās blēņās ari mani! Par to man atlika vienīgi pasmaidīt.

X n o d a ļ a civilizācijas sākumi

Apaļais Galds drīz vien uzzināja par izaicinājumu un ņēmās to dedzīgi apspriest, jo tādas lietas puišus sevišķi interesēja. Karalis domāja, ka nu man jādodas meklēt piedzīvojumus, lai es izpelnītos slavu un godu un būtu cienīgs pretinieks Sagramoram, kad viņa grālošanas gadi būs apritējuši. Es lūdzu mani atvainot, es sacīju, ka man vispirms vajadzīgi kādi trīs vai četri gadi, lai mani valstiskie pasākumi ieietu pareizās sliedēs; tad būšu gatavs ce|otājs; galu galā sers Sagramors ap to laiku vēl tāpat nebūs atgriezies no grālošanas, tāpēc mana aizkavēšanās neko negrozīs, vienīgi laiks nebūs velti nosists; tad es būtu jau sešus vai septiņus gadus pavadījis savā postenī, un man- bija pamats cerēt, ka tikmēr manis veidotais valsts aparāts būs pietiekami nostiprinājies, lai es varētu droši ņemt atvaļinājumu.

Es jutos visai apmierināts ar to, ko man jau bija izdevies paveikt. Daudzās slepenās vietās un klusos nostūros biju iekārtojis visdažādākās pagrīdes rūpnīcas — nākotnes industrijas kodolu, tādus kā dzelzs un tērauda misionārus manis ieplānotajai civilizācijai. Tur es biju savācis visus jaunekļus ar gaišākiem prātiem, ko man bija izdevies sameklēt, un mani aģenti visu laiku siroja pa zemi, meklēdami papildspēkus. Es apmācīju nejēgu barus un pārvērtu tos speciālistos — jebkura amatniecības darba un zinātnieciskas ievirzes speciālistos. Sie mani bērnudārzi plauka slepenībā nezināmās nomalēs, un neviens tur nedrīkstēja iegriezties bez speciālas atļaujas — jo man bija jābaidās no Baznīcas.

Sācis es biju ar skolotāju sagatavošanu un veselu virkni svētdienas skolu, rezultātā man šajās vietās tagad bija labas pamatskolas, kas darbojās pilnā sparā, tāpat arī vesels komplekts visdažādāko protestantu kongregāciju, kas visas zēla un plauka. Katrs varēja izvēlēties kristīgo ticību pēc savas gaumes, šajā ziņā valdīja pilnīga brīvība. Bet ar ticības mācību vajadzēja nodarboties pašām baznīcām un svētdienas skolām, manās mācību iestādēs to nepasniedza. Es jau varētu dot priekšroku savai sektai un bez kādām grūtībām pārvērst visus par prezbiteriāņiem, bet tas būtu apvainojums cilvēka dabai vispār; cilvēku cilts garīgās prasības ir tikpat dažādas kā vēdera prasības, ādas krāsa un sejas panti, un cilvēks tikai tad sasniedz īsto tikumisko briedumu, kad viņa reliģiozais ietērps pēc sava piegriezuma, krāsas un izmēra vislabāk pieguļ viņa garīgajam augumam ar visu tā stūrainību un atšķirībām; un bez tam mani biedēja vienota baznīca; tā kļūst par varenu spēku, varbūt pašu varenāko no iespējamiem, un, kad vēl tās vadība nokļūst savtīgās rokās, kā tas palaikam ari notiek, tā nozīmē nāvi cilvēka brīvībai un paralīzi cilvēka domām.

Visas rūdas raktuves piederēja karalim, un to bija daudz. Agrāk raktuves izmantoja tā, kā jau mežoņi mēdz darīt — viņi nesa rūdu ar maisiem no zeme ieraktām bedrēm, iegūstot ne vairāk par tonnu dienā; es nostādīju raktuvju izmantošanu uz zinātniskiem pamatiem, tiklīdz tas kļuva iespējams.

Jā, es biju raženi darbojies progresa labā, kad mani pārsteidza sera Sagramora izaicinājums.

Četri gadi apritēja — un tad! Jūs ne iedomāties nevarat, ka kaut kas tāds pasaulē iespējams. Neierobežota vara ir ideāla lieta, ja tā ir īstajās rokās. Debesu despotisms ir absolūti perfekts valdīšanas veids. Zemes despotisms arī varētu būt absolūti perfekts valdīšanas veids, ja noteikumi būtu tie paši, protiet, ja despots būtu vispilnīgākais cilvēku cilts pārstāvis un viņa mūžs — bezgalīgs. Bet, tā kā arī vispilnīgākajam cilvēkam reiz jāmirst un jāatstāj despotisma groži nepilnīga pēcnācēja rokās, zemes despotisms ir ne vien slikts valdīšanas veids, bet pat vissliktākais no iespējamiem.

Mani darbi rādīja, ko var paveikt despots, ja viņa rīcībā ir veselas karaļvalsts spēki. Sī tumsonīgā zeme pat nenojauta, ka esmu ieperinājis deviņpadsmitā gadsimta civilizāciju tai pašā deguna galā! Gan cieši noslēpta ziņkārīgām acīm, tā tomēr pastāvēja kā neapejams un neapgāžams fakts, ar ko vajadzēs rēķināties, ja man būs lemts dzīvot un veiksies arī turpmāk. Sis fakts bija tikpat drošs un reāls kā mierīgs vulkāns, kas nevainīgi slienas zilās debesīs, ne dūmu mutulīša neizpūzdams un nelikdams manīt, kāda elle vārās tā dziļumos. Manas skolas un baznīcas pirms četriem gadiem bija bērni — nu tās bija pieaugušas, manas darbnīcas bija izvērtušās par fabrikām; tur, kur agrāk man bija ducis speciālistu, tagad bija tūkstotis; kur agrāk bija viens spožs eksperts, tagad bija piecdesmit. Es, tā sacīt, stāvēju ar pirkstu uz slēdža, gatavs jebkuru brīdi nospiest to un pasaules nakti pārvērst gaismā. Bet es nebūt netaisījos darīt to piepeši. Tas nebija manā daba. Cilvēki neizturētu tādu satricinājumu, bez tam — kas vēl bīstamāk — tajā pašā brīdī ar visu savas autoritātes spēku man kluptu pie rīkles Romas katoļu baznīca.

Nē, es virzījos uz priekšu ļoti piesardzīgi. Visā zemē slepeni darbojās manas uzticības personas, kuru uzdevums bija pa\kripatiņai vien graut bruņniecības spožumu, iecirst pa robam gan šādā, gan tādā aizspriedumā un pakāpeniski līdzināt ceļu saprātīgākai iekārtai. Savā apgaismošanas sistēmā es ar katru reizi iededzu tikai pa vienam vatam vairāk, ne citādi, un taisījos arī turpināt tādā garā.

Visā slepenībā es biju izkaisījis pa karaļa Artura valsti arī virkni speciālu skolu dažādās nozarēs, un tās strādāja labi. Biju nolēmis savu izglītības tīklu laika gaitā paplašināt arvien vairāk un vairāk, ja vien mani no tā neatturētu kādi negaidīti šķēršļi. Viens no maniem dziļākajiem noslēpumiem bija mana Vestpointa — mana kara akadēmija. To es viscentīgāk slēpu no citu acīm, tāpat arī savu kara flotes akadēmiju, ko es biju dibinājis nomaļā ostā. Abas plauka, man par lielu gandarījumu.

Klarensam nu jau bija divdesmit divi gadi, viņš bija mans vietnieks, mana labā roka. Viņš bija īsta pērle, uztici, ko gribi, — ar visu tiks galā. Pēdējā laikā es gatavoju viņu žurnālista darbam, jo tuvs likās brīdis, kad varēsim ķerties pie laikraksta izdošanas, sākumam neko lielu — sīku iknedēļas avīzi, ko eksperimenta pēc varētu izplatīt manos civilizācijas bērnudārzos. Viņš metās šajā darbā ar pilnu krūti, goda vārds, viņš bija dzimis izdevējs. Pašlaik viņš gan pārdzīvoja personības dalīšanos: runāja sestā gadsimta valodā, rakstīja —. deviņpadsmitā. Viņa žurnālistikas stils jo dienas kļuva augstāks, tas jau bija sasniedzis Alabamas štata avīžniecības spožākās virsotnes, ne pēc satura, ne pēc formas to nevarēja atšķirt no šī novada žurnālistu produkcijas.

Un vēl mums bija kāds liels ieguvums. Tas bija telegrāfs un telefons, mūsu pirmā pārdrošība šajā plāksnē. Līnijas kalpoja tikai dienesta vajadzībām, un tās vajadzēja turēt noslēpumā līdz piemērotākam laikam. Līnijas licēju komanda strādāja galvenokārt pa naktīm. Viņi iekārtoja pazemes vadus, jo stabus sliet mēs baidījāmies, tie varētu izraisīt nevēlamu ziņkāri. Pazemes vadi bija pietiekami labi abām vajadzībām, jo par izolāciju biju parūpējies es pats, un manis izgudrotais izolācijas materiāls kalpoja nevainojami. Manām komandām bija uzdots vilkt līnijas taisni pār laukiem, izvairoties no ceļiem, un nodibināt sakarus starp visām daudzmaz ievērojamām pilsētām, nosakot to atrašanās vietas pēc uguņu atspīdumiem un atstājot katrā sakaru punktā pa dežurantam. Sajā karaļvalstī vispār neviens nevarēja pateikt, kur kāda vieta

atrodas, jo neviens nekad nedevās ceļā uz kādu noteiktu vietu, savos klejojumos uzdūrās tai tikar nejauši un devās tālāk, pat neiedomājoties pavaicāt, kā to sauc. Laiku pa laikam mēs izsūtījām topogrāfiskas ekspedīcijas pētīt zemi un sastādīt karaļvalsts karti, bet vienmēr iejaucās garīdznieki un cēla skandālus. Tāpēc no šī darba mums vajadzēja pagaidām atteikties; nebūtu prātīgi izsaukt pār savu galvu Baznīcas dusmas.

Kas attiecas uz valsts vispārējo stāvokli, tas nelikās citāds kā pirms manas parādīšanās, lai gan patiesībā bija daudzējādi mainījies, taču tik viegli un paslepus, ka pārmaiņas nelikās manāmas. Es, piemēram, pat nebiju aizskāris nodevu ņemšanas kārtību, ja nu vienīgi karaļa kasei paredzētās nodevas. Tās es biju sistematizējis un nostādījis uz efektīgiem un taisnīgiem pamatiem. Rezultātā ienākumi bija gandrīz četrreiz lielāki, bet nodokļu nasta sadalīta daudz vienmērīgāk, tā ka visa karaļvalsts atviegloti uzelpoja un no sirds cildināja manu valdīšanu.

Godīgi sakot, uzspiestais atvaļinājums nāca īstā reizē,- un es neiebildu. Agrāk tas mani saniknotu, bet tagad viss bija drošās rokās un gāja kā pa diegu. Karalis man pēdējā laikā jau vairākkārt bija atgādinājis, ka ceļojuma atlikšana, ko es prasiju pirms četriem gadiem, vairs nav tālāk pieciešama. Nepārprotams mājiens, ka man jādodas meklēt piedzīvojumus un jāgādā par savu reputāciju, lai es būtu cienīgs krustot šķēpus ar seru Sagramoru, kurš gan vēl arvien meklēja Svēto Grālu, bet viņam pakaļ jau bija izsūtītas vairākas glābšanas ekspedīcijas, un kuru katru gadu varēja notikt, ka viņu patiešām atrod. Tā kā, redzat, es šo piespiedu atvaļinājumu jau biju paredzējis, tas mani nepārsteidza nesagatavotu.

XI NODAĻA jeņķis meklē piedzīvojumus

Sī zeme bija kā radīta abu dzimumu apkārtklīstošiem meļiem, un viņu arī netrūka. Reti kāds mēnesis pagāja bez šāda klaidoņa parādīšanās un kārtējā briesmu stāsta par princesi vai citu augstu personu, kas gaida, lai viņu izpestī no kādas tālas pils, kur viņu tur gūstā šaušalīgs

neģēlis, parasti milzis. Jūs droši vien domāsit, ka, noklausījies šādu pasaciņu no galīgi nepazīstama cilvēka mutes, karalis vispirmām kārtām prasītu, lai stāstītājs uzrāda kādus dokumentus vai pierādījumus, tad apjautātos, kur šī pils atrodas, kā tur vislabāk nokļūt un tā tālāk. Bet tik vienkārša un parasta doma nevienam neienāca prātā. Nē, ikviens šo klaidoņu melus norija kā zemeņu ogu, neko nepārbaudot un neuzstādot jautājumus. Un tā kādu dienu, kad es nebiju mājās, atkal uzklīda kārtējā pļāpukule — tagad sieviešu kārtas. Sās pavēlniece esot ieslodzīta milzīgā un drūmā pilī kopā ar četrdesmit četrām jaunām, daiļām meitenēm, kas arī gandrīz visas esot princeses; viņas nīkstot nežēlīgajā gūstniecībā jau divdesmit sešus gadus; pils piederot četriem neredzētiem brāļiem, katram esot četras rokas un pieres vidū viena pati acs — tik liela kā auglis. Kāds auglis — netika minēts, parastā nevērība pret faktiem.

Un varat iedomāties? Karalis un viss Apaļais Galds bija stāvā sajūsmā par tik neprātīga piedzīvojuma iespējām. Ikviens no Apaļā Galda bruņiniekiem steidzās^ izlūgties šo godu; bet karalis, par dusmām un sarūgtinājumu viņiem visiem, uzticēja to man, kaut gan es to nebūt neprasīju.

Man vajadzēja krietni piespiesties, lai neizrādītu savas jūtas, kad Klarenss atnesa man šo vēsti. Toties viņam gan nevajadzēja. Viņa lūpas pludot pludoja sajūsmā un pateicībā — sajūsmā par manu^laimīgo likteni un pateicībā par neredzēto žēlastību, ko karalis man izrādījis. Viņš nespēja novaldīt kājas un virpuļoja pa visu istabu gaisīgā svētlaimības ekstāzē.

Man gan no sirds gribējās nolādēt brīnišķo karaļa žēlastību, bet es diplomātiski apslēpu savu īgnumu un darīju, ko varēju, lai liktos iepriecināts. Patiešām — es sacīju, ka es esmu priecīgs. Zināmā mērā tā bija patiesība — es biju priecīgs kā cilvēks, kam noņem skalpu.

Neko darīt, vajadzēja vien samierināties, netērēt laiku ar veltīgu zūdīšanos, ķerties pie lietas un skatīties, kas tur iznāks. Arī melu sēnalās var izrādīties kāds patiesības graudiņš, to nu man vajadzēja atrast, tāpēc es liku vest meiteni pie manis, un klāt viņa bija. Viņa izskatījās gluži piemīlīga, tāda maiga un kautrīga, bet, pēc visām zīmēm spriežot, paļauties uz viņu varēja ne vairāk kā uz dāmu pulksteni. Es sacīju:

—       Mīļais bērns, vai kāds jau ir tevi sīkāk iztaujājis par šo pili?

Viņa atbildēja, ka neesot.

—        Labi, uz to es arī nemaz necerēju un vaicāju tikai tāpat vien — drošs paliek drošs; tas man tāds paradums. Un neņem, lūdzu, ļaunā, ja atgādinu, ka mēs tevi nepazīstam un tāpēc negribam pārsteigties. Tev, protams, var būt taisnība, un mēs ceram, ka tā patiešām ir, bet pārbaudīt tomēr vajag. To tu saproti pati. Esmu spiests uzdot tev dažus jautājumus, nebaidies un atbildi īsi un skaidri. Kur tu dzīvoji, kad vēl biji savās mājās?

—   Moderas zemē, krietno ser.

—       Moderas zeme. Tā kā nebūtu dzirdēts. Tavi vecāki ir dzīvi?

—       To gan nepateikšu, arīg viņi vēl dzīvi, jo ilgi gadi pagājuši, kopš mani pilī ieslodzīja.

—   Tavs vārds, lūdzu?

—       Jumprava Alisanda Lakarteluāza, ar jūsu laipnu atvēlēšanu, krietno ser.

—       Vai šeit kāds cilvēks var apstiprināt, ka tevi patiešām tā sauc?

—   Nešķietas gan, krietno ser, jo pirmo reizi te esmu.

—       Vai tev ir kāds raksts, vēstule, nu, kaut kāds dokuments, kas liecinātu, ka tu esi tā, par ko uzdodies?

—       Nebūtin ne; un kam tas vajadzīgs? Nevaid man mēles mutē, ka nespētu pati pasacīt?

—        Bet, ko par sevi saki tu pati un ko par tevi saka cits, ir divas pavisam dažādas lietas.

—       Dažādas? Kā gan tas varētu notikt? Bīstos, ka nesaprotu, cienīgs un godīgs kungs.

—       Nesaproti? Kas par nolādētu zemi, kur … atvaino, ludzu, ne, pie visiem velniem … ne tādu nieku tu nespēj saprast? Nevari saprast, kāda starpība ir starp to, ko tu pati… sasodīts, kāda velna pēc tev tik idiotiski nevainīgs ģīmis?

—   Man? Tik tiešām kā nezinu, ser, viss dieva rokās.

—       Ja, jā. Droši vien rokās … Neņem ļaunā, ja tev šķiet, ka esmu dusmīgs. Es neesmu. Parunāsim par kaut ko citu. Teiksim, par to pili, kurā dzīvo četrdesmit piecas princeses ar trim milžiem priekšgalā, — kur atrodas šis harēms?

-— Harēms?

—   Atvaino, pils. Kur atrodas pils?

—   Ai, dižena ir tā pils, stipri mūrēta un bargi apsargāta, un tālās zemēs atronas. Daudzas jo daudzas jūdzes līdz tai pilij jājamas.

—   Cik daudzas?

—   Ak, cienīgs un godīgs kungs, neba man to zināt, jo nav tām jūdzēm skaita, bez gala un bez malas tās tek un tek, un katra nākamā gluži tāda pati kā tā iepriekšēja izrādās, un neviens tās saskaitīt neiespētu, jāšu ne katru rokā ņemdams un pie malas likdams, kāds darbs gan vienīgi dieva tā kunga spēkos, nei cilvēkam viņa miesas vājumā, kā tu pats, krietno …

—   Pietiek, pietiek, nevajag attālumu! Pasaki labāk, kā uz to pili aizkļūt. Kādā virzienā tā atrodas?

—   Ak, lūgtum, gaišo ser, tā pils nekādā virzienā neatrodas, jo, raugi, ceļš vis neiet taisni, bet griežas līkumu līkumiem, kālabad virziens nestāv uz vietas, bet ir savu reizi zem vienām debesīm un savu reizi atkal zem citām, un, kad tu šķieties uz rīta pusi ejam un drošu prātu uz priekšu dodies, jau nākamā brīdī tu pamani, ka ceļš otrādi apmeties, un šis brīnums atkal un atkal no jauna notiek, un tu vari tikai zūdīties, ka tukšā prāta lepnībā raudzījis esi spītēt tā kunga gribai, kas nav devusi pilij citu virzienu kā vienīgi to, kas visnotaļ viņa rokās, un, ja tas nebūs bijis tā kunga prāts, tad drīzāk visas pilis un visi virzieni no zemes virsus pazudīs, tikai pīšļus un putekļus savās pēdās atstājot, ka mēs, zemes tārpi, neaizmirstam, jāšu dievs grib, tad grib un, jāšu dievs negrib, tad …

—   Jā, protams, protams, kā gan citādi, atvilksim mazliet elpu; lai paliek virziens, pie visiem elles velniem virzienu, es atvainojos, tūkstoškārt atvainojos, es šodien kaut kā nejūtos labi, neņem vērā, ko es te runāju pats ar sevi, tas man tāds vecs paradums, vecs un nelāgs paradums, un grūti no tā tikt vaļā, ja cilvēkam sāp vēders no barības, kas gatavota nez cik senos laikos pirms viņa dzimšanas. Žēlīgais dievs, vai tad cilvēkam var normāli darboties vēders, ēdot trīspadsmit gadu simteņus vecus cāļus! Bet es jau sacīju — nepievērs tam nekādu uzmanību, labāk … jā, vai tev ir tā novada karte? Jo krietna karte .

—   Neģ tā netīšām tā pati zālīte būtu, ko neticīgie pari tālām jūrām atveduši un kas eļļā ar sīpolu un arīdzan šķipsniņu sāls novārīta esot…

—   Kas, karte? Par ko tu runā? Tu nezini, kas ir karte? Labi, labi, nevajag, tikai nesāc paskaidrot, es neciešu paskaidrojumus; tie visu sarežģī tā, ka neko vairs nevar saprast. Ej vien projām, uz redzēšanos, Klarens, pavadi viņu!

Nu man reiz bija galīgi skaidrs, kāpēc šie ēzeļi nemēģina izzināt no meļiem nekādus sīkumus. Var jau būt, ka šī skuķa paurī bija kāds faktiņš, bet to nevarēja izpumpēt pat ne ar hidraulisko sūkni, nedz arī izsist laukā ar primitīvām spridzināšanas metodēm, te bija darbs jau dinamītam. Viņa taču bija gatavā zoss, bet karalis ar saviem bruņiniekiem uzklausīja viņu kā lappusi no svētiem rakstiem. Spriediet paši, kas tā bija par kompāniju. Un tiklab arī par galma vientiesīgiem tikumiem — šai klaidonei nebija grūtāk piekļūt pie paša karaļa viņa pilī, kā manā zemē un laikā pie kāda veča nabagmājā, kur nu; karalis bija priecīgs viņu redzēt un priecīgs uzklausīt: ar tādu dēku azotē šī skuķe viņam bija tikpat mīļa kā līķis apbedītājam.

Es tikko biju galā ar savām pārdomām, kad atgriezās Klarenss. Es nosūkstījos par veltīgajiem pūliņiem izdibināt no meitenes kaut jel vienu pieturas punktu pils atrašanai. Jauneklis izskatījās tā kā pārsteigts, tā kā apjucis un atzinās, ka viņš savukārt esot brīnījies, kāpēc es meitenei visus šos jautājumus uzdodu.

—   Žēlīgā debess! — es iesaucos. — Vai tad man nav jāatrod šī pils? Kā es, tavuprāt, to izdarīšu?

—   Brīnums gan, jūsu godība, uz to atbildēt vieglāk par vieglu. Viņa jās tev līdzi. Tā viņas allažiņ dara. Viņa jās kopā ar tevi.

—  Ar mani? Kas par muļķībām?

• — Tik tiešām, ka viņa to darīs. Viņa jās tev līdzi. Pats redzēsi.

—   Ko? Viņa blandīsies ar mani pa kalniem un lejām, dauzīsies ar mani pa mežiem — divatā ar mani, kur es taču esmu tikpat kā saderināts! Tas būtu skandāls. Padomā pats, pēc kā tas izskatīsies!

Ai, mīļā sejiņa, kas atausa manā priekšā! Zēns aizsvilās ziņkārē par šo maigo noslēpumu. Es nozvērināju viņu nevienam to neizpaust un čukstus nosaucu vārdu: «Pusija Flenegana.» Viņš izskatījās vīlies un teica, ka neatceroties grāfieni ar tādu vārdu. Kas gan šim mazajam galminiekam varēja būt dabiskāks par tūlītēju titula meklēšanu! Klarenss jautāja, kur viņa dzīvojot.

— Austrumu Hār… — Es atjēdzos un paliku pusvārdā, mazliet apmulsis es piebildu: — Lai tas pagaidām paliek, parunāsim kādu citu reizi.

Vai viņš viņu redzēšot? Es Jaušot uz viņu kaut vai paskatīties?

To apsolīt man bija nieka lieta — kas tad galu galā ir trīspadsmit gadsimti, — ja viņš tā vēlas, un es teicu: «Protams.» Bet nopūsties es nopūtos, tur es neko nevarēju darīt. Lai gan patiesibā man nebija par ko nopūsties, jo viņa taču vēl nemaz nebija dzimusi. Bet tāda nu reiz ir cilvēka sirds: tā neprāto, bet mīl, vienkārši mīl.

Visu to dienu un vakaru neviens nerunāja ne par ko citu kā vienīgi par manu ekspedīciju. Apaļā Galda puiši sirsnības uzplūdos bija gatavi mani vai uz rokām nēsāt; aizmirsuši vilšanos un sarūgtinājumu, viņi tik aizrautīgi pārsprieda milžu sagūstīšanu un veco, pārbrie- dušo jumpravu izlaišanu brīvībā, it kā šis darbs būtu viņiem uzdots. Viņi bija kā bērni un patiešām mīļi bērni, bet ne vairāk. Viņi deva man nebeidzamus padomus, kā milži meklējami un kā sagūstāmi; mācīja buramvār- dus pret ļaunām varām, piedāvāja ziedes un dažnedažādus draņķus, ko triept uz ievainojumiem. Bet nevienam no viņiem neienāca prātā, ka, ja es reiz esmu tik varens burvis, par kādu uzdodos, man nav vajadzīgas ne viņu ziedes, ne pamācības, ne buramvārdi pret ļaunām varām, jā, galu galā pat ne ieroči vai bruņas, lai pieveiktu jebkuru uzbrucēju, kaut tas būtu vai ugunis spļaujošs pūķis vai no elles liesmām izlēcis, vēl gluži karsts sātans, nerunājot jau nemaz par tik nožēlojamiem pretiniekiem kā šie provinces kaktā dēdošie milži.

Man vajadzēja uzēst agras brokastis un jau ar rīta ausmu doties ceļā, jo tā bija pieņemts, bet elles cīniņš ar paša personiskām bruņām mani nedaudz aizkavēja. Iekļūšana bruņās nekādi nav viegls darbs, pārāk daudz detaļu. Vispirms jāsatin apkārt dubulta sega, tāda odere starp miesu un cieto, auksto tēraudu, tad jāuzvelk piedurknes un bruņu krekls, austs no sīkiem, smalkiem tērauda gredzentiņiem, šis audums ir tomēr tik vijīgs, ka, zemē nomests, bruņu krekls sabrūk kā slapji zvejas tikli; tas ir ļoti smags, un laikam gan pasaulē nav nepiemērotāka materiāla naktskreklam, bet daudzi ar to iztiek — nodokļu ievācēji, reformisti, vienzirga karaļi ar šaubīgu titulu un tamlīdzīgi ļautiņi; tad jāauj kurpes — tādas plakanas ar dzelzs stīpām pārjumtas laiveles — un jāieskrūvē papēžos milzīgi pieši. Pēc tam jāiesprādzējas cisku un plecu bruņās, tad jāuzkar muguras plāksne un krūšu plāksne, jau skaidri jūtot, ka nupat kļūst par smagu, bet nē — krūšu plāksnes apakšmalai jāpieskrūvē platu tērauda plātņu bruncīši ar izgriezumu mugurpusē, lai varētu sēdēt zirgā, un šis ogļu spaiņa izkropļojums nekādi nevairo valkātāja skaistumu vai ērtības, gar to pat rokas nevar noslaucīt; tālāk jāapjož zobens, jāiemauc rokas divos taupības krāsniņu skursteņos, tad jāiesprūdās tērauda cimdos un galvā jāuzmauc tērauda žurku lamatas ar dzelžu pinumu gar malām, lai aizsargātu arī kaklu, — un gatavs tu esi, iespīlēts kā svece lejamā formā. Dejot tad nenāk ne prātā. Šādās bruņās iesaiņots cilvēks ir līdzīgs riekstam, ko neatmaksājas kost pušu — kodols ir pārāk sīks salīdzinājumā ar čaumalu.

Apaļā Galda puiši man palīdzēja, pats es nebūtu ticis galā. Tiklīdz mēs bijām beiguši, ienāca sers Bedivers, un es uzreiz sapratu, ka nebūt neesmu izvēlējies ērtāko tērpu garam ceļojumam. Cik dižens viņš izskatījās — slaids, plecīgs un stalts! Koniskā tērauda bruņu cepure sniedzās tikai līdz ausīm, sejsegs sastāvēja vienīgi no tērauda plāksnītes, kas aizsargāja degunu; citādi viņš no kakla līdz papēžiem bija tērpts vijīgā bruņu stieplīšu auduma kreklā un biksēs. Pāri tam visam no pleciem līdz potītēm pletās ērts apmetnis, arī, kā jau minēju, no tērauda gredzentiņiem, iešķelts no vidukļa uz leju gan priekšpusē, gan mugurpusē, lai, seglos sēdot, malas brīvi nokarātos gar zirga sāniem. Viņš devās uz svēto grālošanu un bija ļoti piemēroti apģērbts. Es atdotu nezin ko par tādu ietērpu, bet nebija vairs laika velna dzīšanai. Saule jau bija uzlēkusi, karalis ar visu galmu gaidīja mani ārā, lai atvadītos un novēlētu laimīgu ceļu; ilgāka kavēšanās būtu apgrēcība pret galma etiķeti. Un pašam tikt zirgā ari nebija ko domāt; kas to mēģinātu, tas piedzīvotu rūgtu vilšanos. Tevi stiepj un stīvē, kā pie mums saulesdūriena ķertu gājēju stiepj uz aptieku, uzsprūda zirgā un iesēdina seglos, un vēl iebāž kājas kāpšļos; visu laiku tu jūties tik kokaini un ērmīgi, it kā tas viss nenotiktu ar tevi, bet ar kādu citu, — gluži kā cilvēks, kas pēkšņi apprecējies, vai zibens vai kaut kā tamlīdzīga ķerts, un nav paspējis ne lāgā attapties, ne apjēgt, kur viņš vispār atrodas. Tad īpašā tureklī pie manas kreisās kājas ieslēja burinieka mastu, ko viņi te dēvē par šķēpu, un es krampjaini sagrābu to plaukstā; beidzot man uzkāra kaklā vairogu — un es biju gatavs pacelt enkuru un doties jūrā. Visi izrādīja man bezgalīgu sirsnību, un kāda galma dāma pašrocīgi pasniedza man atvadu kausu. Nu ceremonija bija galā, līdzi ņemamai jumpravai atlika vienīgi nosēsties uz mana seglu spilvena, ko viņa arī izdarīja un vēl apķērās man apkārt ar abām rokām, lai nenokristu.

Tā nu mēs devāmies ce]ā, visi sauca mums ardievas un māja ar mutautiņiem un bruņu cepurēm. Un visi, kurus mēs sastapām, jājot lejā no pakalna un cauri ciematam, godbijīgi mūs sveicināja, izņemot skrandainos nomales puikas. Viņi sauca:

— Re, kāds ķēms! — Un apmētāja mūs ar dubļiem.

Mana pieredze rāda, ka puikas tādi bijuši visos laikos. Nekas viņiem nav svēts, viņi nejūt cienību ne pret ko un ne pret vienu. Viņi brēca: — Šļūc pa diegu, plikpauri! — pravietim, kas, nevienam pāri nedarīdams, gāja savu ceļu sirmā senatnē; viņi bombardēja mani ar zemes pikām viduslaiku svētītajā mijkrēslī, un to pašu atceros no Bjū- kenana valdīšanas laikiem — kad es savukārt biju puika. Pravietim bija lāči, lai izrēķinātos ar puikām, es arī labprāt būtu nokāpis no zirga un izrēķinājies ar savējiem, bet tas nu reiz negāja cauri, jo tad es netiktu zirgā atpakaļ. Cik riebīga tāda zeme, kurā ne ceļamkrānu nav!

XII NODAĻA lēnā spīdzināšana

Vēl pēc brīža — un mēs jau bijām laukos. Kas gan varēja būt jaukāks un tīkamāks par šo meža taku vientulību spriganā rudens rīta dzestrumā! No pakalniem mēs redzējām plašas, zaļas ielejas ar sudrabotiem upju līkumiem un vietumis, kā salas jūrā, izkaisītām birzīm un vientuļiem milzu ozoliem, kas meta zālē melnus ēnu apļus; pāri ielejām, ar pamali saplūzdamas, atkal zilgoja pakalnu viļņainās rindas, un tur, kur šie viļņi likās uzsituši pelēku vai baltu putu pikuci, tur — mēs zinājām — slējās kāda pils. Mēs šķērsojām pašas dabas iekoptus, rīta rasā mirgojošus zālienus, mēs slīdējām kā rēgi pār kūdraino paklāju, kurā noslāpa zirga pakavu skaņas; kā sapnī mums uzmirdzēja meža klajumu zaļganie, cauri koku lapotnēm krītošie, saules piestigotie mijkrēšļi, un pie mūsu kājām dzidri, vēsi strautiņi kūleņoja un čaloja pār krācēm, un ūdeņu pus- čukstus dziedātā dziesma veldzēt veldzēja ausis; brīžiem mēs pametām pasauli, ienirdami meža svinīgi tumšos dziļumos, dobjā krēslā, kuras biklie iemītnieki aizspurdza un pazuda skatam, vēl pirms bijām paspējuši pacelt acis uz tāda spurdziena pusi, un kur tikai paši agrākie putniņi sāka mosties un skriet savās rīta darīšanās: cits ar dziesmu, cits ar ķildu, cits ar noslēpumainu klaudzināša- nos un bungāšanu pa tārpu aizēsta koka mizu kaut kur nepieejamos meža biezokņos. Un tā, soli pa solim, kamēr atkal iznirām klajumā.

Bet jau pāris stundu pēc saules lēkta izjāt klajumā trešo, ceturto vai piekto reizi vairs nebija tik patīkami kā agrāk. Tuvojās dienas karstums. Jau tagad to manīja. Mēs bijām nojājuši krietnu ceļa gabalu bez mazākās paēnas. Interesanti pavērot, kā — ja jau reiz sākušās — aug un pieņemas plašumā sīkas neērtības. Tas, kam es no sākuma nebiju pat pievērsis uzmanību, nu krita uz nerviem — ik ar brīdi jūtamāk un jūtamāk. Kad man pirmās desmit — piecpadsmit reizes ievajadzējās kabatas lakatiņa, es vēl nemaz neuztraucos, jāju vien mierīgi tālāk un aizmirsu to, par ko nebija vērts domāt. Taču beidzot man vajadzēja kabatas lakatiņu un tikai kabatas lakatiņu, es nespēju domāt ne par ko citu kā vien par kabatas lakatiņu, lidz niknuma lēkmē novēlēju karātavām stulbeni, kas izgudrojis bruņas bez kabatām. Jo, redzat, kabatas lakatiņu līdz ar dažiem sīkumiem es biju iebāzis bruņu cepurē, bet šo cepuri cilvēks pats saviem spēkiem nemaz nevarēja noņemt. Tas man neienāca prātā, kabatas lakatiņu cepurē iebāžot, pareizāk sakot, es to nezināju. Taisni otrādi, man šī vieta likās ļoti ērta. Un tagad apziņa, ka tepat jau tas ir — p.ie rokas un tomēr galīgi neaizsniedzams —, kļuva arvien sāpīgāka un grūtāk panesama. Jā, palaikam tas, ko cilvēks nevar dabūt, bijis tieši tas, ko cilvēks grib dabūt, — to būs pamanījis ikviens no mums. Mutautiņš vairs neļāva man pievērsties nekam citam, par pasaules centru bija kļuvusi paša bruņu cepure, un jūdzi pakaļ jūdzei manas domas kavējās tur, mutautiņā un ap mutautiņu, un manu sarūgtinājumu ik ar bridi pavairoja sāļās sviedru straumītes, kas tecēja man acīs un ko es nevarēju noslaucīt. Tas var izklausīties pēc sīkuma — uz papīra, — bet

tas nebija nekāds sīkums, tas bija posts un izmisums. Es nelietotu šos vārdus, ja tā nebūtu bijis. Es nolēmu nākošo reizi ņemt līdzi groziņu, lai tas izskatītos kā izskatīdamies un lai katrs saka, ko grib. Dzelžos kaltie Apaļā Galda švīti droši vien uzskatītu to par piedauzību un saceltu lielu brēku, bet, kas attiecas uz mani, — es pirmajā vietā stādu ērtības, nevis stilu. Tā mēs kratījāmies vien uz priekšu, vietumis ceļš bija putekļains, putekļu mākoņi līda man acīs un mutē, liekot šaudīt un birdināt asaras; man par to varbūt nevajadzētu runāt, bet es negribu neko noklusēt. Cilvēks vien esmu.

Sāka izskatīties, ka šajā tuksnesīgajā Britānijā mēs vis- pāi nevienu nesastapsim, pat milzi ne; kaut gan savā pašreizējā noskaņojumā es biju nobriedis kautiņam ar \ milzi, tas ir, ar tādu milzi, kuram kabatā mutautiņš. Citi bruņinieki, protams, tīkotu pēc viņa bruņām, bet man pietiktu kaut vai ar viņa raibo kaklautu, savus dzelžus viņš manis pēc varētu mierīgi paturēt.

Bruņas tikmēr kļuva arvien karstākas un karstākas. Saule plaucēja un ik ar brīdi jo vairāk kveldināja tēraudu. Un, kad cilvēkam jācieš tāds karstums, viņu uztrauc katrs sīkums. Kad es laidu zirgu rikšos, es grabēju kā trauku grozs, un tas mani kaitināja — it īpaši tāpēc, ka es nekādi nevarēju ierīkoties tā, lai vairogs nesistos un nedārdētu vai nu pret manām krūšu, vai muguras bruņām; soļos jājot, manas locītavas izmisīgi kauca un čīkstēja kā tač- kas ritenis, un, tā kā, lēni jājot, nebija arī spirdzinošā pretvēja, es svilu kā cepeškrāsnī; un, jo lēnāka gaita, jo smagāk spieda bruņu smagums, tā vien likās, ka ik ar minūti svaram nākusi vēl kāda tonna klāt. Turklāt visu laiku vajadzēja mainīt rokas, pārspraužot šķēpu no vienas puses otrā, jo ilgi vis tādu šķēpu nevarēja vienā rokā noturēt.

Jūs droši vien paši būsit pamanījuši, ka tad, kad sviedri tek aumaļām, neizbēgami pienāk brīdis, kad jūs — kad jums — vārdu sakot, sāk niezēt. Jūs esat iekšpusē, jūsu rokas ir ārpusē, un pakasīties nevar — tērauds starpā. Tas nav viegli, sakiet, ko gribat. Vispirms ieniezas vienā vietā, tad otrā, tad vēl kaut kur, kņudoņa plešas un plešas, tā pārņem visu miesu no galvas līdz kājām, un nav iespējams pat iztēloties, kā cilvēks tad jūtas un cik nepatīkami tas ir. Un, kad niezēšana bija sasniegusi kulmināciju un man jau likās, ka nupat vairs neizturēšu, zem sejsega ielīda muša un nometās man uz deguna, sejsega plāksnes

bija iestrēgušas, man neizdevās tās pacelt, es varēju tikai purināt galvu, kas jau bija sakarsusi līdz baltkvēlei, bet muša — nu, paši zināt, kā uzvedas muša, kad jūtas pilnīgā drošībā, — galvas purināšana viņai lika vienīgi pārlidot no deguna uz lūpas, no lūpas uz ausi un sīkt un sīkt kā apsēstai, un sisties pret bruņām un kost, un iedzīt mani tādā izmisumā, ka es to vienkārši vairs nespēju izturēt. Es padevos, liku Alisandei atskrūvēt bruņu cepuri un noņemt to nost. Tad viņa izņēma no cepures pirmās nepieciešamības priekšmetus, piesmēla to ar ūdeni un, kad es biju krietni padzēries, atlikumu salēja man aiz bruņām. Jūs nevarat iedomāties, kā tas spirdzināja! Viņa smēla un lēja vēl, līdz.kamēr es biju cauri slapjš un jutos atkal labi.

Kas varēja but jaukaks par mieru un atputu! Bet pilnība šajā dzīvē nekad nav bijusi sasniedzama. Pirms kāda laika es biju izgriezis sev pīpi un sagatavojis arī it brangu tabaku — ne jau īsto, bet tādu, kādu smēķē indiāņi, — no kaltētiem vītolu gremzdiem. Sīs tīkamās lietas atradās cepurē, un es biju ticis tām klāt, bet izrādījās, ka man nav sērkociņu.

Ce|ojuma laikā sāku apzināties vēl vienu neērtību, proti, ka esam pilnīgi atkarīgi no apstākļiem. Bruņās tērpts iesācējs nevar uzkāpt zirgā bez palīgiem, turklāt vairākiem. Ar Sendiju nepietika, man vismaz nepietika. Mums vajadzēja gaidīt, kamēr kāds nāks garām. Gaidīt klusumā būtu it patīkami, jo man pietika, par ko domāt, un es gribēju apkopot savus novērojumus. Es taisījos apdomāt un izspriest, kā tas varējis notikt, ka saprātīgi vai kaut jel tikai pa pusei saprātīgi cilvēki izvēlējušies sev par apģērbu tērauda bruņas, ņemot vērā visas to neērtības, un kā šī mode varējusi noturēties no paaudzes paaudzē, kad bija taču pilnīgi skaidrs, ka tās mocības, ko es cietu šodien, viņi cietuši un cieš katru sava mūža dienu. Es gribēju izdomāt, ka atvieglināt šīs ciešanas un apgaismot ļaužu prātus, lai viņi nodod šo muļķīgo modi iznīcībai; bet uz domāšanu pašreizējā situācijā nebija ko cerēt. Tur, kur atrodas Sendija, cilvēks nevar domāt.

Viņa bija gluži rātna un labsirdīga radībiņa, bet viņas mēle kustējās nemitīgi, kā dzirnavu rats, un no viņas pļapāšanas man sāpēja galva, kā pilsētniekiem tā sāp no riteņu klaboņas ielās. Ja Sendiju varētu aizkorķēt, viņa būtu jauka ceļa biedrene. Bet Sendija bija no tām, kuras

nomirtu, ja tiktu aizkorķētas. Viņa tarkšķēja no rīta līdz vakaram, un jūs varbūt domājat, ka no tik smagas pārslodzes viņas dzirnavas varētu uz kādu bridi samaitāties, bet nē — tās nekad neizgāja no ierindas, nedz arī Sen- dijai kādreiz pietrūka vārdu. Viņa spēja malt un bīdelēt, kulstīt un spindzēt kaut vai veselu nedēļu no vietas, viņas motoru nekad nevajadzēja ieeļļot vai atdzesēt. Un tomēr rezultāts bija tikai tukša gaisa tricināšana. Domu Sendi- jas galviņā nebija ne tik, cik rīta miglā. Viņa bija dzimusi pļāpa, kas tarkšķēja, tarkšķēja un tarkšķēja, gvelza, gvelza un gvelza, klabēja, klabēja un klabēja visvientiesīgākajā sirds nevainībā. Es neieklausījos viņas malšanā no rita, kad mani kā lapsenes no pūžņa apsēda neskaitāmas citas nepatikšanas, bet pēcpusdienā es laiku pa laikam atgādināju:

— Atpūties jel kādu brīdi, mīļais bērns, tā tu vari iztērēt visu valsts gaisu, un tad to vajadzēs ievest no ārzemēm, bet karaļa kase jau tāpat ir diezgan patukša.

XIII nodaļa brīvzemnieki!

Jā, patiešām dīvaini, cik īss mūžs ir cilvēka apmierinātībai. Vēl pirms kāda brīža, kad es rūgti mocījos zirga mugurā, šis miers, šī atpūta, šis saldais, klusais pavēnis pie murdoša strauta, kur es varēju veldzēties pēc patikas, ielejot aiz bruņām pa šļācienam ūdens, man liktos īsta debesu svētlaimes saliņa; bet nu jau es sāku justies neapmierināts — daļēji tāpēc, ka es nevarēju aizkūpināt savu pīpi, jo, lai gan es jau pirms krietna laika biju ierī-' kojis sērkociņu fabriku, biju aizmirsis paņemt sērkociņus līdzi, un vēl daļēji tāpēc, ka mums nebija ko ēst. Te nu jums ir vēl viens šī gadsimta un cilvēku brīnišķīgās neapdomības piemērs. Bruņinieki, ceļā dodamies, paļāvās tikai uz gadījumu, jau pati doma piekārt pie šķēpa sviestmaižu groziņu viņiem liktos skandaloza. Visā tajā Apaļā Galda kompānijā noteikti nebija neviena bruņinieka, kurš nebūtu ar mieru drīzāk nomirt badā nekā piekārt kaut ko tādu pie sava karoga kārts. Un tomēr tas būtu bijis prāta darbs. Es jau grasījos kontrabandas ceļā iegrūst dažas

sviestmaizes bruņu cepurē, bet tiku pieķerts, man vajadzēja atvainoties un nolikt tās atpakaļ, un manas sviestmaizes aprija suns.

Tuvojās nakts, pie tam — ar vētru. Satumsa ātri. Mums atlika vienīgi pārgulēt tepat. Jumpravai es atradu drošu patvērumu zem klints pārkares, pats devos tālāk, kamēr uzgāju otru. Biju spiests gulēt bruņās, jo pats no tām izkļūt nevarēju, pieņemt Alisandes palīdzību ne tik, tā būtu jau publiska izģērbšanās. Tik tālu faktiski gan nenonāktu, jo zem bruņām biju apģērbts, tomēr ar mātes pienu iezisti aizspriedumi nav tik viegli atmetami; es zināju, ka brīdī, kad man vajadzētu novilkt savus strupos tērauda bruncīšus, es justos ļoti neērti.

Līdz ar vētru mainījās laiks; jo niknāk pūta vējš, jo mežonīgāk zemi patagoja stāvgāzu lietus, jo aukstāks un aukstāks kļuva. Ļoti drīz visvisādas vabolītes, skudras, tārpi un cita nešķīstība, no lietus bēgdama, sāka līst zem manām bruņām, lai sasildītos; un, kamēr daži no viņiem uzvedās diezgan pieklājīgi, ieritinājās mana apģērba krokās un gulēja, viss lielais vairums nevarēja vien norimties, paši nezinādami, kurp viņi trencas un ko meklē; īpaši jau skudras, kas nebeidzamā procesijā pārstaigāja mani no kāju pēdām līdz galvvidum un atkal atpakaļ un kutināja tik nepanesami, ka ar skudrām es nekad vairs negribētu gulēt kopā. Cilvēkiem, kas nokļūst līdzīgā situācijā, es no sirds neiesaku vārtīties un plosīties, jo tas piesaistītu arī pārējo kukaiņu uzmanību un tad viņi visi līdz pēdējam skrietu šurp, lai izdibinātu, kas te notiek, un stāvoklis kļūtu nesalīdzināmi ļaunāks, un, protams, liktu lādēties vēl briesmīgāk, ja tas vispār būtu iespējams. Taču, ja cilvēks nevārtīsies un neplosīsies, viņam būs jānobeidzas, tāpēc izvēle starp abiem variantiem neko negroza. Pat jau galīgi sasalis ragā, šo skudru kutināšanos es jutu un raustījos kā līķis, ko apstrādā ar elektrisko strāvu. Es nozvērējos, ka pēc šī ceļojuma nekad vairs nevilkšu mugurā bruņas.

Visās šajās mocību stundās, gan ledū sastindzis, taču degdams dzīvā ugunī, ko uz manas ādas sakūra sīko ložņātāju pūļi, manas pārgurušās smadzenes plosīja tas pats neizdibināmais jautājums: kā cilvēki pacieš šīs nožēlojamās bruņas? Kāpēc viņi tik sīksti pie tām turas no paaudzes paaudzē? Kā viņi vakaros vispār aizmieg, zinādami, cik drausmīgas mokas viņiem nesīs rīts?

Kad beidzot atausa diena, no manis bija palikusi pāri nožēlojama nelaimes čupiņa: galīgi slims, pusnemaņā no bezmiega, pārguris no vārtīšanās pa zemi, pamiris badā no ilgas gavēšanas, iztvīcis pēc vannas, lai tiktu vaļā no šiem elles kukaiņiem, un turklāt vēl reimatisma savilkts. Un kā to visu bija pārcietusi dižciltigā būtne, titulētā aristokrāte, jumprava Alisande Lakarteluāza? Viņa bija gulējusi kā nosista, pamodusies mundra kā vāverīte, un, kas attiecas uz vannu, tad to nepazina ne viņa, ne citi šīszemes augstmaņi, tāpēc nejuta pēc tās nekādu vajadzību. Pēc mūsdienu mērauklas šie cilvēki bija tikai savdabīgs mežoņu paveids. Dižciltīgajai dāmai, liekas, nerūpēja arī brokastis — vēl viena mežonības pazīme. Savos klejojumos pa Britāniju viņi bija pieraduši pie ilgiem gavēņiem un prata tos paciest; prata arī pirms došanās ceļā uzpildīties ilgam laikam, gluži tāpat, kā to dara indiāņi un žņaudzējčūskas. Sendija droši vien bija pieēdusies vismaz uz kādām trim dienām.

Mēs devāmies ceļā vēl pirms saules lēkta, Sendija sēdēja zirgā, es kliboju pakaļ. Pēc kādas pusstundas mēs uzdūrāmies nožēlojami skrandainiem radījumiem, kuri šķita labojam to, ko šeit dēvēja par ceļu. Viņi izrādīja man kustonisku pazemību; un, kad es piedāvājos dalīties viņu brokastīs, neiedomājamais pagodinājums satrieca viņus tā, ka viņi no sākuma nespēja pat ticēt, ka es runāju nopietni. Mana dāma nicīgi uzmeta lūpiņu un pagāja malā, visiem dzirdot, pateikdama, ka viņa gan drīzāk ēstu pie vienas siles ar lopiem, — un, ja šī piezīme samulsināja nabaga velnus, tad tikai tāpēc, ka dāma viņus vispār pieminējusi, bet ne tāpēc, ka viņi justos aizskarti vai apvainoti, nebūt ne. Un tomēr viņi pat nebija vergi, saimnieka kustamā manta. Likums sarkastiski atzina viņus par brīvzemniekiem. Septiņas desmitdaļas šīs zemes brīvo iedzīvotāju bija vienas kārtas ar viņiem; sīki «neatkarīgie» saimnieki, amatnieki un tamlīdzīgi; tas nozīmē, ka tieši viņi bija īstā nācija, īstā un vienīgā, kas dara derīgu darbu un ir saglabāšanas un patiesas cieņas vērta, jo bez viņiem nācijas vairs nebūtu, no angļu tautas paliktu pāri tikai sīku drazu kārtiņa — proti, karalis, augstmaņi un muižniecība — dīkdieņi, kas neprata nekādas vērtības radīt, toties lieliski prata tās izšķērdēt, radījumi, kuriem saprātīgi iekārtotā pasaulē nebūtu nekāda pielietojuma un svara. Taču ar atjautīga trika palīdzību šī apzeltītā minoritāte, kurai pieklātos vilkties gājiena astē, ar paceltu galvu un plīvojošiem karogiem drasēja priekšgalā, pašrocīgi iecēlusi sevi īstās Nācijas godā; un neskaitāmie mēmie radījumi tik ilgi bija pieļāvuši šādu gājiena kārtību, ka nu jau uzskatīja to par vienīgo pareizo un ne 'tikai pareizo, bet arī taisnīgo. Priesteri bija iestāstījuši viņu tēviem un stāstīja viņiem arī, ka šis smieklīgais iestādījums ir paša Dieva radīts; un tā nu viņi, nemaz nepadomādami, cik maz ticams, ka dievs debesīs uzjautrinātos ar tik lētiem un nožēlojamiem jokiem, viņi bijīgā padevībā uzskatīja, ka tā tam arī jābūt.

Mūsdienu amerikāņa ausīm šo lēnprātīgo radījumu runas veids likās diezgan ērmīgs. Viņi bija brīvzemnieki, bet nevarēja atstāt sava lorda vai sava bīskapa zemes bez kunga atļaujas; viņi nedrīkstēja paši malt savus graudus un cept savu maizi — to vajadzēja darīt kunga dzirnavās un ceptuvēs, protams, krietni par to samaksājot, no savas personiskās mantas viņi nedrīkstēja pārdot nenieka, neatvēlot kungam krietnu procentu no ienākuma, nedz arī kaut ko pirkt no cita, atkal nenorēķinoties ar kungu skaidrā naudā par tādu iespēju; kunga ražu viņiem vajadzēja novākt bez maksas un būt gataviem jebkurā brīdī ķerties pie šī darba, atstājot savu labību lietus un negaisa varā, viņiem vajadzēja pieļaut, lai kungs stāda savus augļu kokus viņu tīrumos, un norīt savu sašutumu, kad nevērīgie augļu novācēji izbradāja druvu; tāpat viņiem atlika vienīgi sakost zobus, kad mednieku kavalkā- des auļoja pa laukiem, iznīcinot viņu pacietīgos pūliņus; paši viņi nedrīkstēja turēt baložus, bet viņiem vajadzēja savaldīgi noskatīties, kā kunga baložu bari izknābā viņu vārpas, jo par putna nogalināšanu draudēja briesmīgs sods; kad raža beidzot bija novākta, laupītāji nāca strīpām, lai noplēstu savu daļu, — vispirms Baznīca nosmēla treknu desmito tiesu, tad karaļa pilnvarotais divdesmito, tad bagātīgi pagrābās milorda sūtītie ļaudis, un tikai tad līdz ādai aplaupītais brīvzemnieks drīkstēja atlikumu ievest savā klētī, ja tas vispār vairs bija pūliņu vērts; tad nāca nodokļi, nodokļi, atkal nodokļi un vēlreiz nodokļi, un uz tiem nodokļiem jauni nodokļi — visi pār brīvā un neatkarīgā nabaga galvu, bet neviens pār lordu vai baronu, neviens pār izšķērdīgo augstmani vai visu aprijošo Baznīcu; lai barons varētu netraucēti gulēt, brīvzemniekam pēc smagas darba dienas vajadzēja visu nakti sēdēt pie dīķa un ar pātagu tramdīt vardes; ja brīvzemnieka meita — bet nē, šo pēdējo monarhisma neķītrību pat papīrs nepanesīs; un, beidzot, ja brīvzemnieks, kritis jau galējā izmisumā no šīm mocībām, nav spējis tādu dzīvi vairs panest, atteicies no tās, lai meklētu glābiņu un žēlsirdību nāvē, lēnprātīgā Baznīca notiesā viņu uz elles ugunīm mūžīgi mūžos, laipnais likums aprok viņu pusnaktī pie krustcelēm un iesprauž apses mietu mugurā, viņa saimnieks, barons vai bīskaps konfiscē visu viņa mantu, bet atraitni un bāriņus padzen no mājām.

Un te nu bija pulciņš tādu brīvzemnieku, agrā rītā stājušies pie barona vai bīskapa ceļa labošanas, lai atstrādātu trīs dienas katrs — bez maksas; ikviens ģimenes tēvs un ikviens ģimenes dēls — trīs dienas katrs bez maksas, un vēl pa dienai vai divām virsū no katra ģimenes kalpa. Tas atgādināja man visu, ko biju lasījis par Franciju un francūžiem pirms mūžīgā piemiņā svētās Revolūcijas, kas noskaloja gadu tūkstošiem krāto neģēlību vienā spējā asiņu vilni uzreiz; un tomēr arī tad no augstmanības drausmīgā parāda tika iekasēta vienīgi lāse asiņu par katru mucu, kas bija izspiesta no franču tautas desmit gadu simteņu ilgās netaisnības, negoda un izmisuma lēnajā spīdzināšanā, kurai līdzināties nespēja pat elles mocības. Neaizmirsīsim un ņemsim vērā, ka bija tikai divi terora uzliesmojumi — slepkavošana izmisuma afektā no vienas puses un tā bezsirdīgā, aukstasinīgā slepkavošana no otras; daži mēneši no vienas puses, gadu tūkstoši — no otras, apmēram desmit tūkstoši nāvei nodoto — no vienas; simtiem miljonu — no otras; bet mēs šausmināmies par visiem šī sīkā terora briesmu darbiem, kaut gan tas, godīgi runājot, bija tikai acumirkļa terors; padomāsim labāk — kas ir īsās nāves šausmas zem cirvja pret lēno nāvi no bada, aukstuma, pazemojuma, nežēlības un izmisuma visa mūža garumā? Kas ir nāve no zibens spēriena pret nāvi lēni gruzdošā sārtā? Terora upuru zārki ietilptu vienā Parīzes kapsētā — tā terora, par kuru mēs tik cītīgi esam mācījušies šausmināties un liet asaras, — bet visā Francijā nesatilptu vecā un īstā terora zārki, tā neizsakāmi rūgtā un drausmīgā terora, kura plašumu saredzēt un šausmu bezdibeņus pelnīti apraudāt mums nav mācījis neviens.

Sie nabaga šķietamie brīvzemnieki, mani brokastu un sarunu biedri, bija tik pārpilni vispazemīgākās bijības pret savu karali, Baznīcu un augstmaņiem, cik vien varētu vēlēties viņu ļaunākais ienaidnieks. Tas bija kaut kāds nožēlojams absurds. Es jautāju, vai viņi spēj iztēloties tautu, kurā ikvienam cilvēkam būtu tiesības balsot un kura tad pati nodotu savas balsis par to, lai pār viņiem valdītu uz visiem laikiem tikai viena ģimene un tās pēcnācēji, vienalga, kādi tie padevušies — gudri vai muļķi —, atņemot varu visām pārējām ģimenēm, balsotājus ieskaitot. Un vai šī tauta nodotu savas balsis par to, lai daži simti ģimeņu tiktu pacelti žilbinoši augstā kārtā, apveltīti ar visiem zemes labumiem un mantojamām privilēģijām, atņemot to pārējām ģimenēm, paša balsotāja ģimeni ieskaitot?

Viņi tikai tukši blenza uz mani un teica, ka viņi nezinot, nekad neesot par to domājuši un viņiem neesot nācis ne prāta, ka jel kādai tautai būtu iespējams, lai ikviens runātu līdzi valdības izvēlēšanā. Es sacīju, ka esmu tādu tautu redzējis un ka šī tauta paturēs savas tiesības, kamēr kāds tai neuzspiedīs valsts baznīcu. Bet arī tas viņus neiespaidoja — vismaz no sākuma ne. Tad pēkšņi viens no viņiem pacēla acis un lūdza mani atkārtot, ko esmu teicis, — atkārtot lēni, lai viņš varētu to kārtīgi saprast. Es atkārtoju, un pēc brīža viņš bija aptvēris lietas būtību, uzsita dūri uz ceļgala un teica, ka, viņaprāt, tauta, kurai pašai tiesības izvēlēties, nekad brīvprātīgi nekļūtu citiem par kāju pameslu un ka brīvas izvēles laupīšana tautai noteikti ir noziegums, pie tam lielākais no visiem. Es sevī nodomāju:

Sis ir īstais vīrs. Ja man tādu būtu vairāk, tad ar viņu atbalstu es vienā rāvienā novestu zemi pie labklājības, pašā saknē mainīdams pārvaldes sistēmu, tādējādi pierādot, ka tieši es esmu bijis Anglijas uzticamākais pilsonis.

Jo, redzat, es saprotu uzticību kā uzticību savai zemei, nevis tās varas iestādēm un ierēdņiem. Tikai dzimtene ir cilvēka īstais un mūžīgais pamats, tas, kas modri jāsargā un jāmīl, tas, kam jāglabā uzticība; pārvaldes sistēma ir ārpusēja, tā ir kā apģērbs, un apģērbs var novalkāties, kļūt par skrandām, kas nav vairs valkājamas un nepasargā miesu no sala, slimībām un nāves. Glabāt uzticību skrandām, pastāvēt uz skrandām, pielūgt skrandas un mirt par skrandām — tā ir nedomājoša, tīri kustoniska uzticība; tāda piedienas monarhijai, ir monarhijas dibināta, un monarhija lai to patur. Es biju no Konektikutas, kuras Konstitūcijā rakstīts: «Visa politiskā vara pieder tautai, jebkura brīva valdība kalpo tautas gribai un ir dibināta tautas labā; tikai tautai visos laikos pieder nenoliedzamās un neatņemamās tiesības mainīt valdības formas tādā veidā, kādu tā uzskata par vēlamu.»

Tātad pilsonis, kurš redz, ka sabiedrības politiskais apģērbs ir novalkājies, tomēr klusē un necīnās par jaunu tērpu, ir nelojāls; viņš ir nodevējs. Pat ja viņš būtu vienīgais, kas pamanījis šo novalkāšanos, tas viņu neattaisno; viņa pienākums ir aģitēt par jaunu apģērbu, tāpat kā pārējo pienākums ir balsot pret viņu, ja pārējie šo novalkāšanos nesaskata.

Un tagad man vajadzēja dzīvot zemē, kurā balsstiesības uz valsts varu piederēja labi ja sešiem no katra iedzīvotāju tūkstoša. Ja šie deviņsimt deviņdesmit četri izrādītu neapmierinātību ar savu valdību un gribētu to mainīt, atlikušie seši visi kā viens brēktu uz debesīm par tādu ne- lojalitāti, tādu negodu, tādu melnākās nodevības zaņķi! Vārdu sakot, es biju kļuvis par akcionāru akciju sabiedrībā, kur deviņsimt deviņdesmit četri locekļi dod visu peļņu un dara visu darbu, bet pārējie seši uz visiem laikiem ievēlējuši sevi valdē un pievāc dividendes. Manuprāt, šiem deviņsimt deviņdesmit četriem apkrāptajiem bija vajadzīgs jauns valdības kurss. Manu tieksmi uz ārējiem efektiem vislabāk apmierinātu atteikšanās no Saimnieka posteņa, lai saceltu dumpi un pārvērstu to revolūcijā; bet no Džeka Keida un Vota Teilora pieredzes es zināju, ka bez ļaužu materiāla secīgas attīstīšanas līdz revolūcijas pakāpei tāds mēģinājums tikpat kā noteikti atstātu mani ar garu degunu. Un es nebiju radis palikt ar garu degunu, pat ne tad, ja pats būtu pie tā vainīgs. «Apvērsums», kas jau labu laiku nodarbināja manas smadzenes, visai būtiski atšķīrās no Keida — Teilora iecerēm.

Tāpēc es nesāku skubināt uz dumpi un asins izliešanu šo vīru, kas te sēdēja un grauza melnu maizi pazemotu un apmuļķotu aunu barā, bet pavilku viņu sānis un ap- spriedos par ko citu. Kad biju beidzis, palūdzu mazliet tintes no viņa vēnas un ar skaidiņu uzrakstīju uz bērza tāss gabala:

«Nosūti viņu uz fabriku.» — pasniedzu to viņam un sacīju:

— Ej uz Kamelotu un nodod šo tāss gabaliņu Amiasam Lepulē, ko es saucu par Klarensu, viņš sapratīs.

—  Tad jau viņš ir priesteris, — virs teica, un entuziasms viņa sejā apdzisa.

—   Ko, priesteris? Vai tad es tev neteicu, ka nekādi baznīcas kalpi, nekādi bīskapu un pāvesta papēžu laizītāji netiek laisti manai fabrikai ne tuvumā? Vai es tev neteicu, ka arī tu vari tur nokļūt vienīgi tādā gadījumā, ja tava ticība, lai kāda tā būtu, ir vienīgi tava darīšana?

—   Itin tā, ser Saimniek, un prieks man bija to dzirdēt, tālab jo lielāka mana noskumšana un šaubīšanās, ka mani pie priestera sūti.

—  Viņš nav nekāds priesteris, es tev jau teicu.

—   Nav priesteris, taču prot lasīt?

—  Jā, nav priesteris un tomēr prot lasīt un rakstīt ari, ja gribi zināt. Es pats viņam iemāciju.

Vīra seja noskaidrojās.

—   Un tas būs pirmais, ko iemācīsies arī tu, kad nokļūsi fabrikā.

—   Es? Visas savas asinis līdz pēdējai lāsei es dotu par to augstu gudrību! Vergs jums būšu līdz mūža galam par …

—   Nē, līdz mūža galam tu nekad un nevienam vairs nebūsi vergs. Tavs lords vai bīskaps gan pievāks to mazumiņu, kas tev pieder, bet nekas. Klarenss par visu parūpēsies.

XIV nodaļa aizstāvies, lord!

Es samaksāju trīs penijus par savu brokastu tiesu; tā, protams, bija ekstravagance, jo par šo naudu varēja paēst brokastis vismaz ducis vīru; bet man bija labs garastāvoklis, un arī pēc dabas esmu izšķērdīgs; turklāt šie ļaudis visā savā nabadzībā gribēja dalīties ar mani brokastīs par velti; man bija prieks pasvītrot savu sirsnīgo pateicību ar krietnu naudas balvu, viņu rokās šī nauda noteikti nestu vairāk laba nekā manā bruņu cepurē, jo tēraudā kaltie peniji svēra pamatīgi un pusdolāra lielā ceļa nauda bija man par smagu nastu. Taisnība, es tajās dienās vispār šķaidījos ar naudu, bet daļēji tas notika tāpēc, ka vēl nebiju pielāgojies šejienes vērtību samēriem; kaut gan jau ilgi dzīvoju Britānijā, es nekādi nespēju līdz galam aptvert, ka penijs karaļa Artura valstī ir apmēram tas pats, kas divi dolāri Konektikutā — īstenie dvīņu brāļi pēc savas pirktspējas. Ja es būtu izjājis no Kamelotas kaut vai dažas dienas vēlāk, es varētu šiem cilvēkiem samaksāt jaunās, spožās monētās no mūsu pašu kaltuves, man tas būtu darījis prieku un arī viņiem noteikti ne mazāku. Es biju pilnībā ievedis Amerikas valūtas sistēmu. Jau pēc nedēļas vai divām centiem, piecniekiem, desmitniekiem, divdesmitpiecniekiem un pusdolāriem, kā arī mazumiņam zelta vajadzēja sīkā, bet nepārtrauktā straumītē ieplūst karalistes komerciālajās dzīslās, un es gribēju redzēt, kā svaigas asinis spirdzina tās jaunai dzīvei.

Fermeri jutās spiesti kaut kā atlīdzināt manu devību, vai nu es to gribēju vai ne, tāpēc es ļāvu aizdot man kramu un dzelzi; un, tiklīdz viņi bija mūs ar Sendiju ērti ierīkojuši zirga mugurā, es aizkūpināju pīpi. Kad pirmais dūmu mutulis izvēlās caur mana sejsega režģiem, šie cilvēki bēgšus iebēga mežā, bet Sendija ar dobju brīkšķi novēlās no zirga dibena. Viņi bija noturējuši mani par vienu no tiem uguni spļaujošiem pūķiem, par kuriem tik daudz dzirdēts no bruņiniekiem un citiem profesionāliem meļiem. Man vajadzēja neiedomājami nopūlēties, lai atsauktu šos ļaudis atpakaļ vismaz dzirdamības tuvumā un izskaidrotos. Tad es viņiem sacīju, ka tā ir tikai sīka burvestība, kas nevar nodarīt ļaunu nevienam, izņemot manus ienaidniekus. Ar roku uz sirds es apzvērēju, ka visi, kas nejūt pret mani naidu, var droši man tuvoties un pienākt klāt, lai ieraudzītu, kā tie, kas nebūs nākuši, mirst turpat uz vietas. Tad nu viņi bija klāt kā naglas. Nelaimes gadījumu nebija, jo neviens neizrādījās pietiekami ziņkārīgs, lai paliktu uz vietas un paskatītos, kas tad notiks.

So lielo bērnu dēļ man nācās kādu laiku aizkavēties, jo, tiklīdz viņu izbīlis bija pāri, viņus pārņēma tāda sajūsma par manu draudīgo ugunsbrīnumu, ka man vajadzēja izsmēķēt viņiem par prieku vēl divas pīpes, un tikai tad es varēju atkal doties ceļā. Tomēr šis laiks nebija gluži zemē nosviests, jo tas ļāva Sendijai īsti pierast pie jaunās para- dības. Viņai, tik tiešā tuvumā esošai, tas bija vairāk kā nepieciešami. Tas uz kādu laiku pat apstādināja viņas pļāpājamās dzirnavas, un to es uzskatīju par lielu ieguvumu.

Bet svarīgākais ieguvums bija kāda atziņa. Nu es biju gatavs cīņai ar jebkuru milzi un cilvēkēdāju, kas gadītos man ceļā.

Nakti mēs pārlaidām pie kāda svēta vientuļnieka, bet jaunā iespēja man pavērās nākamās dienas otrā pusē. Mēs jājām pāri plašai pļavai, jo tā iznāca taisnāk, es biju nogrimis domās, neko nedzirdēdams un neko neredzēdams, kad Sendija pēkšņi aprāvās pusvārdā — iesāktā vēl no rīta — un iekliedzās:

— Aizstāvies, lord! Tava dzīvība briesmās!

Viņa noslīdēja no zirga, paskrēja gabaliņu atpakaļ un apstājās. Es pacēlu acis un attāla koka ēnā ieraudzīju kādu pusduci bruņinieku un viņu ieroču nesēju; spraigā rosīšanās liecināja, ka tur patlaban savelk seglu siksnas un gatavojas uzbrukumam. Grimstot dziļās pārdomās, kā šajā zemē iznīdēt varmācību un atdot cilvēkiem viņu nolaupītās tiesības un vīrestību, nenodarot nevienam pāri, es nebiju pat aizkūpinājis jau sen piebāzto pīpi. Es iešķīlu uguni un pievilku pilnas plaušas dūmu, kad viņi metās uzbrukumā. Pie tam visi reizē, bez kādiem tur bruņnieciskiem smalkumiem, par kuriem tik daudz lasīts, — viens pieklājīgs rīkļurāvējs pret otru, kamēr citi paliek malā un noskatās godīgā divkaujā. Nē, uz mani gāzās viss bars, svelpdami un rībēdami kā lielgabalu zalve, galvas noliektas, spalvu pušķi pa vējam kā putojošas straumes, šķēpu smailes manu krūšu augstumā. Tas bija varens skats, skaists skats — ja uz to lūkotos, sēžot kokā. Es iespraudu savu šķēpu balstā un, sirdij kakla galā pukstot, nogaidīju, kamēr tērauda vilnis būs jau tik tuvu, lai izgāztos pār mani, un tad izgrūdu caur sejsega režģiem baltu dūmu stabu. Jums vajadzēja redzēt, kā vilnis pašķīda un gāzās atpakaļ! Tas bija vēl skaistāks skats nekā iepriekšējais.

Bet kādu divsimt — trīssimt jardu attālumā jātnieki apstājās, un tas mani mulsināja. Mana pašapmierinātība sašļuka, tās vietā nāca bailes; es nodomāju, ka nu gan esmu pagalam. Sendija staroja un taisījās izlīt daiļrunībā; taču es aprāvu viņu un teicu, ka mana burvestība kaut kādā veidā nav sasniegusi savu mērķi, ka viņai žiglāk jākāpj zirgā un mums jāglābjas bēgot, cik nagi nes. Bet kur nu — viņai tas nenāca ne prātā! Viņa sacīja, ka mana burvestība esot atņēmusi šiem bruņiniekiem spēku; viņi nejājot projām tāpēc, ka nevarot, gan mēs redzēšot, kā viņi sākšot krist no segliem, un tad mums tikšot viņu zirgi un bruņas. Es nespēju pievilt tik vientiesīgu ticību, tāpēc sacīju, ka viņa maldās, — kad mana dūmu un uguns burvestība iedarbojas, tad pretinieks mirst uz vietas; nē, ja šie vīri nav miruši, tad kaut kas sagājis šķērsām; es nevaru to izskaidrot, bet mums ar steigu jābēg, jo viņi kuru katru brīdi var mums atkal uzbrukt. Sendija iesmējās un sacīja:

—   Apžēliņ, ser, šie nevaid tādu ļaužu! Sers Lanselots ietu cīnīties ar pūķiem un neatstātos, un bruktu viņiem virsū vēl un vēl, un vēlvienreiz, tiekams viņus pievārējis un nomaitājis nebūtu; un tā darītu sers Pelinors un sers Aglovals, un sers Karadoss, un labi ja vēl kāds retais, bet nava citu, kas to uzdrīkstētos, lai katrs runā ko runādams. Arīg tu domā, ka tiem lempjiem tāpat nav gana un viņi vēl gribēs?

—   Ko tad viņi gaida? Kāpēc nejāj projām? Neviens viņus netur. Manis pēc viņi var taisīties, ka tiek. Kas bijis — izbijis, un cauri.

—   Projām, tu saki! Lai mierīga tava sirds! To viņi ne domus neuzdrīkstēsies, nē, nē, šie nav no tādiem. Viņi gaida, lai padotos.

—   Ej nu, ej, ja viņi tik tiešām vai patiesi, kā nu jūs to sakāt, grib padoties, tad kāpēc viņi to nedara?

—   Mīļuprāt viņi to darītu, bet, zinājis tu, kādā godā tur puķus, tu viņus tālab neniecinātu. Viņi bīstas.

—   Nu labi, tad jāšu pie viņiem un …

—  Ai, apdomā jel, viņi nepanesīs tavu tuvošanos! Es pati iešu.

Un viņa gāja. Tādam ceļojumam viņa bija ļoti parocīga radība. Man pašam šis pasākums liktos diezgan šaubīgs. Pēkšņi es ieraudzīju, ka bruņinieki jāj projām, bet Sendija nāk atpakaļ. Tas bija atvieglojums. Es nospriedu, ka viņai nav laimējies iesist vārtos, es domāju, sarunā, jo citādi tā nebūtu bijusi tik īsa. Bet izrādījās, ka viņa visu nokārtojusi veiksmīgi, pat spoži, varētu teikt. Viņa pasacījusi šiem vīriem, ka es esot Saimnieks, un ar to pieticis, Sen- dijas vārdiem runājot, viņi «iztrūcinājušies līdz sirds dibinām» un bijuši gatavi pildīt visu, lai ko viņa prasītu. Tad viņa nozvērinājusi bruņiniekus divu dienu laikā ierasties karaļa Artura galmā, padoties ar visiem zirgiem un zirglietām, lai ar to pašu kļūtu par maniem bruņiniekiem un vasaļiem. Viņa bija nokārtojusi šo lietu nesalīdzināmi labāk, nekā es to būtu spējis pats. Zelts no meitenes!

XV NODAĻA Sendijas stāsts

—  Tātad manā īpašumā ir daži bruņinieki, — es sacīju, kad mēs jājām tālāk. — Kas to būtu domājis, ka es savā kustamas mantas sarakstā ievedīšu kaut ko tādu! Es taču nezinu, ko ar viņiem iesākt, ja nu vienīgi izlozēt loterijā. Cik viņu tur bija, Sendij?

—   Septiņi, ja tev labpatikas, ser, turklāt vēl viņu karakalpi.

—   Labs ķēriens. Kas viņi ir? No kāda elles ūķa tie tipi mums uzkūlušies?

—   No kāda elles ūķa tie tipi mums uzkūlušies?

—  Jā, kur viņi dzīvo?

—   A, es tevi nesapratu. Tā es arī pēcāk teikšu. — Domīgi un maigi, it kā vārdus smalki izgaršodama, viņa atkārtoja: — Tie tipi uzkūlušies… uzkūlušies… no kāda elles ūķa… no kāda ūķa tie tipi mums uzkūlušies, jā, tik tiešām: no kāda elles ūķa tie tipi mums uzkūlušies? Patiesi, ka šiem vārdiem daiļa un brīnišķa skaņa un ausij jo tīkama šķietas. Es atkārtošu tos stundīgi savos patapas brīžos, tiekams neķersies. No kāda elles ūķa tie tipi mums uzkūlušies? Tā gan bija! Mana mēle to locīt izloka, un, jāšu vēl vērā ņemam, ka …

—   Neaizmirsīsim tos kovbojus, Sendij.

—   Kovbojus?

—  Jā, bruņiniekus, es gribēju teikt. Nupat vēl tu solīji man pastāstīt par viņiem. Atceries? īsi sakot, tiesnesis nosvilpis, spēle var sākties.

—   Tiesnesis?

—  Jā, jā, jā! Sit pa bumbu. Klāj vaļā faktus un netērē tik daudz avīžu, lai iekurinātu nieka plītiņu! Pastāsti man par šiem bruņiniekiem!

—  Miļuprāt bez kavēšanās to darīšu. Tad, raugi, šie divi devās ceļā un iejāja lielā mežā. Un …

—   Debesu dievs!

Kā redzat, es tūlīt aptvēru savu kļūdu. Es biju palaidis vaļā viņas runājamās dzirnavas; tā bija tikai mana vaina; nu viņai vajadzēs vismaz mēnesi, lai aizrunātos līdz kādam jēdzīgam faktam. Un, kā jau parasti, viņa sāks kaut kur no vidus un beigs bez atbildes uz jautājumu. Ja mēģināšu iejaukties, viņa vai nu neliksies ne zinis un mals vien tālāk, vai izmetīs dažus vārdus un griezīsies atpakaļ, lai sāktu no gala. Tātad iejaukšanās varēja vienīgi kaitēt, tomēr man vajadzēja iejaukties un pat darīt to diezgan bieži, lai glābtu savu dzīvību; jo cilvēkam, ja uz viņa galvas augām dienām vienmuļi krīt ūdens lāses, jāiet bojā.

—   Debesu dievs! — es novaidējos savā izmisumā. Viņa tūlīt griezās atpakaļ un sāka no gala:

—  Tad, raugi, šie divi devās ceļā un lielā mežā iejāja. Un …

—   Ķādi divi?

—   Sers Gavēns un sers Uvēns. Un tā viņi pie mūku klostera nojāja un pa nakti tur izmitināti tapa. No rīta, klostera mesu noklausījušies, viņi jāja projām, tiekams pie liela meža nojāja, un tad sers Gavēns ieraudzīja ielejā torni un divpadesmit daiļas jumpravas un divus bruņiniekus augstos zirgos, un tās jumpravas turpan un šurpan gar koku staigāja. Un tad ieraudzīja sers Gavēns, ka tajā kokā balts vairogs pakārts, un, kolīdz jumpravas tam garām iet, viņas vairogam virsū spļauj un citas atkal ar dubļiem met…

—  Jā, Sendij, ja es šajā zemē tādas lietas nebūtu redzējis pats savām acīm, es neticētu. Bet esmu to redzējis un it labi varu iztēloties šīs daiļās būtnes, kas maršē gar vairogu un spļaudās. Sievietes te visas uzvedas nudien kā plānprātīgas. Jā, jā, un es te domāju jūsu smalkākās dāmas no visaugstākajām aprindām. Pati vienkāršākā telefona meitene tūkstošiem jūdžu gara vada galā varētu mācīt laipnību, iejūtību, kautrību un pieklājīgu uzvedību jebkurai karaļa Artura galma hercogienei.

—  Telefona meitene?

—   Jā, tikai neprasi, lai es sāku skaidrot; tādu meiteņu šeit vēl nav un ilgi nebūs, cilvēks bieži sarunā viņām rupjības, kad viņas nemaz nav vainīgas, un tad cilvēks mokās un viņam ir kauns trīspadsmit gadu simteņus no vietas par savu nekrietno un netaisno izturēšanos, jo, protams, džentlmeņi tā nekad nedara, kaut gan es… man, godīgi sakot, jāatzīstas …

—  Varbūt viņa . . .

—   Labāk nepieminēsim viņu, nevajag, es tev tapat to nevarēšu paskaidrot, un tu nekad nesapratīsi.

—   Tavs prāts lai notiek. Tad sers Gavēns un sers Uvēns jāja klāt un sveicināja viņas, un vaicāja, kālab viņas šo vairogu niecina. Cienīgi un godīgi kungi, sacīja jumpravas.

to mēs jums pateiksim. Ir mūsu zemē bruņinieks, kam šis baltais vairogs pjeder, un viņš ir drošs un sirdīgs karavīrs, bet visas lēdijas un augstas dāmas viņš nonievā, tālab mēs viņa vairogu apspļaujam. Patiesi, sacīja sers Gavēns, neklājas krietnam bruņiniekam visas lēdijas un augstas kārtas dāmas nonievāt, bet varbūt viņš nonievā jūs citaslab, varbūt viņam mīļas citu zemju lēdijas un augstas kārtas dāmas un viņš savukārt mīļš tām dāmām, ja viņš, kā jums labpatikas teikt, drošs un sirdīgs karavīrs ir.

—   Kā tad, drošs un sirdīgs, tas viņām patīk, Sendij, tas viņām ir īstais. Vai tādam vīram arī prāts galvā, to viņas neprasa. Ak, Tom Soijer, Džon Hīnen, Džon L. Salivan, kāpēc jūs neesat šeit? Divdesmit četru stundu laikā jūsu kājas jau būtu zem Apaļā Galda, jūs godātu par «seriem», bet vēl pēc divdesmit četrām stundām jūs būtu pārdalījuši savā starpā visas galma precētās princeses un hercogienes. Faktiski jau šis arī ir tikai mazliet smalkāks ko- manču bars, un nav tajā nevienas skvo, kas to vien negaidītu, lai viņai pasvilpj kāds ar garāku skalpu virteni pie jostas.

—   . . . ja viņš, kā jums labpatikas teikt, ir drošs un sirdīgs karavīrs, — sacīja sers Gavēns. — Un kā viņu sauc?

—   Ser, — jumpravas atbildēja, — viņa vārds ir Mark- hauzs, karaļdēls no īru zemes.

—   Īrijas karaļa dēls, tu gribēji teikt, nevar būt karaļdēls no zemes. Tagad uzmanies un turies cieši, mēs lēk- sim pāri grāvim … Nu redzi, cik labi mums tas izdevās! Sis zirgs varētu uzstāties cirkā, viņš ir dzimis pirms sava laika.

—   Es viņu itin labi pazīstu, — sacīja sers Uvēns, — viņš ir krietns un godīgs brunenieks visā savā būšanā.

Savā būšanā! Ja tev ko var pārmest, Sendij, tad vienīgi to, ka tu esi par daudz arhaiska. Bet tas nav svarīgi.

—   … jo es redzēju viņu turnīrā, kur jo daudzi krietni bruņenieki sanākuši bija, bet neradās neviens, kas viņam līdza stāvētu. Ai, jumpravas, sacīja sers Gavēns, man domāt, tas nepaies jums ar godu, jo nevaid tālu vīrs aizjājis, ja viņa vairogs te pakārts, un vai tad šie jūsu bruņenieki savos zirgos pret viņu noturēsies, un kādu cieņu jūs tad iemantosiet, jo es vairs te nepalikšu un neskatīšos, ka jūs krietna vīra vairogu zaimojat. Un, tā sacīdami, sers Uvēns un sers Gavēns nostāk pajāja un ieraudzīja, ka taisni virsū viņiem auļo sers Markhauzs lielā zirgā. Un, kad divpadesmit jumpravas redzēja seru Markhauzu jājam, viņas bēdza uz torni kā trakas — un dažas gar zemi nokrita. Tad viens no tiem torņa bruņeniekiem pacēla savu vairogu un diktā balsī teica: ser Markhauz, aizstāvies! Un tad viņi triecās kopā uz lielu cīkstēšanos, tā ka tas bruņenieks savu šķēpu pret seru Markhauzu salauza, un sers Markhauzs cirta viņam tik dūšīgi, ka viņam sprandu un zirgam muguru pārcirta . ..

—  Jā, tur jau ir tā nelaime, ka viņi nobendē pārāk daudz zirgu.

—  To redzēdams, otrais torņa bruņenieks griezās pret Markhauzu, un viņi viens uz otru tik sirdīgi metās, ka torņa bruņenieks itin drīz gar zemi bija un zirgs un jātnieks uz vietas beigli.

—  Atkal zirgs pagalam! Ka es tev saku, tādas lietas ir jāizbeidz reizi par visām reizēm. Nesaprotu, kā cilvēki, kam sirds krūtīs, to var pieļaut un vēl jūsmot!

—  Tad nu abi tie bruņenieki cirtās kopā uz lielu cīkstēšanos .. .

Nopratu, ka esmu bijis iesnaudies un izlaidis labu gabalu. Laikam jau Īrijas bruņinieks tikmēr bija sācis kauties ar abiem nejaušajiem viesiem. Tā arī izrādījās.

—  Tad sers Uvēns cirta seram Markhauzam, ka viņa vairogs pašķīda, un sers Markhauzs cirta viņam, ka zirgs un jātnieks gar zemi nokrita un seram Uvēnam kreisais sāns pušu.

—  Godīgi sakot, Alisande, visa šī tava veclaicīgā runas maniere ir diezgan neizteiksmīga, vārdu krājums trūcīgs, un tavos stāstos nav ne mazākās dažādības, tā ir kaila faktu Sahāra bez neviena spilgtāka zaļumiņa; tāpēc viss, ko tu stāsti, skan zināmā mērā vienmuļi; faktiski šie kautiņi ne ar ko neatšķiras cits no cita: divi vīri cērtas kopā uz lielu cīkstēšanos; cīkstēšanās ir labs vārds un izsaka lietas būtību, tāpat kā apkaušana vai izlaupīšana, vai piesavināšanās un simtiem citu, bet ir taču jāredz starpība! Viņi tev to vien dara kā cērtas kopā uz lielu cīkstēšanos, un šķēps salūst, vienam vairogs pušu, otrs gar zemi, zirgs un jātnieks nolauž sprandu, tad nākošais kandidāts uz lielu cīkstēšanos salauž sev šķēpu, otrs pārcērt viņam vairogu — un atkal zirgs un jātnieks gar zemi un aplauž sprandu, tad kārta nākošajam un nākošajam, un atkal nākošajam, līdz viss materiāls izlietots; un, kad nu cilvēks grib aprēķināt spēles rezultātu, tad izrādās, ka nevienu ciņu nevar atšķirt no otras, nedz arī zināms, kas uzvarējis; un, kas attiecas uz priekšstatu, tad šīs dzīvās, negantās, zobenos šķindošās kaujas aina ir kļuvusi bāla un mēma — kā spoku plandīšanās miglā. Un kā gan ar tik nabadzīgu vārdu krājumu varētu atainot, teiksim, tik iespaidīgu skatu kā, piemēram, Romas degšana Nerona laikā? Vienīgi pateikt: «Pilsēta nodegusi, par apdrošināšanu nav gādāts, puika izsita logu, ugunsdzēsējs pārlauza sprandu.» Vai tā kāda ugunsgrēka aina?!

Manuprāt, tā bija diezgan iespaidīga lekcija, bet Sendija nelikās traucēties; viņas tvaiki sāka mutuļot, līdzko es nocēlu vāku.

—   Tad sers Markhauzs grieza savu zirgu un Gavēnam ar šķēpu virsū jāja. Un, kad sers Gavēns to redzēja, viņš pacēla vairogu — un viņi nolieca šķēpus un ar visu savu zirgu spēku kopā cirtās, un trieca viens otram pa vairogiem, bet sera Gavēņa šķēps pārlūza …

—  To es jau paredzēju.

—   … bet sera Markhauza šķēps palika vesels, un caur to sers Gavēns un viņa zirgs gar zemi nokrita …

—   Skaidrs. Un nolauza sprandu.

—   … un sers Gavēns žigli kājās pielēca un izrāva zobiņu, un metās uz seru Markhauzu, un sākās liela cīkstēšanās ar zobiņiem, tā ka viņu vairogi gabalos sašķīda un viņi sadauzīja savas cepures un krūšu bruņas un savainoja viens otru. Bet sers Gavēns, kolīdz devītā rīta stunda pagājusi bija, aizvien stiprāks tapa un trijās stundās trīskārt spēkā pieņēmās. To redzēja sers Markhauzs, un liels bija viņa brīnums, kā tāda spēkā pieņemšanās būtu tapusi, un atkal viņi cirta cits citam jo dziļas brūces; un, kad dienasvidus pienāca …

Sī vienmuļam lietum līdzīgā graboņa atsauca atmiņā zēna dienu ainas un skaņas.

—   Ņūūheivh. Desmit minūts priekš uzkošan! — Konduktors zvanis div minūts pirms vilcien atiešan! — Pasa- žier uz Krasta līniju sakāpj pēdējos vāģos, šis vāģs neies tālāk — āboļ — appelsīn — banān — maizīts — cept kukkrūūz! . ..

—   … un saule bija pāri pusdienai, un laiks uz vakara zvaniem nāca. Sera Gavēņa spēks mazumā gāja un dila, ka nemaz vairs turēt, bet sers Markhauzs lielāks un lielāks tapa …

—   No ka viņa bruņas, protams, spraga visas kniedes, bet tādus sīkumus jau te neviens neņem vērā.

—   … tad raugi, ser bruņeniek, sers Markhauzs teica, patiesi, kā tu krietns un dūšīgs bruņenieks esi un nav man gadījies sastapt nevienu, kas tev spēkā līdzinātos, kamēr tas bija, un nevaid starp mums liela strīdiņa, tālab žēl man tev pāri darīt, kad tavs spēks pie gala nācis. Ai, laipno bruņeniek, sers Gavēns uz to atbildēja, tu sacīji vārdus, ko es būtu sacījis. Un noņēma viņi savas bruņu cepures un deva mutes viens otram, un apzvērēja kā mīļi brāļi līdz mūža beigām palikt…

Bet te man atkal pārtrūka stāsta pavediens un es aiz- snaudos, vēl nodomādams, cik žēl, ka vīri, apveltīti ar tik izcilu spēku — spēku, kas ļāva viņiem, šajos neganti cie tajos un smagajos dzelžos iekaltiem, sviedros pludojot, cirst, dauzīt un kapāt vienam otru sešas stundas no vietas, nav dzimuši laikā, kad viņu spēkam būtu atradies jēdzīgāks pielietojums. Ņemsim, piemēram, ēzeli: ēzelim ir tieši tāds spēks, tas tiek izmantots derīgā darbā, ēzeļa vērtība šajā pasaulē ir tā, ka viņš ir ēzelis. Tāds spēku pārstatījums nevar dot augļus, tāpēc to nevajadzētu pat mēģināt. Bet, ja kaut kas iesākts aiz pārpratuma, tad nelaime ir jau notikusi — un nav zināms, kā no tās izkulties.

Kad es atkal pamodos un ieklausījos, es pamanīju, ka esmu izlaidis vēl vienu nodaļu un ka Alisande ar saviem varoņiem jau aizkjuvusi tālu uz priekšu.

—   Un tā viņi jāja un nonāca dziļā lejā, kas ar akmeņiem pilna bija, un ieraudzīja dzidru strautu pa to leju tekam un augstāki avotu, no kura tas strauts savu sākumu ņēma, un trīs jumpravas pie avota sēžam. Sajā zemē, sacīja sers Markhauzs, neviens bruņinieks nav kāju spēris, kopš tā kristīgu ticību pieņēmusi, un viņu dīvaini piedzīvojumi gaida…

—   Tā nav laba forma, Alisande. Sers Markhauzs, Īrijas karaļa dēls, runā tāpat kā pārējie; tu varētu viņam piešķirt īru izloksni vai vismaz kādu raksturīgu teicienu, tad klausītājs viņu pazītu, tiklīdz viņš sāktu runāt, un nevajadzētu pat viņa vārdu nosaukt. Tas ir parasts literārs triks, ko lieto visi kārtīgi rakstnieki. Pieņemsim, tu liktu viņam sacīt: «Sajā zemē, deviņi pērkoni, neviens bruņinieks nav spēris kāju, kopš tā kristīta, bet, deviņi pērkoni, viņu gaida dīvaini piedzīvojumi!» Un tu pati redzētu, ka tā skan daudz labāk.

—   .. . neviens bruņinieks nav kāju spēris, bet viņu gaida dīvaini piedzīvojumi, deviņi pērkoni. Tik tiešām tev tiesa, gaišo lord, jebšu grūti to izteikt, taču es pūlēšos, un, kazi, ar laiku man tekošāk ies. Un viņi piejāja pie tām jumpravām un sveicināja viņas, un vecākajai jumpravai bija zelta kronis galvā, un bija viņai trīskārt pa divdesmit gadu, ja ne vairāk …

—  Jumpravai?

—   Patiesi tā, dārgo lord, un mati zem viņas vainaga balti bija.

—   Celuloīda zobi, deviņi dolāri par visu komplektu, un pavisam noteikti no tiem, kas cilājas kā cietokšņa restes ēdot un krīt laukā no mutes smejoties.

—   Tai otrai jumpravai bija trīsdesmit gadu un zelta stīpa pierē. Tai trešai jumpravai bija piecpadesmit gadu…

Atmiņu viļņi pāršalca manu dvēseli un aizskaloja Sen- dijas balsi.

Piecpadsmit! Lūsti, mana sirds! Ai, mana mīļotā, uz mūžiem zaudētā! Tieši piecpadsmit gadu bija viņai, tik maigai un daiļai, viņai, kas man bija visa pasaule, viņai, kuru es nekad vairs neredzēšu! Kā lai domas par viņu neaizvestu mani atmiņu plašajās jūrās pretim tai miglā slīgstošajai laika saliņai, laimīgajam laikam pēc daudziem, daudziem gadu simteņiem, kad es, jaukā vasaras rītā no saldiem sapņiem par viņu pamodies, sacīju: «Hallo, centrāle!» — lai dzirdētu viņas dārgo balsi kūstam atbildē: «Hallo, Henk!» — kas bija debesu mūzika manām apburtajām ausīm. Viņa pelnīja trīs dolārus nedēļā un bija to vērta.

Es vairs nespēju sekot Alisandes tālākajiem skaidrojumiem, kas bijuši mūsu sagūstītie bruņinieki, tas ir, protams, ja viņa vispār varēja to kaut cik jēdzīgi izskaidrot. Man bija vienalga, manas domas skumji klīda laiku tālumos. No nejaušiem šī vienmuļi tekošā stāsta mirkļiem es tikai neskaidri nopratu, ka trīs bruņinieki uzsēdinājuši katrs savā zirgā pa jumpravai, ka viens aizjājis uz ziemeļiem, otrs uz austrumiem, trešais uz dienvidiem meklēt piedzīvojumus, lai atkal satiktos pēc gada un vienas_ dienas. Gads un viena diena — un bez nekādas bagāžas! Te nu jūs redzat, cik vientiesīgi ļautiņi apdzīvoja šo zemi.

Saule jau rietēja. Apmēram trijos pēc pusdienas Alisande sāka man stāstīt, kas bijuši šie kovboji, un viņa ar tiem bija tikusi jau krietni tālu. Agrāk vai vēlāk viņa, bez šaubam, nonāktu galā, bet Sendija nebija tas cilvēks, ko var pasteidzināt.

Mēs tuvojāmies pilij, kas slējās kalna galā, lielai, smagai, diženai celtnei, ap kuras pelēkiem torņiem un vaļņu zobiem kuploja efejas un kuras cildeno stāvu krāšņi zeltīja rietošas saules stari. Tā bija lielākā pils no visām ceļā redzētajām, un es jau nodomāju, ka šī pati būs īstā, ko 'mēs meklējam, bet Sendija teica — nē. Viņa nezinot, kam šī pils pieder, pa ceļam uz Kamelotu viņa neesot tur iegriezusies.

XVI n o d a ļ a Feja Morgana

Ja var ticēt klejojošiem bruņiniekiem, ne katrā pilī vēlams meklēt patvērumu. Taču klejojošie bruņinieki nav tie cilvēki, kam ticēt — vismaz ne pēc modernām ticamības mērauklām; tomēr, vadoties pēc viņu laika standartiem un izdarot attiecīgās nolaides, var nonākt pie patiesības. Tas ir ļoti vienkārši: atmetiet no klejojoša bruņinieka apgalvojumiem deviņdesmit septiņus procentus; pārējais būs fakts. Bet šādu aprēķinu izdarīt un uzzināt kaut ko par pili, pirms būšu nospiedis zvana pogu — tas ir, uzsaucis sargkareivjiem —, būtu ļoti saprātīgi. Tāpēc es nopriecājos, kad ap kalnu stīdzošā ceļa apakšējā vijumā iztālēm ieraudzīju jātnieku, kas jāja no pils.

Kad bijām jau pietiekami tuvu, es ieraudzīju, ka galvā viņam ķivere ar spalvu pušķi, bet pāri tērauda bruņām stīvs četrstūra uzpletnis, kas atgādināja herolda kamzoli. Tūlīt gan es pasmaidīju par savu aizmāršību, jo, tuvāk piejājis, salasīju rakstu zīmes uz ērmīgā uzpletņa:

VISAS PRIMADONNAS MAZGĀJAS AR PERSIMONSA ZIEPĒM!

Tā bija manis paša idejiņa ar vairākiem tālejošiem mērķiem šīs nācijas ceļā uz civilizāciju un labklājību. Pirmo un galvenokārt — tas bija viltīgs, paslepens trieciens muļķīgajai klejojošās bruņniecības sistēmai, kaut gan to nenojauta neviens, izņemot mani. Es izlaidu bruņniecības klaidu ceļos krietnu skaitu pašu visdrošsirdīgāko bruņinieku, kādus vien varēju dabūt, iepakotus kā sendvičus starp diviem ziņojumu dēļiem ar šādu vai tādu devīzi, paredzēdams, ka laika gaitā viņu skaits pavairosies pietiekami, lai viņi sāktu izskatīties smieklīgi; savukārt jebkurš bruņās kalts ēzelis justos smieklīgs bez dēļa, jo nebūtu ģērbies pēc pēdējās modes.

Otrkārt, mani misionāri pamazām, neizraisot nekādas aizdomas vai lieku satraukumu, ieviestu elementāru tīrību dižciltīgo aprindās, kas pakāpeniski izplatītos arī tautas zemākajos slāņos, ja, protams, baznīckungi neceltu traci. Un tā būtu Baznīcas pamatu graušana. Pareizāk —pirmais solis uz to. Nākošais — izglītība, vēl nākošais — brīviba — un sāktos Baznīcas sabrukums. Tā kā pēc manas visciešākās pārliecības jebkura autoritatīva baznīca ir autoritatīvs noziegums un autoritatīva verdzniecība, sirdsapziņas pārmetumi mani nemocīja, biju gatavs pacelt pret baznīcu katru ieroci, kas vien spētu to iedragāt. Ko jūs gribat, pat manā agrākajā dzīvē — tajos tālajos gadsimtos, kas vēl nebija ne sakustējušies laika klēpī, — atradās veci angļi, kas iedomājās, ka dzimuši brīvā zemē, «brīvā» zemē, kā tad, ar visiem saviem korporācijas likumiem un īpašuma cenziem — šiem nekrietno žogu režģiem starp cilvēka sirdsapziņas brīvību un Valdošo Anahronismu.

Mani misionāri bija mācīti lasīt zeltītos rakstus uz saviem uzpletņiem — bagātīgais zeltījums arī bija laba ideja, šis barbariskais spožums ļautu man kaut vai pašam karalim uzkārt kaklā reklāmas dēļus —, un šos uzrakstus vajadzēja nolasīt priekšā lordiem un lēdijām un izskaidrot, kas ir ziepes; ja lordi un lēdijas baidītos no tām — likt, lai izmēģina ziepes pie suņa. Nākošais misionāra gājiens bija savākt kopā visu ģimeni un nodemonstrēt ziepes uz savas ādas; viņš nedrīkstēja atstāt neizmantotu nevienu — lai cik bīstamu eksperimentu, kas spētu pārliecināt dižciltīgos par ziepju nekaitīgumu; ja tomēr vēl paliek kādas šaubas, misionāram jānoķer eremīts — ar viņiem pilni visi meži; viņi dēvē sevi par svētajiem, un visi viņus par tādiem arī uzskata. Viņi ir neizsakāmi svēti, dara brīnumus un tiek uzlūkoti bijīgā apbrīnā. Ja eremīts pēc mazgāšanas paliek dzīvs un hercogs tomēr nav pārliecināts, tad neko darīt, jāatstāj viņš mierā.

Pieveikuši uz ceļa kādu klejojošu bruņinieku, mani misionāri lika viņam nomazgāties un zvērēt, ka, tiklīdz viņš būs atveseļojies, viņš uzkārs kaklā reklāmas dēli un izplatīs ziepes un civilizāciju līdz savai mirstamai stundai. Rezultātā ziepju druvas kopēju pulks pamazām vien auga un reforma vērsās plašumā. Mana ziepju fabrika rāvās pāri spēkiem. No sākuma tur pietika ar diviem strādniekiem, bet pirms manas došanās ceļā strādāja jau piecpadsmit vīru — un fabrika darbojās dienu un nakti; atmosfēriskais efekts bija tik pamatīgs, ka pats karalis gandrīz paģība un, pēc elpas cīnīdamies, izdvesa, ka viņš gan vairs ilgāk nespējot izturēt, un sers Lanselots to vien darīja kā staigāja pa jumtu un lādējās, kaut gan es viņu brīdināju, ka uz jumta būs vēl ļaunāk, taču viņš sacīja, ka viņam vajagot vismaz plašuma; un viņš nepārtraukti šķendējās, ka pils neesot īstā vieta ziepju fabrikai un lai viņš esot nolādēts, ja pats ar savām rokām nenožņaugtu vīru, kas iedomātos kaut ko tādu ierīkot viņa mājās. Klāt bija arī dāmas, bet ar to šeit neviens nerēķinājās, viņi lamātos arī bērnu priekšā, ja vējš pūstu no fabrikas puses.

Bruņinieku-misionāru sauca Lakots Vīraspēks, un viņš sacīja, ka pils tur kalnā piederot Fejai Morganai, karaļa Artura māsai un karaļa Uriena sievai, viņu monarhiste bija apmēram Kolumbijas apgabala lielumā — karaļvalsts vidū stāvot, varēja mest akmeņus pāri kaimiņu karaļa robežām. Karaļu un valstu Britānijā bija tikpat daudz kā mazajā Palestīnā Navinas Jēzus laikos, kad cilvēkiem vajadzēja gulēt ar pievilktiem ceļgaliem, jo kājas izstiept bez vīzas nedrīkstēja.

Lakots izskatījās ļoti nomākts, jo bija piedzīvojis smagāko neveiksmi savā kampaņā. Viņam neizdevies pārdot ne gabaliņa ziepju, kaut gan viņš demonstrējis visus reklāmas trikus, pat nomazgājis eremītu, bet eremīts nomiris. Patiešām smaga izgāšanās, jo nu to veco lopu noteikti iecels mocekļu kārtā un ievedīs Romas svēto kalendārā. Nabaga sers Lakots Vīraspēks, viņš vaidēja un grieza zobus dziļā izmisumā. Man sirds asiņoja klausoties, vajadzēja mierināt un remdēt viņa sirdssāpes. Tāpēc es sacīju:

— Neļaujies bēdām, krietno bruņiniek, tā vēl nav sakāve. Galva uz pleciem ir mums abiem, tev un man, un, ja cilvēkam galva uz pleciem, tad viņam nav sakāvju, ir tikai uzvaras. Paklausies vien, kā mēs šo šķietamo nelaimi pārvērtīsim reklāmā, viskolosālākajā reklāmā mūsu ziepēm, kāda vien iespējama, reklāmā, kas pārvērtis sakāvi pie Vašingtonas spožā Materhornas uzvarā. Nosauksim mūsu ziepes jaunā mocekļa vārdā. Kā tev tas patīk?

—   Patiesi, tas ir brīnum labi izdomāts.

—  Jā, godīgi sakot, no vienas pieticīgas sludinājuma rindiņas vairāk nevar prasīt, tie ir griesti.

Nelaimīgā kolportiera vaigs noskaidrojās. Viņš bija drošsirdīgs puisis un savā laikā izcīnījis daudz spožu uzvaru bruņinieku kautiņos. Lielāko slavu viņam bija atnesušas sadursmes ekskursijā, kurā viņš, līdzīgi man, bija devies ar jumpravu Maledisanti, tikpat nenogurdināmu pļāpātāju kā mana Sendija, vienīgi viņas mute izvirdusi lamas un apvainojumus, kurpretī Sendijas čalošana bija laipna un nevainīga. Es viņa bēdu stāstu zināju, tāpēc it labi sapratu līdzjūtību, kas pavīdēja viņa sejā, kad mēs atvadījāmies. Viņš žēloja mani nelaimē.

Mēs ar Sendiju, tālāk jādami, apspriedām viņa piedzīvojumus, un viņa pastāstīja, ka sera Lakota ķibeles sākušās, jau ceļā dodoties; pašā pirmajā dienā viņu izsitis no segliem karaļa āksts, un tādās reizēs pieņemts, ka meitene pāriet pie uzvarētāja, bet Maledisante to nedarījusi un arī turpmāk palikusi pie viņa, par spīti visām sakāvēm. Es gribēju zināt, kas notiktu, ja uzvarētājs savu trofeju nepieņemtu. Sendija teica, ka par to nevarot būt ne runas, esot vien jāpieņem. Uzvarētājs nedrīkstot atteikties, tas nepieklājoties. So apstākli es iegaumēju. Ja Sendijas pļāpāšana kādubrid kļūtu pārāk nepanesama, es ļautos, lai cits bruņinieks mani pieveic, un viņa varbūt aizietu pie uzvarētāja.

Drīz mēs jau sasaucāmies ar sargkareivjiem uz pils mūra un pēc neilgām pārrunām tikām ielaisti. Par šo vizīti es nevaru pastāstīt neko labu. Man tā nebija nekāda vilšanās, par Fejas kundzi es jau biju dzirdējis diezgan, lai neko patīkamu negaidītu. Viņa turēja šausmās visu karaļvalsti, jo bija pratusi saviem padotajiem iestāstīt, ka ir varena burve. Visi viņas darbi bija nekrietni, visas tieksmes velnišķīgas. Līdz skropstu galiem viņa bija ledaina ļaunuma pilna. Viņas mūža ceļš bija bruģēts ar noziegumiem, starp kuriem slepkavība bija tīrais nieks. Ziņkārības pēc man gribējās viņu redzēt, bet apmēram tā, kā gribētos redzēt sātanu. Man par brīnumu, viņa izrādījās daiļa, melnām domām nebija izdevies ievilkt atbaidošus vaibstus šajā sejā, gadiem nebija izdevies iegrauzt ne grumbiņas atlasa ādā vai laupīt tās ziedošo svaigumu. Viņa mierīgi varētu uzdoties par vecā Uriena mazmeitiņu vai tikt noturēta par sava miesīgā dēla māsu.

Tiklīdz bijām iekļuvuši pa pils vārtiem, mūs veda pie karalienes. Tur bija arī karalis Uriens, labsirdīga, bet visai nomākta izskata sirmgalvis, tāpat dēls, sers Uvēns Baltrocis, ko man bija interesanti redzēt, jo pēc nostāstiem viņš reiz cīnījies viens pret trīsdesmit bruņiniekiem un bija piedalījies arī tajā klejojumā ar seru Gavēņu un seru Markhauzu, ko pārstāstot Sendija dzina mani izmisumā. Bet galvenā atrakcija tomēr bija Morgana, visspilgtākā parādība šajā zālē un neapšaubāmā pils un saimes noteicēja. Viņa lika mums apsēsties un tad ar vissirsnīgākajiem smaidiem un laipnību sāka mani izvaicāt. Ak dievs, viņas valoda bija kā putna dziesma vai stabules, vai vēl kāda saldāka dūdošana! Drīz es vairs nešaubījos, ka šī jaukā sieviete ir ļaunprātīgi apmelota. Viņa vīteroja un vīteroja, un pēkšņi skaists, jauns pāžs varvīkšņoti raibās drānās pieslīdēja graciozi un līgani kā upes vilnis ar zelta paplāti un, ceļus viņas priekšā lokot, pārspīlēja savu pazemību, zaudēja līdzsvaru un mazliet piedūrās viņas kājai. Viņa ietrieca zēnā dunci tik lietišķi un veikli, kā nogalinādama žurku!

Nabaga bērns! Viņš sabruka uz grīdas, nāves mokās noraustīja savus zīdā tērptos locekļus un bija pagalam. Vecajam karalim izlauzās neviļi līdzjūtīgs «O-o!». Viens vienīgs skatiens pataisīja viņu mēmu, un nekādas izsaukuma zīmes vairs nesekoja. Sers Uvēns, paklausot mātes mājienam, izgāja priekšnamā un pasauca dažus kalpus, kamēr kundzes valodiņa saldi urdzēja tālāk.

Es redzēju, ka viņa ir laba namamāte, jo arī tērzēdama ar acs kaktiņu sekoja kalpotājiem, lai viņi bez liekas stomīšanās savāktu līķi un žigli iznestu laukā; kad kalpi atgriezās ar svaigiem, tīriem dvieļiem, viņa sūtīja tos atpakaļ pēc citiem; kad viņi bija beiguši uzslaucīt grīdu un taisījās iet, viņa parādīja uz sarkanu asaras lieluma traipiņu, ko kalpa laiskās acis nebija pamanījušas. Es nopratu, ka Lakots Vīraspēks nav nonācis tiešā saskarē ar pils saimnieci. Cik bieži mēmas, nevilšas liecības ir daiļrunīgākas un skaļākas par jebkuriem vārdiem!

Feja Morgana čaloja, kā čalojusi, tikpat saldi un muzikāli. Brīnumaina sieviete! Un kas viņai bija par skatienu: ja tas pārmetoši vērsās uz kādu kalpu, nelaimīgais sarāvās un sakņupa, kā to dara bailīgi ļautiņi, kad mākoņos uzplaiksni zibens. Es pats pie tā nonāktu, ja būtu viņas kalps. Tāpat kā nabaga vecais Uriens, kas vispār dzīvoja vienās nepārtrauktās šausmās; karaliene pat nepagriezās uz viņa pusi, kad viņš jau samiedza acis.

Sarunas vidū es nejauši paslavēju karali Arturu, uz brīdi aizmirsis, kā šī sieviete ienīst savu brāli. Ar manu mazo komplimentu pietika. Viņa satumsa kā negaisa mākonis, viņa atsauca sargus un pavēlēja:

—   Cietumā šos vazaņķus!

Man pat šermuļi pārskrēja, tik slikta slava bija viņas cietumiem. Ne vārdu es nespēju izdomāt vai pateikt sava glābiņa labad. Toties Sendija gan. Kad sarga roka nolaidās man uz pleca, viņa mierīgā paļāvība ierunājās:

—  Vai dievs tev prātu atņēmis, nesamanīgā, ka tu uz savu galu dzenies? Tas ir Saimnieks!

Kas par laimīgu ideju — un tik vienkāršu, taču man pašam tā nekad nebūtu ienākusi prātā. Neesmu dzimis kautrīgs viscaur, bet plankumiņiem, un šis bija viens no tiem.

Efekts bija tāds, it kā Sendija būtu nospiedusi elektrības slēdzi. Kundzes vaigs gaiši uzmirdzēja, viņa atkal staroja smaidos, atplauka glaimīgā pieglaudibā, tomēr nespēja gluži apslēpt, ka ir līdz nāvei nobiedēta. Viņa sacīja:

—   Jel paklausies vien uz savu kalponi! Itin kā manam gaišajam skatam kas apslēpts paliktu un cilvēkam, kurš pašu Merlinu pieveicis, es tādus vārdus citādi teiktu, kā vien pajokot gribēdama? Es paredzēju tavu atnākšanu un pazinu tevi, līdzko tu spēri kāju pār manu slieksni. Es izspēlēju mazu joku cerībā, ka tu iztrūcināsies un mums kādu no savām mākām parādīsi, jo vai gan jāšaubās būtu, ka tu varēji šos sargus sist ar burvju liesmu un viņus pelnos pārvērst, kāds brīnums nav manos spēkos, taču biju ziņkārīga kā bērns to savām acīm skatīt.

Sargi nebija tik ziņkārīgi un pazuda, tiklīdz viņiem ļāva iet.

XVII nodaļa karaliskais mielasts

Karaliene, redzēdama, ka esmu mierīgs un nekādu aizvainojumu neizrādu, bez šaubām, nosprieda, ka esmu viņas vārdiem noticējis, jo viņas bailes izgaisa, un drīz viņa jau tik neatlaidīgi plijās man virsū, lai parādu savu burvju spēku, kādu nogalinādams, ka mani tas sāka jau apgrūtināt. Man par lielu atvieglojumu, viņas uzmākšanos pārtrauca aicinājums uz lūgšanu. Vienu gan nevarēja noliegt: lai cik varmācīgi, slepkavīgi, mantrausīgi un morāliski pagrimuši bija Anglijas dižciltīgie, viņi bija dziļi un aizrautīgi reliģiozi. Nekas nespēja novērst viņus no baznīcas prasītajām ticības ceremonijām, tās viņi pildīja regulāri un no visas sirds. Ne vienu reizi vien man gadījies redzēt bruņinieku, kas, nogāzis zemē savu pretinieku, vispirms noskaita lūgšanu un tad tikai pārgriež viņam rīkli, tāpat kā dažu labu citu, kas, uzglūnējis slēpnī un aizraidījis ienaidnieku viņā saulē, steidzas uz tuvāko ceļmalas baznīciņu, lai locītu ceļus pazemīgā pateicības lūgšanā, pat nepakavējies aplaupīt līķi. Tik jauki un sirsnīgi momenti nav sastopami pat Benvenuto Cellīni — desmit gadu simteņus vēlākā svētā vientieša dzīvē. Ikviens Britānijas augstmanis ar visu ģimeni katru dienu izstāvēja gan rīta, gan vakara dievkalpojumus savā privātajā kapelā, un dienas gaitā pat visnekrietnākie reizes piecas vai sešas gremdējās kopīgās lūgšanās. Sis nopelns visā pilnībā pieder baznīcai. Tas man jāatzīst, lai gan nekāds draugs katoļu baznīcai neesmu. Un bieži pats pret savu gribu esmu nodomājis: «Ko gan šī zeme iesāktu bez baznīcas?»

Pēc lūgšanām mēs ēdām vakariņas lielajā banketu zālē, kas, simtiem lāpu apgaismota, mirdzēja visā savā izšķērdīgajā, rupjajā krāšņumā, kāds piederējās zāles saimnieku karaliskajai kārtai. Vienā zāles galā uz paaugstinājuma stāvēja atsevišķs galds karalim, karalienei un seram Uvē- nam. Zemāk cauri visai zālei stiepās kopīgais galds. Ka- raļpārim tuvākajā galā sēdēja abu dzimumu dižciltīgie viesi, viņu pieaugušie ģimenes locekļi un galms sešdesmit viena cilvēka sastāvā, tālākajā — karaļpils zemākie ierēdņi ar saviem padotajiem simt astoņpadsmit cilvēku sastāvā, un aiz katra sēdētāja vēl stāvēja livrejots sulainis, kas apkalpoja mielasta dalībniekus. Tas bija ļoti jauks skats. Galerijā orķestris ar cimbolēm, ragiem, arfām un citām šausmām ievadīja dzīres ar gaudulīgu melodiju, kas izklausījās pēc vēlākos gadsimtos pazīstamās dziesmas «Salda miera pilna sirds» rupja pirmuzmetuma. Patlaban tā bija jauna, un orķestrim būtu gan derējis vairāk piestrādāt mēģinājumos. Sī vai cita iemesla dēļ karaliene lika komponistu pēc vakariņām pakārt.

Pēc mūzikas priesteris, kas stāvēja aiz karaļa galda, sacīja cildeni garu lūgšanu šķietamā latīņu valodā. Tad sulaiņu bataljons metās uz priekšu no saviem posteņiem, drāzās, šāvās, lidoja, grāba, nesa — un varenā barošana sākās; ne vārds vairs neatskanēja, visi spēki bija atdoti darbam. Žokļu rindas vērās vaļā un ciet vienā ritmā, radot skaņu, kas līdzinājās apslāpētai pazemes mašīnu rūkoņai.

Haoss ilga pusotras stundas un beidzās ar prātam neaptveramu iznīcības ainu. No mielasta goda un lepnuma — milzīgā meža kuiļa, kas tik diženi un iespaidīgi slējās galda vidū, nu bija palicis pāri kaut kas krinolīna stīpām līdzīgs; un kuilis jau bija tikai piemērs un simbols tam, kas noticis ar visiem pārējiem ēdieniem.

Līdz ar kūkām un citiem našķiem sākās smaga dzeršana un runāšana. Galons pēc galona vīna un medus salija abēju dzimumu rīklēs, visi kļuva omulīgi, tad laimīgi, tad vētraini līksmi un taisīja pamatīgu troksni. Vīrieši stāstīja tādas anekdotes, ka šausmas klausīties, bet neviens nesarka, un, kad anekdotes sāls bija saprasta, dzīrotāju zviegšana tricināja cietokšņa mūrus. Dāmas nepalika parādā un izmeta jociņus, kas pašai Navaras Margaritai vai visudiženajai Anglijas Elizabetei liktu paslēpt seju mutautiņā, bet šeit neviens neslēpās, tikai smējās, pareizāk sakot, rēca. Gandrīz visu neķītrību galvenie varoņi bija garīdznieki, kas nebūt nemulsināja pils kapelānu, viņš smējās līdz ar citiem un, kad arī viņu skubināja dziedāt, norēca tikpat piedauzīgu dziesmu kā pārējās, kas tovakar skanēja pie galda.

Ap pusnakti visi bija noguruši un pārsmējušies līdz vēdergraizēm un, protams, arī piedzērušies kā nu kurais: cits izplūda asarās, cits sirsnibā, cits jautrs, cits atkal ķildīgs, vēl cits nolūzis un zem galda. No dāmām visbais- mīgāk piedzērās kāda jauna, daiļa hercogiene, kurai šis bija kāzu priekšvakars. Pašlaik viņa būtu varējusi pozēt Orleānas hercoga jaunās meitas portretam tajā slavenajā vakarā, kad viņu ļenganu, pārdzērušos, neķītrās lamās brēcošu nesa uz gultu zaudētajos un apraudātajos Paval- donības laikos.

Pēkšņi, kamēr priesteris jau cēla rokas un visas vēl pie apziņas esošās galvas godbijīgi noliecās, lai saņemtu svētību, zem durvju velves zāles otrā galā parādījās sirma, pār savu kruķi salīkusi veca dāma; viņa pacēla kruķi, pastiepa to pret karalieni un kliedza:

—   Lāsts un dieva sodība pār tevi, tu sieva bez žēlastības, kas nokāvi manu nevainīgo mazdēliņu un padarīji par tuksnesi šo veco sirdi, kurai nebija ne bērna, ne drauga, ne atbalsta, ne mierinājuma šajā pasaulē kā vienīgi viņš!

Dzīrotāji drausmās pārkrustījās, jo lāsts tajos laikos nozīmēja kaut ko briesmīgu, bet karaliene ar nāves uguni acīs majestātiski saslējās un izmeta pavēli:

—   Ņemiet viņu ciet! Uz sārta!

Sargi jau atstāja savas vietas, lai pildītu pavēli. Kauns un negods bija uz kaut ko tādu skatīties. Ko darīt? Sendija vaicājoši palūkojās uz mani, es sapratu, ka pār viņu atkal nākusi iedvesma. Es sacīju:

—   Dari, kā zini.

Viņa pielēca kājās un pagriezās pret karalieni. Viņa pacēla roku, norādīja uz mani un teica:

—  Jūsu augstība, viņš saka, tam nebūs notikt. Liec, lai karakalpi atstājas no tās sievas, arig viņš satrieks šo pili pīšļos un putekļos, un gaisīs tā no zemes virsus kā sapnis rīta svīdumā!

Nolādēts, nu gan viņa nezina, ko sola! Ja karalienei ienāks prātā . . .

Bet ar to pašu mans apjukums beidzās un bailes pārgāja, kā nebijušas, jo karaliene padevās uz vietas un neizrādīja ne mazāko pretestību; viņa tikai pamāja, ka pavēle atsaukta, un nošļuka savā krēslā. Apsēdās viņa jau skaidrā prātā. Tāpat kā vairums pārējo. Dzīrotāji lēca kājās, atmetuši galma ceremonijas pa roku galam, un barā šāvās uz durvīm, apgāzdami krēslus, sasizdami traukus, grūzdamies, plēsdamies, cits pār citu spiezdamies, viņi lauzās laukā, pirms neesmu pārdomājis un aizpūtis šo pili visuma drūmajos klajos. Jā, jā, jā, lētticīgi viņi bija bez gala. Neaptverami lētticīgi.

Nabaga karaliene bija tik ļoti satriekta un pazemota, ka baidījās pat pakārt komponistu, neprasīdama man atļauju. Man bija viņas ļoti žēl — un, domāju, katram būtu, jo viņai ciešanas bija patiesas, tāpēc es saprāta robežās gribēju būt atsaucīgs un nenovest stāvokli nevēlamās galējībās. Tāpēc es vispusīgi pārdomāju šo lietu un beidzot liku muzikantiem vēlreiz nospēlēt mums «Salda miera pilno sirdi». Pārliecinājies, ka viņai taisnība, es atļāvu pakārt visu orķestri. Sī mazā piekāpšanās uzreiz padarīja karalienes dzīvi gaišāku. Valstsvīrs maz ko iegūst, dzelžaini pastāvēdams uz savu varu jebkurā vietā un lietā, jo tādējādi viņš ievaino padoto lepnumu un krāj draudus savai varenībai. Sīkas pielaides šad vai tad, ja tās nevar nodarīt neko ļaunu, ir gudrākā politika.

Tagad, kad karaliene bija nomierinājusies un gandrīz jau pavisam laimīga, vīna tvaiki atkal kāpa galvā un viņa atguva valodu. Tas ir, atsāka veco mūziku — lika šķindēt savas balss sudraba zvārgulītim. Runāšanā viņa bija meistariene. Man neklājās atgādināt, ka ir jau ļoti vēls, ka esmu ļoti noguris un man ļoti nāk miegs. Atlika vienīgi izturēt līdz galam. Nožēloju, ka neaizgāju gulēt, kamēr tas bija iespējams. Tā nu viņas zvārgulītis šķindēja un šķindēja miegā grimušās pils dobjajā, spokainajā klusumā, kurā tikai brīdi pa brīdim kā no dziļas pazemes atskanēja kaut kas apslāpētiem kaucieniem līdzīgs — nāves moku atbalss, no kuras man auksts skrēja pa kauliem. Karaliene apklusa, viņas acis uzmirdzēja labpatikā, viņa atlieca daiļo galviņu, kā to ieklausīdamies dara putni. Skaņa atkal ieurbās nakts klusumā.

—   Kas tas ir? — es jautāju.

—   Patiesi stūrgalvīga dvēsele un ilgi pacieš. Nu jau daudzas stundas.

—   Ko pacieš?

—   Spīdzināšanu. Nāc, tu lielus jokus redzēsi. Jāšu viņš joprojām neatzīsies, tu varēsi paraudzīties, kā viņu saplēš gabalos.

Ak, tavu piemīlīgu pekles radījumu — un vēl tik nosvērtu un nesatricināmu, kur man visas dzīslas sāpēja, jūtot līdzi nezināmā cilvēka mokām! Mūs pavadīja bruņās tērpti sargi ar degošām lāpām rokās, mūsu soļi dobji atbalsojās garajos, drēgnumā čūlājošos gaiteņos un akmens kāpnēs, kas oda pēc gadusimteņu pelējuma un tumsas, — garš, baismīgs ceļš, ko nebūt nepadarīja īsāku un gaišāku burves sudraba mēlīte, kas stāstīja par cietēju un viņa noziegumu. Viņu uzdevis anonīms ziņotājs par brieža nomaitāšanu karaļa mežā. Es sacīju:

—   Uzklausīt tikai nezināmu liecinieku nav taisnīgi, Jūsu Augstība. Godīgāk būtu konfrontēt apsūdzēto ar apsūdzētāju.

—   Patiesi, kā neatgādājos to nieka dēļ paģērēt. Un, būtu atgādājusies, neba tas ko dotu, apsūdzētāja vaigu slēpa nakts tumsība, viņš tikai pasacīja mežsargam un tūdaļ aizgāja, un tādējādi mežsargs viņu nepazina.

—  Tātad vienīgi šis nepazīstamais redzēja brieža nošaušanu?

—   Apžēliņ, neviens to nav redzējis, nepazīstamais šo iesīkstējušo neģēli netālu no zemē guļošā brieža ieraudzīja un, par karaļa taisnīgām tiesībām degdams, nāca un viņu mežsargam uzdeva.

—   Tātad arī nepazīstamais bija netālu no brieža? Vai nav iespējams, ka viņš pats to briedi nogalinājis? Viņa dedzība varēja būt tikai maska — tā izskatās diezgan aizdomīga. Un ko Jūsu Augstība cer panākt ar šī vīra spīdzināšanu? Kāds no tās labums?

—   Jāšu viņš neatzīsies, viņa dvēsele ies pazušanā. Dzīvību par savu noziegumu viņš tāpat parādā likumam — un es gan pieraudzīšu, lai viņš savu parādu nomaksā! — bet bojā eja draud manai dvēselei, ja ļaušu viņam, savus grēkus neatzinušam un atlaišanu nesaņēmušam, mirt. Neba es tāda muļķe, ka viņam par patikšanu ellē nonāktu!

—   Bet, Jūsu Augstība, ja nu viņam nav ko atzīties?

—   Itin drīz mēs to redzēsim. Jāšu nomocīšu viņu līdz nāvei un viņš neatzīsies, varbūt tas patiesi rādīs, ka viņam nav bijis ko atzīties, — jebšu kas to var droši teikt? Bet tālab vien, ka viņam nav bijis ko atzīt, mana dvēsele lai taptu nolādēta dēļ savus grēkus neatzinuša vīra? Nē, savu dvēseli es būšu glābusi.

Tāda nu bija tolaiku stūrgalvīgā nevēlēšanās domāt. Pārliecināt viņu būtu veltīgas pūles. Argumentiem nav varas pār akmenscieti ieaudzinātu uzskatu, argumenti to spēj satricināt tikpat maz, kā viļņi satricina klinti. Un viņa bija audzināta gluži tāpat kā citi. Sīs zemes visgaišākie prāti nespētu atrast karalienes pārliecībā nekādu kļūdu.

Kad mēs iegājām moku kambarī, manām acīm pavērās skats, ko es nekad nespēšu aizmirst, lai kā pūlētos. Jauns milzis, ap gadiem trīsdesmit, gulēja nostiepts uz moku sola, ap roku un kāju locītavām sasieto virvju gali bija pārmesti pār četrām vinčām. Viņš bija bāls kā nāve, seja sastingusi mokās, piere lielās sviedru lāsēs. Pār viņu bija noliecies garīdznieks, blakus bende, sargi stāvēja savās vietās, gar sienām tverekļos kūpēja lāpas; kaktiņā sakņu- pusi sēdēja jauna sieviete ar sāpēs drebošām lūpām un mežonīgām vajāta dzīvnieka acīm; viņas klēpī gulēja zīdainis. Kad mēs parādījāmies uz sliekšņa, bende viegli pagrieza savas mašinērijas rokturi, kas izrāva kliedzienu gan no spīdzināmā, gan sievietes mutes; bet es uzsaucu, un bende atlaida virves, pat nepaskatījies, kas runā. Es ne- varēju piejaut šo zvērību, es nomirtu, ja man būtu uz to jāskatas. Es liku karalienei līdz ar visiem pārējiem atstāt moku kambari, lai es varu parunāt ar apsūdzēto viens; kad viņa taisījās iebilst, es čukstus piebildu, ka nevēlos kalpu priekšā ar viņu strīdēties, bet prasu paklausību karaļa Artura vārdā kā viņa tiešais pārstāvis. Viņa redzēja, ka jāpadodas. Es lūdzu, lai viņa pasaka šiem cilvēkiem, kas es esmu, un atstāj mūs vienus. Patīkami tas nebija, bet viņa norija šo krupi un izdarīja pat vairāk, nekā es biju prasījis. Es gribēju tikai balstīties uz viņas autoritāti, bet viņa teica:

—  Jums būs darīt visu, ko šis lords pavēlēs. Viņš ir Saimnieks.

Manam vārdam patiesi piemita burvju spēks, to varēja redzēt no šo žurku locīšanās. Karalienes sargi sastājās rindā un kopā ar viņu un lāpu nesējiem maršēja projām, pazemes gaiteņi atbalsoja aizejošo soļu stingro takti. Es biju licis pārcelt cietumnieku no moku sola uz guļamās lāviņas, paprasījis zāles viņa ievainojumiem un vīnu, ko padzerties. Sieviete pierāpās klāt un skatījās karsti, mīloši, bet tramīgi — it kā baidīdamās, ka viņu nepadzen; viņa pat mēģināja zagšus pieskarties vīra pierei un atlēca atpakaļ šausmās, kad es neviļus pagriezos uz viņas pusi. To bija sāpīgi redzēt.

—  Ak dievs, — es teicu, — glāsti viņu, meitēn, cik gribi! Dari visu, kas tev patīk, neliecies par mani ne zinis!

Jā, un tad viņas acis kļuva pateicīgas kā dzīvniekam, kas sapratis, ka viņam dara labu. Bērnu nolikusi, viņa tūlīt pieglaudās vīra vaigam, roka glāstot slīdēja pār viņa matiem, no acīm plūda laimes asaras. Vīrs atguva samaņu un glāstīja savu -sievu ar acīm — tas bija viss, ko viņš varēja darīt. Nu es nolēmu, ka laiks iztīrīt šo midzeni, un te vairs nepalika neviens, izņemot cietumnieka ģimeni un mani. Tad es teicu:

—   Nu, mans draugs, pastāsti man, kas tev par šo lietu sakāms, ko viņa saka, es jau zinu.

Vīrs pagrozīja galvu par zīmi, ka nerunās. Bet sievietei — vismaz man tā likās — mans jautājums patika. Es turpināju:

—   Tu mani pazīsti?

—   Jā. Artura valstībā visi tevi pazīst.

—       Tādā gadījumā, ja tev par mani stāstīta patiesība, tev nebūtu jābaidās ar mani runāt.

Sieviete dedzīgi iejaucās:

—       Ai, visugaišo lord, pārrunā viņu! Tu vari, un tu iespēj! Ai, viņa ciešanas ir briesmīgas, un viss tikai manis, manislab! Kā man to panest? Jele varētu es ieraudzīt viņu mirstam vieglā, ātrā nāvē! Ai, manu Hugo, es nespēju to vairs izturēt!

Un viņa elsodama sabruka pie manām kājām un lūdzās. Taču ko viņa lūdza? Sava vīra nāvi? Nu es vairs galigi neko nesapratu. Bet Hugo pārtrauca viņu, sacīdams:

—       Mieru! Tu neapjēdz, ko prasi. Vai lai nolemju bada nāvei savus mīļos paša vieglas nāves labad? Vajadzētu tev mani krietnāk pazīt.

—        Pagaidiet, — es teicu. — Es te kaut ko nesaprotu. Tā ir ačgārnība. Lūdzu . ..

—       Ai, manu dārgo lord, tikai pārrunā viņu! Paraugies, kā viņa mocības manu sirdi plosa. Ak, kālab viņš negrib atzīties, kālab liedz man atspirgšanu un mierinājumu, ka viņš ātrā nāvē gājis …

—       Kādas aplamības tu runā? Viņš izies no šejienes kā brīvs vīrs, nevis mirs kaut kādā tur nāvē!

—       Viņš ir glābts! Jo pats karalis ar sava kalpa muti runā! Un Artura vārdi ir zelts.

—       Beidzot jūs saprotat, ka varat uz mani paļauties. Kāpēc ne tūlīt?

—   Kas gan šaubījās? Nele es, patiesi, nedz viņa.

—   Kāpēc tad tu negribi man pastāstīt, kā tas notika?

—   Tu man vēl neko solījis nebiji.

—        Skaidrs, skaidrs … Un tomēr es arī tagad vēl nesaprotu. Tu pacieti spīdzināšanu un neatzinies, ar to taču pat visvājākajai saprašanai būtu diezgan, lai zinātu, ka tev nav ko atzīties.

—       Man, gaišo lord? Kā tad tā? Es biju tas, kas briedi nomaitāja.

—       Tu pats nomaitāji? Nē, patiešām, tik neizprotamu gadījumu man nav nācies …

—       Dārgo lord, ceļos krizdama, es vinu atzīties lūdzu, bet…

—       Tu lūdzi! Jo talak, jo trakak! Kāpēc tu gribēji, lai viņš to dara?

—   Tas viņam ātru navi atnestu, un visas nežēlīgās mocības secen ietu.

—   Zināma jēga tur ir. Bet viņš negribēja to ātro nāvi.

—   Viņš? Viņš gribēja gan, vari nešaubīties.

—   Nu, tad kāda velna pēc viņš neatzinās?

—   Ak, gaišo lord, savu sievu un sīku bērniņu bez maizes kumosa un jumta virs galvas pamest?

—   Nu, zelta sirds.es tevi saprotu. Ļaunais likums atņem notiesātā māju un mantu un palaiž viņa atraitni un bāreņus pasaulē ar ubaga tarbu. Viņi var gan nomocīt tevi līdz nāvei, bet bez tavas atzīšanās nedrīkst aplaupīt tavu sievu un bērnu. Tu stāvēji par viņiem kā vīrs, un tu, uzticīgā sieviete un dzīves biedre, pūlējies atbrīvot savu vīru no mocībām par savas lēnās bada nāves cenu, patiešām, vīrietim jāapzinās sava niecība, iedomājoties vien, uz kādu pašaizliedzību spējīgs jūsu dzimums. Es nosūtīšu jūs abus uz savu koloniju, jums tur patiks — tā ir Fabrika, kurā es no akliem smaga darba automātiem gribu veidot cilvēkus.

XVIII NODAĻA karalienes cietuma pagrabos

Jā, šo lietu es nokārtoju; es panācu, lai nabaga vīru laiž mājās. Man ļoti gribējās nostiept uz moku sola pašu bendi — un ne jau tāpēc, ka viņš bija krietns, centīgs un apzinīgs sava amata kalps, jo patiešām nevar cilvēkam pārmest, ka viņš labi pilda savu pienākumu, bet lai atriebtos par to tīksmīgumu, ar kādu viņš mocīja un dzina izmisumā jauno sievieti. To man izstāstīja priesteris un dedzīgi pastāvēja uz viņa sodīšanu. Dažu labu reizi man vajadzēja piedzīvot šādus nepatīkamus momentus. Es domāju — epizodes, kas rādīja, ka ne visi priesteri bija blēži un pašlabuma meklētāji, bet ka daudzi, pat vairākums, kas darbojās vienkāršās tautas vidū, bija sirsnīgi un taisnīgi un darīja visu, lai remdētu cilvēku bēdas un ciešanas. Tur nu neko nevarēja līdzēt, kaut gan bieži tas man krita uz nerviem. Taču to es laidu pār galvu. Nav manā dabā ilgi raizēties par lietām, ko nespēju grozīt.

Tomēr tas man nepatika, jo šis apstāklis samierināja cilvēkus ar autoritatīvo baznīcu. Mums vajadzīga reliģija -— tas skaidrs bez vārdiem —, bet, manuprāt, ticību vajag saskaldīt vismaz četrdesmit brīvās sektās, lai tās skatās cita citai uz pirkstiem, kā manu laiku Savienotajās Valstīs. Spēka koncentrācija politiskā aparātā ir kaitīga, un autoritatīva baznica ir politisks aparāts — kā politisks aparāts tā ir radīta, auklēta, lolota un audzināta; tā ir naidīga jebkādai cilvēciskai brīvībai, un to labo, ko baznīca dara, baznīca darītu vēl labāk, ja būtu sadalīta sektās. Tas nav likums, tas nav bauslis, tikai manas — atsevišķi ņemta cilvēka domas: tāpēc ne vairāk vērtas kā pāvesta domas — šajā gadījumā varbūt pat mazāk.

Nudien es nevarēju nostiept bendi uz moku sola, tāpat kā nevarēju neņemt vērā priestera taisnīgo sūdzību. Sā vai tā, cilvēkam jācieš savs sods, tāpēc es atstādināju bendi no amata un iecēlu par diriģentu jaunajam orķestrim, kam vajadzēja stāties pakārtā orķestra vietā. Viņš izmisīgi lūdzās, viņš teica, ka neprot spēlēt, — ticama aizbildināšanās, taču nepietiekama — galmā nebija neviena muzikanta, kas prastu.

Karaliene nākamajā rītā bija ļoti sašutusi, uzzinot, ka viņa nedabūs ne Hugo dzīvību, ne īpašumu. Bet es sacīju, ka viņai jānes Savs krusts, ka pēc likuma un parašām viņai šī cilvēka dzīvība un manta gan noteikti pienākas, taču šim vīram bija vainu mīkstinoši apstākļi, un karaļa Artura vārdā es viņam piedevu. Briedis postīja viņa laukus, un viņš to nogalināja pēkšņā dusmu uzliesmojumā, nevis lai gūtu sev kādu labumu, un viņš aiznesa to uz karaļa mežu cerībā, ka vainīgo neviens neatklās. Nolādēts sievišķis, es nekādi nespēju viņai iestāstīt, ka pēkšņas dusmas ir vainu mīkstinošs apstāklis brieža — vai pat cilvēka — nogalināšanā, tāpēc es atmetu ar roku, lai viņa pūšas, cik uziet. Es biju domājis, viņa sapratīs manu piezīmi, ka pēkšņās dusmas gadījumā ar pāžu mīkstina viņas noziegumu.

— Noziegumu! — viņa iesaucās. — Kā tu runā! Noziegumu, tik tiešām! Es taču taisos par viņu samaksāt! — Jā, nebija nekādas nozīmes apelēt pie viņas prāta. Audzināšana — audzināšana ir viss, tikai audzināšana veido cilvēku. Mēs runājam par dabu, tās ir muļķības, nav nekādas dabas; ar šo kļūdīgo apzīmējumu mēs domājam iedzimtību un audzināšanu. Mums nav savu domu, mums nav

patstāvīgu spriedumu, tie mums ir iedvesti un ieaudzināti. Viss, kas mūsos oriģināls un par ko mūs varētu taisnīgi cildināt vai nopelt, brīvi novietotos zem batista izšujamās adatiņas smailes, pārējais būvēts no atomiem, ko mūsu apziņā ieguldījusi un iedzemdinājusi biljoniem gadu garā senču virkne, sākot ar Ādama māla piku vai sienāzi, vai pērtiķi, no kura tik garlaicīgi, uzpūtīgi un neveiksmīgi attīstījusies mūsu cilts. Kas attiecas uz mani, tad vienīgais, kas man rūpēja šajā lēnajā, skumjajā svētceļojumā, šajā patētiskajā dreifā starp divām mūžībām, bija noskatīties un pieticīgi nodzīvot tīru, pilnskanīgu un nevainojamu dzīvi un saglabāt sevī to mikroskopisko atomu, kas bija patiešām mans, pārējais varēja mierīgi laisties atpakaļ nebūtībā, man gar to nebija nekādas daļas.

Nē, velns šo sievišķi rāvis, prāta viņai nebūt netrūka, saprašanas arī ne, bet audzināšana bija pārvērtusi viņu ēzelienē — protams, tikai no daudz vēlāku gadsimtu viedokļa. Nogalināt pāžu nebija noziegums — viņa drīkstēja nogalināt un mierīgi pastāvēja uz savām tiesībām, neapzinādamās nekādu vainu. Viņa dzīvoja veselu paaudžu neapšaubītā un neiedragātā pārliecībā, ka likums, kas atļauj viņai nogalināt jebkuru savu padoto, kad vien ienāk prātā, ir absolūti pareizs un taisnīgs likums.

Un tomēr — pat Sātanam jādod gods, kas viņam pienākas. Viņa pelnīja uzslavu, un es gribēju uzslavēt, taču vārdi diez kāpēc ķērās kaklā. Viņai bija tiesības nogalināt zēnu, bet ne mazākā pienākuma par to maksāt. Viņa gluži labi zināja, ka rīkojas cēli un augstsirdīgi, samaksādama par zēnu. Elementāra taisnīguma dēļ man vajadzēja bilst kādu labu vārdu, bet es nespēju — lūpas neklausīja. Es nevarēju padzīt no savām gara acīm nelaimīgo, sāpju salauzto vecmāmuļu un uz grīdas saļimušo skaisto, noslepkavoto bērnu, kura greznais zīda tērps mirka viņa sirds asinīs. Kā viņa varēja par to samaksāt? Kam viņa varēja samaksāt? Taču, ņemot vērā, kā šī sieviete audzināta, viņa pelnīja uzslavu, pat dievināšanu. Tikai es nespēju to pateikt, es biju audzināts citādi. Es varēju vienīgi sagrābstīt komplimentu, tā sakot, no ārpuses, un, lai cik bēdīgi neliktos, tas bija patiess.

— Majestāte, jūsu pavalstnieki būs sajūsmā.

Tīra taisnība, un tomēr es apņēmos kādu dienu karalieni pakārt, ja vien būšu dzīvs. Daži no zemes likumiem bija pārāk nekrietni, caurcaurēm nekrietni. Saimnieks drīkstēja nogalināt savu vergu bez kāda iemesla — aiz dusmām, ļaunprātības vai vienkārši gara laika, gluži kā mēs redzējām kronēto personu nogalinām savu vergu, un to viņa drīkstēja darīt ar jebkuru, jo viņas vergi bija visi un katrs. Muižnieks drīkstēja nogalināt brīvu pilsoni un maksāt par viņu naudā vai graudā. Dižciltīgais dižciltīgo varēja nogalināt bez kādiem izdevumiem, cik nu tas attiecās uz likumu, toties viņam bija jārēķinās ar līdzīgu atmaksu. Katrs drīkstēja kādu nogalināt, tikai vienkāršais cilvēks un vergs nedrīkstēja — viņiem šīs privilēģijas nebija. Ja viņi nogalināja,^ tad tā bija slepkavība, un slepkavību likums nepieļāva. īsa un ātra izrēķināšanās notika ar pārdrošnieku — un viņa ģimeni arī —, kas bija pacēlis roku pret kādu no sabiedrības greznākajām kārtām. Ja zema dzimuma cilvēks ieskrāpēja dižciltīgā ādu kaut vai tik viegli, ka ne asins lāgā neuzsprāga, viņu tomēr tiesāja kā slepkavu: sarāva gabalos uz rata vai ar zirgiem, un ļaudis pūļiem vien skrēja to skatīties, plēst jokus un lieliski izpriecāties; un daudzas no krietno skatītāju piezīmēm bija tikpat rupjas un piedauzīgas kā tās, ko, vēstīdams par kāda kļūmīga Luija XV ienaidnieka saraustīšanu gabalos, savā grāmatā ietilpinājis piemīlīgais Kazanova.

Man šī drūmā pils jau bija līdz kaklam un gribējās ātrāk tikt projām, bet to es nevarēju, jo mani nomāca vēl kaut kas, ko mana sirdsapziņa neļāva un nekad mūžā neļautu aizmirst. Ja man vajadzētu radīt cilvēku no jauna, es viņu radītu bez sirdsapziņas. Tā ir viena no cilvēka visapgrūtinošākajām īpašībām, un, lai gan sirdsapziņa, protams, dara daudz ko labu, tomēr tās pakalpojumi neatmaksājas; es mīļuprāt iztiktu ar mazāk labuma, bet vairāk miera. Taču šīs atkal ir tikai manas personiskās domas; citi, kam mazāk pieredzes, var domāt savādāk. Katram ir tiesības uz personiskiem uzskatiem. Es pastāvu tikai uz vienu: esmu jutis savu sirdsapziņu ilgus gadus un zinu, ka man tā sagādājusi vairāk bēdu un nepatikšanu nekā jebkura cita no manām iedzimtajām īpašībām. Droši vien no sākuma es to vērtēju augsti, jo augsti mēs vērtējam visu, kas mums piemīt, bet, ak vai, cik muļķīgi tā domāt! Vajag tikai palūkoties no citas puses, lai redzētu, cik tas aplam: ja man krūtīs būtu kalēja lakta, vai es ar to lepotos? Protams, ne. Bet, ja tā labi padomā, no labsajūtas viedokļa nav nekādas būtiskas atšķirības starp sirdsapziņu un laktu. To esmu izjutis tūkstošiem reižu. Un laktu var izšķīdināt ar skābi, ja tā nav ilgāk panesama, bet līdzekļa, ar ko varētu iznīdēt sirdsapziņu ar visām saknēm un līdz mūža galam, cik man zināms, nav.

Tātad bija kaut kas, ko es gribēju nokārtot pirms došanās tālākā ceļā, patiesi —- nepatīkama lieta, pretīgi ķerties klāt. Bet tā mani kremta visu rītu. Es jau būtu varējis runāt ar veco karali — bet ko tas dotu? Viņš bija izdzisis vulkāns, kas savā laikā gan darbojies, bet nu viņa uguns sen atliesmojusi, nu karalis bija vairs tikai majestātiska pelnu kaudze; lēnprātības un labvēlības viņam pietika, lai pakalpotu manam mērķim, bet nekāda labuma man no viņa nebūtu. Sis tā saucamais karalis bija tukša vieta, vienīgais spēks te bija karaliene. Un viņa. bija Vezuvs. Viņa varētu izrādīt laipnību, izcepot jums par godu veselu baru zvirbuļu, bet viņa izmantotu šo iespēju, lai apraktu zem sava izvirduma veselu pilsētu. Taču es nospriedu, ka itin bieži, kad cilvēks sagaida visļaunāko, galu galā tik ļauni nemaz nenotiek.

Dzirdējis to visu, es gribēju redzēt arī vīrieti. Viņam bija trīsdesmit četri gadi, bet pēc izskata — visi sešdesmit. Viņš sēdēja uz stūraina akmens bluķa — galva noliekta, rokas uz ceļgaliem, garo matu kumšķi nokārušies pāri sejai — un kaut ko pie sevis murmināja. Viņš paslēja zodu un lēni trulā vienaldzībā mūs uzlūkoja, tad aizmiedza acis pret lāpu griezīgo gaismu, nolaida galvu, sāka atkal murmināt un vairs nelikās mūs ne redzam. Un vēl te bija kāds savā mēmumā aizkustinoši daiļrunīgs liecinieks. Cietumnieka potītes un roku locītavas bija viscaur vecās, gludās važu rētās, un arī važas bija turpat, piekaltas akmenim, uz kura viņš sēdēja, bet šī ierīce dīki gulēja uz grīdas, pārklājusies ar biezu rūsas kārtu. Važas nav vairs vajadzīgas, kad cietumnieka gars ir salauzts.

Es nekādi nevarēju iekustināt šo cilvēku, un tad es sacīju, ka aizvedīšu viņu pie viņas — pie līgavas, kas šķitusi viņam visdaiļākā meitene pasaulē, iemiesots rožu, pērļu un rasas mirdzums, prātam neaptverams dabas brīnums, ar acīm kā nevienai citai un balsi kā nevienai citai, ar to svaigumu, maigo jaunības grāciju un daili, kas viņam likusies piemītam tikai sapņu parādībai, ne zemes radījumam. Viens skatiens uz viņu — un šīs dzīslās sastingušās asinis sāks riņķot, viens skatiens …

Bet man nācās vilties. Viņi sēdēja viens otram pretim uz klona, ar vāju dzīvniecisku ziņkāri palūkojās viens otra sejā neizpratnes aizmiglotām acīm, tad aizmirsa viens otra klātbūtni un nolaida acis — un varēja redzēt, ka viņu domas atkal aizklīdušas sapņu un ēnu valstībā, par kuru mums nekas nav zināms.

Es liku viņus izlaist no cietuma un nogādāt pie viņu draugiem. Karalienei tas ļoti nepatika. Personiski gan viņa šajā lietā nebija ieinteresēta, bet viņa uzskatīja, ka tā būtu necieņas izrādīšana seram Brezam Sarispitē. Es nomierināju karalieni, apsolīdams gādāt, lai šis sers tādu goda aizskārumu tomēr panestu, ja tas viņam liktos nepanesams.

Es izlaidu četrdesmit septiņus gūstekņus no drausmīgajām žurku alām un atstāju tikai vienu. Viņš bija lords un nogalinājis otru lordu, karalienes radinieku. Otrais lords bija uzglūnējis viņam slēpnī un meties no aizmugures viņu nokaut, bet šis zellis izmanījies pats pārgriezt uzbrucējam rīkli. Taču ne jau par to es atstāju viņu cietumā, bet par ļaunprātīgu kāda sava nelaimīgā ciema kopīgās un vienīgās akas saindēšanu. Karaliene bija noskaņota pakārt viņu par sava radinieka nogalināšanu, taču to es nepieļāvu: nav nekāds noziegums nogalināt slepkavu. Es teicu, ka mīļuprāt atvēlu viņai pakārt šo vīru par akas izpostīšanu, ar to tad viņa arī samierinājās, jo tas tomēr bija labāk nekā nekas.

Un, ak debess, cik niecīgi bija četrdesmit septiņu šeit ieslodzīto cilvēku pārkāpumi! Patiešām — dažs labs te vispār nesēdēja tāpēc, ka būtu ko nodarījis, bet vienīgi lai gandarītu kāda ļaunprātību — un ne vienmēr pašas karalienes, bet viena vai otra viņas drauga ļaunprātību. Nesenākā cietumnieka pārkāpums bija kāda piezīme. Viņš izteicis domu, ka visi cilvēki esot vienādi, ne labāki, ne sliktāki par citiem, un atšķiroties tikai ar apģērbu. Viņš sacījis, ja visu tautu noģērbtu pliku un parādītu šo baru kādam svešiniekam, svešinieks neatšķirtu karali no pūšļotāja vai hercogu no viesnīcas kalpa. Acīmredzot pat idiotiska audzināšana nebija spējusi pārvērst šī cilvēka smadzenes nekam nederīgā putrā. Es palaidu viņu brīvībā un nosūtīju uz savu fabriku.

Dažas no pazemes cellēm bija izcirstas pilskalna stāvās klints ārmalā un katrā iekalta šaura loga strēlite, pa kuru gūsteknim par mierinājumu iespīdēja sīks svētītās saules stariņš. Bet vienam no šiem nelaimīgajiem tas sagādāja īpašas mokas. No savas tumšās bezdelīgu ligzdas klints augstumos viņš pāri plašajai ielejai varēja saskatīt savu māju un divdesmit divus gadus bija sirdssāpēs un ilgās lūkojies pa šo spraugu. Viņš redzēja vakaros spīdam ugunis, redzēja dienās pa sētu staigājam cilvēku stāvus — savu sievu un bērnus, noteikti kādu no viņiem, bet, kuru tieši, tādā tālumā nevarēja atšķirt. Gadu gaitā viņš dažkārt pamanīja tur svinam svētkus, pūlējās priecāties līdzi un lauzīja galvu, vai tur notiek kāzas vai citas godības. Un viņš redzēja bēres, tās plosīja viņa sirdi. Viņš varēja saskatīt zārku, bet nespēja noteikt tā lielumu un nezināja, vai apglabā sievu vai kādu no bērniem. Viņš varēja redzēt, kā sastājas sēru gājiens ar priesteriem un bēriniekiem un svinīgi aiziet, nesot līdzi savu noslēpumu. Mājās viņš atstāja piecus bērnus un sievu, deviņpadsmit gados pa vārtiem bija izgājušas piecas bēru procesijas — un neviena tik pieticīga, ka varētu glabāt kalpu. Tātad viņš bija zaudējis piecus no saviem dārgajiem, tikai viens nu bija palicis dzīvs — tagad jau bezgalīgi, vārdos neizsakāmi dārgs —, bet kurš? Sieva? Bērns? Tas nu bija jautājums, kas grauza viņu dienām un naktīm, miegā un nomodā. Taču kaut kāda dzīves interese un pusstariņa gaismas cietuma tumsā ir liels atspaids cilvēka miesai un garam. Sis vīrs bija samērā labi saglabājies. Kad viņš beidza savu bēdu stāstu, es jutos tāpat, kā justos jebkurš, kam piemīt kaut vai mērena cilvēciska ziņkāre, vārdu sakot, arī es biju iededzies uzzināt, kurš no viņa ģimenes locekļiem palicis dzīvs.

Tāpēc es pats aizvadīju viņu uz mājām un biju klāt negaidītā atkalredzēšanās brīdī, kad plosījās mežonīga prieka taifūni un cikloni un lija laimes asaru Niagaras; un, tavu brīnumu, mēs ieraudzījām kādreizējo jauno namamāti uz sirmojoša pusmūža sliekšņa un bērnus — gan vīriešu, gan sieviešu dzimuma —, dažus jau precējušos un stājušos ģimenes kārtā, un neviens pats no visas ģimenes nebija miris! Novērtējiet karalienes velnišķīgo izdomu: cietumnieku viņa sevišķi ienīda un bija pati izgudrojusi visas šīs bēres, lai plosītu viņa sirdi; viņas ģēnija augstākais uzliesmojums bija atstāt vienu no ģimenes it ka dzīvu, lai cietumnieka dvesele mocītos minējumos.

Bez manas iejaukšanās viņš nekad netiktu brīvībā. Feja Morgana nīda viņu no visas sirds un nemūžam par viņu neapžēlotos. Taču viņa noziegums bija drīzāk vieglprātība nekā apzināts ļaunums. Sis vīrs bija teicis, ka viņai esot sarkani mati. Tādi viņai patiešām bija, bet par to neklājās runāt. Kad sarkanmataini cilvēki ieņem augstu stāvokli sabiedrībā, viņu mati ir kastaņbrūni.

Ņemiet vērā: starp šiem četrdesmit septiņiem cietumniekiem bija pieci, kuru vārdus, nodarījumus un ieslodzīšanas gadu neviens vairs neatcerējās! Viena sieviete un četri vīrieši — visi līki, grumbaini, vecuma plānprātībā krituši patriarhi. Viņi paši jau sen bija aizmirsuši, ko īsti noziegušies! Par notikušo viņiem bija tikai neskaidri pieņēmumi, nekā noteikta, nekā tāda, ko viņi pārvaicāti spētu atcerēties otrreiz. Virkne garīdznieku, kam pēc saviem dienesta pienākumiem vajadzēja ik dienas lūgt ar cietumniekiem dievu un atgādināt, ka Tas Kungs te viņus novedis ar gudru ziņu, un mācīt, ka pacietība, pazemība un nepreto- šanās spaidiem ir tas, ko Viņš vismīļāk ierauga pie zemākajām kārtām, gan zināja nostāstus par šīm nožēlojamām cilvēku drupām, bet ne vairāk. Taču arī nostāsti vēstīja tikai par ieslodzījuma laiku, nevis par ieslodzījuma iemesliem. No tiem neapšaubāmi varēja izsecināt, ka ikviens no minētajiem cietumniekiem nav redzējis dienas gaismu vismaz trīsdesmit piecus gadus: cik ilgi ieslodzījuma gadi katram pagājuši pirms šī «vismaz», atlika vienīgi minēt. Karalis un karaliene par viņiem arī zināja tikai to, ka cie-, tumnieki saņemti mantojumā līdzi valstij un tronim no iepriekšējās firmas. Pavadzīmju šai kustamajai mantai nebija, tāpēc jaunie īpašnieki nelikās ne zinis par nevērtīgo guvumu. Es jautāju karalienei:

— Tad kāpēc jūs viņus nelaidāt vaļā?

Smags jautājums. Viņa nezināja, kāpēc, viņai tas nekad nebija ienācis prātā. Te nu viņa stāvēja, ne brīdi neapzinādamās, ka viņas rīcība sasauksies ar nākamā Ifas cietokšņa gūstekņu nelaimju stāstu. Tagad man ir skaidrs, ka sievietei ar viņas audzināšanu cietumnieki bija tikai īpašums — ne vairāk, ne mazāk. Un, kad mēs mantojam īpašumu, mēs nesviežam to projām ari tad, ja mūsu acīs tam nav nekādas vērtības.

Kad es izvedu savu cilvēkveidīgo sikspārņu kolekciju zem klajas debess spožā pēcpusdienas saulē — kas vispirms gan sita ar aklumu pie žēlsirdīgas tumsas pieradušās acis —, tas bija ievērības cienīgs skats. Skeleti, putnu biedēkļi, punduri, aizkustinoši rēgi — vislikumīgākie bērni, ko Monarhija dzemdējusi Dieva žēlastības un Autoritatīvās Baznīcas pavēnī. Es izklaidīgi nomurmināju:

— Kaut es varētu viņus nofotografēt!

Jūs arī būsit redzējuši cilvēkus, kuri nekad neatzīsies, ka nav sapratuši kāda jauna, skanīga vārda nozīmi. Jo tumsonīgāki viņi ir, jo nožēlojamākā centībā traucas pierādīt, ka viņus jūs nepārsteigsit. Karaliene bija taisni no šīs sugas un tāpēc vienmēr izrīkojās galīgi šķērsām. Tikai mirkli viņa svārstījās, tad atplauka pēkšņā saprašanā un iesaucās, ka viņa izdarīs man šo pakalpojumu.

Es nobrīnījos vien. Viņa? Ko viņa varētu zināt par fotografēšanu? Bet ilgi lauzīt galvu neiznāca. Atskatījies es ieraudzīju, ka viņa steidzas pie maniem cietumniekiem ar cirvi rokā.

Jā, viņa bija gan īpatnējs radījums, šī feja Morgana. Savā laikā es biju redzējis dažnedažādas sievietes, bet viņa sita pušu visas. Un cik lieliski raksturoja viņu šī epizode! Par fotografēšanas procesu viņai nebija vairak jēgas kā, teiksim, zirgam, bet tur, kur viņai kaut kas nebija skaidrs, viņa izlīdzējās ar cirvi.

XIX N o D A Ļ A klejojoša bruņniecība no profesionāla viedokļa

Nākošajā rītā līdz ar sauli mēs jau atkal sēdējām zirgos. Cik labi bija ļaut plaušām vaļu un kampt iekšā mucām sulīga, nesagānīta, dieva svētības rasas spirdzināta un meža smaržās dvēsmojoša gaisa pēc šīm divām dienām un naktīm, kad miesa un gars smaka vai nost vecā maitu- putnu perēkļa morālajā un fiziskajā smirdoņā! Es te runāju tikai par sevi, jo Sendijai, protams, šī vieta likās it pieņemama, viņa jau no bērnu dienām bija pieradusi apgrozīties augstākā sabiedrībā.

Nabaga meitene, viņas žokļi visu šo laiku bija pavadījuši piespiestā bezdarbībā, un es nojautu, ka sekas bus jācieš man. Tā arī izrādījās; bet vai tad viņa neglāba mani fejas Morganas pilī, vai par manu spēku un atbalstu nekļuva viņas neizmērojamā muļķība, šajā gadījumā dārgāka par visu pasaules gudrību kopā? Tāpēc es nospriedu, ka viņa godam pelnījusi laist savas dzirnavas vaļā pēc sirds patikšanas, un es pat nesarāvos, kad viņa sāka:

—  Tālab paraudzīsimies uz seru Markhauzu, jādāmu uz dienvidu pusi ar jumpravu, kam trīsdesmit ziemu no dzimuma bija.

—   Tu mēģināsi sadzīt to kovboju tālākās pēdas, Sendij?

—   Itin tā, manu gaišo lord.

—  Sukā vaļā, šoreiz es tevi nepārtraukšu, ja vien tas būs manos spēkos. Sāc no gala, kā tur bija, un izpūt visu savu tvaiku, bet es piebāzīšu pīpi un būšu pati uzmanība.

—   Tālab paraudzīsimies uz seru Markhauzu, jādāmu uz dienvidu pusi ar jumpravu, kam trīsdesmit ziemu no dzimuma bija. Un tā viņi biezā mežā nojāja, un liktenim labpatikās, lai nakts tumšumā ceļš viņus tālā pilī novestu, kur Dienvidus Tīreļu hercogs piemita, un tur viņi naktsmājas lūdza. Un no rīta hercogs sūtīja pie sera Markhauza un vēlēja gatavam būt. Un sers Markhauzs cēlās un aplikās bruņas, rīta mesu uzklausīja un brokastu ieturēja, tad kāpa uz zirga pils pagalmā, kur bija cīniņam notikt. Tiklab ari hercogs jau zirga mugurā sēdēja viss vienās bruņās un seši viņa dēli, katram šķēps rokā, un viņi likās virsū seram Markhauzam, ka hercogs un divi viņa dēli savus šķēpus aplauza, bet sers Markhauzs turēja šķēpu stāvus un viņus neaizskāra. Tad nāca pa pārim tie četri dēli — un aplauza savus šķēpus gan pirmie divi, gan abi otrēji. Un visu laiku sers Markhauzs viņus neaizskāra. Tad sers Markhauzs jāja uz hercogu un cirta viņam ar šķēpu, ka zirgs un jātnieks gar zemi bija. Un tāpat viņš hercoga dēliem darīja. Un tad sers Markhauzs kāpa no zirga un lika hercogam padoties, ka viņš nokauts netaptu. Un tad kādi no hercoga dēliem atguvās un uz seru Markhauzu mesties gribēja. Tad sers Markhauzs sacīja hercogam: turi ciet tavus dēlus, ka nevaid jums visiem jādara gals. Kad hercogs redzēja, ka no nāves neizbēgt, viņš apsauca savus dēlus un vēlēja viņiem sera Markhauza varā padoties. Tad metās viņi ceļos un bruņiniekam savu zobiņu tverekļus padeva — un viņš tos pieņēma. Un dēli tad līdzēja savam tēvam kājup tapt un runāja un apzvērēja seram Markhauzam nekad vairs naidu ar karali Arturu necelt un tūdaļ pēc Vasarsvētkiem gan hercogam, gan dēliem galmā nojāt un karaļa žēlsirdībai nodoties.

Itin tā ar viņiem lēcies, krietno ser Saimniek. Un būsi tu nopratis, ka šis pats ir tas hercogs un viņa seši dēli, kurus arīdzan tu pirms kādām dienām pievārēji un uz karaļa Artura galmu sūtīji.

—  Tā taču nav tava nopietnība, Sendij?

—   Dieva sods pār mani, ja netaisni runāju.

—   Jā, jā … kas to būtu domājis? Viens vesels hercogs un seši hercogēni. Goda vārds, Sendij, elegants ķēriens. Klejojošā bruņniecība gan ir idiotisks bizness un prasa ellīgi smagu darbu, bet sāk izskatīties, ka ar to var iesist it brangu naudiņu, ja labi palaimējas. Negribu sacīt, ka - pats sākšu ar to nodarboties, kas nav, tas nav. Drošs un likumīgs bizness nevar balstīties uz pliku spekulāciju. Lieliska peļņa pa klejojošās bruņniecības līniju — taču kas paliek pāri, ja atmetam nost visas blēņas un paturam klajus faktus? Apmēram tas pats, kas cūkgaļas monopols, grozi, kā gribi. Tu kļūsti bagāts — stāvus bagāts_— uz kādu dienu vai nedēļu, tad uzrodas cits, kas tevi pārsola, sagrābj monopolu savās rokās; un iekšā tu esi ar visu bodīti, vai ne, Sendij?

—   Lai kas tas būtu, kas man prātu mulsina un vienkāršu valodu uz tādu vīzi pagriež, ka vārdi nesamanīgi un ačgārniski izraugās …

—   Nē, Sendij, tur nav ko runāt riņķī un apkārt vai meklēt citu izskaidrojumu; ir tā, kā es saku. Zinu, ka ir. Pat vēl vairāk — ja ieskatāmies pašā saknē, tad klejojošā bruņniecība ir pat sliktāks bizness nekā cūkgaļa: jo, lai kas arī nenotiktu, gaļa paliek gaļa un kādam no tās tiek labums; bet, ja klejojošās bruņniecības tirgu piemeklē krīze un katrs bruņinieks nāk ar savām akcijām, tad kādu segumu firma var uzrādīt? Tikai čupu sakropļotu līķu un vēl kādu tonnu vai divas dzelzs lūžņu. Vai to var saukt par firmas aktīvu? Cūkgaļa — jā, pavisam cita lieta, to es ņemu katrā laikā. Vai nav taisnība?

—   Ai, patiesi, kā mana galva no gaužiem rūpestiem un kļūmēm, kas pār mums stundīgi tajā pilī nākušas, maitāta šķietas, un, jāšu aplam nei mana galva, nei tava neradītos …

—   Nē, tā nav tava galva, Sendij. Tavai galvai nekas nekaiš, tu vienkārši neko nesaproti no komercijas, un viss. Tev arī nemaz neklājas spriest par biznesu, velti tu

mēģini to darīt. Bet, šā vai tā, nerunājot par pašu principu, tas bija labs ķēriens un vareni cels mūsu reputāciju karaļa Artura galmā. Un, atgriežoties pie mūsu kovbojiem, — šī nu gan ir dīvaina zeme, kur cilvēki nemaz nekļūst veci, ne vīrieši, ne sievietes. Tā pati feja Morgana, jauna un svaiga kā cepeša cālītis, skaties, no kuras puses gribi, vai šis vecais Dienvidu Tīreļu hercogs, kas savos gados vēl it sparīgi vicina zobenu un šķēpu, lai gan laidis pasaulē tik lielu dzimtu. Jo, kā es sapratu, sers Gavēns septiņus viņa dēlus nokāva, bet vēl seši bija palikuši seram Markhauzam un man, ko saņemt gūstā. Un kur tad vēl tā jumprava, kam sešdesmit ziemu no dzimuma un galva sirma, bet pati vēl dauzās apkārt pa pasauli! Cik tev gadu, Sendij?

Pirmo reizi es sadūros ar Sendijas klusēšanu. Viņas dzirnavas laikam bija slēgtas remonta dēļ.

xx n o d a ļ a cilvēkēdāja pils

No rītausmas līdz deviņiem mēs nojājām desmit jūdzes, kas bija stipri daudz zirgam ar trīskāršu nastu — vīrieti, sievieti un bruņām, kad nonācām pie dzidra strauta un apmetāmies uz garu dienvidu koku pavēnī.

Pēc brīža parādījās vēl viens bruņinieks uz zirga, piejājis tuvāk, viņš izplūda žēlās vaimanās, kas jaucās ar lāstiem un rūgtu zūdīšanos, tomēr man bija prieks par viņa tuvošanos, jo es redzēju, ka viņš valkā reklāmas dēli ar zelta burtos zvērojošu uzrakstu:

LIETOJIET PĒTERSONA PROFILAKTISKAS ZOBU SUKAS — PĒDĒJAIS MODES KLIEDZIENS!

Es biju priecīgs, jo reklāmas dēlis jau pats par sevi nozīmēja, ka viņš ir viens no maniem bruņiniekiem. Sis izrādījās sers Medoks Delamontēns, liels, drukns puisis, slavens ar to, ka reiz tikpat kā nosviedis no zirga pašu seru Lanselotu. Svaiga klausītāja klātbūtnē viņam nekad nevajadzēja daudz laika, lai atrastu šādu vai tādu ieganstu dižo faktu pavēstīt. Bija vēl viens fakts, gandrīz tikpat nozīmīgs, ko viņš nejautāts nevienam neuztiepa, taču jautāts neslēpa, un proti — seru Lanselotu viņš no zirga nenosviedis tāpēc, ka sers Lanselots nosviedis viņu pašu. Nevainīgais, lielais lempis starp abiem šiem faktiem īpašas atšķirības neredzēja. Man viņš patika, viņš izturējās pret saviem pienākumiem ļoti nopietni un bija vērtīgs darbinieks. Arī izskatījās viņš lieliski ar saviem raženajiem, bruņās kaltajiem pleciem, cildeno, ar krāšņām spalvām rotāto lauvas galvu un lielo vairogu, kura ērmīgā devīze bija bruņu cimdā iežņaugta profilaktiskā zobu suka ar moto: «Izmēģiniet Noijodontu!» Noijodonts bija mana jaunā zobu pasta.

Viņš sacīja, ka esot noguris, un tāds patiešām izskatījās, bet no zirga nost nekāpa. Viņam jādabūnot rokā tas plītsriņķu politūras nelietis, un viņš atkal eksplodēja lamās un lāstos. Minētais reklāmas dēļa valkātājs bija sers Osēzs no Surlūzas, drosmīgs bruņinieks un arī vērā ņemama slavenība, jo kādā turnīrā izaicinājis uz divkauju ne vairāk, ne mazāk kā pašu seru Gaherisu, lai arī ne pārāk veiksmīgi. Pēc dabas viņš bija gaišs un dzīvespriecīgs un neko šajā pasaulē neņēma nopietni. Taisni tāpēc es izvēlējos viņu plītsriņķu politūras reklāmai. Plītis vēl nemaz nebija parādījušās, tāpēc par riņķiem nevarēja nopietni runāt. Aģenta vienīgais uzdevums bija veikli un pakāpeniski radināt publiku pie gaidāmā jaunieveduma, lai tad, kad plītis parādīsies uz skatuves, sabiedriskajā domā jau būtu iesakņojusies īpaša tieksme turēt tās spodras.

Sers Medoks bija dziļi sarūgtināts un izvirda jaunu lāstu. Viņš jau esot izlādējis visus lāstus līdz pēdējam, taču nekāpšot nost no zirga, neatpūtīšoties ne mirklī, neklausīšoties nekādus mierinājumus, kamēr nebūšot noķēris seru Osēzu un izrēķinājies ar viņu. Cik varēju izsecināt no viņa juceklīgo lamu un neganto lāstu fragmentiem, viņš rīta agrumā saticis seru Osēzu, kas teicis, ka, ja sers Medoks auļotu pa taisnāko ceļu pāri laukiem, purviem, klinšu kalniem un ielejām, viņš panāktu ceļiniekus, kas būtu labi noņēmēji profilaktiskām sukām un zobu pastai. Ar visu viņam piemītošo dedzību sers Medoks bija traucies uz mērķi un pēc triju stundu drausmīga jājiena pa visādiem brikšņiem panācis savu medījumu. Un, raugi, tie izrādījušies par maniem pieciem cietumniekiem, kas iepriekšējā vakarā izlaisti brīvībā! Nabaga vecie grausti — vismaz divdesmit gadi bija pagājuši, kopš viņu mutēs būtu trupējusi kaut vai kāda dzerokļa sakne, par zobu nerunājot.

— Tēst, tēst, tēst viņu, — brēca sers Medoks, — ka tikai es viņu dabūnu rokā, plīts riņķī es viņu saliekšu; jo neviens bruņinieks, nele šis Osēzs, nei kāds cits, ne domus varētu dzīvajos palikt, man tādu pārestību nodarījis, un es dabūšu viņu rokā, zvēru pie zobiņa!

Ar šiem vārdiem un vēl citiem viņš savicināja savu šķēpu un aizauļoja. Uz vakara pusi arī mēs paši ieraudzījām vienu no mūsu patriarhiem nabadzīga ciema malā. Viņš gozējās savu piecdesmit gadus neredzēto radu un draugu mīlestībā, ap viņu spiedās un glaudījās viņa pēc- nākamās miesīgās paaudzes, kuras viņš vispār līdz šim brīdim nebija redzējis, bet viņam likās sveši tiklab radi, kā draugi, viņa atmina bija izdzisusi, gars notrulis. Šķita neticami, ka cilvēks varējis izturēt pusi gadsimta, iedzīts tumšā alā kā žurka, bet viņa sieva un daži vecie biedri to apliecināja. Viņi atcerējās šo graustu spēka un vīrišķības plaukumā, kad viņš noskūpstīja savu bērnu, ielika sievas rokās un pazuda ilgajā aizmirstībā. Pils ļaudis savas paaudzes robežās nevarēja pateikt, cik ilgu laiku šis cilvēks tur pavadījis par savu nekur neatzīmēto un aizmirsto pārkāpumu, bet viņa vecā sieva zināja, tāpat viņa sirmā meita, kas te stāvēja savu precēto dēlu un meitu pulkā, mēģinādama aptvert, ka tēvs, kas visu mūžu viņai bijis tikai vārds, doma, neskaidrs tēls, sena leģenda, pēkšņi ieguvis miesu un asinis un nostājies viņas priekšā.

Tā bija interesanta situācija, bet es pie tās šeit nepa- kavējos pašas situācijas dēļ, daudz interesantāks bija cits apstāklis. Protiet, ka drausmīgā netaisnība nelika šiem apspiestajiem cilvēkiem iedegties niknumā pret saviem pāridarītājiem. Tik sen viņi bija jebkuras nežēlības un varmācības mantinieki un upuri, ka viņus nevarēja iztrūcināt nekas, ja nu vienīgi laba apiešanās. Jā, patiešām likās interesanti pamērīt tos verdzības dziļumus, kuros šī tauta bija nogremdēta. Pati viņu esība bija padarīta par vienu vienīgu pelēku pacietību, atteikšanos, trulu, mēmu samierināšanos ar visu, kas viņus šajā dzīvē varēja piemeklēt. Arī viņu iztēles spējas bija atmirušas. Un, kad par cilvēku var teikt jau kaut ko tādu, tad, man liekas, viņš ir sasniedzis dibenu un dziļāk nav kur grimt.

Es gandrīz nožēloju, ka nebiju jājis pa citu ceļu. Tādas atziņas kaitīgas valstsvīram, kas savās smadzenēs briedina mierīgas revolūcijas plānus. Jo viņam jāsaduras ar to nekadai vēlmju domašanai un labgribētai filozofēšanai neapejamo faktu, ka neviena tauta pasaulē nav ieguvusi brīvību ar svētulīgu pierunāšanu un vēršanos pie sirdsapziņas; visām revolūcijām, lai kādas būtu to tālākās sekas, negrozāmi jāsākas ar asinsizliešanu. Ja vēsture vispār kaut ko māca, tad māca tieši to. Tātad šai tautai vajadzēja terora un giljotīnas, un tādām lietām es savukārt nebiju radīts.

Trešajā dienā ap pusdienlaiku Sendija sāka izrādīt satraukuma un drudžainas nepacietības pazīmes. Viņa teica, ka mēs tuvojoties cilvēkēdāja pilij. Tas mani nepatīkami pārsteidza. Mūsu klejojuma mērķis jau maz pamazām bija pagaisis man no prāta, nu tas pēkšņi pārsteidzošā kārtā atdzima un kļuva par realitāti, kas izraisīja manī asu ziņkārību. Sendijas satraukums auga ar katru brīdi, mans arī, jo tādas lietas ir lipīgas. Mana sirds sāka dauzīties. Un sirdij, kā zināms, nevar pavēlēt, lai ir pašai savi likumi, sirds dauzās no tā, ko saprāts ar nicinājumu atmet. Kad vēl Sendija noslīdēja no zirga, pamāja man, lai palieku uz vietas, un, gandrīz vai zemei pieplakusi, zagās uz krūmāju virkni nogāzes malā, sirds pukstēja pašā kaklā. Un nerimās, kamēr Sendija, krūmu aizsegā turēdamās, jau skatījās pāri nogāzei un es četreniski pierāpos viņai blakus. Degošām acīm viņa pastiepa pirkstu un aizžņaugtā čukstā izdvesa:

—   Pils! Pils! Raugi, kur tā slienas!

Cik patīkama bija mana vilšanās! Es teicu:

—   Pils? Tā jau ir tikai cūkkūts; parasta kūts ar zedeņu žogu apkārt.

Viņa izskatījās pārsteigta un sarūgtināta. Sajūsma viņas sejā apdzisa, un labu brīdi viņa klusēja, saspringti domādama. Tad:

—   Agrāk tā nebija apburta, — viņa ierunājās, it kā pie sevis prātodama, — cik dīvains ir šis brīnums un cik briesmīgs, ka viena acīm tā pie zemes un negodā kritusi izraugās, kurmet otra acīm neģ apburta, neģ kādi mainījusies nevaid un slienas stalti un diženi, sava grāvja apjozta un raibiem karogiem torņu galos pret debesu zilumu plīvodama. Dievs sargi, mana sirds lai iztur, ka atkal redzēšu cēlās gūsteknes un jo dziļākās bēdās viņu daiļos vaigus balojam! Mēs ilgi esam kavējušies, un smaga mūsu vaina.

Man bija skaidrs, kā rīkoties. Pils bija apburta man, nevis viņai. Velti būtu tērēt laiku, pierādot, cik dziļi viņa maldās, tas noteikti neizdotos, atlika vienīgi pielāgoties situācijai. Tāpēc es teicu:

—   Diezgan bieži gadās, ka viena acīm kāda lieta ir apburta, bet citiem rādās savā parastajā izskatā. Tu par to noteikti esi dzirdējusi, Sendij, ja arī pašai nav nācies piedzīvot. Bet tāpēc vēl nekāds ļaunums nav noticis. Drīzāk jau otrādi — tā ir laime. Ja šīs dāmas liktos par cūkām visiem un sev pašām, tad vajadzētu viņas atburt atpakaļ viņu īstajā izskatā, un, nezinot, ar kādu tieši burvju triku viņas pārvērstas, tas pat nebūtu iespējams. Turklāt tas būtu arī bīstami, jo, mēģinot uz labu laimi, var kļūdīties, pārvērst cūkas par suņiem, suņus par kaķiem, kaķus par žurkām un tā tālāk, līdz no visa izejmateriāla pāri nepaliktu vai nu nekas, vai arī tikai ne acij, ne degunam nejūtama gāze bez krāsas vai smaržas — kas būtībā ir tas pats. Bet, ja laimīgā kārtā viņas ir apburtas tikai manām acīm, nav nekādas vajadzības burvību izkliedēt. Sīs lēdijas paliek lēdijas tev un sev pašām, un visiem pārējiem; no manas maldīšanās viņām nebūs jācieš ne mazākā mērā, jo, apzinādamies, ka šķietamā cūka ir augstas kārtas dāma, es gan pratīšu pret viņu pienācīgi izturēties.

—   Vai, paldies, manu žēlīgo lord, eņģeļa balsī tu runā! Un es ticu, tu atsvabināsi viņas, jo tavs prāts uz dižiem varoņdarbiem nesas un netrūkst tev spēka rokās un uzdrīkstēšanās gribēt un darīt kā jel kuram bruņiniekam pasaulē.

—   Es neatstāšu princeses kūtī, Sendij. Un vai tie, kas tnanām apstulbotajām acīm izskatās pēc badā panīkušiem cūkganiem . ..

—  Milži? Arīg viņi noburti? Tas man jo lielāks brīnums. Un gauža iztrūcināšanās: kā spēsi tu uz drošu mērķi cirst, ja piecas olektis no viņēju stāva deviņām tev neredzamas? Vai, piesargies, gaišo bruņiniek, lielāks varoņdarbs tev veicams, nekā man šķities bija!

—   Tikai neuztraucies, Sendij! Man pietiek, ja es zinu, cik liela ir milža- neredzamā daļa, gan tad es trāpīšu viņam pašā sirdī. Esi mierīga, ar šiem blēžiem es tikšu galā viens un divi. Pagaidi mani tepat!

Es atstāju Sendiju, kas palika, ceļos nometusies, bāla kā līķis, bet drosmes un cerību pilnu sirdi, jāju lejā uz cūkkūti un noslēdzu tirdzniecisku darījumu ar cūkganiem.

Es izpelnījos viņu pateicību, nopirkdams visu cūku baru par sešdesmit penijiem apaļā naudā, kas bija krietni virs tālaika kursa. Es biju paspējis īstā brīdī, jau nākošajā dienā vajadzēja ierasties baznīcas, muižas īpašnieka tiesas un citu nodokļu ievācējiem, kas būtu atstājuši ganus bez cūkām un Sendiju bez princesēm. Bet nu viņi varēja samaksāt nodokļus skaidrā naudā un viņiem vēl palika pāri kāds krājumiņš nebaltām dienām. Vienam no šiem vīriem bija desmit bērnu; viņš stāstīja, ka pagājušā gadā, kad atnācis mācītājs un paņēmis no viņa desmit cūkām pašu treknāko savai desmitajai tiesai, sieva pārskaitusies, grūdusi mācītājam bērnu un kliegusi:

— Tu zvērs bez žēlastības, kam neņem manu bērnu arī, ja neatstāj, ar ko viņu pabarot?

Jocīgi gan. Tieši tas pats manos laikos notika Velsā un tās pašas autoritatīvās baznīcas vārdā, lai gan daudzi bija pārliecināti, ka, metot spalvu, vecā labā baznīca metusi arī tikumu.

Es aizsūtīju ganus projām, atvēru laidara vārtus un pamāju Sendijai, lai nāk šurp, ko viņa arī darīja un nebūt ne lēnā solī — viņa brāzās kā prērijas ugunsgrēks. Un, kad es redzēju, kā Sendija, prieka asarām pa vaigiem pludojot, metas pie šīm cūkām, spiež tās pie krūtīm, skūpsta, glāsta un bijīgi uzrunā augstdzimušu princešu vārdos, man bija kauns par viņu, kauns par cilvēku dzimumu.

Nu mums vajadzēja dzīt viņas mājās — veselas desmit jūdzes, un nekādas pasaules dāmas nespētu būt ietiepīgākas un kaprīzākas. Pa ceļu viņas negribēja iet, pa takām arī ne, viņas lauzās krūmos uz visām pusēm, mēģināja izbēgt, kur katra redzēdama, dzinās pāri klintīm un kalniem, un visgrūtāk izstaigājamām vietām, kādas vien varēja sameklēt. Pie tam viņas nedrīkstēja sist, uz viņām nedrīkstēja bļaut, Sendija neparko nepaciestu, ja es pret viņām neizturētos ar augstas kārtas personām pienācīgo cieņu. Pašu visnegantāko un vecāko cūku māti barā man vajadzēja godināt par milēdiju un viņas augstību, tāpat kā, starp citu, arī pārējās. Bruņās tērptam cilvēkam cūku dzīšana bija jo sevišķi grūta un nepatīkama. Kāda maza grāfiene ar dzelzs gredzenu snuķī un gandrīz pliki noberztu muguru bija pats sātans cūkas izskatā. Veselu stundu man vajadzēja skriet viņai pakaļ pa visām dūkstīm un dangām, lai galu galā mēs izrādītos turpat, kur bijuši Beidzot es viņu sagrābu aiz astes un kviecošu vilku sev paka]. Kad es panācu Sendiju, viņa bija stāvās šausmās — esot augstākā mērā nesmalkjūtīgi vilkt grāfieni aiz trena!

Cūkas — vismaz lielāko daļu — mēs sadzinām mājās jau nakts tumsā. Trūka princeses Nerovenas Demorgano- ras un divu viņas galma dāmu — jumpravas Andželas Bohunas un kambarjumpravas Elēnas Curtmenas, pirmā no šīm bija melna, jauna cūciņa ar baltu zvaigznīti pierē, otrā brūna, pakliba, ar tievām kājām un abas kopā — vispretīgākās tiepšas, kādas vien jebkad dzītas pa ceļu. Pazudušas bija vēl dažas mazāk nozīmīgas baroneses, un es no sirds vēlējos, lai viņas arī paliktu pazudušas; bet nē — visu šo cīsiņu gaļu vajadzēja sadzīt rokā, tūdaļ tika norīkoti kalpi ar lāpām pārmeklēt apkārtējos mežus un kalnus.

Protams, aristokrātisko ganāmpulku ieveda pili, un — pie yisiem velniem — kaut ko tādu es savā mūžā nebiju redzējis. Nedz ari dzirdējis. Ne kaut ko tamlīdzīgu odis. Tas bija kā sprādziens lielpilsētas kanalizācijā.

XXI n o d a ļ a svētceļnieki

Kad es beidzot tiku pie miera, biju neizsakāmi noguris; atlaisties gultā, atslābināt garajā ceļā samocītos muskuļus — kāda svētlaime, kāds baudījums! Taču uz miegu, cik noprotams, pašreizējā momentā nebija ko cerēt. Dižciltīgo dāmu dīdīšanās, plēšanās un ellišķīgā kviekšana zālēs un gaiteņos neļāva ne acis aizvērt. Un, ja reiz es biju nomodā, tad, protams, domāju un galvenokārt par Sendijas maniakālo iedomu. Viņa bija tikpat normāla kā jebkurš cits šajā karaļvalstī, tomēr no mana viedokļa viņa uzvedās kā ārprātīga. Patiesi — kāds milzu spēks ir audzināšanai, iedvestai pārliecībai, izglītībai! Tā liek noticēt absolūti visam. Man vajadzēja tikai domās nostādīt sevi Sendijas vietā, lai saprastu, ka viņa nav traka. Un otrādi — nostā- dit Sendiju manā vietā, lai uzskatāmi pierādītu, cik viegli mūs par ārprātīgiem noturētu cilvēks, kam nav mācīts tas, kas mācīts mums. Ja es stāstītu Sendijai, ka esmu redzējis ratus, kas bez kādām burvībām paši joņo ar piecdesmit jūdžu ātrumu stundā, vai redzējis cilvēku, kas bez maģisku spēku atbalsta iekāpis grozā un uzlidojis augstāk par mākoņiem, ka esmu bez garu saucēju palīdzības sarunājies ar citu cilvēku, kas atradies no manis septiņsimt jūdžu tālumā, Sendija būtu pilnīgi un droši pārliecināta, ka esmu ārprātīgs. Visi ap viņu ticēja burvestībām, neviens par tām nešaubījās, neticēt, ka pils var pārvērsties cūkkūtī un tās iemītnieki — cūkās, būtu 'tas pats, kas manā dzimtajā Konektikutā neticēt telefona realitātei un iespējām, — abos gadījumos tas tikai pierādītu, ka neticētājs ir garīgi slims un savā plānprātībā nespēj aptvert to, kas skaidrs visiem. Jā, Sendija bija normāla, to nevarēja noliegt. Un, ja es savukārt gribēju likties normāls Sendijas acīs, — man vajadzēja paturēt pie sevis tādas māņticības kā lokomotīves, gaisa baloni un telefoni. Tāpat arī pārliecību, ka zeme nav plakana, ka no apakšas to nebalsta nekādi stabi, nedz arī debesu kupols tai uzlikts, lai pasargātu zemi no universa ūdeņiem, kas aizpilda pārējo visuma telpu; es biju vienīgais cilvēks visā karaļvalstī, ko apsēdušas tik nekaunīgas un noziedzīgas iedomas, tāpēc uzskatīju par labāku paturēt tās pie sevis, jo citādi tiktu izstumts no sabiedrības un visi mestu man līkumu kā ārprātīgam.

Nākošajā rītā Sendija sadzina cūkas ēdamistabā uz brokastīm, apkalpoja ikvienu no viņām pati, visādi izrādīdama to bezgalīgo godbijību, ko viņas dzimtās salas iemītnieki — gan senie, gan mūsdienu — vienmēr jutuši pret augstākas kārtas personām, lai kāds arī būtu viņu ārējais izskats vai psihiskās un morālās īpašības. Arī man būtu vajadzējis brokastot ar cūkām, ja mans dzimums atbilstu manam augstajam amatam, taču tas neatbilda, tāda goda nebiju cienīgs, to es sapratu un nežēlojos. Mēs ar Sendiju ēdām pie atsevišķa galdiņa. Pils saimnieku nebija mājās. Es jautāju:

—   Cik liela ir jūsu ģimene, Sendij, un kur tā pašlaik atrodas?

—  Ģimene?

—  Jā.

—   Kada ģimene, manu gaišo lord?

—   Sī pati, tava ģimene.

—   Tik tiešām nesaprotu, ko tu runā. Man nav ģimenes.

—  Nav ģimenes? Kā, Sendij, vai tad šī nav tava māja?

—   Patiesi, kā jel tā mana būtu? Man nav māju.

—   Kam tad šī māja pieder?

—  Mīļuprāt sacījusi būtu, ja pati to zinātu.

—   Paklausies — tu šos cilvēkus nemaz nepazīsti? Kas tad mūs te uzlūdzis?

—   Neviens nav lūdzis. Mēs paši atnācām, un viss.

—   Nu, vai zini, tu esi izrīkojusies augstākā mērā dīvaini. Par tādu nekaunību var tikai pabrīnīties. Mēs ielaužamies sveša cilvēka mājā, piedzenam to pilnu ar vienīgo patiesi vērtīgo aristokrātiju; ko saulei līdz šim izdevies zemes virsū sablenzt, un tad nu izrādās, ka mēs pat nezinām, kā šo cilvēku sauc! Kā tu vispār kaut ko tik neiedomājamu varēji atjauties? Es biju pārliecināts, ka šī ir tava māja. Ko nu tas cilvēks teiks?

—   Ko viņš teiks? Ko jel viņš varētu teikt, ja ne slavas un pateicības vārdus?

—   Par ko lai viņš pateiktos?

Viņas seja pauda visdziļāko izbrīnu.

—   Tik tiešām — tu rūgti pārbaudi manu saprašanu ar saviem brīnumainiem vārdiem. Arīg tu domā, ka šīs pils saimniekam jele kad mūžā būs tas gods uzņemt augstāku sabiedrību par šo, ko mēs viņa namam par slavu te ieveduši esam?

—   No šī viedokļa, protams. Droši varu saderēt, ka tādu godu viņš piedzīvo pirmo reizi savā mūžā.

—   Tad lai viņš ir pateicīgs un pauž to ar cildinošiem vārdiem un pieņēmīgu zemošanos, jo citādi viņš būtu suns, no suņa dzimis un suņi visi, kas pirms viņa bijuši.

Man šī situācija likās ļoti neērta. Un varēja kļūt vēl neērtāka. Visprātīgāk būtu savākt cūkas un doties ceļā. Tāpēc es sacīju:

—   Saule jau gabalā, Sendij. Pēdējais laiks sapulcināt augstās dāmas un iet.

—   Uz kurieni, krietno ser un Saimniek?

—  Mums taču jāaizved dāmas uz viņu mājām, vai tad ne?

—   Lai jel viens paklausās! Kur viņas no visām pasaules malām pulcinātas ir! Ikvienai jāsteidzas pašai uz savu pili, tev domāt, spētum mēs šos ceļojumus veikt tai īsā laika sprīdī, ko Viņš mūsu zemes gaitām atvēlējis, kurmet eimam mēs nāvē, ko Ādams mums iegatavojis caur kūdī- damu sievu, pavedinātu un pieviltu no tā ļaunā ienaidnieka, paša Sātana čūskas ģīmī un līdzībā glodenas mēles, ar pārvarīgu skaudību un ļaunu prātu uz grēku musinā- damu, viņu tumsībā gāzušos, un radību, savā sākumā tik baltu un tīru, pīšļos un putekļos notriekušu, kurmet viņa dzimti debesu brāļi savu spožo mājokļu slavā un godībā mirdzēdami vistīm …

—   Nolādēts!

—  Mans kungs?

—   Labi, labi, mums nav laika to visu apspriest. Mēs patiešām varētu nogādāt šīs dāmas viņu mājās daudz īsākā laikā, nekā tev vajadzīgs, lai paskaidrotu man, kāpēc mēs to nevaram izdarīt. Mums nav jārunā, mums jārīkojas. Tev vienīgi jāpierauga, lai tu nelaid vaļā savas dzirnavas tik atbildīgā brīdī. Tātad — pie darba un veicīgāk. Kas izvadās šis princeses pa mājām?

—   Tak jel viņu draugi, viņām pakaļ no visām pasaules malām nākdami.

Tas nu bija negaidīti — kā zibens no skaidrām debesīm, kā apžēlošanas vēsts cietumniekam. Viņa, protams, paliks te, lai izsniegtu preci.

—   Labi, Sendij, tā kā mūsu pienākums ir jauki un veiksmīgi izpildīts, es jāšu mājās, un, ja tev gadās vēl kāds…

—   Esmu gatava tev līdzi jāt.

Tātad apžēlots es nebiju.

—  Tu? Man līdzi? Kāpēc?

—   Ko tad tu iedomājies: es lai pret savu bruņinieku nodevīga būtu? Es nevaru tevi atstāt, kamēr godīgā divkaujā tevi taisni un pareizi nepievārēs cits — par tevi spēcīgāks bruņinieks un mani ar zobiņu rokā neatkaros. Un' negods pār manu galvu, jāšu es domāju to jebkad iespējamu esam!

—   Izredzēts uz ilgiem laikiem, — es klusībā nopūtos, — un ar to man jāsamierinās. — Tāpēc es sacīju: — Lai notiek, dodamiēs ceļā!

Kamēr viņa aizgāja slacīt savu cūkgaļu ar atvadu asarām, es nodevu šo dižciltības ziedu kalpotāju rokās. Es lūdzu, lai viņi ķeras pie slotām un mazliet izmēž tās vietas, kur aristokrātija apgrozījusies, bet viņi uzskatīja, ka to gan diez vai esot vērts darīt, pat vairāk — tas galīgi neesot pieņemts, ko gan visu par viņiem nerunātu, ja viņi te sāktu slaucīt! Atkāpšanos no tradīcijas, protams, nevarēja prasīt: angļu tauta spējīga uz jebkuru noziegumu, tikai ne šo. Kalpi sacīja, ka viņi rīkošoties pēc sava vecā, neatminamas senatnes svētītā paraduma: viņi nokaisīšot grīdu ar svaigām niedrēm visās istabās un. zālēs, un tad princešu vizītes pēdas vairs nebūšot redzamas. Zināmā mērā tā bija satīra par Dabu; tā bija īsti zinātniska metode, ģeoloģiska metode; tā iemūžināja dzimtas vēsturi uzskatāmos slāņos, lai vēlāku laiku arheologi varētu tos uzrakt un pēc katra attiecīgā perioda nosacīt, kā secīgi mainījusies dzimtas diēta gadu simteņu gaitā.

Jau pašā dienas sākumā mēs sastapām svētceļniekus. Viņi gan gāja uz pretējo pusi, bet mēs viņiem tomēr pievienojāmies, jo nu man bija galīgi skaidrs, ka gudri pārvaldīt šo zemi es spēšu vienīgi tad, ja iepazīšos ar tās dzīvi visos sīkumos, nevis no citu nostāstiem, bet personiski vērodams un pētīdams.

Svētceļnieku kompānija atgādināja Čosera poēmu, jo tajā bija sapulcējušies visu zemes iespējamo kārtu un profesiju pārstāvji, un tikpat dažādīgs bija viņu kostīmu raibums. Te bija jauni vīri un veci vīri, jaunas sievas un vecas sievas, priecīgi ļaudis un drūmi ļaudis. Viņi jāja uz mūļiem un zirgiem, un dāmām vēl nebija sāniski sēžamu seglu — vajadzēja paiet deviņsimt gadiem līdz to ieviešanai.

Tas bija omulīgs, draudzīgs un saticīgs bars, dievbijīgi, laimīgi un jautri, ar neapzinātu rupjību un nevainīgu piedauzību pilnu valodu. Tas, ko viņi uzskatīja par jautrām anekdotēm, gāja no mutes mutē un mulsināja viņus tikpat maz, kā spētu kādu samulsināt Anglijas augstākajā sabiedrībā divdesmit gadsimtu vēlāk. Rupji, tālā deviņpadsmitā gadsimta Anglijas cienīgi joki paspruka gan šur, gan tur, gan visā gājiena garumā, jūsmīgu aplausu pavadīti; reizēm, kad spoža asprātība tika izmesta gājiena vienā galā un sāka ceļot uz otru, tās virzīšanās ātrumu varēja noteikt pēc sirsnīgu smieklu spurdzieniem, kā arī pēc kauna sārtuma, kas uzplauka mūļu purnos.

Sendija zināja, uz kurieni svētceļnieki dodas, un darīja to zināmu arī man. Viņa teica:

—   Viņi ir ceļā uz Svētības Ieleju, lai saņemtu eremītu svētību, dzertu no ielejas brīnumdarīgajiem ūdeņiem un no grēkiem šķīstītos.

—  Kur atrodas šis ūdensdziedniecības kūrorts?

—   Divu dienu jājienā no šīs vietas, uz pašām tās karaļvalsts robežām, kas par Kukū-zemi saucas.

—   Pastāsti sīkāk. Tā ir ievērojama vieta?

—   Itin tā, gaišo ser. Nav otras tādas. Senos laikos tur abats un mūki piemita. Nebija virs zemes svētāku mūku par viņiem, viņi lasīja svētos rakstus, nerunāja ne vārda savā starpā, neģ ar kādu citu un savu dzīvību ar pūstošām saknēm uzturēja, arī tās jo sātīgi patērēdami, un uz cietas zemes gulēja un lūdza dievu stundīgi, un nekad nemazgājās; tāpat savas drānas viņi valkāja, kurmet tās, laika un trūdu sagrauztas, no viņu miesām nokrita. Tādā vīzē viņi visās pasaules malās ar savu svētu stingrību slaveni tapa, un nāca viņus godināt gan bagāti, gan nabagi no lieliem tālumiem.

—   Stāsti tālāk.

—   Taču allaž viņiem trūka ūdens. Atkal un atkal viņi raidīja lūgšanas dievam, un, raugi, uz viņu lūgšanu brīnums notika un tuksnesī skaidra ūdens straume šļācās. Tūdaļ Sātans ticībā vājiem mūkiem piestāja un viņus kārdināt sāka, un viņi abatu lūgties un diedelēt nebeidza, lai mazgājamu kambari ierīko, un, kad viņš pagura pretim turēties un nejaudāja vairs, viņš sacīja: lai notiek tā, dariet, kā jums tīk. Tad nu uzklausi, kas notikās, kad viņi to tīrību, kas dievam mīļa, noliedza un, pēc pasaulīgas tīrības dzīdamies, dievam acīs lēca. Tie mūki peldēties gāja un izkāpa no ūdens balti kā sniegs, un, raugi, to pašu brīdi dievs viņiem savas dusmības zīmi rādīja. Apgānītie ūdeņi pārstāja tecēt un smiltīs pazuda.

—   Viņi vēl tikuši cauri samērā viegli, Sendij, ja ņem vērā, cik bargi tādu noziegumu soda šajā zemē.

—   Tā rādās, bet tas viņu pirmais grēks bija, un gadu gadiem viņi tik svētu dzīvi piekopa, ka savā būšanā maz no eņģeļiem atšķirami šķitās. Lūgšanas, asaras, miesas šaustīšana — viss velti, ūdeņi negribēja tecēt. Procesija, dedzami upuri, sveces Jaunavai Marijai nenieka nelīdzēja, un visi, kas uz zemes, gauži brīnījās.

—   Dīvaini, ka pat šo ražošanas nozari piemeklē finansu krīzes, kad atliek vienīgi noskatīties, kā skaistās asignācijas un banknotes pārvēršas nekam nederīgos papīra gabalos un apgrozījuma vairs nekāda. Stāsti tālāk,. Sendijl

—   Tā gads un viena diena pagāja, un krietnais abats zemodamies un bēdādamies mazgājamu kambari nopostīt vēlēja. Un, raugi, Viņa bardzība ar to pašu brīdi rimās — un ūdeņi plūda bagātīgi un līdz šai baltai dienai nav savā devībā mitējušies.

—  Tas laikam liecina, ka neviens vairs nav mazgājies.

—   Kas to uzdrīkstējies būtu, savu-nāvi tūdaļ uz karstām pēdām atrastu.

—   Kopš tā laika brālība zeļ un plaukst?

—  Ar to pašu dienu slava par tādu brīnumu visnotaļ pa pasauli izplatījās. No visām zemēm mūki nāca te piemešanās vietu atrast — kā nārstodamas zivis lieliem bariem, un klosteris cēla namu pēc nama un tiem atkal citus klāt un ar tiem daudziem namiem kā ar atplestām rokām viņus uzņēma. Tiklab mūķenes lieliem pulkiem nāca atkal un atkal un sev klosteri ielejas viņā pusē uzcēla, un auga viņu nami augumā, un varens klosteris tapa. Un liela draudzība viņustarp iedibinājās, un viņi savus pūliņus mīlestības darbos savienoja un ielejas vidū patversmi pamestiem un atrastiem bērniņiem uzcēla.

—   Tu minēji arī kaut kādus eremītus, Sendij.

—   Eremiti tur no visām pasaules malām pulcējas. Vis- košāk eremīti zeļ, kur lieli svētceļnieku pulki kopā lasās. Te netrūkst neviena, kas miesas šaustīšanā daudzināts. Un, jāšu kāds minēs eremītu, kura svēti darbi nedzirdēti šķietas un tikai-tālu svešās zemēs ronami, lai viņš Svētības Ielejas bedrēs, alās un purvos meklē — un viņš atradīs.

Es piejāju blakus druknam puisim ar apaļu, labsirdīgu seju cerībā viņam iepatikties un uzzināt vēl šādus tādus faktus; bet pazīšanās aprāvās uzreiz, jo viņš siekalainā aizrautībā sāka stāstīt to pašu mūžseno anekdoti, kuru man stāstīja sers Dinadans, izsaukdams pār manu galvu sera Sagramora dusmas un izaicinājumu uz divkauju. Es atvainojos, pieturēju zirgu un paliku procesijas pēdējās rindās, sarūgtināts līdz sirds dziļumiem, vēlēdamies, kaut labāk būtu šķīries no šīs nīcīgās dzīves, šīs bēdu un asaru lejas, šīs jau tāpat īsās dienas, kura nav devusi ne mirkli atelpas, tikai vienas vienīgas vētras un negaisus, grūtus cīniņus un rūgtas neveiksmes; taču nodrebēju, iedomājies, cik gara ir aizmūžība un cik daudz tajā nonākušo, kuri tāpat zina šo anekdoti.

Drīz pēc dienasvidus mēs panācām otru svētceļnieku procesiju; taču tajā nevaldīja ne jautrība, ne joki, ne smiekli, ne ķircināšanās, ne laimīgā vieglprātība, kurai ļāvās jauni un veci. Tomēr arī tur bija pārstāvēti visi vecumi: sirmgalvji, vīri un sievas spēka gados, jauni vīri un jaunas sievas, zēni un meitenes, un pat trīs zīdainīši. Taču arī bērni nesmaidīja; starp šīm piecdesmit sejām nebija nevienas bez tā galējās bezcerības zīmoga, ko uzspiež ilgu, grūtu pārbaudījumu un iesīkstējuša izmisuma pilna dzīve. Tie bija vergi. Viņu dzelžos iekaltās kājas un rokas bija saķēdētas un važu gali pievienoti rupjas ādas jostām ap vidukļiem; visi, izņemot bērnus, bija ar kaklu gredzeniem piekalti kopējai važai sešas pēdas atstatu cits no cita, šī važa stiepās visa viņu gājiena garumā. Viņi gāja kājām un bija nosoļojuši trīssimt jūdzes astoņpadsmit dienās, pārtiekot no vislētākās ēdienam tikai aptuveni līdzīgas barības un arī to saņemot niecīgās devās. Viņi bija gulējuši naktīs savās važās, sadzīti barā kā cūkas. Ap viņu miesām plandījās šādas tādas skrandas, bet nevarētu sacīt, ka viņi bija apģērbti. Dzelži bija noberzuši viņu potītes, čūlojošās brūcēs mudžēja tārpi. Viņu basās kājas asiņoja, nebija starp viņiem neviena, kas neklibotu. No sākuma šo nelaimīgo bijis vesels simts, bet puse pa ceļam apmiruši. Vergu tirgotājs jāja viņiem blakus uz zirga, turēdams rokā īskātainu pletni, kas sastāvēja no garam, mezglainām ādas sloksnēm. Ar šo pletni viņš kapāja plecus katram, kas ļima no pārguruma un sāpēm, likdams viņam atslieties taisni. Vergu tirgotājs nerunāja; pletne viņa gribu izteica pietiekami skaidri. Neviens no nelaimīgajiem radījumiem nepacēla acis uz mums paskatīties, kad mēs jājām garām; nemaz nelikās, ka viņi būtu mūs pamanījuši. Un arī neizgrūda ne skaņas, tikai šo vienu: vienmuļo un drausmo važu šķindoņu no viena garās ierindas gala līdz otram, četrdesmit trim kāju pāriem ceļoties un krītot. Ierinda gāja pašas sacelto putekļu mākonī._

Visu sejas bija pārklātas ar biezu, pelēku putekļu kārtu. Katrs būs redzējis tādus putekļu slāņus uz pamestu māju mēbelēm un dīkdienīgi rakstījis tajos ar pirkstu. To man lika iedomāties dažu sieviešu sejas — šīs jaunās mātes nesa uz rokām savus jau nāvei un brīvībai tuvos zīdainī- šus, un tas, ko sirdis rakstījušas viņu putekļainās sejās, bija skaidri redzams un — ak vai! — tik labi salasāms, jo tās bija asaru pēdas. Viena no jaunajām mātēm bija pati gandrīz vēl bērns, tāpēc man jo sevišķi sāpēja lasīt moku rakstus un zināt, ka asaras kāpušas no pusplaukušām krūtīm, kam vēl nevajadzētu pazīt nekāda smaguma un uzelpot dzīves rīta gaišumam, un noteikti…

Tad viņa sagrīļojās, no pārguruma viņai bija noreibuši galva, un iesvelpās pletne, izplēšot asiņainu ādas šķeltni no viņas kailā pleca. Es sarāvos sāpēs, it kā iecirsts būtu man pašam. Saimnieks apturēja vergu rindu un nolēca no zirga. Viņš ārdījās un lamāja meiteni, ka viņa ar savu slinkumu diezgan visus kavējusi un ka nu viņam reiz pietiekot, un viņa dabūšot, ko pelnījusi. Meitene nokrita ceļos, pastiepa rokas, sāka lūgties un raudāt ārprāta bailēs, bet saimnieks nelikās ne dzirdam. Viņš izrāva bērnu no viņas rokām, pavēlēja priekšā un aiz muguras pieķēdētajiem vīriešiem nogāzt viņu zemē, noraut drānas un turēt ciet, tad viņš sāka trakot ar pletni tā, ka jau pēc dažiem mirkļiem, meitenei kliedzot un sāpēs raustoties, viņas mugura bija viena vienīga brūce. Kāds no vīriem, kas viņu turēja, novērsās; par šādu cilvēcības izpausmi viņš pats tika nolamāts un piekauts.

Visi mūsu svētceļnieki skatījās un izteica lietpratīgas piezīmes par pletnes cilāšanas tehniku. Viņus bija pārāk nocietinājušas no bērna kājas pierastās verdzības ainas, lai viņiem ienāktu prātā komentēt šo skatu no kāda cita viedokļa. Verdzība tiešām spēj pārakmeņot to, ko varētu nosaukt par cilvēcības daivu smadzenēs, jo šie svētceļnieki bija labsirdīgi ļautiņi, viņi nekad nepieļautu, lai kāds viņu acu priekšā tā apietas ar zirgu.

Ceļa malā bija kalēja smēde, un tepat gaidīja arī muižas īpašnieks, kas pirms dažām jūdzēm bija meiteni nopircis un gribēja, lai viņai šeit noņem važas. Tās arī noņēma, bet džentlmenis un vergu saimnieks sāka strīdēties, kuram no viņiem pienākas maksāt kalējam. Tiklīdz meiteni atsvabināja no dzelžiem, viņa, izmisīgi šņukstēdama un asaras 1 iedama, metās ap kaklu tam vergam, kas bija novērsies, kad viņu pēra. Vergs pieglauda viņu pie krūtīm, apbērdams viņas un bērna sejiņu ar skūpstiem un skalodams tās savās asarās. Man sāka likties … Es pajautāju. Jā, taisnība, viņi bija vīrs un sieva. Viņus atrāva vienu no otra ar varu, meiteni aizvilka vilkšus, viņa turējās pretī, cīnījās un kliedza kā neprātīga, kamēr pazuda ceļa līkumā, un arī tad mēs vēl dzirdējām viņas žēlo vaimanu atbalsi. Bet vīrs un tēvs, kura sieva un bērniņš nu bija projām uz mūžīgu neredzēšanos? — nē, uz viņu skatīties bija neizturami, es novērsos; bet es zināju, ka līdz kapa malai šis skats nepagaisīs no manas atmiņas; un patiesi — vēl šodien tas plosa manu sirdi, jau iedomājoties vien.

Uz naktsguļu mēs apmetāmies tuvākā ciema viesnīcā, un, kad es nākošajā rītā piecēlos un paraudzījos laukā uz ceļu, es redzēju rīta. saules spožumā zvērojošu jātnieku un pazinu vienu no saviem bruņiniekiem — seru Ozanu Lekērardī. Viņš strādāja kungu modes nozarē un izplatīja cilindrus. Viņš bija tērpts tolaiku krāšņākā kaluma tērauda bruņās — bet vienīgi lidz tai vietai, kur vajadzēja sākties bruņu cepurei, jo galvā viņam lepojās cilindrs, patiešām grūti iedomāties vēl komiskāku skatu. Un tas atbilda maniem slepenajiem plāniem, es gribēju iznīcināt bruņniecību, padarot to grotesku un absurdu. Sera Oza- nas segli bija apkārti ar ādas cepuru kārbām, un ik reizes, kad viņš sastapa un pieveica klejojošu bruņinieku, viņš prasīja no uzvarētā zvērestu stāties manā kalpībā, uzmauca galvā cilindru un pavēlēja to valkāt visur un vienmēr. Es apģērbos un skrēju lejā apsveicināties ar seru Ozanu un uzzināt, kā viņam veicies.

—   Daudz pārdevāt? — es jautāju.

—  Ja jums labpatiktos pamanīt, man četri cilindri vien atlikuši, jebšu to bija sešpadsmit, kad es no Kamelotas izjāju.

—  Patiešam, jus esat varonīgi cīnījies, ser Ozana. No kurienes patlaban jājat?

—   Nule kā no Svētības Ielejas, visugaišo ser.

—  Es atkal esmu ceļā uz turieni. Kas jauns svētajā brālībā?

—  Lai dievs mums žēlīgs, i nevaicājiet!… Auzas ber neskopodamies, manu zēn, pabaro viņu godam, un tu nepaliksi neatalgots; tālab ved vien žigli stallī un dari, kā tev sacīts… Ser, bēdu vēsti es nesu, un šie — vai šie ir svētceļnieki? Tad neatliek jums cits, labie ļaudis, kā pul- cināties vienukop un uzklausīt tos vārdus, kas man jums sakāmi, uz jums tie runās, jo eitat jūs meklēt to, ko ne- atrasiet, un klaudzināt, kur jums atvērts netaps, un mana dzīvība maniem vārdiem par ķīlu, un mani vārdi un vēsts ir šādi: noticis tas, kas kopš divsimt gadiem noticis nevaid, kad minētā nelaime pār Svētības Ieleju caur Visaugstākā gribu nāca un viņa dusmības iemesls skaidri redzams bija, kurpreti tagad …

—  Brīnišķais avots ir stājis tecēt! — vienā balsī iekliedzās divdesmit svētceļnieki.

—   Itin tā, labie ļaudis. Es jums to pavēstīt dzīros, kad jūs man vārdu no mutes izņēmāt.

—   Kāds atkal mazgājies?

—  Nē, tādas aizdomas gan minētas, taču neviens tam nespēj ticēt. Jebkurš cits grēks šķiet drīzāk iespējams esam nekā šis.

—   Kā uzņem mūki savu nelaimi?

—   Nav vārdos aprakstāms. Jau devīto dienu kopš svētais avots sauss. Ar šo pašu brīdi, kad ūdeņi pārstāja tecēt, karstas lūgšanas top raidītas, maisu drānās, pelnus uz galvas berot, grēki nožēloti, svētās procesijas staigā dienu un nakti bez mitēšanās; un tiklab mūki, kā mūķenes un mazie atradeņi tā pārguruši, ka savas lūgšanas uz pergamenta raksta un pie altāra karina, jo nevaid vairs spēka balsi pacelt. Un beidzot lika viņi sūtīt pēc tevis, ser Saimniek, lai raugi viņus glābt ar burvju spēku, un, jāšu tu nenāktu, ziņas nesējam bija vēlēts Merlinu atvest, jau trešo dienu viņš tur cīkstas un apzvēr vai pašu zemi gabalos saspert un visas karaļu valstis izputināt, bet ūdeni atgriezt; un patiesi ar lielu dūšu viņš buras un visus elles spēkus palīgā piesauc, taču mitruma nav parādījies ne tik, cik elpu uz vara spoguļa uzpūšot, ja neskaita mucas sviedru, ko viņš no saules līdz saulei savos briesmīgajos pūliņos izlējis, un, jāšu jūs …

Brokastis bija gatavas. Pēc brokastīm es parādīju seram Ozanam vārdus, ko biju ierakstījis viņa cilindra oderē: «Ķīmijas departamentam. Laboratorijai. Sekcija 6. Pxxp. Atsūti divus N° 1, divus M? 3 un sešus A1 » 4 ar visām attiecīgajām papildu detaļām, kā arī divus no maniem mācītajiem asistentiem.» Un sacīju:

—   Auļojiet uz Kamelotu, cik ātri vien varat, krietno bruņiniek, parādiet šo ierakstu Klarensam un sakiet, ka visi minētie priekšmeti steidzīgi nogādājami Svētības Ielejā!

—   Tiks darīts, ser Saimniek! — Un projām viņš bija.

XXII nodaļa svētais avots

Svētceļnieki bija cilvēki. Citādi viņi būtu rīkojušies gluži pretēji. Devušies ilgā un grūtā ceļojumā un gandrīz jau galā uzzinājuši, ka viņu ceļa mērķis pārstājis eksistēt, viņi nedarīja to, ko droši vien būtu darījis jebkurš zirgs vai kaķ]s, vai slieka, — proti, viņi vis negriezās atpakaļ un neķeras pie kaut kā jēdzīgāka — nē, taisni otrādj: ja agrāk viņi bija karsti vēlējušies skatīt brīnumdarītāju avotu, tad tagad četrdesmit reižu karstāk vēlējās skatīt vietu, kur avots atradies. Cilvēku ceļi ir neizdibināmi.

_Mēs jājām ātri un pāris stundu pirms saules rieta nonācām pakalnos, kas slējās ap Svētības Ieleju, un varējām pārskatīt to visā plašumā. Plaša tā patiešām bija. Trīs vietās grupējās celtnes. Tās slējās atstatu, klostera mūru norobežotas, un izskatījās pēc spēļu namiņiem šajā drūmajā klajumā, kas atgādināja tuksnesi un ne tikai atgādināja. Tuksneša ainava allaž ir sērīga — tās klusumsun nekustība liekas nāves miegam līdzīgi. Taču bija kāda skaņa, kas šo sērīgumu vēl padziļināja, — tālumā dunēja zvani, un vēja nestās atbalsis skanēja tik trausli un vārgi, ka brīžiem nezinājām, vai mēs tās patiesi dzirdam vai tikai iedomājamies.

Mēs sasniedzām klosteri pirms tumsas, un vīrieši te varēja apmesties uz naktsguļu, bet sievietes tika sūtītas tālāk pie mūķenēm. Tagad zvani skanēja tepat blakus un to svinīgā dunoņa granda ausīs kā iznīcības vēsts. Māņticīgas šausmas bija pārņēmušas katra mūka sirdi un rēgojās nāves bālajās sejās. Ik uz soļa no krēslas iznira šie melnās drānās plandošie, mīkstās sandalēs nedzirdamie rēgi ar iekritušiem vaigiem un atkal pazuda — mēmi kā murgu tēli un tikpat spokaini.

Vecā abata prieks par manu ierašanos bija patiesi aizkustinošs. Pat līdz asarām — tās gan lēja vienīgi viņš. Abats sacīja:

—  Nekavējies, mans dēls, un ķeries pie glābšanas darbiem! Ja mēs neatdabūsim ūdeni un jo drīz, mēs būsim izpostīti un visi divsimt gadu krietnie pūliņi vējā. Un raugi, lai tavas burvestības no dieva būtu, jo baznīca nevar pieņemt, ka viņas labad elles spēki vaļā palaisti taptu.

—  Esiet droši, svēto tēv, ka manam darbam nebūs nekāda sakara ar elli un velniem! Es nelietošu ne sātana viltības, rie arī kādas vielas, kas nebūtu paša dieva radītas. Bet vai Merlins darbojas stingras dievbijības robežās?

—  To viņš apsolīja, mans dēls, to viņš apsolīja un svētu zvērestu deva, ka solījumu turēs.

—   Labi. Tādā gadījumā lai viņš turpina.

—  Taču tu neturēsi rokas klēpī un iesi talkā?

—  Metodes jaukt neder, svēto tēv; to nepieļauj arī profesionāla pieklājība. Viens amata pārstāvis nedrīkst nosist cenu otram. Darba pietiks abiem, kad tas būs pabeigts, tad redzēsim. Merlinam ir līgums. Neviens cits burvis nevar ķerties pie viņa darba, kamēr viņš pats nav no tā atteicies.

—  Tad es pats ņemšu to atpakaļ. Tādā postā kā šis es būšu rīkojies tikai taisnīgi. Un, ja arī ne, kas var dot likumus Baznīcai? Baznīca pati dod likumus visiem un, ko grib darīt, to arī izdara, jāšu tas kādam patīk vai nepatīk. Es atņemšu viņam darbu, un tu ķersies tam klāt tūlīt pat.

—   Tas nav iespējams, svēto tēv. Bez šaubām, jūs pareizi atzīmējāt, ka augstākā vara nesodīti rīkojas pēc savas gribas, bet mēs, nabaga burvji, neesam tik izdevīgā situācijā. Merlins ir ļoti labs burvis savā žanrā, ar nelieliem trikiem viņš iekarojis sev provinces mēroga slavu. Viņš cīnās, dara visu, kas viņa spēkos, un man nekādi nepieklājas atņemt viņam darbu, kamēr viņš pats nav no tā atteicies.

Abata seja atplauka.

—   Ak, tas gana vienkārši! Es piespiedīšu viņu atteikties.

—   Nē, nē, svēto tēv, tas numurs, kā mēdz sacīt, neies cauri! Ja viņu piespiedīs ar varu, viņš apvārdos šo avotu ar ļauniem buramvārdiem — un man vajadzēs lieki nosist laiku, kamēr es izdibināšu viņa noslēpumu. Tas var prasīt kādu mēnesi. Ja es, piemēram, pielietotu kādu savu burvestību, ko es saucu par telefonu, viņš šo noslēpumu neizdibinātu ne simt gados. Viņš, kā redzat, mani var aizkavēt tikai uz mēnesi. Bet vai jūs varat atļauties mēnesi sausuma?

—   Mēnesi! Šaušalas mani pārņem, to iedomājoties vien! Dari pēc sava prāta, mans dēls! Bet mana sirds ir smaga no tādas vilšanās. Atstāj mani vienu bēdās un ciešanās, kā esmu jau cietis visas šīs deviņas dienas, kad mana miesa gan mieru un atpūtu baudām šķitusies, bet gars rūgtā nomodā bijis.

Protams, visi tikai iegūtu, ja Merlins mestu pie malas gan etiķeti, gan savus viltīgos pūliņus, jo viņš, būdams tipisks sava laika burvis, nekādi nespēja atgriezt pie dzīvības šo avotu; visi viņa lielie brīnumdarbi bija laimīgā ' kārtā paveikti tādos brīžos, kad tuvumā nebija neviena cita, izņemot pašu Merlinu, — kā lai viņš izšķiltu ūdeņus no avota visa šī milzīgā pūļa acu priekšā? Pūlis maga brīnumdarbiem sirmā senatnē bija tikpat bīstams kā garu saucēju pasākumiem manos laikos: allaž pūlī atradās kāds skeptiķis, kas izšķirīgajā brīdī ieslēdza gaismu un visu samaitāja. Bet es nevēlējos, lai Merlins uzsaka darbu, kamēr nebiju gatavs pats to efektīgi paveikt; to es savukārt nevarēju, kamēr nebiju saņēmis visu nepieciešamo no Kamelotas, un tam vajadzēja divas vai trīs dienas.

Mana klātbūtne deva mūkiem cerību un uzmundrināja viņus tik ļoti, ka pirmo reizi šajās desmit dienās viņi ieturēja pamatīgas vakariņas. Kolīdz viņu kuņģi bija godam stiprināti ar barību, viņu gars ielīksmojās, un šī līksmība auga augumā, kad apkārt galdam sāka staigāt medus kauss. Driz jau visas rūpes un raizes bija aizmirstas, aizmirsts arī miegs, un mēs ar svēto brālību nosēdējām pie galda līdz rītam. Jautrība sita augstu vilni. Vecās, labās divdomības skalojās smieklu asarās, pleta mutes līdz ausīm un kratīt kratīja apaļos vēderus, piedauzīgas dziesmas uzviļņoja tādos rēcienos, ka pārmāca drūmo zvanu dunoņu.

Beidzot arī es riskēju izstāstīt anekdoti, un piekrišana tai bija milzīga. Ne jau uzreiz, protams, — šo salu iedzimtie nemēdz humora dzirkstīti saskatīt ar pirmo acu uzmetienu, bet, kad es stāstīju to piekto reizi, viņi sāka pamazām plaisāt, ar astoto reizi — drupt, ar divpadsmito — sašķist pa gabaliem, bet ar piecpadsmito — sabira pīšļos: atlika vienigi ņemt slotu un uzslaucīt. Tēlaini izsakoties, ka paši sapratīsit. Šie salinieki no sākuma gan skopi atalgo stāstītāja pūliņus, toties beigās atmaksā tik bagātīgi, ka viss, ko varētu piedāvāt citas tautas, ir tīrais sīkums.

Nākamajā dienā arī es aizgāju pie avota. Merlins jau bija tur un burās ar bebra neatlaidību, neizvilinot no smiltīm ne lāses valguma. Viņš nebija labā omā un ik reizes, kad liku viņam saprast, ka šāds darbs iesācējam noteikti par smagu, ļāva mēlei vaļu un lādējās kā bīskaps — es te domāju franču bīskapus Pavaldonības laikos.

Viss izrādījās gluži tā, kā jau biju paredzējis. «Avots» bija parasta aka, izrakta zemē un izmūrēta ar akmens plāksnēm. Ar brīnumiem tai nebija nekā kopīga. Pat pasaciņā, uz kuras dibinājās avota slava, nebija nekā brīnumaina, tādu es varētu sacerēt, kaut pusmiegā no gultas izrauts. Aka atradās tumšā kambarī, no netēstiem akmeņiem būvētas kapelas vidū; kapelas sienas bija nokārtas ar tādas kvalitātes dievbijīgām gleznām, ka mūsu hromo- litogrāfijas salīdzinājumā ar tām būtu mākslas kalngals; gleznas attēloja laika gaitā notikušos dziedniecības brīnumus, ko avota ūdeņi paveikuši, kad neviena nebijis klāt. Tas ir, neviena, izņemot eņģeļus, kuri nemainīgi parādās uz klāja, kad gaidāms brīnums, — droši vien lai iekļūtu

gleznā. Uz to eņģeli ir tikpat kāri kā ugunsdzēsēju komandas uz fotografēšanos: palūkojieties vien vecmeistaru darbos.

Kambarim gaismu deva nespodras lampas, ūdeni ar vinčas ķēdē iesietu spaini vilka mūki un lēja silēs, pa kurām ūdens tecēja kapelas priekšā izmūrētos akmens rezervuāros — protams, tikmēr, kamēr ūdens vēl bija, — un ieiet kambarī drīkstēja vienīgi paši mūki. Sajā gadījumā ieiet atļāva arī man, pret to vēlīgi neiebilda pat mans amata brālis. Taču pats viņš tur nebija ne ieskatījies. Merlins operēja tikai ar buramvārdiem, pakustināt arī smadzenes viņš nemēdza. Ja viņš būtu ielūkojies kambarī un licis lietā acis, nevis savu apmigloto prātu, viņš būtu aku izlabojis parastiem līdzekļiem un pēc tam, attiecīgi izpušķojot, pasniedzis par brīnumu, bet nē — viņš bija vecs vientiesis, burvis, kas tic pats savām burvestībām. Un tādas māņticības piemeklētam burvim nav ne mazāko izredžu uz panākumiem.

Es jau nojautu, ka akā radusies sūce, ka ap akas dibenu mūrī radušās plaisas, pa kurām ūdens aiztek smiltīs. Es izmērīju ķēdi — deviņdesmit astoņas pēdas. Tad es pasaucu divus mūkus, noslēdzu durvis, aizdedzināju sveci un liku nolaist mani ar spaini lejā. Kad ķēde bija gandrīz iztinusies, svece apstiprināja manas aizdomas; krietns gabals mūra bija izbrucis, radot platu spraugu.

Es gandrīz nožēloju, ka šī mana teorija par akas izsīkšanu izrādījusies pareiza, jo man bija vēl otra, kas būtu labāk noderējusi efektīga brīnuma radīšanai. Es atcerējos, kā Amerikā daudzus gadu simteņus vēlāk, kad naftas urbums apsīka, to spridzināja ar dinamīta torpēdu. Ja es atrastu, ka aka izsīkusi bez kāda redzama iemesla, es varētu pārsteigt godājamo publiku, liekot kādai ne sevišķi vērtīgai personai iesviest akā dinamīta bumbu. Sī persona varētu būt Merlins. Taču bija pārāk skaidrs, ka bumba te nav vajadzīga. Ne jau viss notiek pēc mūsu prāta. Savās cerībās pievīlies, cilvēks nedrīkst nolaist rokas, viņam jāiztiek ar to, kas ir. Un es nolēmu iztikt, Es nospriedu, ka nav kur steigties, varēju pagaidīt, gan bumba noderēs citreiz. Arī šoreiz man bija taisnība.

Kad es atkal biju augšā, es izsviedu mūkus laukā un nolaidu akā makšķeres auklu; aka izrādijās simt piecdes-, mit pēdu dziļa, un tās dibenā vēl bija ūdens četrdesmit vienas pēdas augstumā. Es iesaucu mūku un jautāju:

—   Cik dziļa ir aka?

—   Tas nav man sacīts, krietno ser, es nezinu.

—   Cik augstu parasti stāvēja ūdens?

—   Gandrīz līdz ar malām jau divus gadu simtus, kā mūsu priekšgājēji to ticīgi apliecinājuši.

Tā bija patiesība — vismaz par vēlākiem laikiem —, to rādīja par mūku daudz ticamāks liecinieks: ķēde tikai kādu divdesmit vai trīsdesmit pēdu garumā bija noberzta, vinču griežot, pārējo daļu klāja rūsa un putekļi. Kas bija noticis, kad aka izsīka pirmoreiz? Bez šaubām, kāds praktisks cilvēks bija aizmūrējis sūci un tad iestāstījis aba tam, ka pār viņu nācis dieva gars un licis nopostīt grēcīgo mazgāšanās kambari, lai ūdeņi atgrieztos. Tagad sūce bija radusies atkal, un šie bērni savā vientiesībā būtu skaitījuši lūgšanas, staigājuši ar krustiem un dimdinājuši zvanus, piesaucot debesu žēlastību, līdz izkalstu paši un izsētu savus pīšļus pa vējam, bet nekad savā sirds nevainībā neiedomātos iemest akā auklu vai nolaisties lejā un paskatīties, kas tur īsti noticis. Cīnīties ar iesīkstējušiem domu gājieniem ir grūtākā lieta pasaulē. Tie pāriet no paaudzes uz paaudzi kā sejas vaibsti, un, ja to laiku cilvēkam parādītos doma, kādas nebūtu bijis viņa senčiem, uz viņa māti kristu aizdomas par laulibas pārkāpšanu. Es sacīju mūkam:

—   Grūti padarāms brīnums ir ūdens atgriešana sausā akā, bet es pamēģināšu, ja brālim Merlinam nekas neiznāks. Brālis Merlins ir ļoti talantīgs burvju mākslinieks, bet tikai salona triku žanrā, viņam var arī neizdoties, taisnību sakot, maz cerību, ka viņam izdosies. Tas nebūt nerunā sliktu par viņa iespējām, cilvēks ar viņa izveicību burvju mākslās varētu atvērt hoteli.

—   Hoteli? Man domāt, nebūšu dzirdējis …

—   Par hoteļiem? Tās pašas jūsu iebraucamās vietas vien ir. Es varu izdarīt šo brīnumu. Es to izdarīšu, taču nedomāju noliegt, ka tāda brīnuma paveikšana prasa no cilvēka visu viņa okulto spēku sasprindzinājumu līdz galējai robežai.

•— Kam gan tas vēl labāk zināms būtu kā mūsu brālībai; pēc senām liecībām to viņu reizi šis sūrais darbs veselu gadu prasījis. Mēs lūgsim dievu, lai taviem pūliņiem svētību dod.

No cenas uzsišanas viedokļa bija ļoti pareizi palaist baumas, ka šis pasākums būs īpaši grūts. It bieži tīro nieku var pataisīt par kaut ko lielu ar veiklu reklāmu vien. Mūku bija satricinājis mana uzdevuma smagums, viņš gādās, lai tikpat satricināti būtu arī pārējie. Pēc dienas vai divām bailes un satraukums sasniegs kulmināciju.

Ap dienasvidu, mājās iedams, es satiku Sendiju. Viņa bija apstaigājusi eremītus. Es sacīju:

—   Es pats arī labprāt uz viņiem paskatītos. Ir gan trešdiena. Vai dienas izrādes notiek?

—   Kas, lūgtum, gaišo ser?

—   Dienas izrāde. Pie viņiem ir vaļā pa pēcpusdienām arī?

—   Kam?

—   Eremītiem, protams.

—  Vaļā?

—  Ja, vaļa. Tev tas neliekas pietiekami skaidrs. Viņi neklapē ciet uz pusdienām?

—  Neklapē ciet?

—   Nu, tak jau! Kas tur ko nesaprast? Savu mūžu neesmu redzējis tādu aitasgalvu! Vai tu patiešām galīgi neko nespēj saprast? Skaidri un gaiši: kad viņi taisa ciet savas bodītes, beidz kumēdiņus, nodzēš gaismu?

—  Ciet bodītes, beidz kumēdiņus …

—   Labi, pietiek, man jau līdz kaklam! Tu, liekas, neaptver visvienkāršākās lietas.

—   Mīļuprāt būtu darījusi tev patikšanu, un gaužas ir manas sirdssāpes, ka veltīgi pūlos, taču, nemācīta jumprava būdama, neapsvētīta jau no šūpuļa ar dziļiem gudrības ūdeņiem, izlējušamies pār to, kuram visaugstākie noslēpumi tumsībā tīti nevaid un kuru mēs, niecīgie zemes tārpi, vien bijībā uzlūkot varam, un, zūdīdamies par savu gara aklību un jo rūgti savu nepilnību samanīdami, saru kreklos savas miesas ietērpt un pelnus uz galvas kaisīt, jo, raugi, kad neapjēdzoša gara krēslībā kā degots zelta zibens tik augsta noslēpuma pilni vārdi uzspīd kā «klapēt ciet», «slēgt bodīti», «beigt kumēdiņus», tikai dieva žēlastība glābj nejēgu no melnas skaudības pret to, kura saprāts spējīgs ietilpināt un mēle spējīga izrunāt tik cildenus, daiļskanīgus un brīnišķus vārdus, un juceklis nejēgas pazemīgā prātā un nespēja apjaust šo brīnumu dievišķo nozīmi ne no tukšas iespītības ronas — tas ir patiesīgs līdz sirds dibinām, un klātos tev saprast, ka tas ceļas no svētas bijāšanas, ne brīdi nerimstošas un tev labi zināmas; jāšu labpaticies tev manā sirdī un dvēselē ieskatīties un samanīt, ka es nevis negribu, bet nevaru, un, ja es nevaru, tad neko nevaru darīt, jebšu gribēdama, un nav mūsu spēkos gribēšanu par varēšanu vērst, un tālab es lūgšus lūdzos, mans krietnais kungs un gaišais pavēl- niek, nepiemeklē man vainu un man to savā labā sirdī un neizmērojamā žēlastībā piedod.

Es nespēju izsekot visam, ko viņa sacīja, — tas ir, detaļās, — bet galveno domu sapratu pietiekami labi, lai man būtu kauns. Nebija godīgi izgāzt šos deviņpadsmitā gadu simteņa tehnicismus pār nemācīta sestā gadu simteņa bērna galvu un vēl ļaunoties, ka viņa nesaprot; pārmest viņai to nekādi nevarēja, tāpēc es atvainojos. Pēc tam mēs vienā mierā, patīkami tērzēdami, devāmies uz eremītu alām un bijām vēl labāki draugi nekā jebkad.

Mani pamazām pārņēma mistisku drausmu pilna godbijība šīs meitenes priekšā, jo, kad viņas vilciens atstāja staciju un laidās sāktā teikuma transkontinentālos, nepārredzamos plašumos, manās gara acis atausa Senmātes — Ģermāņu Valodas drausminošais vaigs. Tas man uzdzina tādu bijību, ka reizēm, kad Sendija sāka šķetināt vienu no saviem teikumiem, es neviļus pieņēmu visdziļākās pazemības pozu un stāvēju ar atsegtu galvu, un, ja vārdi būtu ūdens, es noteikti jau sen būtu noslīcis. Viņas izteiksme bija dziļi ģermāniska vai konkrētāk — vāciskā, jo, vienalga, kas viņai bija padomā — tikai sakāmvārds, sprediķis, enciklopēdija, seno karu vēsture —, viņai vajadzēja to iedabūt vienā vienīgā teikumā vai mirt. Kad vācu rakstnieks ienirst teikumā, jūs viņu vairs neredzēsit, kamēr viņš neparādīsies sava Atlantijas okeāna otrā malā ar darbības vārdu zobos.

Visu pēcpusdienu mēs staigājām no viena eremīta pie otra. Tā bija patiesi ērmīga menažērija. Viņu godkārības galvenais mērķis bija pēc iespējas lielāka netīrība un biezāka kukaiņu kārta pa visu miesu. Viņu stāja un manieres pauda galēju pašapmierinātību. Kāds vientuļnieks lepojās ar to, ka gulēja dubļos un ļāva utīm netraucēti noēst viņu līdz asinīm; vēl kāds ar to, ka augu dienu stāvēja, atslējies pret klinti, un, aizgrābto svētceļnieku apjūsmots, lūdza dievu; trešais ar to, ka pliks staigāja četrrāpus; ceturtais ar to, ka jau ilgus gadus nēsāja uz savām miesām astoņdesmit mārciņas dzelžu; piektais ar to, ka savu mūžu pavadīja, ērkšķu krūmā stāvēdams, stāvus gulēja un pat krāca, ja tuvumā parādījās svētceļnieki; kādas vecenes vienīgais apģērbs bija viņas sirmie mati un netīrumu kārta no galvas līdz papēžiem, uzaudzēta četrdesmit septiņu gadu svētā atturībā no ūdens. Apkārt katram no šiem ērmiem, mutes bijīgā apbrīnā iepletuši, stāvēja svētceļnieku bariņi un apskauda svētos par žēlastību, ko viņi ar savām dievam tīkamajām mocībām būs izpelnījušies bargās debesu tiesas priekšā.

Pa laiciņu mēs nonācām pie paša visdiženākā vientuļnieka. Viņš bija šīs ielejas zvaigzne, viņa slava bija pārskanējusi visu kristīgo pasauli; dižciltīgākās un slavenā-, kās personas no visām zemes malām te saradās atdot viņam godu. Viņa stends bija ielejas plašākajā vietā, un arī tās tik tikko pietika, lai uzņemtu apbrīnotāju pūļus.

Viņa stends bija sešas pēdas augsts stabs ar dēļu platformu galā. Pašlaik viņš darīja to pašu, ko tur ik dienas bija darījis jau divdesmit gadu, — nepārtrauktā, straujā kustībā saliecās gandrīz uz pusēm un atkal atliecās. Tā viņš lūdza dievu. Es uzņēmu laiku ar hronometru — 24 minūtēs un 46 sekundēs viņš noklanījās 1244 reizes. Žēl bija noskatīties, ka tāda enerģija tiek izšķiesta veltīgi. Tā bija viena no mehānikas pamatkustībām — pedāļa kustība; es pierakstīju eremītu savā piezīmju grāmatiņā, nolēmis kādu dienu iejūgt vientuļnieku elastīgā pievadu sistēmā šujmašīnas darbināšanai. Vēlāk es savu plānu izvedu dzīvē, un eremīts man godīgi nokalpoja piecus gadus; šo gadu produkcija sasniedza astoņpadsmit tūkstošus pirmās šķiras linu kreklu, tātad desmit kreklu dienā. Es izmantoju viņu arī pa svētdienām un svētkiem, jo tad viņš darbojās tāpat kā jebkurā citā nedēļas dienā un būtu neracionāli laist enerģiju vējā. Krekli man nemaksāja tikpat kā neko — materiāls bija ļoti lēts, un to es viņam piegādāju pats, jo nebūtu godīgi prasīt, lai arī to dara viņš, — un svētceļnieki tos izķēra kā karstus pīrāgus pa pusotra dolāra gabalā; par šo naudu karaļa Artura zemē varēja nopirkt piecdesmit govis vai tīrasiņu zirgu. Kreklus uzskatīja par visdrošākajām bruņām pret grēkā krišanu, un mani bruņinieki jāja apkārt ar krāsu podiem un trafaretiem, tā ka visdrīzākā laikā Anglijā vairs nebija nevienas klints, mūra vai prāvāka laukakineņa, uz kura nebūtu rakstīts tālu saredzamiem burtiem: Pērciet tikai īstos Sv. Eremīta kreklus. Eremīta kreklos staigā visi dižciltīgie. Izvairieties no viltojumiem. Patents pieteikts.

Naudas šis pasākums ienesa tik daudz, ka gandrīz vai nezinājām, kur to likt. Uzņēmumam paplašinoties, mēs sākām ražot kreklus speciāli karaļiem un smalkus krejkli- ņus hercogienēm, ar visvisādām tur rišiņām priekšā un faltītēm pakaļā, ar dažnedažādiem volāniņiem un mež- ģlnitēm, kā augstām dāmām pieklājas. Jā, tie bija burvīgi nieciņi.

Bet ap to laiku es jau sāku manīt, ka mans dzinējspēks stāv uz vienas kājas, un atklāju, ka arī otra kļūst stīva, tāpēc ierobežoju ražošanu, pārvērtu savu uzņēmumu akcijās un tās savukārt izdevīgi pārdevu seram Boram Dega- nisam un viņa draugu kompānijai, jo pēc gada darbs apstājās pavisam un krietnais eremīts aizgāja pensijā. To viņš patiešām bija pelnījis. Varat man ticēt.

Kad es viņu ieraudzīju pirmoreiz — nē, diemžēl es nevaru aprakstīt, kā viņš izskatījās. Varat izlasīt paši «Svēto dzīves stāstos»

XXIII NODAĻA avota atjaunošana

Sestdienā ap dienasvidu es aizgāju uz aku un kādu brīdi paskatījos. Merlins vēl arvien kūpināja burvju pulverus, zāģēja gaisu ar rokām un cītīgi murmināja kaut kādas blēņas, bet izskatījās ļoti nomākts, jo, protams, no ūdens nebija ne vēsts. Beidzot es apvaicājos:

—   Kā sviežas, kolēģi? Ir kādas cerības?

—   Raugi, patlaban es lieku lietā visutosspēcīgākos burvju vārdus, kas vienīgi austrumzemju varenākajiem burvjiem zināmi; jāšu nelīdzēs tie, nelīdzēs nekas. Klusē, tiekams beidzu!

Viņš sacēla tādus dūmus, ka visa ieleja kļuva melna, kas droši vien nodarīja daudz neērtību eremītiem, jo vējš pūta uz viņu pusi; tumšiem viļņiem dūmi vēlās pāri eremītu midzeņiem. Kūpināšanu viņš pavadīja ar negantu žņau- dzlšanos, locīšanos, roku vicināšanu un buramvārdiem, kuru pietiktu veseliem sējumiem. Tā pagāja kādas divdesmit minūtes, tad viņš — jau galīgi bez spēka — elsdams

1 Visas detaļas par eremītu dzīvi šai nodaļai ņemtas no Lekija. Šī grāmata nepretendē uz vēsturiskumu, tāpēc vairums vēsturnieka vaļsirdīgo vēstījumu izrādījās par spēcīgiem publicēšanai. Izdevējs.

sabruka. Nu, neredzēto dūmu un degošas ziņkāres dzīti, parādījās abats, vairāki simti mūku un mūķeņu, un pēc viņiem svētceļnieku bari un kāda kvadrātjūdze atradeņu. Abats satraukti vaicāja pēc rezultātiem. Merlins atbildēja:

—       Jāšu jebkura mirstīgā spēkos būtu saraut burvības valgus, kas šo avotu aizsien, mani pūliņi neizrādītos veltīgi. Ak vai, tie veltīgi bija, un par skaidru patiesību apstiprinājies, no kā es pašā sākumā baiļojos: kāds visuvarens, vien austrumu zemēs zināms gars, kuru pat piesaukt ir droša nāve, ar savu burvju vārdu šī avota ūdeņus aiz- zieģelējis. Nav un nebūs zemes virsū mirstīgā, kas šo noslēpumu izdibināt spētu un izdibinājis avota ūdeņus atraisītu. Tas netecēs mūžīgi mūžam, krietno tēv. Es darīju visu, ko cilvēks var darīt. Tālab ļauj, lai eimu.

Protams, šī vēsts satricināja abatu līdz sirds dziļumiem. Šausmās pārvērstu seju viņš vaicāja man:

—  Tu dzirdēji viņa vārdus? Tā ir patiesība?

—   Daļēji.

—  Tatad ne viscaur, ne viscaur! Un kas ir patiesi?

—  Tas, ka gars ar krievu vārdu aizzieģelējis avotu.

—   Pie pestītāja rētām! Mēs esam pagalam!

—   Iespējams.

—   Bet ne noteikti? Tu domāji — ne noteikti?

—  Tieši tā.

—       Līdz ar to tu domā, ja viņš teica nevienu nespējam šo burvestību lauzt…

—       Viņš teica gan, bet tai nav obligāti jābūt patiesībai. Ir zināmi nosacījumi, kurus ievērojot, attiecīgi rīkojoties, ir izredzes — protams, ļoti vājas, pavisam niecīgas izredzes uz panākumiem.

—  Vai tie nosacījumi …

—       Ak, nekas pārmērīgs! Pat viens vienīgs nosacījums: lai, sākot ar šovakaru, avots un visa tā apkaime apmēram pusjūdzes attālumā būtu pilnīgi manā rīcībā, līdz kamēr es atburšu avotu, un lai neviens nedrīkstētu rādīties ne tuvumā bez manas atļaujas.

—  Tas ir viss?

—  Jā.

—   Un tu nebīsties-mēģināt?

—       Ne mazākā mērā. Var, protams, neizdoties, bet tikpat labi var arī izdoties. Mēģināts nav zaudēts. Es mēģināšu. Un mans nosacījums?

—   Tiks pildīta gan šī tava prasība, gan visas citas, kas vēl varētu rasties. Uz visu to stingrāko es pavēlēšu, lai neviens neuzdrīkstas tevi traucēt.

—   Pagaidi, — bilda Merlins, ļauni smīnēdams, — arīg apjēdz tu, ka tev nāksies gara vārdu nosaukt, lai avotu atburtu?

—  Jā, to es zinu.

—   Un apjēdz tu arīdzan, ka nepietiek zināt, bet vajag to balsī nosaukt?

—  Arī to es zinu.

—   Tu zini! Vai esi nesamanīgs? Grasies tu šo vārdu nosaukt un mirt?

—   Nosaukt? Kā gan citādi? Es to nosaukšu, lai tas būtu kaut vai velsiešu valodā.

—   Tad esi tu jau mironis, es iešu un to Arturam zināmu darīšu.

—   Kā vēlies. Ņem savu čemodānu un staigā. Tev atliek vienīgi iet mājās un ķerties pie laika pareģošanas, Džon V. Merlin!

Trāpīts īsta vieta, Merlins pat novaikstījās, jo viņš bija visneveiksmīgākais laika pareģotājs Artura karaļvalstī. Ja viņš lika izkārt gar piekrasti vētras signālus, vismaz uz kādu nedēļu iestājās pilnīgs bezvējš, ja savukārt solīja jauku laiku, balts ūdens gāzās no debesīm. Taču mans trāpīgais šāviens bija ķēris arī viņa žulti, viņš vis nesteidzās mājās ziņot par manu nāvi, bet palika, lai ar baudu noskatītos, kā es miršu, — tā viņš man teica pats.

Mani speciālisti ieradās pievakarē galīgi pārguruši, jo bija ceļojuši gandrīz bez atpūtas. Viņi atveda līdzi apkrautus mūļus, kuru nastās es atradu visu nepieciešamo: instrumentus, sūkni, svina cauruli, bengāliskos uguņus, lielus raķešu saišķus, romiešu sveces, elektriskās baterijas — vārdu sakot, visu, kas vajadzīgs žilbinoši krāšņam brīnumam. Es ļāvu viņiem paēst un nosnausties, un ap pusnakti mēs jau gājām uz aku, kuras apkārtne bija tukšāka par tukšu, — mana prasībā, izrādījās, tika pildīta uzvijām. Mēs izvērsām darbus gan pašā akā, gan kapelā. Mani puiši bija speciālisti visās nozarēs, sākot ar aku mūrēšanu un beidzot ar matemātisku instrumentu konstruēšanu. Stundu pirms saullēkta sūce bija aizmūrēta un ūdens sāka celties. Tad mēs izkrāvām kapelā savus ugu- ņošanas piederumus, noslēdzām durvis un atgriezāmies mājās gulēt.

Pirms dienas mesas beigām mēs jau atkal ķērāmies pie akas, tur vēl bija diezgan ko darīt, un aiz tīri praktiskiem apsvērumiem savu brīnumu es taisījos rādīt publikai īsi pirms pusnakts: svēts brīnums, kas noticis darba dienā, protams, arī ir labs, taču baznīcas acīs tas vismaz sešas reizes vērtīgāks, ja noticis svētdienā. Deviņos ūdens bija sasniedzis savu parasto līmeni, tas ir, apmēram divdesmit trīs pēdas no akas malas. Mēs uzstādījām nelielu tērauda sūkni, vienu no pirmajiem, ko bija ražojusi mana fabrika Kamelotas apkaimē; mēs izurbām caurumu akmens rezervuāra sienā un iestiprinājām tur svina cauruli, pietiekami garu, lai tā sniegtos no akas kambara līdz kapelas durvīm un attiecīgā brīdī izšļāktu pāri slieksnim ūdens strūklu, labi saskatāmu visam tam pūlim, kam pēc mana aprēķina Vajadzēja aizpildīt divsimt piecdesmit akrus lielo klajumu šī svētā, ar kapelu vainagotā uzkalniņa priekšā.

Mēs izsitām dibenu tukšai mucai un nostādījām mucu uz kapelas plakanā jumta, stingri pienaglojām un iebērām mucā sprīdi biezu šaujampulvera kārtu, bet pulverī saspraudām visu veidu raķetes, kādas vien mums bija, — un to mums bija daudz. Pulverī mēs ievilkām elektriskai baterijai pievienotu vadu, pēc tam izvietojām savus bengā- lisko uguņu krājumus četros jumta stūros: vienā — zilu, otrā — zaļu, trešajā — sarkanu, ceturtajā — aveņsārtu, un katru stūri atkal pievienojām baterijai.

Divsimt jardu atstatumā no kapelas mēs no aptēstiem baļķiem un dēļiem uzcēlām apmēram četras pēdas augstu platformu. To mēs izrotājām ar krāšņiem, šim nolūkam patapinātiem paklājiem un uzstādījām tur paša abata sēdekli. Ja kāds taisās rādīt brīnumus tumsonīgiem skatītājiem, lai rūpīgi apdomā katru detaļu, kas rada attiecīgu iespaidu publikā, un lai tikpat rūpīgi gādā par goda viesu ērtībām, tad viņš varēs droši ķerties pie darba un pasniegt savu preci vislabākajā gaismā. Es šādu lietu vērtību pratu izmantot visā pilnībā, jo pazinu cilvēka dabu. Greznības brīnumam nekad nav par daudz. Tas prasa nervus un darbu, dažkārt arī naudu, toties atmaksājas bagātīgi. No kapelas līdz platformai mēs ievilkām pazemes vadus un pievienojām zem platformas paslēptām baterijām. Ap platformu nožogojām ar virvi kādu simt kvadrātpēdu lielu laukumu, lai turētu pa gabalu vienkāršo skatītāju barus, un ar to mūsu darbs bija galā. Publiku es paredzēju laist iekšā pusvienpadsmitos, izrādi sākt vienpadsmitos divdesmit piecās un ne minūti vēlāk. Es labprāt būtu ņēmis arī ieejas maksu, bet tas diemžēl negāja cauri. Saviem puišiem es pieteicu, lai viņi ierodas kapelā jau desmitos, kamēr vēl nav parādījusies publika, un ir gatavi vajadzīgā brīdī laist darbā sūkni un spert gaisā raķetes. Tad mēs gājām vakariņās.

Nelaimes vēsts par avota izsīkšanu tikmēr bija izplatījusies tālu jo tālu; nu jau divas vai trīs dienas ielejā gāzās veselas ziņkārīgo lavīnas. Ielejas zemākais gals bija kļuvis par milzīgu apmetni; mēs varējām būt pilnīgi droši, ka izrādei apmeklētāju netrūks. Pievakarē pūli apstaigāja saucēji un izziņoja manu gaidāmo mēģinājumu atgūt ūdeni, un gaidas pārauga drudžainā nepacietībā. Viņi pavēstīja arī, ka abats ar savu svītu ieņems vietas uz platformas pusvienpadsmitos, bet līdz tam neviens nedrīkst rādīties atvēlētajā laukumā; klostera zvanu apklušana būs zīme, ka skatītāji drīkst pulcēties ap kapelu.

Pats es jau laikus biju uz platformas, lai ar godu sagaidītu abata un viņa svītas svinīgo procesiju, — es to ieraudzīju tikai tad, kad tā jau bija pie virves iežogojuma, jo nakts izrādījās tumša, bez zvaigznēm un lāpas es pats biju aizliedzis. Līdzi abatam atnāca arī Merlins un nosēdās pašā pirmajā rindā; šoreiz viņš bija turējis vārdu. Milzīgo pūli aiz atvēlētās robežas tumsā nevarēja redzēt, taču būt tas tur bija. Brīdī, kad zvani apklusa, šī plašā masa sakustējās un pārvēlās pāri līnijai kā varens, melns vilnis, tas plūda kādu pusstundu, kamēr nostājās tik blīvi, ka pa cilvēku galvu bruģi varētu aiziet jūdzēm tālu.

Vēl kādas divdesmit minūtes pagāja svinīgā nekus- tībā — es tīši liku publikai gaidīt, jo gaidīšana allaž kāpina skatītāju uzņēmību un efekts ir lielāks. Beidzot vispārējā klusumā vīru koris sāka latīņu valodā dziedāt cildenu korāli — sākumā klusi, tad arvien skaļāk svinīgās melodijas viļņi plūda naktī. So numuru arī es pats ieplānoju, un tas bija mans visveiksmīgākais izgudrojums. Kad korālis beidzās, es nostājos platformas vidū, pacēlu rokas un acis pret debesīm un paliku tā kādas divas minūtes — tā vienmēr var panākt pilnīgu klusumu —, un tad lēni noskandēju mistisku drausmu apvēdītu vārdu, kas vīriem lika drebēt un sievietēm ģībt:

KONSTANTINOPOLITANISCHERDUDELSACK- PFEIFENMACHERGESELLSCHAFT!

Tiklīdz es biju izvaidējis šī vārda pēdējās zilbes, es nospiedu vienu no saviem elektriskajiem slēdžiem — un tumsā grimstošo pūli pārlēja spokaini zila gaisma! Tas nu reiz bija efekts! Pūlis iekaucās, sievietes metās bēgt, atradeņi gāzās nemaņā veselām pūrvietām. Abats un mūki drebošām rokām meta krustus un čukstēja dedzīgas lūgšanas. Merlins turējās kā vīrs, bet satriekts bija līdz pat varžacīm, kaut ko tādu viņš savā mūžā redzēja pirmo reizi. Efekta dzelzi vajadzēja kalt, kamēr karsta. Es pacēlu rokas un agonijas mokās vaidēju:

nihilistendynamittheaterkaЈstchens-

SPRENGUNGSATTENTAETSVERSUCHUNGEN! —

un iedegās sarkanā uguns! Jums vajadzētu dzirdēt, kā vaidēja un kauca šis ļaužu okeāns, kad šis elles liesmu sarkanums saplūda ar zilo! Pēc sešdesmit sekundēm es iebrēcos:

TRANSVAALTRUPPENTROPENTRANSPORTTRAM- PELTHIERTREIBERTRAUUNGSTRAENENTRA- GOED1E! —

un uzšāvās zaļā uguns. Šoreiz, nogaidījis tikai četrdesmit sekundes, es plati izpletu rokas un nodārdināju šī nekādiem vārdiem neaizsniedzamā vārda zilbes:

MEKKAMUSELMANNENMASSENMENSCHEN- MOERDERMOHRENMUTTERMARMORMONU- MENTENMACHER! —

un uzmutuļoja purpura liesmas. Tur nu tās zvēroja visas reizē: sarkana, zila, zaļa, purpura — četri satrakoti vulkāni šļāca debesis kūpošus gaismas stabus, un šī žilbinošā varavīksne izrāva no tumsas ielejas vistālākos nostūrus. Varēja pat redzēt, ka tas zellis sava staba galā sastindzis pret debesīm, — pirmo reizi divdesmit gados viņš bija pārtraucis savu klanīšanos. Es zināju, ka mani puiši ir jau pie sūkņa un gatavi. Tāpēc es sacīju abatam:

— Stunda ir situsi, svēto tēv. Tagad es nosaukšu drausmīgo vārdu un pavēlēšu burvestībai izklīst. Saņemiet dūšu un labāk pieturieties pie kaut kā! — Tad es kliedzu pūlim: — Raugieties! Pēc brīža burvība tiks lauzta, vai ari neviena mirstīgā spēkos nebūs to lauzt. Ja tā būs lauzta, jūs to tūlīt redzēsit, jo svētais ūdens izšļāksies pa kapelas durvīm!

Es pagaidīju kādu brīdi, lai dzirdējušie paspēj to pavēstīt katram, kas nebūtu dzirdējis, un mani vārdi aizsniegtu visus līdz pašām pēdējām rindām, tad uzrīkoju grandiozu locīšanās, žņaudzīšanās un roku plātīšanas seansu un beidzot iebrēcos:

— Lai klausa manu pavēli kritušais gars, kas svētā «•avota ūdeņus apsēdis, lai izverd debesīs savas elles ugunis, lai izkliedē savas burvestības, lai pazūd elles dibenā un guļ tur tūkstoš gadu! Viņa paša draudīgā vārdā zvērinu:

BGWJJILLIGKKK!

Tad es spēru gaisā raķešu mucu — un žilbinošu uguns bultu kūlis šņākdams un sprakstēdams uzšāvās debesu augstumos un pašķīda zalgojošu dārgakmeņu lietū. Vienbalsīgs drausmu vaids sadrebināja pūli — un pēkšņi pārauga mežonīgu gaviļu viesulī —, jo, lūk, manu bengā- lisko uguņu spocīgajā gaismā viņi ieraudzīja atbrīvotā ūdens šļākšanos. Vecais abats, laimes asarās smakdams, nespēja parunāt, viņš tikai apkampa mani un žņaudza no visiem spēkiem. Tas bija daiļrunīgāk par jebkuriem vārdiem. Un bīstamāk arī, jo šajā zemē jūs neatrastu neviena ārsta, kas būtu kaut vai plika centa vērts.

Ja jūs būtu redzējuši, kā šie melnie tūkstoši metās pie ūdens, skūpstīja to, glāstīja, runāja ar to kā ar dzīvu radību, sauca mīļos vārdos un apsveica ar atgriešanos, kā apsveic dārga drauga pārnākšanu pēc ilgas prombūtnes. Prieks bija to redzēt. Es pat sāku viņus vērtēt daudz augstāk nekā līdz šim.

Merlinu vajadzēja aizgādāt uz mājām nestuvēs. Kad es izkliedzu briesmīgo vārdu, viņš krita kā nopļauts, zaudēja samaņu un nav to īsti atguvis vēl tagad. Viņš nekad agrāk nebija dzirdējis šo vārdu — tāpat kā es —, bet viņam tas šķita īstais. Kā būtu šķitis jebkurš cits murmu- lējums. Vēlāk viņš godprātīgi atzina, ka ne šī gara miesīga māte nebūtu izrunājusi viņa vārdu skaidrāk par mani. Viņš nekādi nespēja saprast, kā man izdevies palikt dzīvam, bet to es viņam neatklāju. Burvju mākslās tikai galīgi iesācēji izpļāpā savus noslēpumus. Merlins veselus trīs mēnešus būrās, mēģinādams izdibināt, kāds triks man ļāvis nosaukt briesmīgo vārdu un tomēr nenomirt. Bet nekas viņam neiznāca.

Kad es gāju uz kapelu, pūlis atsegtām galvām godbijīgi pašķīra man platu ceļu, it kā es būtu karalis vai kāda augstāka būtne, — un biju arī. Es to apzinājos. Es ievedu kapelā nakts maiņai izraudzītos mūkus, izskaidroju viņiem sūkņa mistēriju un liku pie darba, jo bija skaidrs, ka lielākā daļa te sanākušo ļaužu gribēs pavadīt pie ūdens visu nakti, — tīra taisnīguma pēc vajadzēja atvēlēt viņiem šo prieku pilnā mērā. Mūkiem sūknis jau pats par sevi bija brīnums, ko viņi nespēja vien pienācīgi apjūsmot; vēl jo dziļāku bijību viņos modināja sūkņa dzītā ūdens bagātība.

Tā bija diža nakts, lieliska nakts. Slavas augstumi. Aiz lepnības es gandrīz vai nevarēju aizmigt.

XXIV NODAĻA konkurents

Nu manam vārdam Svētības Ielejā bija milzu svars. Un īstais brīdis to izmantot tīri praktiskiem mērķiem. Tāda doma man iešāvās prātā nākamajā rītā, kad redzēju pa vārtiem iejājam vienu no saviem ziepju reklāmas bruņiniekiem. Senais nostāsts vēstīja, ka pirms divsimt gadiem Svētības Ielejas mūki bijuši tik pasaulīgi, ka sadomājuši mazgāties. Varbūt šīs ķecerības dīgļi vēl bija te aizķērušies? Es uzrunāju kādu no brāļiem:

—  Vai tev negribētos nomazgāties?

Viņš nodrebēja, iedomājoties vien, kādas briesmas tad draudētu svētajam avotam, bet atbildēja neslēptā saviļņojumā:

—   Kam vaicā nabaga miesai, kas svētīgo atspirdzinājumu no bērnu dienām matījusi nevaid? Dievs zina, kā mana sirds uz mazgāšanos nesas. Bet tam nebūs notikt, krietno ser, neieved mani kārdināšanā! Tas ir aizliegts.

Un viņš nopūtās tik sāpīgi, ka es nolēmu — viņš dabūs nost kaut vai virsējo kārtu no mūžu krātiem netīrumiem, lai ari man par to vajadzētu zaudēt visu savu ietekmi un iedzīt svēto brālību bankrotā. Tāpēc es gāju pie abata un lūdzu, lai viņš atļauj šim brālim nomazgāties. Abats nobālēja par tādu iedomu — ar to es negribu apgalvot, ka redzēju viņu nobālam, jo, lai to redzētu, man būtu vajadzējis nokasīt no viņa sejas netīrumus vismaz grāmatas vāka biezumā, un to es netaisījos darīt —, bet bāls zem šī melnā slāņa viņš tomēr bija un drebēja arī. Viņš sacīja:

—   Mans dēls, prasi citu, ko tava sirds kāro, un tev taps dots ar mīļu prātu un pateicīgu roku, taču ne to, ak vai, ne to! Arīg gribi atkal novērst no mums svētītos ūdeņus?

—   Nē, svēto tēv, ūdeņus es nenovērsīšu. Caur burvju spēku man zināms, ka jūs maldījāties, domādami, ka ūdens izsīcis mūku celtā mazgājamā kambara dēļ. — Karsta interese iedegās vecā vīra sejā. — Man zināms, ka mazgājamais kambaris nav vainīgs šajā nelaimē, jūs tikāt sodīti par gluži citu grēku.

—   Pārdroši ir tavi vārdi, bet mīļuprāt tos pieņemtu, ja tu patiesību runā.

—   Es tiešām runāju patiesību. Ļauj man uzcelt kambari no jauna, svēto tēv! Ļauj man to uzcelt, un avots tecēs mūžīgi.

—  Arīg vari to apzvērēt? Tu apzvēri? Saki savu vārdu, saki, ka tu apzvēri!

—   Es to apzvēru.

—   Tad es pats pirmais būšu, kas mazgāsies! Ej, ej pie savp darba! Nevilcinies vairs, nevilcinies ne mirkli, ej!

Mēs ar puišiem tūlīt ķērāmies pie darba. Vecās mazgājamā kambara drupas vēl arvien bija klostera pagrabā, netrūka ne akmens. Tās bija pamestas kopš daudzām paaudzēm, un visi māņticīgās bailēs meta tām līkumu kā nolādētai vietai. Divās dienās mēs tikām galā un ielaidām dzidru, tīru ūdeni baseinā, kas bija tik plašs, ka tur varēja kaut vai peldēties. Bez tam — ūdens bija tekošs. Tas ieplūda un aizplūda pa senajām svina caurulēm. Vecais abats turēja vārdu un pirmais nāca mazgāties. Viņš kāpa lejā melns un drebošs, atstājis augšā savu melno brālību vienās bailēs, bēdās un ļaunās nojausmās, bet atgriezās balts un priecīgs — par jaunu uzvaru, jaunu triumfu man!

Mēs bijām krietni izvērsušies Svētības Ielejā, es lepojos ar saviem sasniegumiem un jau taisījos doties ceļā, bet liktenis lēma citādi. Es smagi saaukstējos, un šī saaukstēšanās pamodināja manu veco, snaudošo reimatismu. Protams, reimatisms tūlīt atrada manu vājāko vietu, lai apmestos tur. Tā bija vieta, kur abats mani apkampa un krietni samurcīja, raudzīdams vienā skāvienā izpaust visu savu neizmērojamo pateicību.

Kad beidzot atkopos, no manis bija palikusi tikai ēna. Bet visi bija tik uzmanīgi un laipni pret mani, ka dzīve man atkal likās jauka, un tās bija drošākās zāles ātrai spēka un veselības atgūšanai.

Sendija, mani kopdama, likās pavisam nomocījusies, tāpēc es nolēmu, ka tālākā ceļā došos viens un atstāšu viņu pie mūķenēm atpūsties. Es biju iecerējis pārģērbties par brīvzemnieku un kādu nedēļu vai divas paklejot pa karaļvalsti kājām. Tas man dotu iespēju ēst pie viena galda un apmesties zem viena jumta ar brīvo pilsoņu zemākajiem un trūcīgākajiem slāņiem kā līdzīgam starp līdzīgiem. Tas bija vienīgais ceļš pa īstam iepazīt viņu ikdienas dzīvi un pārbaudīt, kā šo dzīvi ietekmē valsts likumi. Ja es apgrozītos starp viņiem augstmaņu drānās, tad ar to pašu būtu atstumts no viņu patiesajiem priekiem un bēdām un redzētu tautas dzīvi vienīgi no ārpuses.

Kādu rītu, izgājis garā pastaigā, lai uztrenētu muskuļos iecerētajam ceļojumam, un uzkāpis ielejas ziemeļu gala kalnu korē, es nonācu pie zemā kraujā izraktas alas, ko man savā laikā bija pa gabalu rādījuši kā ar savu netīrību un askētismu plaši izdaudzināta eremīta mitekli. Es zināju, ka viņam nesen piedāvāts postenis Sahāras tuksnesī, kur lauvas un smilšu blusas dara eremīta dzīvi sevišķi pievilcīgu un grūtu, un ka viņš šo posteni pieņēmis un aizceļojis uz Āfriku, tāpēc nolēmu ieskatīties pats, vai ala patiesi atbilst viņa reputācijai.

Mans pārsteigums bija milzīgs — ala izrādījās tīri un glīti izslaucīta. Un ar to pārsteigumi nebeidzās. Alas krēslainajā dziļumā sīki nošķindēja zvaniņš un atskanēja sauciens:

— Hallo, centrāle! Kamelota klausās? Tad ielīksmo savu sirdi un atver to brīnumiem, kas neredzētos veidos un negaidītās vietās mums atklāti top, — pats sers Saimnieks iekš miesas un asinīm te stāv man blakus visā savā varenībā, un tūdaļ tu viņu runājam dzirdēsi.

Sī nu patiešām bija radikāla pārmaiņa, vistrakākais neatbilstību maisījums, fantastiskākais pretstatu un nesavienojamību savienojums — viltus brīnuma pajumts bija kļuvis par pajumtu īstam brīnumam, viduslaiku eremīta midzenis pārvērties telefona stacijā!

Telefonists iznāca gaismā, un es pazinu vienu no saviem puišiem. Es sacīju:

—   Kad jūs te iekārtojāt telefona staciju, Ulfius?

—       Ap pusnakti, gaišo ser Saimniek, ja tev labpatikas zināt. Mēs redzējām aplam daudz uguņu šajā ielejā un nospriedām, ka derētu šeitan telefonu ievilkt, jo tāds uguņu milzums šķitās uz brangu pilsētu norādām.

—       Prātīgi darījāt. Pilsētas šī vārda parastā nozīmē gan te nav, bet vieta šā vai tā laba. Jūs zināt, kur atrodaties?

—       Nepatapu izdibināt, jo, kad mani biedri no šejienes tālākos darbos aizgāja, mani dežūrā atstādami, es nolikos atpūsties, nospriedis apvaicāties, kad pamodīšos, un ziņot Kamelotai, lai tās vārdu telefonu sarakstā ieved.

—   Nu, tad zini, ka šī ir Svētības Ieleja.

Tas neiedarbojās; viņš nesalēcās no šī vārda, kā tam, manuprāt, būtu vajadzējis notikt. Viņš tikai sacīja:

—   Tā arī ziņošu.

—       Paklau, visa zeme tuvu un tālu to vien daudzina kā lielos brīnumus, kas šeit notikuši. Tu neko neesi dzirdējis?

—        Kā tev labpatiksies atcerēties, mēs ejam no vietas uz vietu nakts tumsībā un vairāmies liekās runās ielaisties. Mēs zinām tikai to, ko mums no Kamelotas pa telefonu pasaka.

—       Bet Kamelota zina! Un jums nekas nav stāstīts par brīnumaino svētā avota atjaunošanu?

—       Avota? Itin tā. Taču tās ielejas vārds tik brīnišķi no šī vārda atšķiras, ka patiesi ne domus neiedomātos …

—   Kāds tad bija tas vārds?

—   Blēdības Ieleja.

—       Skaidrs. Nolādētais telefons! Ar sātanisku neatlaidību tas vienmēr ir jaucis un jauks līdzīgas skaņas, lai tikai tās nekādi nelīdzinātos jēgai un īstenībai. Bet, vienalga, tagad tu zini šīs vietas īsto vārdu. Izsauc Kamelotu!

Viņš izsauca, un pie telefona pienāca Klarenss. Prieks bija atkal dzirdēt mana zēna balsi. Es jutos, it kā būtu atgriezies mājās. Pēc sirsnīgas apsveicināšanās un dažiem vārdiem par manu neseno slimību es jautāju:

—   Kas jauns?

—       Karalis, karaliene un gandrīz viss galms pašlaik dodas svētceļojumā uz tavu ieleju godināt tevis atjaunotos ūdeņus, šķīstīties no grēkiem un palūkoties uz vietu, kur nelabais gars, elles ugunīs degdams, uzšāvās gaisā, — un, ja tu labi ieklausīsies, tu dzirdēsi, kā es tev pamirkšķinu ar aci, jo tas biju es, kas šis elles ugunis mūsu noliktavā izraudzījās un tev nosūtīja.

—  Vai ceļu karalis zina?

—       Karalis? Ne viņš, nedz arī kāds cits viņa valstībā, bet tie puiši, kas palīdzēja tev iztaisīt brīnumu, viņus pavadīs un rādīs ceļu un vietas, kur atpūsties dienasvidū un kur pārgulēt nakti.

—  Ap kādu laiku viņi varētu būt klāt?

—   Trešo dienu pēc pusdienas vai mazliet vēlāk.

—  Vairāk nekā jauna nav?

—       Pēc tava padoma karalis sācis pulcināt pastāvīgu armiju. Viens pulks jau kārtībā ar visiem virsniekiem.

—       Sasodīts! To vajadzēja darīt man pašam. Karalistē taču ir tikai viena karaskola, kas spēj dot virsniekus pastāvīgai armijai!

—       Jā, un liela būs tava izbrīnīšanās, kad uzzināsi, ka no tavas karaskolas pulkā nav uzņemts neviens.

—   Ko tu runā? Tā ir tava nopietnība?

—   Itin tā — vārds vārdā.

—       Tas man sāk nepatikt. Ko tad uzņēma un pēc kādas metodes? Bija kāds konkursa eksāmens?

—       Par metodi tik tiešām nezinu nenieka. Zinu vienīgi to, ka visi izredzētie ir augstas kārtas un no dzimšanas — pag, kā tu to sacīji, — nu jā, āmurgalvas.

—  Tas noteikti ir kāds pārpratums, Klarens.

—       Tad mierini savu sirdi ar to, ka līdzi karalim jāj divi kandidāti uz leitnanta godu — abi dižas cilts jaunekļi — un, ja tu paliksi, kur esi, tu dzirdēsi pats, kā viņus noklaušina.

—       Tas ir svarīgs jaunums! Man jādabū kāds no savas karaskolas. Liec ziņnesim kāpt seglos un sūti viņu uz skolu, lai nodzen zirgus, vienalga, bet pret vakaru lai ir tur un pasaka.

—- Nav nekādas vajadzības. Es jau ierīkoju pazemes kabeli uz skolu. Vai labpatiktos izsaukt pa telefonu?

Tas skanēja lieliski. Telefonu un pastāvīgu sakaru sistēma ar tāliem novadiem man bija kā pati dzīvības elpa pēc ilgas nīkšanas sasmakušā pagrabā. Nu tikai es aptvēru, cik baismīgi tumša un nedzīva man ilgus gadus bijusi šī zeme un kādā sastingumā mitis mans gars, ja es pats, to nemanīdams, gandrīz jau biju pieradis pie tādas dzīves. Savus rīkojumus karaskolas pārzinim es nodevu personiski. Starp citu, es palūdzu, lai man atgādā arī papīru, pildspalvu un sērkociņus. Man bija apnicis iztikt bez šim ērtībām. Tagad es arī varēju to atļauties — tērpties bruņās es vairs netaisījos un tātad varēju piekļūt pats pie savām kabatām.

Kad es atgriezos klosterī, es ieraudzīju kaut ko pavisam interesantu. Abats un svētie brāļi, sapulcējušies lielajā zālē, ar bērnišķu izbrīnu un paļāvību noskatījās nupat atceļojuša burvja priekšnesumos. Viņa tērps pārspēja katru izdomu, kaut ko tik raibu un idiotisku vilktu mugurā varbūt vienīgi indiāņu pūšļotājs. Viņš gorījās, murmināja un plātīja rokas, vilkdams gaisā un uz grīdas mistiskus rim- buļus, vārdu sakot, taisīja parastos pigorus. Viņš esot slavens visā Āzijā — tā viņš pats bija teicis, un ar to pietika. Tukšs apgalvojums šajā zemē bija zelta vērts un nekad neizgāja no apgrozības.

Cik vienkārši un lēti varēja kļūt par dižu burvi, strādājot tā, kā strādāja šis zellis! Viņa specialitāte bija pasacīt, ko jebkurš cilvēks uz zemes dara pašreizējā brīdī, ko viņš darījis vakar un ko darīs rīt. Viņš apjautājās, vai klātesošie nevēlētos zināt, ko pašlaik dara Austrumzemju valdnieks. Acu iemirdzēšanās un jūsmīga roku berzēšana bez vārdiem atbildēja, ka jā, protams, šim pūlim nevajag nekā cita kā vien uzzināt, ko minētais monarhs dara pašreizējā momentā. Blēdis kādu brīdi vēl plātījās un murmināja, tad svinīgi pasludināja:

—   Augstais un diženais Austrumzemju valdnieks patlaban liek naudu svētā nabadzībā dzīvojoša mūka plaukstā — vienu gabalu, divus, trīs — un visus tīra sudraba!

Jūsmīgu izsaucienu vilnis pāršalca telpu:

—   Tas ir neiedomājami! Brīnišķi! Cik daudz gan jāmācās, cik sūri jāstrādā, lai tik varenu spēku un zināšanas iemantotu!

Vai viņiem labpatiktos uzzināt, ko dara visaugstākais Indijas pavēlnieks? Jā. Viņš pastāstīja, ko dara visaugstākais Indijas pavēlnieks. Tad pateica, ko nupat taisās darīt Ēģiptes sultāns un ko vēl citu Tālo Jūru karalis. Un tādā garā tikai uz priekšu, un ar katru jaunu atklājumu sajūsma par viņa gaišredzību auga augumā. Viņi bija domājuši, ka burvja zināšanām ir tomēr kāda robeža, ka vienu brīdi viņam nebūs ko atbildēt, bet nē — burvis zināja visu un nemaldīgi deva atbildi uz katru jautājumu. Es redzēju, ka, tādā garā turpinot, viņš jau apdraud manas pozīcijas, šis blēdis grasījās sagrābt visu un atstāt mani ar garu degunu. Vajadzēja tūlīt un uz karstām pēdām iemest viņam kādu sprunguli riteņos. Es ierunājos:

—  Ja atļauts vaicāt, arī man gribētos zināt, ko pašlaik dara kāda persona …

—  Vaicā droši! Es tev pateikšu.

—  Tas būs grūti. Varbūt pat neiespējami…

—  Manai zināšanai nekas nav neiespējams. Jo grūtāk to izdibināt, jo drošāk es tev to zināmu darīšu.

Jūs jau sapratāt, ka es uzskrūvēju publikas interesi. Un ar panākumiem — būtu jūs redzējuši tos ziņkārībā izstieptos kaklus un dzirdējuši, kā pūlis aiztur elpu! Nu es pacēlu ziņkāri visaugstākajā pakāpē.

—  Ja tu nekļūdīsies, ja tu pateiksi man pilnīgi pareizi to, ko es gribu zināt, es došu tev divsimt sudraba peniju.

—  Tava nauda jau manā makā. Es pateikšu tev visu, ko tu gribi zināt.

—  Tad pasaki man — ko es daru ar savu labo roku?

—   Aāa! — pūlis p.ārsteigumā nodvesās. Tas nevienam no viņiem nebūtu ienācis prātā — pajautāt kaut ko par cilvēku, kas neatrodas tūkstošiem jūdžu tālumā. Burvim tas bija sitiens pakrūtē; tādu kļūmi viņš savā ilgajā praksē nebija piedzīvojis, viņš stāvēja, kā ūdeni mutē ieņēmis, un nezināja, ko darīt. Viņš bija apjucis un nevarēja pateikt ne vārda. — Nu, — es skubināju, — ko tu vēl gaidi? Ja tu spēj uzreiz — bez kādas apdomāšanās pasacīt, ko dara jebkurš cilvēks zemes viņā malā, kā tad tu neredzi, ko dara cilvēks, kas stāv tikai trīs soļus no tevis? Visi, kas man aiz muguras, zina, ko es daru ar labo roku, viņi varēs apliecināt, ka tu atbildi pareizi. — Burvis bija un palika mēms. — Ļoti jauki. Nu tad es pateikšu, kāpēc tu nevari atbildēt; vienkārši tāpēc, ka tu nezini. Un tas esot burvis! Mīļie draugi, šis klaidonis taču blēdās un melo!

Muki bija šausmās un izmisumā. Pirmo reizi mūžā viņi dzirdēja, ka tik draudīgu personu kā burvis publiski lamā, un nezināja, ar ko tas var beigties. Iestājās nāves klusums, mūku māņticīgos prātus plosīja visļaunākās nojausmas. Bet burvis jau bija saņēmies, un, kad viņš gaiši un nepiespiesti uzsmaidīja, visiem kā akmens no sirds novēlās — smaids rādīja, ka burvis netaisās viņus pazudināt. Viņš teica:

—   Sī cilvēka aplam nepiedienīgā valoda patiesi mani mēmu darīja. Lai top jums zināms, jāšu kāds to vēl nezinātu, ka manas kārtas burvji savas acis vienīgi karaļu, prinču un imperatoru gaitām pievērš un redz tikai tos, kas purpurā dzimuši. Būtu tu man vaicājis, ko dara mūsu dižais karalis Arturs, es, protams, nevilcinātos tev to pasacīt, bet pie viņa padotajiem mans skatiens nenolaižas.

—   Esmu tevi pārpratis. Tu sacīji «jebkurš», un tad es arī domāju, ka jebkurš patiešām ir jebkurš.

—   Patiesi jebkurš, kas pietiekami augsta dzimuma vai visulabāk — no karaļu kārtas.

—   Man domāt, tā gan varētu būt, — sacīja abats, kas tūlīt izmantoja iespēju izlīdzināt ķildu un novērst nelaimi, — jo neticami, šķiet, ka tik brinišķa dāvana ļautos zemes pīšļu gaitām izšķērdēties, nevis uzlūkotu tos, kas varas augstumos stāv. Arturs, mūsu dižais karalis…

—  Gribat zināt, ko viņš dara? — burvis pārtrauca.

—  Visulielākā priekā un pateicībā to uzklausīšu.

Un visi līdz pēdējam šie nelabojamie idioti atkal bija dziļākās bijības un brīnuma pārņemti. Viņi aizgrābti noraudzījās burvja ākstībās, brīžiem pašķielēdami uz mani — sak, redzi nu, ko nu tu sacīsi, — kad noskanēja atbilde:

—   Karalis ir noguris medībās un nu jau otro stundu savā pilī cieši aizmidzis guļ.

—   Dieva žēlastība lai pār viņu! — abats nočukstēja un pārmeta kru^i. — Lai miegs dod spirdzinājumu viņa miesai un garam!

—   Kā tas arī būtu, ja viņš patiešām gulētu, — es iebildu, — bet karalis neguļ, karalis jāj zirgā.

Divu autoritāšu sadursme atkal sacēla apjukumu. Neviens nezināja, kuram no mums ticēt; mans vārds tomēr vēl kaut ko nozīmēja. Tad burvis izgāza pār mani savu nicinājumu.

—   Patiesi, daudz brīnumainu gaišreģu, praviešu un burvju sava mūža dienās sastapis esmu, bet nevaid starp viņiem tāda, kas bez neviena buramvārda, rokas klēpī salicis, cilvēka acīm apslēpto ieraudzītu.

—   Tu gan laikam esi dzīvojis mežā, tāpēc arī tik maz redzējis. Es lietoju buramvārdus, kā tas šeit klātesošajiem brāļiem labi zināms, bet nopietnā vajadzībā, ne jau tādu nieku dēļ.

Ja lieta nonāk līdz dzēlibām, tad tur mani pārspēt grūti. No šī cirtiena mans blēdis nolocījās kā tārps. Abats apvaicājās par karalieni un galmu un saņēma šādu atbildi:

—  Viņi visi guļ noguruma pilni gluži tāpat kā karalis.

Es sacīju:

—   Vēl vieni meli! Puse galma nododas savām parastām izpriecām, otra puse kopā ar karalieni jāj zirgos, nevis guļ. Varbūt tu arī tagad mazliet papūlētos un pateiktu, uz kurieni viņi jaj?

—   Patlaban viņi guļ, kā es jau sacīju, bet rīt viņi kāps zirgos un uz jūras pusi dosies.

—   Un kur viņi būs aizparīt ap vakara zvaniem?

—  Tālu ziemeļos no Kamelotas, pusi sava ceļa veikuši.

—   Atkal meli simt piecdesmit jūdžu garumā. Viņu ceļš nebūs pusē, tas būs galā, un karalis ar svītu būs ieradies mūsu ielejā!

Tas tikai bija šāviens! Abata un mūka satraukums uzsita tādu vilni, ka mana burvja klints salīgojās zem viņa kājām. Laiku nekavēdams, es turpināju:

—   Ja karalis neieradīsies, no šīs ielejas uz mieta izjāšu es, ja ieradīsies — uz mieta jāsi tu.

Nākošajā dienā es aizgāju uz telefona staciju un uzzināju, ka Arturs jau izjājis cauri divām uz līnijas esošām pilsētām. Aiznākošajā dienā es tāpat pārbaudīju karaļa korteža tālāko ceļu. Bet to es nevienam neizpaudu. Trešajā dienā kļuva skaidrs, ka, tādā pašā ātrumā jājot, karalis ieradīsies ap četriem pēc pusdienas. Taču klosterī nekas neliecināja, ka te kādam rūpētu karaļa sagaidīšana, nekas netika darīts, lai viņu uzņemtu ar pienācīgi! godu, un tas bija tiešām savādi. To varēja izskaidrot vienīgi ar mana konkurenta intrigām. Tā arī izrādījās. E^jļprunājoš ar kādu mūku, vienu no saviem draugiem, un vlļ^š pastāstīja, ka burvis laidis darbā vēl stiprākus buramvārdus un izdibinājis, ka galmā nolemts vispār nekur nejāt, bet palikt pilī. Iedomājieties tikai! Nu jums ir skaidrs, ko vērta slava šādā zemē? Sie cilvēki paši savām acīm redzēja, kā es izdaru viskrāšņāko brinumu, kāds vien pasaulē bijis, un noteikti vienīgo, kam izrādījusies praktiska vērtība, bet jau nākošajā brīdī viņi varēja novērsties no manis kaut kāda blēža dēļ, kurš savu varenību nebija pierādījis ne ar kādiem darbiem, — pielika ar pliku apgalvojumu.

Taču sagaidīt karali pavisam bez nekāda svinīguma un krāšņuma būtu politiska kļūda, tāpēc es nogāju lejā, savācu krietnu pūli svētceļnieku, izkvēpināju no alām kādu žūksnīti eremītu un ap diviem izvedu sagaidīt karali. Tas tad arī bija viss. Abats kļuva mēms no dusmām un pazemojuma, kad es izvedu viņu uz balkona un parādīju valsts galvas iemaršēšanu gluži kā izmirušajā klostera pagalma, kur viņu neapsveica neviens vienīgs mūks un neatskanēja ne sīkākā zvana gaviles viņam par godu un iepriecinājumu. Abats uzmeta karalim īsu skatienu un joza laukā pulcināt savu brālību. Jau nākamajā minūtē zvani sāka mežonīgi dārdēt, daudzo ēku durvis izvēma melnas mūku un mūķeņu šaltis, kas nu pa galvu pa kaklu metās pretim karaļa kortežam, — viņiem pakaļ pēc abata pavēles uz mieta iznesa neveiksmīgo burvi: viņa slava nu bija iemīta dubļos, toties manējā atkal debesu augstumos. Jā, cilvēkam sava firmas zīme jātur spoža pat šādā zemē, nevar vis sēdēt un turēt rokas klēpī, jābūt modram un darbīgam, lai nepalaistu savu biznesu vējā.

XXV NODAĻA konkursa eksāmens

Kad karalis izjāja tāpat vien — gaisa maiņas labad —, ceļoja vai devās apciemot kādu patālāk dzīvojošu augstmani, lai ar savu vizīti iedzītu viņu bankrotā, krietna daļa administrācijas ceļoja viņam līdzi. Tā bija pieņemts. Tāpēc arī kom^Ķk. kurai vajadzēja izraudzīt kandidātus regulārās armijas vadošajiem posteņiem, ieradās Svētības Ielejā līdzi karalim, jo kārtot savas darīšanas viņi varēja tikpat labi te-, kā mājās. Un, kaut gan šai karaļa ekspedīcijai bija izteikti brīvdienīgs raksturs, savus darbus viņš pildīja tāpat: Kā allaž, viņš ārstēja slimos ar roku uzlikšanu un rītos noturēja tiesu klostera vārtos, jo pats bija savas zemes galvenais tiesnesis.

So funkciju viņš pildīja spoži. Viņš bija gudrs un iejūtīgs tiesnesis un goSigi darīja visu, kas pēc viņa ieskatiem šķita labs un taisnigs. Taču viņa ieskati — ar to es gribu teikt, viņa izcelšanās — bieži vien nosacīja viņa spriedumus. Ja nesaprašanās bija izraisījusies starp augstmani vai muižnieku un zemākas kārtas cilvēku, karaļa simpātijas allaž nosvērās uz augstmaņa pusi, vai nu viņš pats to apzinājās vai ne. Citādi nemaz arī nevarēja būt. Visai pasaulei neapšaubāmi zināms, kā verdzība notrulina vergturu tikumiskās jūtas, un privileģētās šķiras ar aristokrātiju priekšgalā taču bija un palika tikai vergturu banda, lai kādā vārdā tā sauktos. Tas skan, protams, rupji, taču apvainoties par to nevajadzētu pat augstmaņiem, ja reiz viņus neapvaino verdzības fakts pats par sevi, jo šis mans izteikums vienkārši konstatē faktu, neko vairak. Briesmīgs ir ne jau verdzības vārds, bet būtība. Vajag tikai paklausīties, kā viens aristokrāts runā ar otru par zemākstāvošiem ļaudīm, lai pazītu — gandrīz pavisam nenozīmīgā mērā atšķirīgu — īsta vergtura toni un manieri un aiz tās vergtura garu un vergtura trulo sirdsapziņu. Iznākums abos gadījumos ir viens: īpašnieka vecā, ar mātes pienu iezīstā sava neizmērojamā pārākuma apziņa. Karaļa tiesas spriedumi bieži izrādījās netaisni, bet tur vainīga bija tikai viņa audzināšana, viņa dabiskās un nelokāmās simpātijas. Viņš nederēja par tiesnesi tāpat, kā vidusmēra māte neder par piena dalītāju badā mirstošiem bērniem, — viņas pašas bērni noteikti saņemtu vairāk nekā pārējie.

Viena no karaļa iztiesājamām lietām izrādījās sevišķi interesanta. Jauna bārene, krietnas muižas īpašniece, bija apprecējusies ar jauku puisi, kam nepiederēja nekas. Meitenes īpašums atradās feodālā atkarībā no baznīcas. Dio- cēzes bīskaps, uzpūtīga dižas cilts atvase, prasīja atsavināt meitenes īpašumu uz tā pamata, ka viņa salaulājusies slepeni, līdz ar to laupot baznīcai vienu no lorda un sen- jora privilēģijām — to pašu, ko dēvē le drtoiķdu seigneur. Tādu pārkāpumu mēdza sodīt ar īpašuma konfiskāciju. Meitenes aizstāvība savukārt balstījās uz to, ka minētās senjora tiesības pieHer bīskapam un ka šīs tiesības senjors drīkst izmantot tikai pats personiski, bet "nekādi nodot citam, toties vēl vecāks pašas baznīcas likums stingri liedz bīskapam senjora tiesības izmantot. Jā, lieta patiešām bija sarežģīta.

Tas man atgādināja kaut ko jaunības dienās lasītu par atjautīgu paņēmienu, kā Londonas oldermanis savācis naudu Menšenhauzas būvei. Persona, kas nepieņēma svēto sakramentu pēc anglikāņu baznīcas rituāla, nevarēja uzstādīt savu kandidatūru Londonas šerifa postenim. Tātad citticībniekiem, ja viņus ievēlēja, no šerifa posteņa vajadzēja atteikties. Oldermanis, kas neapšaubāmi bija par oldermani maskējies jeņķis, izdomāja viltīgu triku: uzlika 400 mārciņu soda katram, kas atteicās izvirzīt savu kandidatūru, un 600 mārciņu katram, kas, būdams ievēlēts, atteicās pildīt šerifa amatu. Tad atlika vienīgi ķerties pie darba un ievēlēt citticībņiekus strīpām vien, kamēr salasījās 15000 mārciņu skaidrā naudā. Un tā nu diženā Men- šenhauza stalti slienas Londonā vēl šo baltu dienu, liekot londoniešiem iekšēji sarkt par tām senajām negoda dienām, kad pilsētā iezagusies jeņķu banda meta pār viņu nāciju vienreizēju neslavas ēnu un padarīja to par piedauzību pasaules krietnajām un godīgajām tautām.

Meitenes pozīcijas man likās stipras, bīskapa pozīcijas — tāpat. Es nevarēju iedomāties, kā nu karalis izkļūs no situācijas. Viņš izkļuva. Te ir viņa spriedums.

— Tik tiešām kā nesaskatu nekādu grūtību šajā lietā, kas tik vienkārša iraid, ka bērns to izspriest spētu. Ja līgava, savu pienākumu atgādādamās, būtu savlaicīgi bīskapam, savam senjoram, kungam un pavēlniekam, par gaidāmām kāzām ziņu devusi, lai lords bīskaps varētu savu tiesību izmantošanai baznīcas atvēli izprasīt, viņa no savas mantības nenieka nezaudētu un viss, kas viņai pieder, viņai atstāts taptu. Sava pirmā pienākuma nepildīšanā vainīga būdama, viņa vainīga visos tālākos; jāšu tas, kas pie virves turas, to virvi virs savas galvas pārgriezīs, tas kritīs, lai kā nerunātu, ka pārējā virve vesela un stipra bijusi, un neglābsies no bojā ejas. Sīs sievas lieta savā saknē netaisna iraid. Tiesa lemj visu viņas īpašumu līdz pēdējam fārtingam augšminētam lordam bīskapam nodot un no vainīgās vēl tiesas izdošanas piedzīt. Nākošais!

Tik traģiski beidzās jaukais medusmēnesis. Nabaga jaunlaulātie! Savas laulības gaišo sākumu viņi bija aizvadījuši pārticībā un laimē. Viņu drānas un rotas bija tik smalkas un krāšņas, cik vien to viņu kārtas ļaudīm atļāva tolaiku bargie greznības likumi, un šajos krāšņajos tērpos viņa, sabrukusi asarās uz vīra pleca, un viņš, kura mierinājuma un cerības vārdiem cauri skanēja izmisums, atstāja tiesu un aizgāja pasaulē, kur viņiem vairs nebija ne jumta virs galvas, ne maizes kumosa; patiesi — pēdējais ubags ceļmalā nebija tik nabags kā viņi.

Toties karalis bija izkļuvis no situācijas — baznīcai un pārējai aristokrātijai izdevīgajā pusē, protams. Cilvēki ir izdomājuši daudz smalku un ticamu argumentu par labu monarhijai, taču neapgāžams ir un paliek fakts, ka valstī, kur katram pilsonim pieder balsstiesības, nežēlīgi likumi kļūst neiespējami. Artura padotie, protams, bija slikts būvmateriāls republikai, pārāk ilgi viņus bija kropļojusi monarhija, tomēr pat šai tautai pietiktu prāta atcelt mežonīgo likumu, ko nupat pielietoja karalis, ja vien tai dotu pilnas un brīvas balsošanas tiesības. Ir kāda frāze, kas kļuvusi tik pierasta pasaules mutē, ka no biežā lietojuma vien, šķiet, jau ieguvusi jēgu un nozīmi, protiet, frāze, ko izmet par vienu vai otru tautu, kas it kā ir vai nav «spējīga uzpašnoteikšanos»; ar to pašu ir sacīts, ka daža laba tauta kādā savas attīstības posmā vispār nespēj sevi pārvaldīt un tās pārvaldīšanai nepieciešami speciālisti, kas paši uztiepuši tautai savu varu. Visu tautu un laikmetu spožākie prāti nākuši no tautas vidus, no tautas masas auglīgā biezuma, nevis no privileģētajām šķirām, tātad gluži neatkarīgi no tā, cik augsts vai zems ir minētās tautas intelektuālais līmenis, tās potences tāpat sakņojas tautas trūcīgajos bezvārda slāņos, un nekad nepienāks diena, kad šīs auglīgās masas nespēs dot bagātīgu materiālu sevis pārvaldīšanai. Un tas tikai apstiprina jau sen zināmo faktu, ka pat vissaprātīgākā, brīvākā un liberālākā monarhija stipri atpaliek no valdības, ko spējīga izveidot pati tauta; un, ja tas ir taisnīgi, runājot par labākajām monarhijas formām, ko tad atliek sacīt par ļaunākajām?

Karalis Arturs ar savu steigu armijas radīšanā bija sajaucis visus manus aprēķinus. Es neparedzēju, ka viņš ķersies pie šī lietas manā atbūtnē, tāpēc nebiju sagatavojis priekšrakstus, kādas prasības uzstādāmas topošajam virsniekam, biju tikai piezimējis, ka ikviens kandidāts pakļaujams stingram un prasīgam eksāmenam; slepenībā es nolēmu uzstādīt jautājumus, uz kuriem šeit nespētu atbildēt neviens cits kā tikai manas karaskolas audzēkņi. Jā, velti es neizstrādāju eksāmenu programmu pirms savas aizceļošanas, karalis bija tā iededzies pastāvīgas armijas radīšanā, ka nespēja sagaidīt mani atpakaļ un ķērās pie darba pats pēc tādas programmas, uz kādu bija spējīgs.

Arī es degu nepacietība redzet šo karaļa programmu un pie viena parādīt, cik nesalīdzināmi spožāka būs tā, ko eksāmenu komisijai piedāvāšu es. Delikāti ieminējos par to karalim, un tad nu ziņkārē iekvēlojās viņš. Kad komisija bija sapulcējusies, ienāca karalis, viņam lidzi es un mums pakaļ — kandidāti. Viens no kandidātiem bija spožs manas karaskolas audzēknis, ko pavadīja karaskolas pasniedzēji.

Ieraudzījis komisiju, es nezināju — smieties vai raudāt. To vadīja sers Norojs, galma heroldmeistars! Abi pārējie tāpat bija priekšnieki viņa departamentā un visi trīs kopā — protams, garīdznieki, jo garīdznieki bija visi ierēdņi, kam pēc sava amata jāprot lasīt un rakstīt.

Manu kandidātu aiz cieņas pret mani izsauca pirmo, un komisijas priekšsēdētājs svinīgi ķērās pie eksaminēšanas.

—   Vārds?

—   Malīzs.

—   Pēc tēva?

—   Vebsters.

—  Vebsters … Vebsters ..Kaut kā neatceros tādu Vebsteru dzimtu … Kārta?

—   Audējs.

—   Audējs! Dievs, stāvi mums klāt!

Karalis bija satricināts no savas kronētās galvas līdz kāju pēdām, viens komisijas ierēdnis noģība, otrs tuvu nesamaņai. Pats priekšsēdētājs noturējās, bet sašutumā izgrūda:

—   Gana! Vācies projām!

Bet es griezos pie kara|a. Es lūdzu, lai manu kandidātu tomēr uzklausa. Karalis labprāt ļautu, bet komisija, visi kā viens no dižām ciltīm, prasīja, lai viņiem aiztaupa pazemojumu eksaminēt kaut kādu audēja dēlu. Es labi zināju, ka eksaminēt manu audzēkni viņi šā vai tā nespēj, tāpēc viņu lūgumam pievienoju arī savējo, un karalis uzkrāva eksaminēšanas pienākumu maniem pasniedzējiem. Tāfeli es jau biju pagādājis, to ienesa, uzstādīja, un cirks sākās/ Bauda bija noklausīties, kā mans puika izklāsta kara vešanas zinātni, līdzi viņam gremdēties uzbrukuma un aplenkuma smalkumos, armijas apgādes un pārvietošanas noteikumos, klausīties, ko viņš stāsta par minēšanu un atmīnēšanu, kara taktiku, lielu kauju un sīkāku sadursmju stratēģiju, signālsistēmu, kājniekiem, kavalēriju un artilēriju ar visiem tās aplenkuma un lauka lielgabaliem, kā viņš spriež par dažādu kalibru šautenēm un revolveriem, to vītnēm un griezumiem, — un klusībā gavilēt, redzot, ka šie stulbeņi nesaprot ne pušplēsta vārda; un tad vēl mans zēns sāka kraut uz tāfeles tādus matemātikas formulu ķekarus, ka pat eņģeļi pamostos aukstos sviedros, ja tādus kaut sapnī ieraudzītu, un klāstīt par komētām, zvaigznājiem, saules aptumsumiem un griežiem, par laika aprēķiniem jebkurā dienas stundā, par visu iespējamo debesīs un virs zemes, ko varētu pavērst par ļaunu ienaidniekam tā, ka viņš, sakauts un pazemots, vēlētos vairs tikai vienu — kaut labāk nebūtu uzbrucis —, un, kad mans zēns ar militāru sveicienu nobeidza savu uzstāšanos, es biju tik lepns, ka apskāvu viņu, bet iznicinātā un apstulbinātā karaļa komisija acis vien blisināja. Es nospriedu, ka mūsu trumpis nav sitams.

Izglītība ir liela lieta. Sis pats jauneklis, kad ieradās manā karaskolā, bija tik vientiesīgs, ka uz jautājumu: «Kas jādara virsniekam, ja kaujas laukā zem viņa nošauj zirgu?» — atbildēja:

—  Jāpieceļas un jānotīra drēbes.

Tad izsauca vienu no jaunajiem augstmaņiem. Nolēmu mazliet paeksaminēt viņu pats. Es jautāju:

—   Lasīt protat, jūsu gaišība?

Viņa seja sašutumā pietvīka, un viņš nikni atcirta:

—        Par ko tu mani uzskati? Par skrīveri? Arīg es tāda dzimuma, ka …

—  Atbildiet uz jautājumu!

Viņš norija savu niknumu un piespiedās pateikt:

—   Nē.

—   Protat rakstīt?

Viņš jau atkal taisījās apvainoties, bet es sacīju:

—       Atbildiet tikai uz jautājumu un iztieciet bez piezīmēm! Jūs te neesat aicināts lielīties ar savām dižciltīgajām asinīm un augsto kārtu, neko tādu te vispār nepieļauj. Jūs protat rakstīt?

—   Nē.

—   Reizesrēķinu zināt?

—   Nesaprotu, par ko jūs runājat.

—   Cik būs deviņreiz seši?

—       Nav manos spēkos šo noslēpumu atklāt, jo nekad savā mūžā neesmu tādā nelaimē nokļuvis, ka man par glābiņu to izdibināt vajadzētu, un, nebūdams to izdibinājis, es nenieka no tā nezinu.

—        Ja A pret savu muciņu sīpolu par 2 centiem bušeli iemainījis no B aitu, kas maksā 4 centus, un suni, kas maksā 1 peniju, bet C nositis suni, pirms tas nogādāts pircējam, jo suns viņu sakodis, pieņemdams par D, kādu summu A palicis parādā B, kurš maksā par suni: C vai D; un kurš saņem naudu? Ja A, tad vai ar peniju pietiek, jeb vai viņam ir tiesības prasīt papildu piemaksu par to labumu, ko viņam atnestu suns, kļūdams par viņa īpašumu?

—       Tik tiešām kā dievs tas kungs, savā augstā gudrībā un neizdibināmos ceļos pasauli tik brīnumaini valdīdams,

nav licis man nedz šo viru sastapt, nedz viņa vārdu dzirdēt, ko tagad tu, manu prātu izgudrēm jaukdams, pjemini. Tālabad, lūgtum, laid šim sunim, sīpoliem un vīriem, kas tik ērmīgos un bezdievīgos vārdos saucas, pašiem no patiesi dīvainās un nožēlas vērtās likstas izkļūt, bez kam es viņiem līdzēt cīstos,' jo, raugi, viņu nelaime jau gana smaga, lai es savā nesamanibā viņus vēl dziļāk postā grūstu, un manis paša sirds lūstin lūstu, skatoties, ko viņiem nodarījis esmu.

—   Ko jūs zināt par gravitācijas likumiem?

—  Ja tādi pastāv, karalis savā žēlīgā prātā būs gan tos izdevis gada sākumā, kad es slims gulēju un šos likumus izsludinām nedzirdēju.

—   Ko jūs zināt par optiku?

—   Cietokšņiem ir komandanti, pilīm senešali, ciemiem soģi, arīdzan jo daudzas zemākas dienesta pakāpes un goda tituli man zināmi, tak tādu titulu kā optika nekad vēl dzirdējis neesmu, tas gan šķietas visai jauns.

—  Jā, šajā zemē.

Redzat paši — šis te radījums ar moluska smadzenēm visā nopietnībā pretendēja uz oficiālu posteni, it kā zem saules vispār būtu kāds postenis, ko viņš spētu ieņemt! Sajēgas viņam pietiktu varbūt, vienīgi lai iemācītos klabināt uz rakstāmmašīnas un pat to ar noteikumu, ka izdotos viņu atturēt no patvaļīgas iejaukšanās gramatikā un interpunkcijā. Patiešām dīvaini, ka viņš savā majestātiskajā neatbilstībā nekādam darbam nebija pamēģinājis vismaz to. Kaut gan, no otras puses, — kur lai viņš te būtu atradis pielietojumu tādai nosliecei? Ja viņam nebija iespējas rakstīt uz mašīnas, tad tas vēl nenozīmē, ka viņš to nedarītu, ja iespēja rastos. Paspīdzinājis kandidātu vēl kādu brīdi, es nodevu viņu saviem pasniedzējiem, kas tūlīt izgrieza viņu kā tukšu kabatu ar oderi uz āru, meklēdami kaut vai krisilti sajēgas par kara vešanas lietām, bet, pio- tams, neko neatrada. So to viņš zināja tikai par tajos laikos pieņemto karošanu — vazāšanos pa pasauli, meklējot kautiņu ar kādu milzi, bruņotām vēršu cīņām turnīros un tamlīdzīgām blēņām —, citādi viņš bija galīga nulle un nederīgs nekam. Tad mēs ķērāmies pie nākošā augstmaņa — pēc tumsonības un nederīguma šo varētu noturēt par iepriekšējā dvīņu brāli. Es nodevu abus komisijas priekšsēdētājam patīkamā apziņā, ka viņu kandidāti izga- zušies. Un komisija saka eksāmenu savā parastajā kārtībā.

—   Jusu vārds, lūgtum?

—       Pertipols — sera Pertipola, barona Barleja Masa dēls.

—   Vectēvs?

—   Ari sers Pertipols, barons Barlejs Mašs.

—   Vecvectēvs?

—   Tas pats vārds un tituls.

—   Vecvecvectēvs?

—       Vecvecvectēva nebija, visugaišo ser, tik tālu mūsu radu raksti nesniedzas.

—       Nav svarīgi. Pietiek ar četrām paaudzēm. Galvenā prasība izpildīta.

—   Kāda tad ir galvenā prasība? — es jautāju.

—       Četras paaudzes dižciltīgu senču, citādi kandidāts nav pieņemams.

—       Tātad cilvēks nevar kļūt par vienkāršu leitnantu, ja viņam šo četru paaudžu dižciltības nav?

—        Itin tā. Nedz par leitnantu, nedz citu kādu virsnieku viņš bez tā nevar tapt.

—        Ko jūs sakāt? Tas man ir kaut kas jauns! Un kāda jēga šai prasībai?

—       Kāda jēga? Grūti atbildēt uz jautājumu, kas mūsu Svētās mātes baznīcas nemaldīgo -gudrību zaimo, ser Saimniek!

—   Pat zaimo?

—       To pašu prasību māte baznīca iecelšanai svēto kārtā uzstāda. Pēc baznīcas likuma neviens nevar kanonizēts tapt, tiekams nav četras paaudzes zemē nogulējis.

—        Skaidrs, skaidrs. Nu jā, tas patiešām ir viens un tas pats. Vienā gadījumā cilvēks pēc savas tumsonības un kūtruma četras paaudzes ir dzīvs mironis — un tas viņam dod tiesības komandēt dzīvus cilvēkus, turēt viņu laimi un nelaimi savās nevarīgajās rokās, otrā gadījumā cilvēku četru paaudžu gaitā grauž tārpi, un tas viņam dod virsnieka posteni debesu lēģerī. Vai karalis visužēlīgi atbalsta šo dīvaino likumu?

Karalis atbildēja:

—        Patiesi kā neredzu nekā dīvaina tādā likumā. Visas vietas, kas godu un ienākumus dod, itin dabiski, piederas tiem, kam dižciltīgas asinis, tālab šie augstie amati armijā viņiem arī bez kāda likuma pienāktos. Likums tikai

nosprauž robežu. Likums nepielaiž tos, kuru dižciltībai trūkst senuma, jo citādi šie cildenie amati pazemoti taptu un dižu dzimtu dēli ar nicināšanu no tiem novērstos. Negods pār manu galvu, ja es tādu nelaimi pieļautu. To pieļaujat jūs, un tā jūsu darīšana, jo jūsu vara no cilvēkiem, ne no dieva nolikta iraid, bet, ja tā rīkotos karalis, viņa rīcība tik dīvaina liktos, ka viņš par prātā jukušu izdaudzināts taptu.

—   Padodos. Turpiniet, ser Heroldmeistar!

Un priekšsēdētājs turpināja:

—   Kādu dižu darbu par slavu tronim un karaļvalstij veicis jūsu dižās cilts pamatu licējs, ka britu augstmanibas svētajā godā pacelts tapis?

—  Viņš uzbūvēja alus brūzi.

—  Jūsu Augstība, komisija šo jaunekli no visām pusēm virsnieka godam par derīgu un pieņēmīgu atzīst un atliek savu lēmumu, līdz kamēr viņa līdzcensonis tādā pašā vīzē noklaušināts taps.

Līdzcensonis iznāca priekšā un arī uzrādīja četras paaudzes dižciltīgu asiņu. Tā ka pēc savas militārās kvalifikācijas viņi pagaidām bija līdzīgi.

Viņš pakāpās soli atpakaļ, un seru Pertipolu pratināja tālāk.

—   No kadas kārtas jūsu cilts un brūža dibinātājā laulātā draudzene cēlusies?

—   No bagātas, kauču ne dižciltīgas zemes īpašnieku dzimtas. Viņa bija šķīsta, maiga un žēlsirdīga jaunava, krietna un nevainojama sieva, savos tikumos jebkurai gaišai lēdijai pielīdzināma.

—   Teicami. Ar to gana. — Heroldmeistars atkal izsauca jauno lordu līdzcensoni un jautāja: — Kādas kārtas un dzimuma bija jūsu vecvecvecmāmiņa, kas jūsu cēlajam namam dižciltības kroni dāvāja?

—   Viņa bija karaļa piegulētāja un no grāvja, kurā piedzima, tik spožos augstumos pati saviem spēkiem un nopelniem kāpusi.

—   Ai, tik tiešām kā jūsu dzīslās rit karaliskas asinis! Leitnanta tituls pieder jums, gaišo lord. Nenonieciniet to, tas ir tikai pirmais solis uz dižiem augstumiem, kas jums pēc asinīm un dzimuma pienākas.

Manam pazemojumam nebija ne mēra, ne robežas. Es taču jutos pavisam drošs par savu vieglo un žilbinošo uzvaru — un kas no tā iznāca?

Man bija neērti pat acīs paskatīties savam sarūgtinātajam kadetam. Es sacīju, lai viņš iet mājās un pacietīgi nogaida, tās vēl nav beigas.

Vēlāk privātā audiencē pie karaļa es izvirzīju jaunu priekšlikumu. Es sacīju, ka bija ļoti pareizi šī pulka komandierus izraudzīties no dižciltīgajiem, ka prātīgāka rīcība nemaz nav domājama. Un ka derētu pulku papildināt ar vēl piecsimt virsniekiem, pareizāk, ar tik daudziem virsniekiem, cik vien valstī ir īstu vai gandrīz īstu dižciltīgo, pat ja galu galā izrādītos, ka virsnieku ir piecreiz vairāk nekā kareivju, tieši tāpēc tas kļūtu par visspožāko pulku — visi apskaustu šī pulka virsniekus, jo tas būtu Karaļa Gvardes pulks, brīvs un neatkarīgs, kas kaujās piedalītos, kad un kā pašam labpatikas; uz to galīgi neattiektos apnicīgā armijas disciplīna, tas karotu pēc savas saprašanas. Līdz ar to šis pulks būtu dižciltīgo karstākais sapnis, viņi būtu lepni un laimīgi tajā kalpot. Pēc tam mēs ķertos pie pārējās armijas veidošanas — un to mēs veidotu no visvienkāršākā materiāla un par virsniekiem nozīmētu jebkuras kārtas cilvēkus, prasot no viņiem vienīgi krietnu kara lietu pārzināšanu, šiem pulkiem būtu jāievēro stingrākā disciplīna, nekādas aristokrātiskas vaļības un priekšrocības tur netiktu pieļautas, tikai sūrs darbs un bargas apmācības, un, ja karaļa gvardei ienāktu prātā patrenkāt milžus vai kā citādi izklaidēties, karaļa gvarde varētu to darīt ar tīru sirdsapziņu, jo armija paliktu savā vietā un valstij nekādas briesmas nedraudētu. Karalis bija sajūsmā par manu ideju.

To redzot, man ienāca prātā vēl viena vērtīga doma. Es aptvēru, kā beidzot atrisināt kādu vecu un sasāpējušu problēmu. Redzat, Pendragonu dinastija sevišķi izcēlās ar savu locekļu ilgo mūžu un auglību. Ik reizes, kad dinastijas koks izdzina jaunu atvasīti — un tas notika itin bieži —, tautas mute uzgavilēja priekā un sirds sažņaudzās izmisumā. Prieks bija apšaubāms, izmisums — patiess. Jo tas atkal nozīmēja jaunu karaļa kasē iemaksājamu nodevu. Garš bija šo karalisko atvašu saraksts, nemitīgi pieaugot, tas arvien smagāk gūlās uz karaļvalsts finansēm un draudēja galu galā satricināt pašu Artura troni. Taču tam karalis nekādi negribēja ticēt un nepieņēma nevienu no maniem projektiem, kas piedāvāja aizstāt šos prinču fondus ar kaut ko citu. Ja man izdotos viņu pierunāt, lai viņš kaut reizi iedod saviem attālajiem radi

niekiem naudu no personiskās kabatas, tas jau bulu daudz — un tauta būtu sajūsmā par šādu viņa rīcību, bet nē, par to viņš ne dzirdēt negribēja. Pret prinču fondiem viņam bija kaut kāda gandrīz vai reliģioza kaislība, viņš uzskatīja tos par paša dieva svētītu laupījumu, un nekas nevarēja viņu nokaitināt ātrāk un drošāk kā šī cienījamā iestādījuma apšaubīšana. Ja es mēģināju piesardzīgi ieminēties, ka neviena cita daudzmaz cienījama ģimene Anglijā, cik man zināms, gan nepastieptu cepuri pēc žēlastības dāvanām, viņš mani strupi aprāva jau pie pirmajiem vārdiem.

Bet nu, liekas, es biju atradis izeju. Es noformēšu kara |;i gvardes pulku tikai no virsniekiem — bez neviena vienīga ierindas kareivja. Puse pulka — līdz ģenerālmajora pakāpei — sastāvētu no dižciltīgajiem, viņi dienētu boz atlīdzības un savus izdevumus segtu paši, un darītu to ar prieku laimīgā apziņā, ka otra puse pulka sastāv no karaliska dzimuma prinčiem. Sie karalisko asiņu prinči ieņemtu dienesta pakāpes no ģenerālleitnanta līdz feldmaršalam un tiktu bagātīgi apmaksāti, ģērbti un baroti no valsts kases. Vēl vairāk — un tas bija ģeniāls gājiens —, katram no dižajiem prinčiem piešķirtu kādu īpaši spožu un šausminošu titulu, un visā Anglijā tikai viņu ļfvieiūgo tā drīkstētu uzrunāt — izdomāt katram tādu titulu uzņemos es pats. Un beidzot — asins prinčiem palika brīva IzvelE: iestāties pulkā un saņemt titulu, atsakoties no prinču fonda, vai neiestāties un fondu paturēt. Un pati ļ Hki smalkākā nianse bija tā, ka vēl nepiedzimušu, bet gaidainu princi vecāki varētu savlaicīgi pieteikt un viņš nātktu pasaulē jau kā šī pulka virsnieks ar attiecīgu atalgojumu un augstu dienesta pakāpi.

Par to, ka pulkā iestāsies viņi visi, man nebija ne ma- ff zako šaubu, tātad jau pastāvošos fondus varēs likvidēt; ka pulkā iestāsies visi karaliskie zīdaiņi, ari bija tikpat droši paredzams. Un sešu dienu laikā šī dīvainā anomālija, prinču fonds, pārstās eksistēt un tiks pieminēta vairs tikai kā viena no pagātnes ērmībām.

XXVI NODAĻA pirmais laikraksts

Kad es pastāstīju karalim, ka taisos pārģērbties par sīku brīvzemnieku un klejot apkārt, lai iepazītos ar tautas zemāko slāņu dzīvi, viņš aizsvilās kā pulveris — tāda dēka lai iztiktu bez viņa, nu nē, nekas viņu neaizturēs, viņš pametīs visu un projām — kaut ko tik lielisku viņš sen nebija dzirdējis! Viņš bija gatavs tūlīt uz vietas izmukt pa sētas durvīm un doties ceļā, bet es aizrādīju, ka tas neies cauri. Jo, redzat, viņš jau bija izsludinājis roku uzlikšanu, slimnieki justos smagi vīlušies, ja tā nenotiktu, un aizkavēties tās dēļ mums galu galā vajadzēja tikai uz vienu nakti, kas taču neko lielu nenozīmēja. Es ieminējos, ka vajadzētu arī pateikt karalienei, kurp viņš dodas. Karaļa seja apmācās, viņš noskuma. Es nožēloju, ka vispār biju par to runājis, īpaši, kad viņš bēdīgi atbildēja:

— Tu aizmirsti, ka Lanselots ir te, un, kad ir Lanselots, viņa neredz ne karaļa aiziešanu, nedz pārnākšanu.

Es, protams, tūlīt mainīju tematu. Jā, skaista jau Dži- nevra bija, gods, kam gods pienākas, bet par. viņas uzvedību labāk nerunāt. Es tādās lietās nemēdzu jaukties,kāda man daļa, bet neslēpšu, ka man sāpēja sirds, uz to skatoties. Cik bieži viņa man jautāja: «Ser Saimniek, vai neredzējāt te kaut kur seru Lanselotu?» — un, ja viņai varbūt gadījās kādreiz apvaicāties-par karali, es vismaz tādos brīžos neesmu bijis klāt.

Roku uzlikšanas ceremonija bija izkārtota glīti un iespaidīgi. Karalis sēdēja zem baldahīna, apkārt viņam stāvēja pulks garīdznieku pilnā parādes formā. Izcilus vieta piederēja Marinelam, eremītam no pūšļotāju slakas, kuram vajadzēja pievest katru slimnieku pie karaļa. Plašās, ļoti gaišās zāles grīda līdz pašām durvīm bija pieblīvēta ar sēdošiem vai guļošiem skrofulozes slimniekiem. Tā bija dzīva glezna, kas tā vien prasījās uz audekla, taču palika neuzgleznota. Zālē pulcējās kādi astoņi simti slimnieku. Darbs vilkās lēni un garlaicīgi, man tas vairs nebija nekas jauns, neredzēju tādas ceremonijas pirmo reizi, tās ātri apnika, bet aiziet man neklātos, vajadzēja vien izturēt līdz galam. Vispirms slimniekus apskatīja ārsts, jo tādos pūļos atrodas daudzi, kas tikai iedomājas, ka viņi ir slimi, daudzi, kas labi zina, ka ir veseli, bet tīko piedzīvot tik augstu, mūžam neaizmirstamu godu kā paša karaļa rokas pieskāriens, un vēl daudzi, kurus neinteresēja vis pieskāriens, bet līdz ar to saņemamā monēta, un tikai tās dēļ viņi izlikās slimi. Līdz šim monēta bija sīks zelta gabaliņš, apmēram trešdaļas dolāra vērtībā. Ja jūs parēķināsit, cik daudz par šo naudu tajos laikos un zemē varēja nopirkt un cik izplatīta slimība bija skrofuloze starp visiem, kas vēl negulēja kapā, jūs sapratīsit, ka šī gadskārtējā roku uzlikšana aprija visus upju un ostas muitu ienākumus un arī to nepietika — vajadzēja krietni lauzīt galvu, ko vēl noplēst jau tāpat plikajiem un tukšajiem nodevu maksātājiem. Un es visā slepenībā nolēmu uzlikt roku karaļa kasei, lai izdziedētu to no skrofulozes. Nedēļu pirms atstāju Kamelotu un devos meklēt piedzīvojumus, es slēdzu sešas septītdaļas no dziedniecībai atvēlēto līdzekļu fonda un par atlikušo septītdaļu liku izkalt no niķeļa spožas pieccentu monētas, un nodevu tās Roku Uzlikšanas Departamenta galvenajam ierēdnim; pēc šīs inflācijas katru zelta gabalu aizstāja niķeļa monēta, un labi vien bija. Mums gan draudēja zināms niķeļa deficīts, bet ar to es cerēju kaut kā tikt galā. Vispār es tāda veida finansiālas mahinācijas neatzīstu, bet šajā konkrētajā gadījumā man tas nelikās negodīgi, jo runa kā nekā bija par dāvanu. Un dāvanas vērtību mēs varam pazemināt, cik mums pašiem patīk, kā tas visnotaļ arī tiek darīts. Artura valsts veco zelta un sudraba monētu izcelsme bieži vien vairs nebija nosakāma, kāda daļa atradās apgrozībā vēl no romiešu laikiem, to forma nenoteikta; monētas reti kad bija apaļākas par jau nedēļu dilušu mēnesi, tās nebija kaltas spiedē, bet ar veseri, nodilušie uzraksti drīzāk atgādināja tulznas, un salasīt tos nevarēja. Es nospriedu, ka zvērojoši spoža, jauna monēta ar skaidru un precīzu karaļa profilu vienā pusē, Džinevras — otrā un vēl kādu jauku, dievbijīgu izteicienu turklāt ārstēs skrofulozi tikpat veiksmīgi un pašiem slimniekiem patiks daudz labāk, kā tas arī izrādījās. Tas bija pirmais tāds mēģinājums un izdevās spoži. Nerunājot nemaz par lielo naudas ietaupījumu. Salīdzināt varat paši: mēs uzlikām rokas vairāk nekā septiņsimt vai pat visiem astoņsimt pacientiem; pēc agrākā kursa tas valdībai būtu izmaksājis ap divsimt četrdesmit dolāriem; pēc tagadējā kursa mēs tikām cauri ar trīsdesmit pieciem dolāriem, tādējādi vienā paņēmienā ietaupot divus simtus. Lai visā pilnībā novērtētu manas operācijas

apjomus, salīdziniet vēl citus skaitļus. Nacionālās valdības ikgadējā izdevumu summa ir līdzīga visas zemes iedzīvotāju peļņai trīs dienu laikā, pieņemot, ka ikviens no šiem iedzīvotājiem ir darbaspējīgs vīrietis. Ņemsim nāciju, kas sastāv no sešdesmit miljoniem cilvēku ar vidējo Izpeļņu 2 dolāri dienā; trīsdienu kopīgā peļņa būs 360 miljoni, summa, kas spēj segt valdības izdevumus vienā gadā. Manos laikos un manā dzimtenē valsts šo naudu savāca no muitas nodokļiem, un pilsoņi ticēja, ka šo naudu maksā ārzemnieki par savu preču ievešanu, un bija ļoti apmierināti, taču īstenībā to maksāja pati amerikāņu tauta, pie kam summa bija sadalīta uz galviņām tik precīzi, ka gan miljonārs, gan zīdainītis melnstrādnieku ģimenes šūpulī maksāja vienu un to pašu — 6 dolārus gadā. Lielāka vienlīdzība, manuprāt, vispār nav iespējama. Artura karaļvalsts un viņa lēņu zemju — Īrijas un Skotijas — iedzīvotāju kopējais skaits bija kaut kas ap miljonu. Amatnieka vidējā izpeļņa, par uzturu maksājot pašam, bija trīs centi. Attiecīgi nacionālās valdības izdevumi bija 90 000 dolāru gadā vai apmēram 250 dolāru dienā. Tādējādi, aizstādams zeltu ar niķeli roku uzlikšanas dienā, es nevienam nenodarīju pāri, nevienu neatstāju tukšām rokām, visus — sākot ar karali un beidzot ar slimniekiem — aplaimoju un ietaupīju četras piektdaļas nacionālā izdevuma, pārrēķinot pēc mūsdienu Amerikas kursa, ietaupījums līdzinātos 800 000 dolāru. Izdarot šo nomaiņu, gudrību es smēlos no loti attāla avota — jo īsts valstsvīrs nenonicina nevienu gudru domu, lai cik zema būtu tās izcelšanās: bērnu dienās es allaž ietaupīju savus penijus, mezdams misionāru krūzēs pogas. Tumsonīgam mežonim taču bija vienalga, poga vai monēta, toties man monēta noderēja labāk nekā poga, tādējādi abas puses bija laimīgas, nevienam netika nodarīts pāri.

Pirmais pacientu pieņēma Marinels. Viņš pārbaudīja katru: simulantus padzina, slimos pieveda klāt karalim. Priesteris noskandēja: «Tad lika viņi rokas uz sirdzē- jiem — un sirdzēji veseli tapa.» Karalis pieskārās čūlām, pātari skanēja tālāk, beidzot slimnieks dabūja savu niķeli — karalis pats uzkāra viņam to kaklā — un varēja iet. Jūs domājat, tas nelīdzēja? Līdzēja gan. Jebkurš ver- velējums var cilvēku izdziedināt, ja viņš tam no sirds tic. Pie Astolatas ir kāda kapela, kur dievmāte parādījusies skuķim, kas tur ganīja zosis, — tā vismaz skuķis pats stāstīja, — šajā vietā uzcēla kapelu un kapelā pakāra gleznu, kas attēloja lielo notikumu; glezna bija tāda, ka jūs gan baidītos slimnieku laist tai tuvumā, taču jūs maldītos: tūkstošiem klibo un tizlo ik gadus te nāca ar savām lūgšanām un aizgāja izdziedināti, pat veselie to uzlūkoja un palika dzīvi. Kad man stāstīja par tādām lietām, es, protams, neticēju, bet, kad redzēju pats savām acīm, man bija vien jāpadodas. Es pats redzēju izdziedinātos — slimie patiešām kļuva veseli, tas bija neapstrīdams fakts. Es redzēju, kā kropļi, kas gadiem ilgi bija klimtuši pa Kamelotu uz kruķiem, noskaitīja lūgšanu šīs gleznas priekšā, nosvieda savus kruķus un aizgāja neklibodami. Un kruķu grēda, ko šie cilvēki bija te atstājuši, bez vārdiem apliecināja viņu izdziedināšanos.

To var darīt dažādi — var iedarboties uz pacienta smadzenēm, nesakot viņam ne vārda, un izdziedināt. Var sapulcināt slimniekus vienā telpā, griežoties pie viņu ticības, noskaitīt pār viņiem lūgšanu, un slimie atveseļosies. Ja jūs sastopat karali, kurš nespēj izārstēt skrofulozi, varat būt droši, ka viņa troņa galvenais balsts — padoto ticība valdnieka dievišķai sūtībai — ir sagrīļojies. Vēl manā jaunībā Anglijas monarhi atteicās no roku uzlikšanas — un pavisam bez pamata: viņi būtu izdziedinājuši četrdesmit deviņus no piecdesmit cietējiem.

Jau trešo stundu skanēja priestera vienmuļā balss, krietnais karalis lika pirkstus uz brūcēm, taču slimnieku pūlim vēl neredzēja ne gala, ne malas, un man tas viss bija apnicis līdz nelabumam. Es sēdēju pie atvērta loga, netālu no baldahīna. Jau piecsimto reizi slimnieks pastiepa pretim karaļa rokai savas derdzīgās čūlas un priesteris skandēja «… viņi lika rokas uz sirdzējiem …», kad ārā dzidri kā stabule iedziedājās balss, kas aizbūra manu dvēseli pāri trīspadsmit tukšiem gadsimtiem: — Kamelotas «Oziannā un Literārais Vulkāns!» jaunākais izdevums — tikai divi centi —, viss par lielo brīnumu Svētības Ielejā! — Pasaulē bija nācis dižākais no valdniekiem — avīžu zēns. Bet es biju vienīgais cilvēks šajā pūlī, kas zināja, ko nozīmē viņa piedzimšana un kādus brīnumus šis visuvarenais burvis darīs ar pasauli.

Es izsviedu pa logu piecu centu monētu un saņēmu avīzi, mazais visu avlžzēnu Ādams pazuda aiz stūra samainīt manus piecus centus, lai būtu ko izdot, un līdz šai baltai dienai vairs nav rādījies. Kāda bauda bija atkal reiz turēt rokās laikrakstu, taču, pārlaižot skatienu pirmās lappuses virsrakstiem, mani pārņēma klusas šausmas. Es tik ilgi biju dzīvojis goddevības, bijības un lišķīga ceremoniāla smacīgajā atmosfērā, ka man pārskrēja auksti šermuļi pa kauliem, lasot

JAUNĀKĀS ZIŅAS NO SVĒTĪBAS IELEJAS!

SVĒTIE ŪDEŅI AIZSPRŪDUSI!

BRĀLIS MERLINS RAUJAS VAIGA SVIEDROS, BET PALIEK AR GARU DEGUNU!

SAIMNIEKS TRĀPA AR PIRMO CIRTIENU!

BRĪNISĶAIS AVOTS SPER ŪDEŅUS GAISĀ, KA ELLES UGUŅI UN KVĒPI VIEN GRIEZĀS!

ZIBEŅI UN PĒRKONI!

MELNIE KRAUKLI ĶĒRC ĶĒRCAMO!

NEDZIRDĒTA GAVILĒŠANA! —

un tā tālāk, un tā tālāk. Jā, tas bija pārāk brēcoši… Savā laikā man tas patiktu un nemaz neliktos nepiedienīgi, bet tagad grieza ausīs. Tā bija žurnālistika krietnā Arkanzasas stilā, bet Kamelota nav Arkanzasa. Vēl ļaunāk — priekšpēdējā rinda tīši aizskāra eremītu jūtas, mēs varējām zaudēt viņu sludinājumus. Patiešām — avīzes tonis bija pārāk sekls un vīzdegunīgs. Manī, pašam to nemanot, bija noticis liels lūzums. Mani nepatīkami aizskāra visas šīs sīkās nekaunības, kas savā laikā man būtu likušās jaukas un asprātīgas. Arī bagātīgās, līdzīgā garā pasniegtas ziņas par šejienes notikumiem man nepatika.

VIETĒJIE DŪMI UN DZIRKSTELES

Sers Lanselots viņnedēļ nejauši ticies ar veco Īrijas karali Agri- vensu tīrelī, kas aiz sera Balmorala Brīnišķā cūkaplokiem plešas. Atraitnei dota ziņa.

Ekspedīcija nr. 3 sera Sagramora Ilgotā uzmeklēšanai dosies ce|ā jaunnedēļ. To vadīs slavenais Sarkano Pļavu bruņinieks, kam par palīgu dots sers Persants no Indijas, smalks un sapratīgs tādu būšanu zinātājs un asais zēns uz visām kantēm, kam savukārt par palīgu dots sers Palamids Saracīnis, kas arī nav nekāds ķīselis. Tas nebūs pikniks, bet vistīm nopietna padarīšana.

«Oziannas» lasītāji rūgti zūdīsies, dzirdēdami, ka visu acīm un sirdīm tīkamais sers Sarolē no Gailu zemes, kas, četras nedeļas šīs pilsētas iebraucamā vietā «Pie Vērsi un Pleksti» dzīvodams, mūs ar savu smalko iznešanos un jauko valodu priecināja, šodien ātceļā uz tēva mājām devies. Atbrauc atkal, Cārlijl

Par nelaiķa sera Damansa — Kornvelas hercoga dēla, kas viņnedēļ pie Apburtās ielejas cīniņā ar Mezglotās Vāles Milzi kritis, apbērēšanu gādāja allaž pakalpīgais un laipnais Mambls, mūsu krietnākais zārk- meistars, kam nevaid līdzīga jaukā un patīkamā aizvadīšanā uz pēdīgo atdusas vietu. Pārbaudiet paši!

Viss «Oziannas» kantoris no redaktora līdz pēdējam māceklim no sirds pateicas Pils Lorda Senešāla kambarsulaiņa Trešajam Palīgam par dažiem šķīvīšiem saldējuma, kas tik gards bija, ka, to nobaudot, acis kļuva slapjas no pateicības asarām. Ja priekšniecība meklēs kādu, ko augstākā amatā pacelt, «Oziannā» pateiks priekšā, kā viņu sauc.

Mamzele Irēne Džūlepa no Dienvidu Astolatas pie sava tēvoča — Lopu tirgus iebraucamās vietas, kas Aknu ielā, visu iecienītā saimnieka mūsu pilsētā viesojas.

Jaunais Barkers, plēšu lāpītājs, no savām vanderzeļļa gaitām pa apkārtējām smēdēm ar svaigiem spēkiem atgriezies. Skat. viņa slud.

Protams, iesākumam tas nemaz nebija tik slikti. Es taču zināju, cik zaļi ir mani žurnālisti, un tomēr jutos vilies. Galma dzīves apskats man patika jau labāk, patiešām — savā cieņas un godbijības pilnajā vienkāršībā tas mani jauki atspirdzināja pēc visām šīm piedauzīgajām fami- liaritātēm. Bet ari tas bija tālu no pilnības. Grozi, kā gribi, galma apskatā nekāda dažādība nav ieviešama, tas man bija jāatzīst. Galma dzīves vienmuļība ir tik cieta, ka pret to sašķīst jebkuri pūliņi iedvest apskatā kaut mazāko dzīvības dzirksti. Vienīgā iespēja to kaut cik dažādot — jo citas izejas nemaz nav —/allaž vienu un to pašu faktu pasniegt citā formā: nodīrāt un ietērpt citu vārdu ādā. Tas apmāna acis: lasot liekas, ka fakts ir jauns, rodas iespaids, ka arī galmā kaut kas notiek, tas satrauc un iekairina apetīti, jūs aprijat visu sleju un dažkārt pat nepamanāt, ka viss lielais zupas katls vārīts no viena vienīga zirņa. Kjarensa izteiksmes veids bija labs, tas bija vienkāršs, cieņas pilns, skaidrs un lietišķs, un tomēr kaut kā trūka:

GALMA HRONIKA

Pirmdien. Karalis izjāja parkā.

Otrdien „ „ „

Trešdien. Karalis izjāja parkā.

TOC \o "1-3" \h \z Ceturtdien „ „ „

Piektdien „ „ „

Sestdien „ „ „

Svētdien „ „ „

Taču visumā ar pašu laikrakstu kā tādu es biju bezgala apmierināts. Drukas kļūdu un tehniskas dabas misēkļu, protams, netrūka, bet tik daudz to nebija, ka nevarētu lasīt; šī avīze pat Arkanzasai būtu pietiekami laba, par Artura laikiem un valstību nemaz nerunājot. Gramatika bija zem katras kritikas, teikumi kliboja kā nu kurais, bet tas mani netraucēja. Gramatikā arī es biju vājš, un nevajag meklēt skabargu citu acīs, ja pašam baļķis.

Es biju tā izsalcis pēc literatūras, ka taisījos aprīt laikrakstu vienā piesēdienā, taču dabūju tikai nokosties un mest mieru, jo apkārt man sabruka mūki un sāka tirdīt mani ar jautājumiem: — Kas tā par dīvainu lietu? Ko ar to dara? Vai tas būtu nēzdogs? Seglu sega? Krekla drāna? No kā tas ir taisīts? Cik plāns, cik smalks un trausls, un, dzi, kā čaukst! Un, ja tādu uzvelk mugurā un iziet lietū, kas tad? Un ar ko tas ir izrakstīts? Tā kā būtu burti, tā kā stripiņas vien; glītuma pēc? — Vispār viņi nojauta, ka tie varētu būt burti, jo daži bija mācījušies latīniski un šā tā apgrābstījuši grieķu valodu, un pa kādam burtam pazina, tikai kopā salasīt nemācēja. Es centos atbildēt cik vien iespējams vienkārši:

—  Tas ir laikraksts; ko šis vārds nozīmē, es paskaidrošu citreiz. Tā nav drāna, bet papīrs; pie gadījuma paskaidrošu arī, kas ir papīrs. Sīs rindas domātas lasīšanai, tās nav rakstītas ar roku, bet iespiestas, gan es jums pastāstīšu, kas ir iespiešana. Iespiests tūkstotis šādu lokšņu, visas pilnīgi vienādas līdz pēdējam burtiņam, ņem, kuru gribi. — Tad viņi izplūda jūsmīgā apbrīnā.

—  Tūkstotis! Vai, to milzu darbu! Tur jau gadu no vietas lielam ļaužu pulkam jāstrādā!

—  Nē. Vīrs ar puiku palīgos to izdara vienā dienā.

Viņi meta krustus un — drošs paliek drošs — nomurmināja dažas lūgšanas:

—  Dievs, stāvi mums klāt! Neizdibināmi un tumši ir burvestības ceļi.

Es neiebildu, lai būtu burvestība. Tad klusā balsī, lai dzirdētu tikai tie, kas bija piebāzuši man klāt savus skūtos paurus, es nolasīju viņiem priekšā rakstu par avota atgriešanas brīnumu, ko viņi uzklausīja ar nebeidzamiem bijīga pārsteiguma čukstiem un izsaucieniem: — A-ā-ā! — Cik patiesi! — Saki nu vienam cilvēkam! — Itin tā viss notika, itin tā un ne citādi! — Un vai viņi drīkstot šo brīnišķo lietu paņemt rokā un paraudzīt — viņi būšot ļoti uzmanīgi! Jā. Mūki paņēma avīzi tik vārīgi un godbijīgi, it kā tā būtu kāda svēta, pašu debesu sūtīta relikvija, maigi taustīja papīru, piesardzīgā glāstā pārlaida pirkstus tā gludajai virsmai, apburtām acīm ielūkojās noslēpumainajās rakstu zīmēs. Cik aizkustinoši bija noskatīties uz šīm noliektajām galvām, jūsmīgajām sejām, karstā apbrīnā degošajām acīm! Jo vai tad tas nebija mans lolojums, ko te daiļrunīgāk par jebkuriem vārdiem godināja mēmais izbrīns, ziņkāre un sajūsma? Es tagad sapratu, ko jūt māte, kad citas sievietes, vienalga, draudzenes vai gluži svešas, ņem uz rokām viņas bērnu, noliecas pār to mēmā aizgrābtībā, un pasaulē vairs nav nekā cita kā vienīgi šis mazais, viņas radītais brīnums. Nu es zināju, ko jūt māte, — ne karaļa, ne iekarotāja, ne dzejnieka lepnais gandarījums nespēj līdzināties šai dievišķajai laimes sajūtai.

Visu pārējo ceremonijas laiku avīze ceļoja no viena pulciņa uz otru, cauri un apkārt milzīgajai zālei, mana laimīgā skatiena pavadīta, es sēdēju, sastindzis neizmērojamā lepnumā, un skurbu no prieka. Jā, tās bija debesis — un, ja vairāk manā mūžā nebūtu lemts, tad vismaz uz šo brīdi man pavērās paradīzes svētlaimība.

XXVII NODAĻA jeņķis un karalis ceļo inkognito

Ap gulētiešanas laiku es ievedu karali savā apartamentā, lai nogrieztu viņam matus un ierādītu, kā uzvelkams un valkājams zemnieka tērps. Augstākās kārtas valkāja matus apgrieztus tikai uz pieres, ļaujot pārējiem brīvi krist pār pleciem, zemākās kārtas grieza matus visapkārt galvai, vergiem negrieza nemaz, vergu pinkas varēja augt, cik un kā uziet. Es uzliku karalim galvā bļodiņu un nogriezu viņa cirtas līdz ar bļodiņas malu. Ari ūsas un bārdu apcirpu pavisam īsi; es tīšām rīkojos pēc iespējas nemākulīgi un panācu vēlamo rezultātu. Karalis bija izķēmots līdz nepazīšanai. Kad vēl viņš uzvilka kājās klamzīgas sandales un ietērpās garā, brūnā pakulu paltrakā, kas kuļājās ap viņa augumu no kakla līdz potītēm, viņš vairs nebija skaistākais vīrietis savā karalistē, drīzāk jau neglītākais, neviens skatiens pie viņa nepakavētos. Mūsu apģērbs un matu apgriezums bija vienādi, mūs varēja noturēt par trūcīgiem zemniekiem, muižas vagariem, aitu ganiem, važoņiem vai pat lauku amatniekiem — jo tādās drānās kā mums staigāja visi nemantīgie, tās bija stipras un lētas. Ar to es negribu sacīt, ka tās varētu atļauties jau galīgs nabags, nē, vienkārši lētāka auduma Vīriešu apģērbam nebija.

Mēs zagšus pametām klosteri stundu pirms rītausmas, saulei lecot, mēs bijām nogājuši jau kādas astoņas vai desmit jūdzes pa reti apdzīvotu lauku apvidu. Es turklāt stiepu pamatīgi piebāztu maisu — tur bija ceļa maize karalim, jo pie rupjās zemnieku barības viņš noteikti nevarētu pieradināties uzreiz, neapdraudēdams savu veselību.

Es atradu ceļmalā ērtu vietiņu, kur karalim apsēsties, un iedevu viņam šādas tādas uzkodas, ko piesiet dūšu. Tad es sacīju, ka dodos pēc ūdens, un aizgāju. Galvenokārt gan tāpēc, ka arī pats gribēju apsēsties un mazliet atpūsties. Karaļa klātbūtnē man vienmēr vajadzēja stāvēt — pat galma padomeš sēdēs; tikai retos gadījumos, kad sēde ievilkās jau uz vairākām stundām, es drīkstēju piemesties uz ačgārnai notekcaurulei līdzīga ķeblīša, ko ērtības ziņā varētu pielīdzināt vienīgi zobu sāpēm. So paradumu es netaisījos lauzt uzreiz, bet pakāpeniski. Man vajadzētu sēdēt, ja mēs būtu cilvēkos, lai neradītu aizdomas, bet tiekties pēc tādas vienlīdzības bez ārējas nepieciešamības būtu aplam.

Ūdeni es atradu kādus trīssimt jardus tālāk un atpūtos tur jau savas divdesmit minūtes, kad sadzirdēju balsis. Nekas, es nodomāju, zemnieki iet uz darbu; cits neviens tik agri neceļas. Bet jau nākošajā brīdī ceļa līkumā parādījās jātnieki — grezni tērpta kavalkāde apkrautu mūļu un kalpotāju pavadībā. Es pielēcu kājās un kā plēsts metos krūmos. Kādu laiku jau šķita, ka jātnieki sasniegs karali pirmie, bet izmisums, kā zināsit, dod spēkus, es dziļi ierāvu elpu un brāžos kā izšauta bulta. Es paspēju. Un, jāsaka, pēdējā brīdī.

— Piedodiet, jūsu augstība, nav laika ceremonijām. Žiglāk Ieciet kājās! Žiglāk! Tur jāj kaut kādi augstmaņi!

—   Kas par to? Lai jāj.

—   Valdniek! Viņi nedrīkst redzēt jūs sēžam. Celieties un pazemīgi stāviet, kamēr viņi pajāj garām! Jūs taču esat zemnieks!

—   Itin tā, biju to aizmirsis, jo domāju patlaban, ka vest karu ar Galliju, — viņš uzslējās kājās, taču ne pus- tik ātri, kā līdzīgās briesmās pielēktu zemnieks, — un dižens bija mans sapnis, ko tu aumašām iztraucēji.

—   Pazemīgāku stāju, jūsu majestāte, nevilcinieties! Nolieciet galvu! Zemāk! Vēl zemāk! Pavisam zemu!

Viņš pūlējās no visas sirds, bet, ak vai, cik bēdīgs bija šo pūliņu rezultāts! Tad jau kaut vai Pizas tornis izskatījās pazemīgāks par viņu. Un nekam citam viņa pozu nevarēja pielīdzināt. Karaļa stāja augstmaņiem šķitās tik piedauzīga, ka viņu pieres saraucās nīgrā izbrīnā, bet kāds grezni tērpts sulainis kavalkādes galā atvēzēja pātagu; es pielēcu īstajā brīdī, lai sitiens kristu pār manu muguru, un, kamēr gaisu tricināja rupju smieklu rēkoņa, paspēju iečukstēt karalim, lai paliek mierā. Viņš apvaldī- jās, — bet par kādu cenu! — likās, viņš būtu aprijis neliešus bez sāls. Pēc tam es sacīju:

—   Ar šo pašu mūsu piedzīvojumi būtu galā, — un ko gan mēs bez ieročiem būtu iesākuši pret bruņotu bandu? Ja gribam, lai mūsu dēka labi beidzas, mums ne tikai jāizskatās pēc zemniekiem, bet arī jāuzvedas kā zemniekiem.

—   Prātīgi vārdi, neviens to nespēs noliegt. Ejam, ser Saimniek! Es likšu to vērā un mācīšos un darīšu, ko spēšu.

Viņš turēja vārdu. Viņš darīja, ko spēja, — bet cik maz tas bija! Ja esat redzējuši ņipru, pārgalvīgu un uzņēmīgu bērnu augu dienu cītīgi metamies no vienas delverības otrā un uztrauktu māti, kas to vien dara kā seko viņam pa pēdām, lai pēdējā brīdī glābtu no kārtējās slīkšanas vai kakla laušanas, tad esat redzējuši karali un mani.

Ja es būtu paredzējis, par ko tas izvērsīsies, es teiktu—• nu nē! — lai pelna savu dienišķo maizi, kas grib, uzdodams karali par zemnieku, es tas nebūšu, tad jau labāk vadāt apkārt ceļojošu zvērnīcu. Tāpēc pirmajās trīs dienās es vispār neļāvu viņam spert kāju zemnieku būdā vai citā cilvēku miteklī. Ar tik zaļu mācekli es varēju rādīties labi ja kādā iebraucamā vietā, ne citur. Jā, viņš pulējas no visas sirds — bet kas no tā tika? Viņš nelabojās ne par mata tiesu.

Viņa izlēcieni visnepiemērotākajos brīžos un vietās turēja mani nepārtrauktās bailēs. Ko, piemēram, viņš izdarīja otrās dienas vakarā, ja ne lielīgi izvilka dunci no sava paltraka?

—  Apžēliņ, jūsu augstība, kur jūs to ņēmāt?

—   No viena vīra viesnīcā.

—   Kāda velna pēc jūs to pirkāt?

—       Tava viltība mūs no daudzām briesmām glābusi, tak, manuprāt, nekait arī ieroci pie rokas turēt, ja kādubrīd tavas viltības aptrūktu.

—       Mūsu kārtas cilvēkiem aizliegts nēsāt ieročus. Ko sacītu lords vai jebkurš augstmanis, ieraugot, ka zemnieks plātās ar ieroci?

Mums par laimi, neviena cita tuvumā nebija. Es pierunāju viņu izsviest šo dunci, un tas bija tikpat grūti, kā pierunāt bērnu, lai atsakās no jaunas rotaļlietiņas, ar kuru viņš būtu varējis veiksmīgi padarīt sev galu. Mēs gājām tālāk klusēdami, katrs ar savām domām. Beidzot karalis sacīja:

—       Ja tev zināms, ka es domāju aplam un lielas briesmas pār mūsu galvām krāju, kālab tu laikus nebrīdini mani, lai es tādas domas atmetu?

Tas bija patiešām negaidīts un dīvains jautajums. Es nezināju, ne ko domāt, ne ko teikt, un galu galā atbildēju uz to ar gluži dabisku:

—   Bet, valdniek, kā gan es varu zināt, ko jūs domājāt?

Karalis izbrīnā pat apstājās un iepleta acis.

—        Es patiesi ticēju tevi gudrāku par Merlinu esam, un burvju mākslās tu esi tāds. Taču pareģošanas spēja par burvestību augstāka. Merlins ir pareģis.

Redzēju, ka esmu izgāzies. Nu vajadzēja kaut kā glābt savu godu. Dziļi apsvērt un pārdomāt katru vārdu. Es teicu:

—       Valdniek, jums labpatikās mani pārprast. Ir divēju veidu pareģi. Vieni, kas spēj paredzēt tuvo, drīzā laikā gaidāmo, otri — kas spēj paredzēt pēc gadu simteņiem gaidāmo. Kuri tad, jūsuprāt, varenāki?

—   Tie otrēji, protams.

—   Pareizi. Vai Merlinam piemīt tādas spējas?

—       Savu tiesu piemīt. Viņš paredzēja manu piedzimšanu un karaļa tronī nākšanu pa divdesmit gadiem uz priekšu.

—  Vēl tālākus laikus viņš ari paredzēja?

—  Vairāk no viņa neprasīja.

—   Droši vien tā arī ir viņa iespēju robeža. Katram pareģim ir sava laika robeža. Pašiem izcilākajiem tāda robeža ir simt gadu.

—   Man domāt, tādu gan maz.

—   Vēl savā laikā pasaulē bija divi lieli pareģi, kas varēja redzēt četru un sešu gadsimtu tālumā, un viens, kas varēja redzēt pāri septiņsimt divdesmit gadiem.

—   Ak dievs, tas šķietas gluži neticami!

—   Taču salīdzinājumā ar mani viņi nav nekas. Tukša vieta.

—   Kā? Tik tiešām kā tu spēj ielūkoties nākamībā vēl tālāk par …

—   Septiņsimt gadiem? Manu pavēlniek, tikpat skaidri, kā ērglis tur gaisā redz zemi, es redzu, kas notiks ar pasauli tālākos tūkstoš trīssimt gados!

Jums vajadzēja gan redzēt, kā iepletās karaļa acis, pati debesu velve šķita palecamies par sprīdi augstāk. Brālis Merlins bija beigts un pagalam. Siem cilvēkiem neko nevajadzēja pierādīt, pateici — un diezgan. Nevienam nenāca prātā jel kādus apgalvojumus apšaubīt.

—   Protams, — es turpināju, — es varētu darboties pa abām līnijām, pareģot gan tuvus, gan tālus notikumus, ja vien man pietiktu laika un patikas ar to noņemties, taču es reti pārslēdzos no gadsimteņu tālumiem uz tuvākiem notikumiem, tas ir zem mana goda. Ar to lai nodarbojas Merlini — mēs, pareģi, savā starpā tādus īsa laika redzētājus saucam par zaķa ļipām. Gadās, ka es joka pēc paniekojos arī' ar kaut ko tuvāku, bet reti gan, tikpat kā nekad. Jūs taču atceraties, kā visi brīnījās, kad es paredzēju jūsu ierašanos un pat šīs ierašanās stundu Svētības Ielejā pa trim dienām iepriekš?

—   Itin tā, atceros.

—   Taču nesalīdzināmi vieglāk man būtu to izdarīt un tūkstoškārt sīkāk es to paredzētu, ja jūsu ierašanās nebūtu gaidāma pēc trim dienām, bet pēc piecsimt gadiem.

—   Cik tas gan savādi un brīnišķi izklausās!

—   Jā, īstam lietpratējam vienmēr daudz vieglāk paredzēt to, kas notiks pēc piecsimt gadiem, nekā to, kas notiks pēc piecsimt sekundēm.

—   Tam gan vajadzētu gluži otrādi būt, un tik patiesi piecsimt reižu vieglāk tuvo, ne tālo redzēt, kur tuvais pat burvju zinībās nemācītam prātam ar pliku aci saskatāms iraid. Tava pareģošanas māksla visnotaļ veselai saprašanai spītē, dīvainā vīzē vieglo grūtu darīdama un grūto savukārt vieglu.

Tā bija gudra galva. Zemnieka cepure nespēja noslēpt karaļa smadzenes, ja viņš sāka spriest, to nenomaskētu ne ūdenslīdēja ķivere.

Nu man bija jauns darbs un jaunas rūpes. Karalis tik dedzīgi gribēja zināt visu, kas notiks turpmākajos trīspadsmit gadsimtos, it kā cerētu tos nodzīvot. Man vajadzēja pravietot vaiga sviedros. Arī agrāk man gadījās pieņemt kļūmīgus lēmumus, bet šī vieglprātīgā uzdošanās par pravieti bija viskļūmīgākā. Taču katram darbam savas priekšrocības. Pareģim prāta nevajag. Ja ir — labi, tas var noderēt pareģa privātām vajadzībām, savā profesijā viņš bez tā var iztikt. Sajā ziņā tas ir vismierīgākais darbs. Ja pār jums nāk pravietošanas gars, nolieciet savas smadzenes vēsā vietā, ka nesamaitājas, un ļaujiet mēlei vaļu, lai gvelž, ko grib, — un izrādīsies, ka jūs esat pravietojis.

Katru dienu mēs sastapām arī pa kādam klejojošam bruņiniekam, un ik reizes šis skats iesvēla karali kareivīgā noskaņā. Viņš noteikti varēja aizmirsties un pateikt viņiem kaut ko tik aizdomīgu un zemnieku kārtai nepiedienīgu, ka es allaž manījos laikus dabūt viņu nost no ceļa. Viņam tad atlika vienīgi noskatīties, bet viņa acis dega izaicinājuma ugunīs un nāsis drebēja kā kara zirgam, tik ļoti viņam gribējās mesties cīniņā. Tāpēc ap trešās dienas vidu es apstājos ceļa malā, lai nodrošinātos pret katru nejaušību, — ka tas būs nepieciešami, es nopratu jau aizvakar, kad dabūju ar pātagu pa muguru; taču vilcinājos, jo šis aizsardzības līdzeklis bija pretīgs manai dabai, un vilcinātos vēl, ja mani nepaskubinātu sīka nejaušība: bezrūpīgi slādams pa ceļu un ļaudams smadzenēm atpūtu pravietiskā pļāpāšanā, es paklupu un nokritu garšļaukus smiltīs. Es gandrīz vai zaudēju samaņu no šausmām, tad piesardzīgi uzslējos kājās un noņēmu no pleciem ceļa maisu. Tur man bija kastīte ar vilnā ietītu dinamīta bumbu. Tādu mantu bija prātīgi turēt pa rokai, pie gadījuma es ar to varētu iztaisīt atkal kādu derīgu brīnumu, taču nēsāt to maisā bija tīrā nervu bendēšana, un arī karalim es to nevarēju iedot, lai panes. Man vajadzēja vai nu bumbu izsviest, vai izdomāt mazāk bīstamu nēsāšanas veidu. Es izņēmu somu no maisa un iebāzu kabatā, kad pēkšņi parādījās divi bruņinieki. Karalis izlieca krūtis, saslējās kā statuja un raudzījās viņiem pretim — nu, protams, viņš atkal bija aizmirsies —, bet, pirms es paspēju uzsaukt kādu brīdinājumu, viņam jau vajadzēja palēkt nost no ceļa, un labi vismaz, ka viņš to izdarīja. Viņš bija iedomājies, ka bruņinieki griezīs ceļu viņam. Bruņinieki lai grieztu ceļu zemniekam, dubļu pikai zem viņu kājām? Vai viņš pats būtu tādā reizē kaut pievilcis pavadu — un vai viņam jel kad būtu bijusi vajadzība to darīt? Zemnieks, karali vai bruņinieku pamanījis, taču jau laikus glābtu savu ādu. Bruņinieki pat nepaskatījās uz karali, tā bija viņa darīšana, kas ar viņu notiek; ja karalis nepa- lēktu malā, bruņinieki viņu sabradātu zem zirgu pakaviem un vēl gardi nosmietos.

Karalis kvēloja sašutumā, īsti karaliskā garā izbrēk- dams ar niknām lamām jauktu izaicinājumu. Bruņinieki jau bija gabalā. Izbrīnījušies viņi apturēja zirgus, pagriezās seglos un skatījās atpakaļ, it kā prātodami, vai maz vērts noņemties ar tādiem salašņām kā mēs. Tad viņi apgriezās un jāja šurp. Nu nedrīkstēja zaudēt ne mirkli. Es metos viņiem pretim. Garām skriedams, es izkliedzu trīspadsmitstāvīgu sirdi plosošu apvainojumu, no kura vai mati cēlās stāvus, — karaļa gānīšanās salīdzinājumā ar to bija tīrie bērna šļupsti. Un dabiski, jo manas lamas nāca no deviņpadsmitā gadsimta, kad cilvēki mācēja lamāties. Bruņinieki brāzās tādā ātrumā, ka gandrīz jau bija pie karaļa, pirms paspēju mainīt virzienu, tad trakās dusmās sarāva savus zirgus uz pakaļkājām, apgrieza tos gaisā un — purns purnā — auļoja uz mani. Es biju paspējis noskriet kādus septiņdesmit jardus un uzrāpties lielā ceļmalas akmenī. Trīsdesmit jardus no manis viņi nolieca garos pīķus un bruņu cepurēs kaltās galvas, košajiem zirgu astru pušķiem graciozi noplīvojot, un visā savā godībā gāzās man virsū. Kad starp mums bija palikuši piecpadsmit jardi, es atvēzu savu bumbu un nosviedu to tieši zem zirgu purniem.

Jā, tas bija tīri nostrādāts, prieks redzēt. Gluži kā Misisipi tvaikoņa eksplozija. Nākamās piecpadsmit minūtes pār mums lija ražens bruņinieku, dzelzslūžņu un zirgga- jas mikroskopisko palieku lietus. Es saku «mums» tāpēc, ka arī karalis, tiklīdz, protams, bija atjēdzies, atskrēja pie manis. Ceļa vidū kūpēja tāda bedre, ka visam apvidum nu pietika darba veselam gadam — lai izskaidrotu, kā tā cēlusies, protams, — kas attiecas uz bedres aizbēršanu, tad to varēja izdarīt nesalīdzināmi īsākā laikā, un šim darbam izredzēto būtu maz, tikai daži šo lauku senjoru zemnieki, kuriem par viņu pūlēm neko tāpat nesamaksātu.

Karalim bedres rašanos es izskaidroju pats. Es sacīju, ka tā cēlusies no dinamīta bumbas sprādziena. Sis paskaidrojums jau neko negrozīja, viņš palika tikpat gudrs, kā bijis. Taču v iņa a cīs tas bija debesu brīnums — un vel viens naža dūriens Merlina mugurā. Es uzskatīju par nepieciešamu piebilst, ka šis brīnums iespējams tikai sevišķi piemērotos atmosfēriskos apstākļos un tādi gadās ārkārtīgi reti. Citādi viņš plītos man virsū katru reizi, kad ceļā gadītos kāds, ko uzspert gaisā, un tas būtu ļoti nepatīkami, jo vairāk bumbu man nebija.

XXVIII NODAĻA karaļa dresēšana

Ceturtajā dienā ap saules lēktu, kad mēs jau kādu stundu bijām nosoļojuši spirgtajā rīta dzestrumā, es nācu pie secinājuma, ka laiks ķerties pie karaļa dresūras; tā tas nevarēja turpināties: ja es neķeršos pie stingras un pamatīgas dresūras, mēs nevarēsim iegriezties nevienā lauku mājā — pat kaķis tūlīt saprastu, ka šis zemnieks nav zemnieks. Es apstājos un sacīju:

— Valdniek, kas attiecas uz drānām un ārējo izskatu, viss ir kārtībā, jūs ne ar ko neatšķiraties no zemnieka, bet jūsu ārējais izskats nekādi nesaskan ar jūsu stāju, un šī nesaskaņa ir redzama pa gabalu. Jūsu gaita ir pārāk kareivīga, jūsu izturēšanās pārāk kundziska. Jūs turaties stalti, jūsu skats ir lepns un pašapzinīgs. Rūpes par karaļvalsti nesaliec plecus un neliek nokārties galvai, tās neizdzēš acu mirdzumu, nevieš sirdī raizes un bailes, kas izpaužas sakumpušā mugurā un nedrošā gaitā. To ar cilvēku dara tikai dienišķās rūpes, kas nomāc zemo kārtu ļaudis. Jums tas jāiemācās, citādi jūsu ārienei pietrūkst zīmoga, ko uzspiež trūkums, posts, pazemojums un visas citas neskaitāmās un parastās necilvēcības, kas nokauj vīrā vīrestību un padara viņu par uzticamu, drošu un paklausīgu rīku savu saimnieku rokās, tāpēc pat zīdainis redzēs, ka jūsu kārta augstāka par jūsu drānām, un mūs pieķers jau pirmajā būdā, kur mēs iegriezīsimies. Tagad, lūdzu, pamēģiniet iet tā, kā eju es.

Karalis uzmanīgi noskatījās, kā es to daru, un pūlējās atdarināt.

—   Ļoti jauki… ļoti jauki… Zodu zemāk, lūdzu, tā … jau pavisam labi. Acis arī zemāk — neskatieties, lūdzu, uz apvārsni, skatieties uz ceļu, tikai kādus desmit soļus uz priekšu, ne vairāk. Jā, tā jau ir labāk, tā ir pavisam labi. Vienu brītiņu, lūdzu, — vēl tomēr par daudz spara un uzņēmības, gaitai jābūt ļodzīgākai. Paskatieties uz mani, lūdzu, — tā es to biju domājis… Nu jau sāk padoties, jūs esat sapratis — vismaz aptuveni, ja ne vairāk. Jā, tas ir ļoti labi. Bet! Kas gan ir šis bet? Kā trūkst? Es pat nevaru skaidri pateikt. Nostaigājiet, lūdzu, viens pats trīsdesmit jardus, lai es varu paskatīties no malas. Tā, tā … galvu jūs turat pareizi, plecus arī, acis un zodu tāpat, gaita, stāja vispārējos vilcienos bez vainas — viss kārtībā. Un tomēr kaut kas nav tā, kā vajadzētu. Rēķins nesaskan. Atkārtojiet, lūdzu … Aha, es sāku saprast! Jā, nu man ir skaidrs. Trūkst īstas un patiesas bezcerības, tur tā nelaime. Mums iet kā amatieru izrādē — tīri mehāniskās detaļas precīzas līdz pēdējam, it kā pilnīga ilūzija, taču ilūzijas nav.

—   Tad ko man darīt, lai būtu?

—  Ļaujiet padomāt… Nekas nenāk prātā. Atliek tikai pacietīgi vingrināties. Vieta arī piemērota: saknes un akmeņi, kas labi der karaliskas gaitas apvaldīšanai, ceļš tukšs, neviens te mūs netraucēs, un tā būdiņa tur klajuma malā ir tik tālu, ka no turienes mūs nevar redzēt. Iesim nost no ceļa un veltīsim šo dienu apmācībām, Jūsu Augstība!

Noņēmies ar karaļa dresūru vēl kādu laiku, es sacīju:

—  Tagad, valdniek, iedomājieties, ka mēs esam pie tās tur būdiņas durvīm un mūsu priekšā ir būdiņas iemītnieki. Uzrunājiet, lūdzu, saimnieku!

Karalis izslējās kā monuments un ledaini bargā balsī izmeta:

—   Nu, blēdi, pacel man krēslu un liec galdā, ko dievs tev devis!

—   Ak, Jūsu Žēlastība, tā nevarēs!

—   Kas vainas?

—   Sie cilvēki nesauc cits citu par blēžiem.

—   Patiesi ne?

—  Tā viņus sauc tikai augstākstāvošie.

—   Raudzīšu vēlreiz. Saukšu viņu par kalpu.

—   Nē, nē. Varbūt viņš ir brīvzemnieks.

—  Ak tā. Arīg viņu par krietno cilvēku dēvēju?

—  Tas jau ir piedienīgāk, Jūsu Augstība, bet vēl labāk būtu, ja jūs viņu uzrunātu par draugu vai brāli.

—   Par brāli! To zemes tārpu!

—  Arī mēs taču izliekamies par tādiem zemes tārpiem.

—   Itin tā. Es teikšu viņam: brāli, pacel man krēslu un liec galdā cienastu, kas tavā namā ronams! Nu ir labi?

—  Ne gluži, ne pavisam labi. Jūs prasāt tikai sev, ne mums abiem. Krēslu vienam un cienastu vienam.

Karalis nelikās saprotam, domāšana viņam bija smaga un lēna. Viņa galva līdzinājās smilšu pulkstenim; tā spēja aptvert domu, bet tikai pamazām, pa vienam graudiņam, ne visu uzreiz.

—   Krēslu tev? Un tu sēdētu?

—  Ja es nesēdētu, tie cilvēki tūlīt redzētu, ka mēs tikai izliekamies līdzīgi, bet patiesībā neesam. Tik lētā blēdībā mūs pieķertu uz vietas.

—  Krietni un patiesi vārdi! Cik brīnišķa ir patiesība, un cik neizdibināmos ceļos tā parādās! Jā, viņam vajadzēs dot krēslus mums abiem un ar līdzīgu godu pasniegt dvieli un trauku roku mazgāšanai tiklab vienam, kā otram.

—   Ar vienu nelielu piebildi, valdniek. Viņam nekas nav mums jānes ārā, taisni otrādi — mums jāiet viņa būdā; tur būs netīrība un vispār daudz riebīga, un jāēd būs kopā ar saimi, kā tas pie viņiem pieņemts, un jāizturas kā līdzīgam pret līdzīgiem, ja vien neizrādītos, ka viņi ir dzimtcilvēki, un beidzot — nekādu roku skalojamo trauku un dvieļu tur nebūs, vienalga, vai viņi ir brīvzemnieki vai dzimtcilvēki. Paejieties vēl mazliet, mans kungs! Jā, labāk ir, tik labi kā vēl nekad, taču ne visā pilnībā. Jūsu pleci pazīst tikai tērauda bruņu cildeno smagumu, pleci neliecas.

—  Tad dod jel man to maisu, lai es iepazīstu zemības garu caur nastu, kuras smagumā nevaid goda. Man domāt, plecus liec zemības gars, ne smagums, jo bruņas ir smaga, taču lepna nasta un vīrs to ar taisnu muguru valkā. Un nerunā man pretī, ne klausīt_ tevi neklausīšos! Es gribu nest maisu. Sien to man mugurā!

Sis maiss plecos bija pēdējais, kā vēl trūka, lai karalis neizskatītos pēc karaļa vairāk par jebkuru citu cilvēku zemes virsū. Bet pleci bija un palika taisni, tie stūrgalvīgi neliecās ne tik, cik melns aiz naga, es nevarēju panākt, lai tie sakumptu daudzmaz ticamā veidā. Pacietīgi es turpināju mācīt un iespaidot:

— Tagad iedomājieties, ka jūs esat parādos un jūs vajā nežēlīgie kreditori; darba jums nav — pieņemsim, ka esat kalējs, — nekur jūs nevarat darbu dabūt, jūsu sieva ir slima, jūs bērniņi raud no izsalkuma …

Un tā tālāk, un tā tālāk. Dresējot karali, es liku viņam iejusties visu to nelaimīgo ādā, kuru liktenis bija rūgta nabadzība un mūžīgs posts. Bet — ak vai! — viņam tie bija tikai vārdi, tukši vārdi, kas nenozīmēja neko, tikpat labi es būtu varējis svilpot. Un vārdi patiešām arī nenozīmē neko, ja cilvēks pats nekad nav izbaudījis to, ko vārdi pūlas attēlot. Esmu dzirdējis ļoti gudrus cilvēkus zinīgi un pašpārliecināti spriedelējam par «melnā darba» strādniekiem un ar tīru sirdsapziņu apgalvojam, ka diena garīga darba esot daudz smagāka par dienu fiziska darba, tāpēc arī pēc taisnības daudz augstāk apmaksāta. Un viņi patiešām tā domā, jo labi pazīst garīga darba grūtumus, fizisko nepazīdami nemaz. Es pazīstu abus, un, kas attiecas uz mani, tad ne par kādu pasaules naudu es neņemtos mēnesi no vietas vicināt kapli, turpretim visgrūtāko garīgo darbu es uzņemšos darīt par tik niecīgu atalgojumu, ka to,ne pieminēt nebūtu vērts, un darīšu to ar priecīgu prātu.

Garīgo darbu velti dēvē par darbu, to drīzāk var saukt par baudu vai izpriecu, pati iespēja to darīt ir šī darba augstākais atalgojums. Vissliktāk apmaksātais arhitekts, inženieris, ģenerālis, rakstnieks, skulptors, gleznotājs, advokāts, likumdevējs, aktieris, sprediķotājs, dziedātājs, savu darbu darot, ir septītās debesīs; kad vijolnieks ar lociņu rokā sēž liela orķestra vidū, dievišķo skaņu viļņos šūpodamies, — viņš, protams, ir darbā, un tomēr būtu tīrais sarkasms to apgalvot. Mūsu likumi par darbu ir galīgi netaisni un diemžēl negrozāmi: jo augstāku baudu no sava darba gūst tā darītājs, jo augstāk viņš liek apmaksāts. Un šie paši likumi attiecas arī uz acīmredzamo blēžu būšanu ar mantojamo dižciltību un karaļa kroni.

XXIX NODAĻA melnās bakas

Ap pēcpusdienu pienākuši pie būdas, mēs nemānijām nekādu dzīvības zīmju. Apkārt pletās kaili tīrumi — nopļauti tik pamatīgi, ka šķita nodīrāti. Sabrukušie žogi un jumti daiļrunīgi vēstīja nabadzību. Neviena mājas kustoņa un vispār ne dzīvas dvēseles nemanīja. Klusums stindzināja, tas šķita jau pēc nāves klusuma. Būdiņa bija zema, ar laika gaitā nomelnējušu un iztrupējušu salmu jumtu.

Durvis bija mazliet pusvirus. Mēs tuvojāmies kā zagšus, ar aizturētu elpu, dīvainā klusuma iebiedēti. Karalis pieklauvēja. Mēs gaidījām. Nekādas atbildes. Pieklauvēja vēlreiz. Atkal nekā. Es vieglītēm pagrūdu durvis un ielūkojos iekšā. Puskrēslā neskaidri vīdēja augumu apveidi, no grīdas paslējās sieviete un raudzījās manī, kā no dziļa miega uzmodināta. Tad izdvesa:

—   Esiet žēlsirdīgi! Nav vairs nekā, viss paņemts.

—   Neesmu nācis neko ņemt, nabaga sieva.

—   Neesi tu mācītājs?

—   Nē.

—   Nenāc no lorda muižas?

—   Nē, esmu svešinieks.

—   Tad bīsties jel dieva, kas sitis mūs ar postu un nāvi, bēdz, kamēr nav vēlu! Pār mums ir tā kunga un viņa baznīcas lāsts!

—   Ļauj man ienākt un palīdzēt tev. Tu esi slima un nelaimē.

Manas acis jau bija apradušas ar krēslu. Es redzēju iekritušās acis, kas lūkojās man pretī. Redzēju, cik izģin- dis ir viņas augums.

—   Es teicu tev, mūsu māja ir baznīcas nolādēta. Glābies un ej, kamēr kāds garāmgājējs nav tevi ieraudzījis un uzdevis!

—   Neuztraucies par mani, kā es neuztraucos par baznīcas lāstiem. Ļauj man tev palīdzēt!

—   Lai tad visi labie gari — ja tādi pastāv — svētī tevi par taviem vārdiem. Dieva dēļ, kaut malku ūdens! Bet nē — aizmirsti, ko es teicu, un bēdz, pat ja nebīsties baznīcas lāsta, bīsties sērgas, no kuras mēs mirstam! Atstāj mūs, krietno, drosmīgo svešiniek, un ņem līdzi visu sirds svētību, ko nolādētā var tev dot!

Bet es jau biju paķēris koka kausiņu un skrēju garām karalim uz strautu. Tas bija kādus desmit jardus atstatu. Kad es atgriezos, karalis jau bija iekšā un vēra vajā loga aizvirtni, lai ielaistu gaismu un svaigu gaisu. Istabā patiešām drausmīgi smirdēja. Es pacēlu kausu pie sievietes lūpām, un viņa kāri sagrāba to ar izģindušiem pirkstiem, tad aizvirtnis padevās — un viņas sejā krita gaisma. Bakas!

Vienā lēcienā biju pie karaļa un iečukstēju viņam ausī:

—  Tūlīt ejiet laukā, valdniek! Šī sieviete mirst no slimības, kas pirms diviem gadiem pārvērta tuksnesī visu Kamelotas novadu.

Viņš pat nepakustējās.

—   Tik tiešām kā es palikšu un sniegšu palīdzīgu roku.

Es neatlaidos.

—   Karali, to nevar pieļaut! Jums jāiet!

—   Tu gribi labu, un tavi vārdi ir prātīgi. Bet negods karalim, kas baiļu pazīst, un negods bruņiniekam, kas palīdzīgu roku cietējam atrāvis! Miers ar tevi, es neiešu. Jāiet tev. Jo baznīcas lāsts neskar kronētu galvu, turpretim tavu jo smagi, un tu nedrīksti te kavēties, lai nesatriec tevi baznīcas dzelžotā roka, jāšu tava neklausība tai ausīs nāks.

Atrašanās šajā sērgas perēklī varēja maksāt viņam dzīvību, bet' strīdēties nebija vērts. Ja viņa priekšstati par bruņinieka godu lika viņam palikt, tad nekādi vārdi viņu nepārliecinātu, viņš paliktu — to es zināju. Tāpēc arī neteicu vairs neko. Sieviete ierunājās:

—   Krietnais kungs, vai jūs savā žēlastībā neuzkāptu pa tām kāpnēm un nepateiktu man, ko tur ieraugāt? Nebīstieties sacīt patiesību, mātes sirdi jūs vairs nesalauzīsit, tā ir jau salauzta.

—  Paliec, — karalis sacīja, — un dod tai sievai ēst! Es iešu. — Un viņš nocēla no pleciem maisu.

Kamēr es pagriezos, karalis jau bija uz kāpnēm. Viņš apstājās un palūkojās lejā uz kakta pustumsā guļošo viru, kas nebija licies dzirdam mūsu ienākšanu vai bildis kadu vārdu.

—   Tas ir tavs vīrs? — karalis jautāja.

—   Jā.

—   Viņš ir aizmidzis?

—   Lai slavēta dieva žēlsirdība, jā, nu jau trešo stundu. Izteikt nevaru, cik pilna mana sirds ar pateicību par to miegu, kas viņam dāvāts.

—  Mēs būsim klusi. Nemodināsim viņu, — es sacīju.

—  Ak, nebīstieties, jūs viņu neuzmodināsit! Viņš ir miris.

—  Miris?

_— Jā, kāda laime to zināt! Neviens vairs nedarīs viņam pāri. Viņš nu ir debesu līksmībā; un, ja ne, jāšu viņš ir ellē, tad tāpat laimīgs, jo tur viņam ne abats, ne bīskaps netiek klāt. Mēs kopā izaugām un nodzīvojām kā vīrs un sieva divdesmit piecus gadus, ne reizi nebūdami šķirti. Padomā, tos ilgos gadus kopā mīlēt un ciest. Šorīt ne- atmaņā viņam rādījās, ka mēs atkal esam bērni un staigājam laimīgos laukos, un tā, bērna vientiesībā ar mani tērzēdams, viņš gāja tālāk un tālāk, un viņa gaišā valoda aprāvās tikai tad, kad viņš bija citos — mirstīgām acīm neredzamos laukos iegājis. Un tā nebija šķiršanās, jo viņa domās es gāju līdzi un mana roka bija viņa rokā — jauna, ne tā nokaltusi, kas tagad. Ai jā, aiziet un nezināt, ka aizej, šķirties un nezināt, ka šķiries, — vai lielāka laime maz domājama? Tā viņam alga par visiem grūtumiem, ko savā mūžā pacietīgi nesis.

Kaut kas nočabēja tumšajā kaktā, kur redeļu kāpnes veda uz bēniņiem. Karalis kāpa lejā, vienā rokā viņš kaut ko nesa, ar otru pieturējās. Tad viņš iznāca gaismā — pie viņa krūtīm gulēja trausla gadus piecpadsmit veca meitene. Viņa bija pusnesamaņā, arī viņa mira no bakām. Tā bija varonība savā augstākajā un cildenākajā izpausmē, tā bija nāves izaicināšana atklātā kaujā, bez ieročiem, kurā izaicinātājam tikpat kā nav izredžu uzvarēt un nekāds atalgojums negaida; kaujā, kurai neuzgavilē zeltā un zīdā šalcošu skatītāju rindas; taču karaļa cildenība bija tikpat rāma un vienkārša kā ārišķīgajos turnīros, kur bruņinieki, tērauda un ieroču sargāti, sastopas līdzīgā cīņā. Viņš bija liels šajā brīdī, neaizsniedzami liels. Viņa pilī bija rupji kaltu statuju galerija — viņa senči —, un tai man gribētos pievienot vēl vienu: ne bruņās kaltu karali, kas nogalina milzi vai pūķi kā pārējie, bet karali zemnieka tērpā ar nāvi pie krūtīm, lai mirstoša lauku sieva remdētos, pēdējo reizi palūkodamās savā bērnā.

Viņš noguldīja meiteni blakus mātei, kas apbēra bērnu glāstiem un mīļiem vārdiem no pāri plūstošās sirds, meitenes acīs pavīdēja vārga nojausma par mātes tuvumu, bet tas arī bija viss. Māte noliecās pār viņu, skūpstīja, mīļoja, lūdza atsaukties, bet bērna lūpas kustējās bez skaņas. Es paķēru pudeli no maisa, bet sieviete atvairīja manu roku, sacīdama:

—   Nē, nē, viņa neko nejūt, tā ir labāk. Jūs atgrieztu viņu pie dzīvības. Lai tu, kas tik labs un žēlīgs bijis, nenodari viņai šo ļaunumu! Jo raugi pats— kam lai viņa dzīvotu? Viņas brāļi ir miruši, viņas tēvs ir miris, viņas māte aiziet, viņa paliks sērdienēs ar baznīcas lāstu pār galvu, neviens viņai nesniegs ne pajumtu, ne palīdzīgu roku, pat ja viņa ceļa vidū garu izlaistu. Pasaule no viņas novērsusies. Es nevaicāju tev, labā sirds, vai viņas māsa tur augšā dzīva, es zinu, jo citādi tu nebūtu atgriezies, viņu vienu atstādams.

—   Viņa dus mierā, — aizžņaugtā balsī teica karalis.

—   Un labi, ka tā. Lai svētīta šī laimīgā diena! Enis, manu bērniņ, drīz tu būsi pie savas māsas, tu esi jau ceļā, un šie vīri ir žēlsirdīgi, viņi tevi neaizkavēs.

Un atkal viņa čukstēdama un labinādama nolīka pār meiteni, glāstīja viņas matus un seju, skūpstīja un sauca mīļos vārdos, bet bērna stingstošajā skatienā vairs neatspoguļojās nekas. Es redzēju karaļa seju — tā pludoja asarās. Redzēja arī sieviete un teica:

—   Ai, es saprotu, kāpēc tu raudi: arī tev, nabaga vīrs, mājās ir sieva, un bieži jūs dodaties pie miera izsalkuši, lai to maizes garoziņu saviem bērniem aiztaupītu; tu zini, kas ir nabadzība un pārestības no zemes varenajiem, tu tāpat pazīsti baznīcas un karaļa smago dūri.

Karaļa seja noraustījās no šī trāpīgā neviļus cirtiena, bet viņš neteica ne vārda, viņš sāka iejusties savā lomā un spēlēja to labāk, nekā no tik neapdāvināta iesācēja varētu gaidīt. Lai novērstu sarunu, es piedāvāju sievietei ēdienu un vīnu, bet viņa atteicās. Viņa neļāva nekam nostāties starp sevi un nāves atvieglojumu. Es klusām uzkāpu bēniņos, nonesu mirušo bērnu un noguldīju viņai blakus. Tas lika mātes salauztajai sirdij izplūst jaunā izmisumā. Es vēlreiz mēģināju novērst viņas domas citur un lūdzu, lai viņa pastāstītu mums par savu dzīvi.

—   Gan jums tā labi zināma, to pašu krustu vien nesat — jo vai gan no mūsu kārtas ļaudīm britu zemē kādam citādi klājas? Tas pats vecais bēdu stāsts. Mēs cīnījāmies no visiem spēkiem, un mūsu pūliņi tika atalgoti — atalgoti ar to, ka bijām dzīvi un nenomirām, vairāk jau arī nevar prasīt. Un nekādas īpašas nelaimes, kas mūs nāvē iedzītu, līdz pat šim gadam mūs nepiemeklēja, un tad bruka pār mūsu galvām visas uzreiz — un mēs vairs nespējām pretī turēties. Pirms kādiem gadiem lords sastādīja mūsu laukos augļu kokus un pašos auglīgākajos pie tam, lai netaisnība līdz galam nekrietna būtu.

—  Tās bija viņa tiesības, — karalis viņu pārtrauca.

—   Itin tā, kas to var noliegt; arī likumos rakstīts, ka tas, kas lordam pieder, ir viņa un tas, kas man pieder, ari ir viņa. Mēs esam viņa nomnieki, mūsu zeme pieder viņam, un viņš dara, kā pašam tīk. Tad kādu dienu mēs trīs viņa kokus nocirstus atradām. Mūsu trīs lielie dēli izbijās tin skrēja lordam sacīt. Tā viņi palika lorda cietumā — viņi melojot un sapūšot tur dzīvi, ja neatzīšoties. Nav viņiem ko atzīties, mani dēli ir bez vainas, tālab paliks cietumā līdz savai mirstamai stundai. To gan jūs paši ari itin labi saprotat. Un tad nu redzi — mēs palikām divi vien ar vīru un tiem abiem maziem meitēniem pie tīrumiem, kuru nokopšanai trīstik darba roku vajag un vēl lauku sargāšanai nakti un dienu no baložiem un meža zvēriem, pret kuriem mūsu kārtas cilvēks nedrīkst roku pacelt. Kad nobrieda labība lorda tīrumos, nobrieda arī mūsu laukos, mūs zvanīja kopā lorda ražu novākt, un nepieļāva viņš, ka es ar meitenēm to trīs viņa paša savaņ- ģoto dēlu vietā skaitītos, bet tikai divu, par vienu trūkstošo mums lika nodevu maksāt. Tostarp mūsu sējumi bez kopēja rokas izbira un-gāja postā; un atkal gan mācītājs, gan lords mums sodu uzlika, jo viņu tiesa caur mūsu lauku nenovākšanu zūdībā gāja. Visu, kas tur atlicis bija, mēs soda naudās atdevām, ne tik kā mūsu pļaušanas darbs netapa atalgots, mēs palikām tukšām rokām un badā. Tad jaunākais vēl bija priekšā — mans prāts aptumšojās no bada un bēdām par cietumā iemestiem dēliem, par maniem skrandās, badā un izmisumā staigādamiem bērniem un vīru —, un tad es simt un tūkstoškārtīgi nozaimoju baznīcu un viņas nežēlību. Tas notikās pirms desmit dienām. Es jau biju sērgas sista, un mācītājs te mani bāra, ka man trūkstot pazemības zem sloga, ko tā kunga šķīstījoša roka uzliek, un tad es sāku kliegt. Viņš nonesa manus zaimus saviem augstajiem, tak es paliku stūru galvu savos zaimos, es tos nenožēloju, un tad pār mani un maniem mīļajiem krita Romas lāsts.

'Ar to dienu mēs bijām izstumtie, visi šausmās bēdza no mums. Neviens vairs nepienāca mūsu būdiņai ne tuvu, lai kaut paraudzītos, vai esam dzīvi vai miruši. Visi jau gulēja sērgā. Tad cēlos es — jo kas atliek sievai un mātei? Est jau viņi neko negribēja, un, ja gribētu, ko es devusi būtu? Tak ūdens strautā bija dievsgan, es devu viņiem dzert. Kā viņiem slāpa! Kā viņi svētīja ik ūdens lāsi! Bet vakar tam pienāca gals, mani spēki bija cauri. Vakar es pēdējo reizi redzēju savu vīru un pastarīti dzīvus. Es te gulēju un klausījos stundām un stundām, un katra stunda bija mūžība, — vai tur augšā vēl kas nesakustēsies …

Viņa uzmeta īsu, tramīgu mirkli savai vecākajai meitai, iekliedzās: «Vai, manu mīļo!» — un vārgām rokām sargājot aptvēra stingstošo augumiņu. Viņa bija dzirdējusi nāves izkapti nošvīkstam.

XXX NODAĻA kungu nama traģēdija

Bija pāri pusnaktij, mēs sēdējām pie četriem līķiem. Apseguši viņus ar visām lupatām, kādas vien varējām atrast, mēs, prom iedami, aizbultējām durvis. Šo cilvēku mājai vajadzēja kļūt par viņu kapavietu, jo viņiem bija liegta apbedīšana svētītā zemē. Viņi bija pielīdzināti suņiem, meža zvēriem, spitālīgajiem, un neviena dzīva dvēsele, kam cerības uz mūžīgu dzīvošanu viņsaulē, neuzmestu ne skatiena šiem dieva un cilvēku atstumtajiem.

Mēs nebijām paspēruši vēl ne četrus soļus, kad es izdzirdēju granti nočirkstam zem kāda nācēja kājām. Man sirds sakāpa kaklā. Neviens nedrīkstēja redzēt mūs iznākam no šīs mājas. Es parāvu karaļa piedurkni, un mēs noslēpāmies aiz būdiņas stūra.

—   Nu mēs esam drošībā, — es nočukstēju, — bet, kā sacīt, par mata tiesu. Ja nakts būtu bijusi kaut drusku gaišāka, viņš noteikti būtu mūs ieraudzījis, viņš bija pavisam tuvu.

—  Varbūt tas kāds meža zvērs, ne cilvēks bija.

—  Tiesa. Bet, lai viņš būtu kas būdams, pagaidīsim vien, kamēr viņš būs aizgājis.

—   Klau! Nāk šurpan!

Atkal pareizi. Soļi nāca taisni uz mums, uz šo būdiņu. Tātad tas varēja būt vienīgi kāds dzīvnieks, velti bijām baidījušies. Es jau taisījos spert soli uz priekšu, bet karalis liegdams uzlika roku uz manas piedurknes. Brīdi valdīja klusums, tad atskanēja kluss klauvējiens pie būdiņas durvīm. Es nodrebēju. Klauvējiens atkārtojās, un kāds apspiestā balsī sauca:

—   Māmiņ! Tēt! Atveriet — mēs tikām laukā un nākam ar vēstīm, kas jūsu vaigus gan bālus darīs, bet sirdis iepriecēs, un kavēties mēs nedrīkstam, mums jābēg! Un … Klau, bet viņi neatsaucas … Māmiņ! Tēt!

Es vilku karali uz būdas viņu galu un čukstēju:

—  Ātrāk, tagad mēs varam tikt uz ceļa!

Karalis vilcinājās, viņš it kā taisījās kaut ko iebilst, bet tad mēs dzirdējām durvis nočīkstam un zinājām, ka šie nelaimīgie jau stāv pie savu mīļo līķiem.

—   Ātrāk, valdniek! Tūlīt viņi uzdegs gaismu, un tad sirds lūzīs klausoties …

Nu viņš vairs nevilcinājās. Tiklīdz mēs bijām uz ceļa, es metos skriet, un vēl pēc mirkļa arī karalis pārstāja rūpēties par savu cieņu un skrēja, ko kājas nes. Es negribēju domāt par to, kas patlaban notika būdiņā, es to vienkārši neizturētu, man vajadzēja domāt par kaut ko citu, un es ķēros pie pirmā, kas ienāca prātā.

—   Esmu slimojis ar to slimību, no kuras šie cilvēki nomira, tāpēc man nekas nedraud, bet, ja jūs neesat…

Viņš aprāva mani, sacīdams, ka ne par miesu viņš baidās, bet par savu zināmo sirdi.

—   Jo, raugi, šie trīs jaunekļi ir brīvībā tapuši; bet kā? Nešķietas gan, ka lords būtu viņus vaļā palaidis.

—   Protams, ka ne. Viņi ir izbēguši.

—   Tas krīt pār manu zināmo sirdi, es jau bijājos viņus izbēgušus esam, un tavas domas ar manējām sakrīt.

—   Par sakrišanu es to negribētu saukt. Man liekas, viņi ir izbēguši, bet man ne mazākā mērā nav žēl, ka viņi izbēguši. Manu zināmo sirdi tas neuztrauc.

—  Man arī nav žēl. Un tomēr es nezinu …

— Ko tad? Kāda mums tur būtu daļa?

—   Jāšu viņi bēguši, mums pienākas viņus savaņģot un viņu Saimniekam atpakaļ nogādāt, jo neklājas augstdzi- mušam lordam tādu patvaļību un nekaunīgu goda aizskārumu no zemas kārtas ļaudīm ciest.

Te nu bija… Viņš spēja redzēt tikai medaļas vienu pusi. Tāds viņš bija dzimis, tā audzināts, viņa dzīslās tecēja senču neapzinātā zvēriskuma saindētās asinis, gara bija šī siržu rinda, un katra bija iepludinājusi straumē savu daļu indes. Iemest cilvēkus cietumā bez kādiem vainas pierādījumiem, iedzīt bada nāvē viņu tuviniekus — tas nebija nekas, šie cilvēki taču bija tikai zemnieki, darba vai izpriecas rīki sava kunga rokās, vienalga, lai cik nežēlīgi kungam labpatiktos rīkoties, bet, ja šie paši cilvēki bēga no nepelnīta un netaisna ieslodzījuma, tas, redzat, bija goda aizskārums, ko savai svētajai kārtai uzticīgs cilvēks nevarētu pamest nesodītu.

Vairāk nekā pusstundu es pūlējos novirzīt karaļa domas — un galu galā man palīdzēja citi spēki — pašam man tas nebūtu izdevies. Uzkāpuši nolaidenā paugurā, mēs ieraudzījām pamalē sarkanu blāzmu.

— Ugunsgrēks, — es sacīju.

Ugunsgrēki mani īpaši interesēja, jo es jau biju nodibinājis it ienesīgu ugunsapdrošināšanas biedrību, kā arī apmācījis zirgus un gatavoju aparātus, lai radītu ugunsdzēsēju komandu. Baznīca gan asi nostājās pret manām dzīvības un īpašuma apdrošināšanām, jo tā, lūk, esot bezkaunīga jaukšanās dieva tā kunga uzliktā sodībā, un velti bija iebilst, ka sodība nebūt netiek novērsta, tikai tās sekas ar saprātu un piesardzību nedaudz mīkstinātas, taču ne — arī tas esot pret dieva gribu un tikpat slikti. Un baznīcai patiešām daudzējādi izdevās maniem pasākumiem kaitēt, taču apdrošināšana pret nelaimes gadījumiem zēla un plauka. Bruņinieki tikpat kā bez izņēmuma ir tumsoņas, viņu stulbajiem pauriem pietiek vistrūcīgāko argumentu, ko savas bodītes labad var izvirzīt pārdabisku blēņu tirgotāji, tomēr pat bruņinieks spējīgs pamanīt, kur viņam atlec tīri praktisks labums, un tāpēc mums pēdējā laikā, turnīra lūžņus un kritušos novācot, negadījās neviena bruņu cepure, kurā nebūtu iebāzta mana apdrošina- šanas polise.

Kādu brīdi mēs stāvējām dziļajā, mēmajā tumsā, raudzīdamies uz sarkano blāzmu tālumā un mēģinādami izprast, ko nozīmē dīvainā murdoņa, kas brīžiem šķita ceļamies, brīžiem krītam. Reizēm tā it kā uzmutuļoja un nelikās vairs tik tāla, bet, kamēr mēs bezcerīgi pūlējāmies uzminēt, ko tā nozīmē, murdoņa atkal noplaka un noslēpums palika neizdibināts. Mēs kāpām no kalna lejā, un ceļa līkums mūs ierāva blīvā, no abām pusēm bieza meža sienu sažņaugtā tumsā. Mēs taustījāmies uz priekšu kādu pusjūdzi, dīvainā murdoņa nāca tuvāk un kļuva skaidrāka, gaisā brieda negaiss, īsi uzbrāzmoja vējš, noplaiksnīja zibens, un tālumā dobji noducināja pērkons. Es gāju pa priekšu un pēkšņi uzdūros kaut kam smagam un mīkstam, kas sazvārojās no mana piegrūdiena: tajā pašā mirklī uzšķīla zibens un man pretim atņirdzās pakārta cilvēka pārgrieztā seja. Protams, tā jau tikai šķita, ka atņirdzās. Tas bija drausmīgs skats. Šaušalīgs pērkona grāviens pārplēsa debesis, pār mums stāvgāzām izvirda lietus. Tomēr mums vajadzētu pārgriezt virvi, cilvēks varbūt bija vēl dzīvs; ko citu atlika darīt? Zibeņi nu spēra uzmašām, ik pa mirklim mijās dienasvidus baltais spožums un pusnakts necaurredzamā tumsa. Tāpat arī pakārtais vai nu karājās man priekšā spoži apgaismots, vai pazuda tumsā. Es sacīju karalim, ka mums jāpārgriež virve. Karalis iebilda:

—   Ja viņš pakāries pats, tad novēlējis savu mantibu lordam, savam saimniekam, un lai karājas vesels. Ja savukārt viņu pakāruši citi, tad viņiem bijušas tiesības to darīt, un atkal — lai karājas vesels.

—   Bet…

—   Nav ko betot, atstaj to visu mierā. Un vēl cita pēc! Kolīdz zibens uzplaiksnīs atkal — paraugies apkārt.

Kādus piecdesmit jardus no mums karājās vēl divi!

—   Nevaid šis laiks īsteni izraudzīts mirušajiem godu parādīt. Nedz spētu viņi par to tev paldies sacīt. Nāc žiglāk, neder mums te velti kavēties!

Karalim bija taisnība, un mēs gājām. Drūms bija mūsu ceļš — nākošajā jūdzē mēs zibeņu uzliesmojumos saskaitījām vēl sešus pakārtos. Murdoņa vairs nebija murdoņa, bet rēkoņa — tur rēca pūlis. Pa tumsu garām paskrēja kāds stāvs, tam pakaļ dzinās citi. Un nozuda mežā. Un atkal kāds bēga un viņam dzinās pakaļ — un tā vēlreiz un vēl. Tad, ceļa likumā iznākuši, mēs ieraudzījām ugunsgrēku— dega kungu nams, īsta pils, patiesībā tā jau bija gandrīz nodegusi, un visapkārt cilvēki bēga, un citi savukārt dzinās viņiem pakaļ.

Es brīdināju karali, ka ši vieta svešiniekiem bīstama. Labāk mums nerādīties gaismā un gaidīt, kamēr viss nomierināsies. Mēs pakāpāmies atpakaļ un noslēpāmies mežmalas krūmos. No savas slēptuves mēs redzējām pūļa vajātos cilvēkus — gan vīriešus, gan sievietes. Briesmu darbi vilkās gandrīz līdz rītausmai. Taču beidzot uguns izdzisa, negaiss norima, balsis un soļu dipoņa pamazām pieklusa, atkal iestājās tumsa un miers.

Mēs arī uzdrīkstējāmies pamest savu slēptuvi un steigšus zagāmies projām, un, lai gan bijām ļoti noguruši un mums nāca miegs, mēs neapstājāmies atpūsties, kamēr briesmu vieta nebija palikusi vairākas jūdzes aiz muguras. Tad mēs lūdzām naktsmājas ogļudeģa būdiņā, un tās tika mums atvēlētas. Namamāte vēl bija nomodā, bet viņas vīrs gulēja salmu cisās uz būdiņas klona. Sieviete likās aizdomīga, kamēr es nepaskaidroju, ka mēs esam nomaldījušies ceļinieki, kas visu nakti netikuši laukā no meža. Viņa kļuva runīga un vaicāja, vai mēs esam dzirdējuši par briesmu darbiem, kas notikuši Ablasuras kungu nama. Jā, dzirdējuši mēs bijām, bet tagad gan vēlējāmies vienīgi gulēt. Karalis piebilda:

— Pārdod mums šo namu, un paši ar vīru eita projām, ar mums bīstami zem viena jumta būt, jo nule mēs bijām pie ļaudīm, kas baku sērgā mira.

Tas bija skaists, bet nevajadzīgs žests. Visas šīs nācijas galvenā pazīme bija it kā ar biskvītu spiedi norullētas sejas. Es jau biju paspējis pamanīt, ka gan namamāte, gan viņas vīrs bakas izslimojuši. Viņa sirsnīgi apliecināja, ka no bakām nebaidās, taču karaļa piedāvājums bija darījis milzīgu iespaidu: patiesi — vai katru sava mūža dienu cilvēkam gadījās sastapt paplukušu zemnieku, kas gatavs nopirkt māju, lai pārgulētu tur vienu nakti! Tas iedvesa viņai dziļu bijību pret mums, un viņa darīja visu, ko viņas rocība atļāva, lai pēc iespējas ātrāk ierīkotu mums naktsguļu.

Mes nogulējam līdz veļai pēcpusdienai un piecēlāmies tik izsalkuši, ka pat karaļa gaumei būdeļnieku trūcīgais azaids likās gana gards. Jāpiebilst, ka ēdienu kartei trūka arī dažādības — tā sastāvēja vienīgi no sīpoliem, sāls un tautiskā auzu plāceņa. Sieviete stāstīja mums par vakar- nakts notikumiem. Desmitos vai vienpadsmitos vakarā, kad visi jau aizgājuši gulēt, kungu nams sācis degt. Ļaudis no visa novada skrējuši dzēst un līdzēt, un kungu ģimeni arī palaimējies glābt, izņemot vienīgi pašu lordu. Viņš nekur nav bijis atrodams. Visi vai prātā pajukuši no tādām bēdām, un divi drošsirdīgi puiši pat dzīvības atdevuši, savu dārgo pavēlnieku brūkošā ugunī meklēdami.

Taču pēc kāda laika atraduši arī viņu — pareizāk, to, kas no lorda barona atlicis, — līķi. Tas gulējis krūmos kādus trīssimt jardus no kungu nama — sasiets, aizbāztu muti un viscaur ar dunci sadurts.

Kas to būtu izdarījis? Aizdomas kritušas uz kādu trūcību ģimeni turpat kaimiņos, ar kuru barons nesen visai nežēlīgi izrīkojies,( un no šiem cilvēkiem aizdomas vedušas arī pie viņu radiem un tuviniekiem. Ar aizdomām pilnīgi pieticis: milorda sulaiņu bars izsludinājis krustakaru pret šo dzimtu, un visi pārējie tad metušies vajātāju pulkā. Mūsu namamātes vīrs arī bijis vajātājos un atgriezies tikai uz rīta pusi. Nule viņš esot aizgājis uzzināt, ar ko viss beidzies. Mēs vēl tērzējām, kad viņš atgriezās. Ogļu- deģis pavēstīja briesmu lietas. Astoņpadsmit cilvēki bija pakārti vai nokauti, divi strēlnieki un trīspadsmit cietumnieki sadeguši.

—   Un cik pavisam gūstekņu bija pagraba velvēs?

—   Trīspadsmit.

—   Un sadeguši visi kā viens?

—   Visi gan.

—  Taču ļaudis atsteidzās laikā, lai paspētu glābt kungu ģimeni, — kāpēc viņi nepaspēja izglābt arī ieslodzītos?

Ogļudeģis izskatījās apmulsis un teica:

—   Kas gan tādā sajukumā uzdrīkstētos atslēgt velves? Tad jau, dies' pas', kāds tostarp izbēgtu!

—   Tātad neviens neatslēdza pagrabus?

—  Ne tuvu nepiegāja, kur nu vēl slēdza! Un jāsaka, durvis tur krietni nobultētas, pietika ar vienu sargu, ja kādam arī būtu izdevies tās atlauzt, viņš tūdaļ taptu noķerts. Bet noķerts neviens netapa.

—   Tomēr trīs ir izbēguši, — karalis sacīja, — un tu krietni darītu, ja ietu viņus pieteikt, lai taisnā tiesa uz viņu pēdām kļūst, jo viņi ir tie, kas baronu nokāva un namu nodedzināja.

To jau es visu laiku biju gaidījis! Pirmajā brīdī ogļudeģis un viņa sieva šķita pārlieku dedzīgi uzklausām šo ziņu un tā vien traucamies pavēstīt to tālāk pēc piederības, bet tad viņu sejās parādījās kaut kaš cits — un viņi sāka mūs izvaicāt. Uz jautājumiem atbildēju es un modri vēroju, kā viņi uz manām atbildēm reaģē. Es drīz sapratu, ka tieši šo trīs cietumnieku pieminēšana mainījusi atmosfēru un ka mūsu saimnieku dedzīgi paustā nepacietība tūdaļ skriet un bēgļus uzdot ir liekuļota. Karalis nebija pamanījis neko, un labi, ka tā. Es novirzīju sarunas uz citiem tās nakts atgadījumiem, un būdiņas saimnieki ar atvieglojumu man piebalsoja.

Vissāpīgāk man bija vērot apspiesto ļaužu karsto gatavību nežēlīgi izrēķināties ar saviem nelaimes brāļiem viņu pašu kopīgā apspiedēja interesēs. Sim vīram un sievai, redzot sadursmi starp viņu šķiras cilvēku un lordu, šķītās pavisam dabiski un taisnīgi nostāties saimnieka pusē, vajāt savu tuvāko bez žēlastības, nevaicājot, vai tas cilvēks jele maz pie kā vainīgs. Ogļudeģis bija līdzējis pakārt savus kaimiņus un darījis savu darbu visai centīgi, lai gan labi zinājis, ka uz viņiem krīt vienīgi attālas aizdomas un viņu vaina ne ar ko nav pierādīta, taču ne viņam, ne viņa sievai tas nelikās briesmīgi.

Smagi bija to redzēt cilvēkam ar republikas sapni krūtīs! Tas man atgādināja laikus trīspadsmit gadsimtus vēlāk, kad mūsu Dienvidu «baltie trūkumcietēji», kurus lielie vergturi allaž bija apspieduši un pazemojuši kā praz- dami un noveduši stāvoklī, kas nebūt nebija labāks kā melnajiem vergiem, dedzīgi atbalstīja visas bagāto vergturu politiskās izdarības verdzības saglabāšanas labad un galu galā ņēma šautenes plecos un nolika savas galvas, lai glābtu iekārtu, kas viņus bija nodzinusi dzīves padibenēs. Tikai viens apstāklis runāja par labu šim nožēlojamam vēstures posmam, proti, slepenībā «baltie trūkumcietēji» vergturus tomēr ienīda un savu negodu apzinājās. Sīs jūtas ārēji nekā neizpaudās, tomēr pastāvēja, labvēlīgākos apstākļos tās varētu izlauzties, un patiesībā ar to arī pietika, lai pierādītu, ka savā būtībā cilvēks tomēr ir un paliek cilvēks, lai arī, no malas skatoties, tas gandrīz nav manāms.

Tātad izrādījās, ka mūsu ogļudeģis ir tālās nākotnes «baltā trūkumcietēja» īstenais dvīnis. Bet karalis kļuva nepacietīgs un teica:

—   Kamēr jūs te visu dienu tērgosit, bēgļi aizmuks no taisnas tiesas. Jāšu domājat, ļaundari tēva mājas kavēsies? Viņi negaidīs vis, viņi bēgs. Jums jārauga, lai viņiem pakaļ sūta jātniekus brangos zirgos.

Sieviete mazliet, tomēr manāmi nobālēja, vīrs izskatījās apjucis un neuzņēmīgs. Es sacīju:

—   Nāc, draugs, es paiešos gabaliņu tev līdzi un parādīšu, kādā virzienā viņi, manuprāt, devās. Ja viņus turētu aizdomās par nodevu nemaksāšanu vai citu sīku lietu, es drīzāk gādātu, lai viņus nenoķer, bet tik augstas personas nogalināšana un viņa nama dedzināšana ir pavisam kas cits.

Sī pēdējā piezīme bija domāta karaļa ausīm — lai viņu nomierinātu. Uz ceļa mans ogļudeģis saņēmās un sāka soļot it noteikti, taču bez īpašas dedzības. Pēc brīža es jautāju:

—   Kāda rada viņi tev ir? Brālēni?

Viņš nobālēja tik ļoti, cik nu ogļu kvēpiem piekūpējusi seja ļāva, un drebēdams apstājās.

—  Ak dievs, kā tu zini?

—   Es nezināju, man tāpat vien ienāca prātā. •

—       Nabaga zēni, nu viņi pagalam. Un tik krietni, godīgi puiši!

—  Tu patiešām taisies viņus uzdot?

Viņš nezināja, ko domāt par manu jautājumu, tad negribīgi novilka:

—  J… jā.

—   Esi nu gan tu pēdējais cūka, es skatos!

Viņš likās tik iepriecināts, it kā es viņu būtu nosaucis par eņģeli.

—       Saki jel vēlreiz tos saldos vārdus, brāli, — jo tu gan noteikti domā, ka man neklātos viņus nodot, jebšu es savu pienākumu nepildītu?

—       Pienākumu? Tev nav nekāda cita pienākuma kā vien turēt mēli aiz zobiem, lai vini var aizbēgt pēc iespējas tālāk.

Viņš likās laimīgs — taču aizdomīgs arī. Viņš paraudzījās uz priekšu, pameta skatienu atpakaļ un, pārliecinājies, ka uz ceļa neviena nav, nedroši jautāja:

—       No kādas zemes tu nāc, brāli, ka tik briesmīgus vārdus runā un nebīsties?

—       Tie nemaz nav briesmīgi vārdi, ja es saku tos savas kārtas brālim, vai ne? Tu taču nevienam neteiksi, ka esmu tā runājis?

—   Es? Lai mani kauč ar zirgiem plēstu, ir tad ne!

—       Labi, tad es pateikšu savu sakāmo līdz galam. Un nebaidos, ka tu manus vārdus teiksi tālāk. Ja pagājušo nakti patiesi nodarīta kāda elles nekrietnība, tad tikai nabaga nevainīgiem zemniekiem. Vecais barons dabūja to, ko bija pelnījis. Un, ja tas būtu manos spēkos, visi no viņa kārtas dabūtu to pašu.

Og|udeģa bailes un neziņa izzuda, viņš iedegās priekā un pateicībā.

— Pat ja tu būtu spiegs un tavi vārdi būtu lamatas, kurās man jākrīt, ka neesmu nodevis, taču tik ļoti tie manu sirdi spirdzina, ka laimīgs es iešu uz karātavām — kā cilvēks, kas visu mūžu badu cietis un reizi pie bagāta dzīru galda sēdējis. Un es to sacīšu atkal un atkal un pastāvēšu pie tā, vari nodot, ja tāds tavs lēmums. Es līdzēju kārt savus kaimiņus, jāšu manītu kāds, ka es gana karsti necīšos saimnieku atriebt, man pašam jāmirst būtu, un arīdzan tie pārējie kāra tālab, ne cita pēc. Visi līksmo savās sirdīs, ka viņš pagalam, bet taisa bēdīgus vaigus un viltus asaras lej, savu ādu glābdami. Nu es tos vārdus esmu pateicis, esmu pateicis tos vārdus! Vienīgos, kas manai mutei gardi bijuši, un ar to gandarīts! Lai man tagad kauč galvu nocērt, man vienalga!

Redziet nu paši! Cilvēks savā būtībā vienmēr ir un paliek cilvēks. Veseli gadu simteņi pazemojuma un varmācības nespēj iznīcināt viņā pēdējo cilvēcības palieku. Ja kāds domā, ka tomēr spēj, tad viņš maldās. Jā, lai celtu republiku, jūs atradīsit diezgan piemērota būvmateriala pat tik galēji nomāktā tautā kā krievi, jūs atradīsiet diezgan vīrišķības pat vāciešos — ja vien izdotos izraut viņus no gļēvās un aizdomīgās noslēgtības —, jebkura no šīm pazemotām tautām spētu gāzt un iemīt dubļos visstiprāko troni ar visiem tā dižciltīgajiem balstītājiem. Tā ka nav vērts zaudēt ticību un cerību — mēs vēl daudz ko piedzīvosim. Vispirms — mērenu monarhiju līdz Artura mūža beigām, tad karaļvaras gāšanu un dižciltības tiesību likvidāciju — lai katrs mācās un dara kādu derīgu darbu —, vispārējās balsstiesības un valdības grožu nodošanu tautas labāko dēlu un meitu rokās. Jā, man nebija nekada pamata atteikties no sava lepnā sapņa.

XXXI NODAĻA Marko

Tagad mēs pastaigājāmies vienā mierā, laiski tērzēdami. Mums vajadzēja nosist tik daudz laika, cik prasītu ceļš ļ līdz Ablasuras ciematiņam, varas pārstāvju uzvešana uz slepkavu pēdām un atgriešanās mājās. Tā staigājot, es vēl

uzjautrinājos, vērodams, kā attiecīgi savai kārtai sasveicinās garāmgājēji, — šis skats man neapnika visu laiku, ko pavadīju karaļa Artura valstībā. Pret plikpaurainu mūkut kas, sviedros un taukos pilēdams, kapuci atmetis, slāja pretim pa ceļu, mans ogļudeģis klanījās dziļā godbijībā, pret muižnieku — jau verdziskā pazemībā, ar zemniekiem un sīkiem amatniekiem sasveicinājās sirsnīgi un vēl papļāpāja ar katru, bet, kad garām, galvu zemīgi noliecis, gāja vergs, mana ogļudeģa deguns bija tik augstu mākoņos, ka to tur lejā viņš vispār neredzēja. Jā, tādos brīžos gribējās pakārt visu cilvēku cilti uzreiz un darīt galu šim farsam.

Neiztikām arī bez negadījuma. No meža, pārbīlī brēcot, pēkšņi izbrāzās puspliku bērnu bariņš. Vecākajam no viņiem nevarēja būt vairāk par divpadsmit vai četrpadsmit gadiem. Viņi kliedza pēc palīdzības, bet bija tik apjukuši, ka mēs nevarējām saprast, kas noticis. Taču mēs skrējām viņiem līdzi mežā un tūlīt arī to ieraudzījām: viņi bija pakāruši kādu mazuli lūka valgā, un tas, ar nāvi cīnīdamies, tur raustījās un spirinājās. Mēs viņu izvilkām no cilpas un atdabūjām pie samaņas. Arī šis negadījums bija īsti cilvēku dabā: bērni sajūsmā atdarina pieaugušos, viņi te bija spēlējuši vakarējo pūli un gandrīz panākuši daudz nopietnāku rezultātu nekā paši iecerējuši.

Jā, šī nebija tukša pastaiga vai veltīga laika nosišana. Es paguvu iepazīties ar visdažādākajiem cilvēkiem un — kā jau svešinieks — brīvi iztaujāt viņus par visu, par ko vien vēlējos. Kā valstsvīru mani visvairāk interesēja darba algas. Par tām es apvaicājos pirmo un galvenokārt un visu paturēju prātā. Nepieredzējis vai virspusēji domājošs cilvēks parasti uzskata, ka lautas labklājība tieši proporcionāla darba algas lielumam: ja algas augstas, tauta dzīvo labi, ja zemas — slikti. Tā ir maldīšanās. Nav svarīgi, cik jūs saņemat, bet cik jūs par saņemto varat nopirkt, — tikai tas rāda, vai jūsu izpeļņa patiešām ir augsta vai tikai tāda skaitās. Es ļoti labi atceros, kā tas bija deviņpadsmitā gadsimtā, lielā pilsoņu kara laikā. Ziemeļos namdaris pelnīja piecus ar zeltu nodrošinātus dolārus dienā. Dienvidos viņš pelnīja piecdesmit — konfederātu papīrnaudā, kas gāja par vienu zelta dolāru bušelī.'Ziemeļos namdara dungriņi maksāja trīs dolārus — vienas dienas peļņa, Dienvidos — septiņdesmit piecus, divu dienu peļņa. Attiecīgi arī viss pārējais. Tātad Ziemeļos cilvēks

pelnīja divreiz vairāk nekā Dienvidos, jo alga ir vienīgi tik liela, cik liela tās pirktspēja.

Jā, es nodibināju šajā ciematā daudzas jaunas pazīšanās un ar prieku pārliecinājos, ka manas jaunās monētas stabili iegājušas apgrozībā — milzums milreisu, milu, centu, desmitcentu un pat mazliet sudraba, kas atradās amatnieku un citu ciema iedzīvotāju rīcībā, jā, un arī nedaudz zelta — tikai tas gan gulēja bankā, protiet, pie ciema zeltkaļa. Atstājis Marko, Marko dēlu, kaulējamies ar sīktirgotāju par mārciņu sāls, es iegriezos pie zeltkaļa un lūdzu izmainīt zelta divdesmit piecu dolāru gabalu. To man arī izmainīja — protams, pēc mana zelta gabala pārbaudīšanas uz zoba, pēc skaņas un ar skābi un pamatīgas izvaicāšanas, kur es tik lielu naudu dabūjis, kas esmu un no kurienes nāku, un vēl simtiem citu jautājumu, un, kad viņi savu zalvi bija izšāvuši, tad es savukārt atbildēju plaši un bagātīgi pat uz to, ko viņi nemaz nebija jautājuši: ka man ir suns, vārdā Pucis, ka mana nelaiķe pirmā sieva bijusi baptiste un viņas vectētiņš — prohibi- cionists, ka es pazīstu vīru, kam ir divi īkšķi katrai rokai un kārpa zem augšlūpas, kas tomēr netraucējis viņam mirt laimīgā cerībā uz augšāmcelšanos, un tā tālāk un tā bezgala, kamēr pat šis nesātīgais prašņātājs bija apmierināts un neturēja mani vairs nekādās aizdomās, taisni otrādi, viņš izrādīja visu cieņu manām finansiālajām iespējām un neatļāvās pret mani nekādas rupjības, bet savu īgnumu tūlīt pat izgāza- pār saviem padotajiem, un tas bija tikai dabiski. Jā, viņi izmainīja manu zelta gabalu, bet es nopratu, ka tas izsmēlis gandrīz visus bankas resursus, un neko citu jau arī nevarēja sagaidīt — līdzīga situācija rastos, ja es deviņpadsmitajā gadu simtenī ieietu kādā mazā lauku bodītē un prasītu, lai man tūlīt un uz vietas izmaina divtūkstoš dolāru zīmi. Protams, to izdarītu, taču sevī nobrīnītos par nieka fermeri, kam kabata izrādījusies tik milzīga nauda, tātad arī zeltkalis noteikti brīnījās, jo viņš pavadīja mani līdz durvīm un godbijīgi noskatījās man pakaļ.

Mūsu jaunā nauda ne tikai žirgti cirkulēja, tā bija iegājusi arī tautas valodā — veco naudu vairs pat nepie- mineja —, visu aprēķinaja dolāros un centos, milos un milreisos. Man tas bija liels gandarījums. Zeme noteikti progresēja.

Es iepazinos ar vairākiem amata meistariem, bet pati

interesantākā personība starp viņiem bija kalējs Daulijs. Viņš bija sparīgs un runātīgs vīrs, turēja divus zeļļus un trīs mācekļus, un viņa uzņēmums zēla un plauka. Patiesi — viņš kļuva stāvus bagāts, un ciemā viņu ļoti cienīja. Marko ārkārtīgi lepojās ar tāda vīra draudzību. Viņš izlikās, ka vedis mani pie kalēja, lai parādītu ziedošo uzņēmumu, kas iepērk no viņa tik daudz ogļu, bet patiesībā gribēja, lai es redzu, cik tuvās un sirsnīgās attiecībās viņš ir ar šo vareno cilvēku. Mēs ar Dauliju sapratāmies ar pirmo acu uzmetienu — tieši tādi vīri, spoži amata meistari, strādāja manā ieroču rūpnīcā. Es labprāt vēlējos satikt viņu vēl kādu reizi, tāpēc lūdzu viņu svētdien atnākt pie Marko uz pusdienām. Marko šausmās aizturēja elpu un, kad dižvīrs izteica savu piekrišanu, bija tik pateicīgs, ka laimes pārpilnībā gandrīz aizmirsa nobrīnīties par tādu pretimnākšanu.

Marko prieks plūda pāri malām — bet tikai īsu brīdi, viņš kļuva arvien domīgāks, līdz pavisam noskuma, un, kad es sacīju Daulijam, lai atved līdzi mūrniekmeistaru Dikonu un ratnieku Smagu, ogļu putekļi uz viņa sejas pārvērtās krītā un viņš galīgi sašļuka. Bet es gan zināju, kas par vainu, — viņu biedēja izdevumi. Viņš jau redzēja sevi izputinātu, viņa labklājības dienas likās skaitītas. Tāpēc, ejot ielūgt pārējos, es sacīju:

—  Ja tu neesi iebildis, lai mūsu draugi atnāk pie manis ciemos, neiebilsti, lūdzu, ka par visu maksāšu es.

Viņa seja noskaidrojās, un viņš dedzīgi iebilda:

—  Taču ne par visu, ne visu! Tev vienam tas būs par grūtu!

Es liku viņam apstāties un sacīju:

—   Es gribu, lai tu mani saproti reizi un par visām reizēm, veco zēn! Tiesa, esmu tikai fermas pārvaldnieks, tomēr nekādi ne nabags. Sis gads man bija sevišķi ienesīgs, tu pat iedomāties nevari, cik esmu sapelnījis! Godīgi sakot, es varētu tādas dzīres rīkot divpadsmit dienu pēc kārtas, un arī tad tas man būtu sīkums. — Es pasitu knipi. Biju paspējis jau krietni celties Marko acīs, bet pēc šiem pēdējiem vārdiem es slējos pār viņu kā diženas pils tornis. — Tā kā redzi pats un ļauj man rīkoties pēc sava prāta. Tu šajā uzdzīvē neieguldīsi ne plika centa, un cauri.

—   Tas ir tik cēli un devīgi no tavas puses…

—  Nebūt ne. Jūs viesmīlīgi atvērāt sava nama durvis Džonsam un man; Džonss šorīt to īpaši pieminēja, kad tu vēl nebiji pārnācis no ciema, — tev pašam viņš, protams, neko tādu neteiktu, jo Džonss nav runātājs, viņš vispār ir ļoti noslēgts, bet sirds viņam silta, un viņš prot ar pateicību novērtēt visu, kas viņa labā darīts, un kur tu un tava sieva bijāt tik viesmīlīgi…

—   Ak, brāli, kas nu tā par viesmīlību!

—  Visaugstākā, tici man! Jebkurš cilvēks, piedāvādams labāko, kas viņa mājā ir, izrāda tādu pašu viesmīlību kā princis, jo arī princis var piedāvāt vienīgi vislabāko, kas viņa mājā ir, un neko vairāk. Tāpēc tagad iesim vien iepirkties, un par izdevumiem neuztraucies. Es esmu visbriesmīgākais naudas šķiedējs, kāds vien pasaulē atrodams. Dažreiz es vienā nedēļā notriecu — bet labāk nerunāsim par to, tu man tāpat neticēsi!

Un tā mēs klīdām pa ciemu, iegriezdamies šur vai tur, aplūkodami preces un patērzēdami ar veikalniekiem par vakarējiem notikumiem, kurus mums ik pa brīdim sāpīgi atgādināja pa ciemu neziņā klīstošie bērni, kam vecāki bija nokauti vai pakārti un pajumts atņemts. Marko, tāpat kā viņa sieva, staigāja pakulu un pusvadmalas drānās, kas stipri atgādināja bīskapistes karti, kur sešu valkāšanas gadu gaitā ar dažādu krāsu ielāpiem atzīmētas arvien jaunas draudzes, tā ka no šīs kartes sākotnējās krāsas bija saglabājusies labi ja kāda plaukstas tiesa. Man gribējās nopirkt krietnajam pārim jaunu apģērbu, lai viņi varētu godam sagaidīt smalko kompāniju, es tikai nezināju, kā to smalkjūtīgāk izdarīt; beidzot man ienāca prātā, ka vārdisko leģendu par karaļa bezgalīgo un sirsnīgo pateicību es varētu balstīt uz tīri lietiska pierādījuma, tāpēc es teicu:

—  Jā, Marko, un vēl es gribētu kaut ko izlūgties Džonsa vārdā, ja tu nevēlies viņu patiesi sarūgtināt. Viņam ļoti patiktos arī kaut kādā veidā izrādīt savu pateicību, bet viņš ir tik kautrīgs, ka pats nespēj par to ne ieminēties, un tāpēc viņš lūdza, lai es uz viņa rēķina kaut ko nopērku tev un Filisai, bet tikai tā, lai jūs abi nemaz nezinātu, ka dāvinātājs ir viņš, — redzi, tik ļoti smalkjūtīgs viņš ir, — un es apsolīju to izdarīt; bet, no dieva puses, viņam ne vārda, ka esmu izpļāpājies! Džonss bija domājis pa kārtai jaunu drānu jums abiem …

—   Nē, nē, tas ir par daudz! Tik milzīgu dāvanu mēs nevaram pieņemt, tik milzīgu ne! Iedomājies jel, kādu naudu tas maksās!

— Nospļaujies par naudu! Un mēģini vienu bridi paturēt muti ciet, tev jau nevar ne vārda pateikt, lai nebūtu desmit pretī, tu esi pārāk pļāpīgs. No tā tev jāatradinās pie laika, Marko, mutes palaišana var kļūt par pieradumu un novest tevi nelaimē. Iesim vien tepat iekšā un nopirksim jums apģērbu, bet liec aiz auss — Džonsam par to ne vārda! Tu nemaz nevari iedomāties, cik viņš ir lepns un vārīgs. Viņam ir krietna lauku māja, laba saimniecība, un es tur esmu pārvaldnieks, bet — ko visu viņš no sevis neiedomājas! Ja viņam kādreiz uznāk runājamais, tad tikai turies — viņš plātās tā, it kā būtu viens no šīs zemes varenajiem, un, klausies vai simt gadu no vietas, nekad neuzminēsi, ka viņš ir zemnieks — īpaši, ja viņš sāk spriest par lauksaimniecību. Viņš patiesi iedomājas, ka viņš ir varens saimnieks, bet, starp mums runājot, ar to nodarbojos es, viņš neatšķir miežus no auzām un no savas saimniecības pārvaldīšanas sajēdz tikpat maz kā no karaļvalsts pārvaldīšanas; taču, ja viņš sāk muldēt, — tad klausies ar muti vaļā un izliecies, it kā tu nekad mūžā tādas pasaules gudrības dzirdējis nebūtu un līdz mūža galam otrreiz nedzirdēsi. Džonss jutīsies ļoti glaimots.

Marko smējās kā kutināts, par Džonsa ērmībām klausīdamies, un attiecīgi bija sagatavots jebkuram karaļa izlēcienam: ceļojot inkognito ar karali, kurš visu laiku aizmirst, par ko īsti uzdodas, un sarunā aplamības, nekāda piesardzība nevar būt pārmērīga — to es jums saku no personiskas pieredzes.

Mēs bijām iegriezušies tieši tādā veikalā, kāds mums bija vajadzīgs: te varēja nopirkt visu, sākot ar kalēja laktu un audumiem, beidzot ar zivīm un viltotiem dārgakmeņiem. Es nolēmu labāk iegādāties te visu uzreiz un pa citiem veikaliem nemaz nestaigāt. Tāpēc es atbrīvojos no Marko, aizsūtīdams viņu ielūgt mūrniekmeistaru un ratnieku, lai varētu rīkoties netraucēti. Jo darīt kaut ko vienkārši un parasti man nebija nekādas intereses — dodiet man efektu vai neko. Vispirms es nevērīgi nosviedu saimniekam priekšā pamatīgu sauju naudas, lai iedzītu viņam respektu, tad sarakstīju uz papīra loksnes visu, ko man vajadzēja iegādāties, un pasniedzu sarakstu saimniekam — gribēju redzēt, vai viņš prot lasīt. Viņš prata un bija lepns, ka var to parādīt. Viņš pastāstīja, ka savā laikā esot skolots par mācītāju, tāpēc mākot gan lasīt, gan rakstīt. Viņš izlasīja sarakstu un ar gandarījumu piezīmēja, ka rēķins būšot smags. Un tāds tas ari bija — viņa sīkajam uzņēmumam. Jo es jau ne tikai gādāju par krietnu mielastu, bet arī par dažām citām saimniecībā noderīgām lietām. Iepirkumus es liku sakraut ratiņos un nogādāt Marko mājās sestdien ap pievakari, bet rēķinu man piesūtīt svētdien uz pusdienlaiku. Viņš sacīja, ka viss tikšot izdarīts laikā un vietā — strikta apkalpošana esot viņa veikala likums. Viņš piedāvājās no savas puses bezmaksas pievienot precēm pāris naudas pistoļu, tagad visi tās nēsājot. Viņš pats arī par šo atjautīgo jaunievedumu bija visai augstās domās. Es sacīju:

— Un, lūdzu, pielādē līdz pusei. Summu pieraksti klāt manam rēķinam.

To viņš bija gatavs darīt ar vislielāko prieku. Viņš pielādēja, un es tās iebāzu kabatā turpat uz vietas. Te nu man jāpiezīmē, ka šos maciņus, kas izšāva spožus mil- reisus, biju konstruējis es pats, kā arī izdevis pavēli, ka visiem karaļvalsts veikalniekiem tie jālaiž apgrozībā par valsts cenu, kas bija tīrais sīkums un pienācās veikalniekam par pūlēm. Mēs šos maciņus-pistoles izsniedzām veikaliem par brīvu.

Kad mēs jau vēlu vakarā pārnācām, karalis tik tikko manīja mūsu atgriešanos. Mums aizejot, viņš bija iegrimis karaliskos sapņos un plānos par dižo uzbrukumu Gallijai un pēcpusdienu pavadījis ļoti patīkami.

XXXII NODAĻA Daulija pazemošana

Sestdien ap saules rietu, kad no veikala atgādāja pirkumus, mans pirmais darbs bija vest pie samaņas Marko un viņa cienīto. Nabaga cilvēki bija pārliecināti, ka nu mēs ar Džonsu esam pagalam, un jutās vainīgi pie mūsu galīgā un negrozāmā bankrota. Jo, redzat, bez viesību galdam paredzētajiem produktiem, kas tāpat maksāja brangu naudu, es biju gādājis arī par zināmu krājumiņu priekšdienām, kā, piemēram, maišeli kviešu miltu (un baltmaize viņu kārtas ļaudīm bija tikpat reta delikatese kā saldējums eremīta pusdienās), tad vēl apjomīgu ēdamgaldu, veselas divas mārciņas sāls — kas arī bija ārprāta greznība šo ļautiņu acīs —, traukus, krēslus, drānas, mučeli alus un tā tālāk. Es piekodināju saimniekiem, lai neizpjāpājas, jo gribēju pārsteigt viesus un paspīdēt viņu priekšā. Bet par jaunajām drānām abi laulātie draugi priecājās kā bērni, visu nakti viņi to vien darīja kā modās raudzīties, vai nav jau rīts un vai viņi nevar uzposties jaunajos apģērbos, ko viņi tomēr izdarīja labu laiku pirms ausmas. Viņu sajūsma — lai neteiktu delīrijs — bija tik brāzmaina, ka viņu vientiesīgais prieks atalgoja mani par šīs sajūsmas dēļ neizgulēto miegu. Karalis gan gulēja savā parastajā miegā — kā nosists. Marko pāris nevarēja pateikties viņam par drānām, tas bija aizliegts, tāpēc viņi mēģināja savu pateicību izrādīt ar visiem iespējamiem mājieniem, taču veltīgi. Karalis pat nepamanīja, ka viņi ir jaunos apģērbos.

Atvasaras diena bija tik jauka un maiga, ka pat jūnija laiks nespētu tai līdzināties, saule ripoja pa zemes virsu. Viesi atnāca ap dienasvidu, mēs apmetāmies liela koka pavēnī un drīz vien jutāmies kā veci un labi paziņas. Pat karaļa vēsums mazliet atkusa, kaut gan viņam no sākuma bija ļoti grūti pierast, ka viņu uzrunā par Džonsu. Es ne tikai biju lūdzis viņu neaizmirst, ka viņš ir zemnieks, bet arī tālredzīgi piekodinājis turēties pie kaila fakta un nepušķot to ne ar kādām detaļām. Jo viņš bija no tiem cilvēkiem, kas nebrīdināts pat šo nieka lietu spētu samaitāt ar savu vaļīgo mēli, karsto centību un miglainajiem priekšstatiem par zemnieka dzīvi.

Daulijs bija varen uzcirties, un es jau no paša sākuma izgudrēm ievadīju sarunu tā, lai viņš būtu galvenais runātājs un varonis un mums atliktu vienīgi noklausīties, kā viņš plātās. Jo viņš, redzat, bija pats savas laimes kalējs. Un tie tad māk par sevi runāt. Nenoliedzami arī, ka viņu stāstos ir vairāk patiesības nekā jebkuru citu lielīb- nieku runās, uz viņiem var paļauties, un viņi paši to labi apzinās. Daulijs savu dzīvi sācis kā bārenis, bez graša kabatā un bez neviena tuva cilvēka, kas sniegtu viņam palīdzīgu roku, viņš bija dzīvojis tā, kā ne. vergi pie visskopākā saimnieka nedzīvo; sešpadsmit un astoņpadsmit stundas viņš strādājis katru dienu par maizes garozu, ar kuru ne īsti dzīvot, ne nomirt, taču beidzot viņa krietnums un uzcītība pievērsuši sev labsirdīgā kalējmeistara uzmanību; Daulijam gandrīz vai sirds pārsprāgusi aiz pēkšņa un negaidīta prieka, kad kalējs viņu uzrunājis, solīdamies ņemt viņu uz deviņiem gadiem savā maizē un zem sava pajumta un iemācīt viņam amatu — vai «noslēpumus», kā sacīja Daulijs. Tas bijis viņa pirmais kāpiens, likteņa pirmā, bagātīgā dāvana; un varēja redzēt, ka vēl šodien Daulijs nespēj bez izbrīna un dziļa aizkustinājuma atcerēties, kā tik neparasta laime varējusi pievērst savu vaigu vienkāršam cilvēkam. Savos mācekļa gados viņš nekādu apģērbu nav saņēmis, toties tajā dienā, kad tie bija beigu šies, meistars uzdāvinājis viņam pavis.am jaunas pakulu bikses un kreklu, un tik smalks un bagāts viņš savu mūžu līdz tam nebija juties.

—   Es atceros to dienu! — jūsmīgi iesaucās ratnieks

—   Es arī! — mūrnieks piebalsoja. — Es nespēju ticēt, ka tās ir tavas drēbes! Goda vārds, neticēju!

—   Neviens neticēja! — brēca Daulijs, acīm starojot — Es gandrīz vai zaudēju savu labo slavu, kaimiņi jau domāja, ka esmu kādu apzadzis. Tā bija liela diena, varena diena, tādu cilvēks nemūžam neaizmirst!

Jā, un viņa saimnieks arī bijis krietns un turīgs vīrs, gaļu ēdis divreiz gadā — nevis kaut kā, bet ar baltu maizi; patiesi — viņš dzīvojis kā lords, nav vārdam vietas. Ar laiku Daulijs mantojis viņa smēdi un apprecējis viņa meitu.

—   Un spried nu pats, kā es dzīvoju, — viņš iespaidīgi sacīja. — Divreiz mēnesī uz mana galda ir svaiga gaļa. — Viņš ieturēja pauzi, lai klausītāji apjēgtu šo faktu, tad piebilda: — Un astoņas reizes sālīta.

—  Tas patiešām tā ir, — aizkritušā balsī apstiprināja ratnieks.

—   Esmu redzējis to pats savām acīm, — mūrnieks godbijīgi piekrita.

—   Katru svētdienu es lieku galdā baltu maizi, — kalējs svinīgi turpināja. — Vai kāds no jums ņemsies grēku uz dvēseles, sacīdams, ka tā nav?

—   Lai tad man galvu nocērt! — iesaucās mūrnieks.

—   Es to varu apzvērēt katrā laikā, — ratnieks sacīja.

—   Un, kā mana māja iekārtota, jūs arī esat redzējuši. — Viņš cēli novēdīja roku, it kā dāvādams katram iespēju brīvi un netraucēti izsacīties, un piebilda: — Varat runāt itin droši, kā manis te nemaz nebūtu.

—   Tev ir pieci krēsli, krietna amatnieka darbs, nostrādāti gods godam, jebšu ģimenē tikai trīs esat, — dziļā godbijībā sacīja ratnieks.

—   Un seši koka biķeri, un seši šķīvji no koka, un vēl divi no alvas, — aizgrābti pievienojās mūrnieks, — un to es apliecinu tik tiešām, kā dievs mans tiesas spriedējs, un neviens mēs zemes virsū mūžīgi neesam, un sitīs tā stunda, kad stāšos viņa priekšā atbildēt par katru savu vārdu, neģi tas taisnīgs vai netaisnīgs bijis.

—  Tad nu tu redzi, brāli Džons, kas par cilvēku es esmu, — no saviem augstumiem mīji un draudzīgi mums uzsmaidīdams, sacīja kalējs, — un droši vien domājies mani uzpūtīgu esam un par savu cieņu tik aplam uztraucamies, ka sākšu taujāt pēc tavas rocības, lai nepazemotu sevi, ar pliku un tukša ceļa gājēju runādams, tak nebīsties nenieka, tāds vis neesmu, man galvenais, ka cilvēks ir labs, ar krietnu sirdi krūtīs, pēc viņa mantas es neprasu, lai viņš būtu, cik nabags būdams. Uz to — še tev mana roka, pats ar savu muti es saku, ka esam līdzīgi, pavisam līdzīgi. — Un viņš uzsmaidīja kompānijai kā dievs, kas nupat izrādījis diženu un skaistu žēlastību un pats to lieliski apzinās.

Karalis saņēma roku ar slikti slēptu nepatiku un tūlīt ļāva tai nokrist, kā dāma aukstai zivij, taču tas radīja tikai labu iespaidu, to noturēja par dabisku apmulsumu kalēja spožuma un augstsirdības priekšā.

Tad namamāte iznesa galdu un nolika zem koka. Pilnīgi jaunu galdu no košiem priedes dēļiem — nenoskatīties! Un pārsteigums bija vēl lielāks, kad namamāte, tik nepiespiestai nevērībai no katras miesas poriņas spiežoties, ka tai atliktu vienīgi noticēt uz vietas, ja viņas acis nezvē- rotu lepnībā, lēni atlocīja tīru linu galdautu un pārklāja to galdam. Tādu krāšņumu nebija pat kalēja lieliskajā saimniecībā, tāpēc viņš jutās acijn redzami aizskarts. Bet Marko — arī acīm redzami — bija septītajās debesīs. Tad namamāte iznesa divus jaunus, smalkus krēslus — nu, vai zināt, tā bija sensācija, ko apliecināja visu acis! Tad viņa iznesa vēl divus, cik mierīgi vien varēdama. Atkal sensācija un murmināšana apspiestās balsīs. Un tad viņa iznesa vēl divus —- aiz lielas lepnības kā pa mākoņiem staigādama. Viesi vai sastinga akmenī no brīnumiem, un mūrnieks vārgi nokunkstējās:

—   No tādas greznības gribot negribot mēmam jāpaliek.

Kad namamāte atkal gāja uz durvīm, Marko nenoturējās rieuzsitis veseri dzelzij, kamēr karsta, un garlaikotā balsī izmeta:

—   Nu jau gana, citus nenes.

Tātad bija vēl arī citi! Smalks efekts! Es pats to nebūtu nostrādājis labāk.

Ar šo brīdi sākot, namamāte krāva pārsteigumu uz pārsteiguma tādā ātrumā, ka brīnumu temperatūra sakāpa līdz simt piecdesmit grādiem ēnā un viesi vairs spēja tikai brīdi pa brīdim novaidēties «Ak!» un «O-o!» un mēmā izbrīnā pacelt rokas un acis pret debesīm. Saimniece nesa māla šķīvjus, jaunus un daudz, koka biķerus un citus galda rīkus, tad alu, zivis, cāļus, zosi, olas, vērša cepeti, jēra cepeti, šķiņķi, veseli saceptu sivēnu un grēdu visbaltāko kviešu plāceņu. Tik daudz trauku un izmeklētu gardumu kopā — un galu galā pat atsevišķi — neviens no šīs kompānijas savu mūžu nebija redzējis. Un, kamēr viesi sēdēja, mēmi no brīnumiem un bijības, es it kā neviļus pamāju ar roku, no nebūtības iznira tirgotāja dēls un sacīja, ka ieradies pēc naudas.

—       Pašā laikā, — es nevērigi izmetu. — Cik tur sanāca? Nosauc pa punktiem!

Kamēr zēns lasīja mums priekšā rēķinu un pārsteigtie viesi klausījās, mana dvēsele šūpojās tīra gandarījuma viļņos, bet Marko pamīšus nira drausmu un pielūgsmes dzelmeņos.

2  mārciņas sāls … ^ ……….. « 200

1  mņciņa alus ….. -………. 800

3  bušeļi kviešu miltu……………………………….. 2700

2  mārciņas zivs . . .,………………………………… 100

3  vistas………………………………………………. 400

1 zoss …………………………………………………….. 400

3 duči olu…………………………………………………. 150

1 vērša muguras gabals . , . ………………………… 450

1 jēra „ „ ……………………………………………. 400

1 šķiņķis …………………………………………….. 800

1  sivēns …,,……………………….. . 500

2  pusdienas servīzes…………………………………….. 6000

2 vīriešu uzvalki un veļa…………………………….. 2800

1 vilnas un 1 pusvadmalas kleita un sieviešu veļa 1600

8 dreijāti biķeri……………… ……… 800

Dažādi galda rīki…………………………………….. 10 000

1  galds…………………………………………. . , 3000

8 krēsli……………………………………………….. 4000

2  naudas pistoles (pielādētas)………………………. 3000

Viņš bija beidzis. Bālas sejas un nāves klusums. Visi sēdēja kā pārakmeņojušies. Ne tik, kā nāsis nenodrebēja, elpu ievelkot.

—  Tas ir viss? — es vienā mierā pavaicāju.

—       Viss, krietno ser, vienīgi kādas sīkas lietas es pieliku klāt pie dažādiem galda rīkiem. Taču, ja jums labpatikas, es varu izrakstīt atse …

_— Nav svarīgi, — es pārtraucu, pasvītrodams savus vārdus ar bezgala vienaldzīgu rokas atmetienu, — pasakiet, cik tur ir kopā, lūdzu!

Puisis — drošs paliek drošs — atslējās pret koku un teica:

—  Trīsdesmit deviņi tūkstoši simt piecdesmit milreisu.

Ratnieks nogāzās no krēsla. Pārējie paglābās, pieturēdamies pie galda, un vienā balsī nosaucās:

—   Dievs, stāvi mums klāt šai posta stundā!

Tirgotāja dēls steidzīgi ierunājās:

—       Tēvs vēlēja jums sacīt, ka viņš neprasa, lai jūs šo milzu summu vienā reizē samaksātu, viņš tikai lūgtu …

Es nepievērsu viņa vārdiem ne mazākās uzmanības, man tie bija tukša skaņa; garlaikoti es iebāzu roku kabatā un pagalam nevērīgi nometu uz galda četrus dolārus. Jums vajadzēja redzēt, kā viņiem iepletās acis!

Zēns bija satriekts un apburts. Viņš lūdza, lai vienu dolāru es paturu ķīlām, kamēr viņš aizskries uz miestu, lai…

—       Atnestu deviņus centus? — es pārtraucu. — Blēņas! Ņemiet vesels! Sīknaudu paturiet sev!

Apbrīnas pilna nodvešanās un čuksti:

—       Tik tiešām kā viņš piebāzts ar naudu! Šķiež zeltu itin kā dubļus apakš savām kājām!

Kalējs bija iznīcināts.

Tirgotāja zēns paņēma savu naudu un aizstreipuļoja, apreibis no laimes pārmēra. Es sacīju Marko un viņa sievai:

—       Labie ļaudis, un te tāds nieciņš, — pasniegdams naudas pistoles kā tīro sīkumu, kaut gan katrā bija piecpadsmit spožu centu, un, kamēr šie nabaga radījumi nezināja, kā izteikt savu brīnumu un pateicību, griezos pie pārējiem tikpat nepiespiesti, kā pajautājot, cik pulkstenis.

—       Ja mēs paši esam gatavi, tad pusdienas, jādomā, arī. Ķersimies klāt. fe

Tas nu bija kolosāli, tas bija pa pirmo! Neticu, ka man vēl kādreiz mūžā izdotos spožāk izmantot situāciju uti' panākt varenāku efektu ar tik pieticīgiem materiāliem. Kas attiecas uz kalēju — no viņa bija palikusi slapja vieta, r

Ne par kādu naudu pasaulē es tagad negribētu būt viņa ādā. Nupat vēl viņš bija plātījies un dižojies ar savu lielisko gaļas cienastu divreiz gadā, svaigu gaļu divreiz mēnesī, sālītu reizi nedēļā un baltmaizi katru svētdienu — trīs cilvēku lielai ģimenei kur taču tas gada gaitā neizmaksāja vairāk par sešdesmit deviņiem centiem, diviem miliem un sešiem milreisiem — un pēkšņi uzdūries cilvēkam, kas met galdā gandrīz četrus dolārus vienā rāvienā un vēl izturas tā, it kā viņam būtu līdz kaklam apnicis noņemties ar tik niecīgām summām. Jā, Daulijs bija novītis, sakritis čokurā un notriekts gar zemi, viņš izskatījās pēc pūšļa, ko saminusi govs.

XXXIII NODAĻA sestā gadu simteņa politekonomija

Savu panācis, es visiem spēkiem pūlējos viņu pielabināt, un jau pie trešā ēdiena viņš jutās atkal laimīgs. Sajā rangu un kastu zemē to nebija grūti panākt. Jo, redzat, zemē, kur valda rangu un kastu atšķirības, cilvēks nekad nav pilnībā cilvēks, viņš ir tikai daļa no cilvēka un par veselu neizaug. Ja jūs esat pierādījis savu sabiedriska stāvokļa, ranga vai bagātības pārākumu, tad jautājums līdz ar to nokārtots — viņš pats zemosies jūsu priekšā. Jūs viņu pazemot nevarat. Ne gluži burtiskā nozīmē, protams, — apvainot jūs viņu varat, bet tas ir tik grūti, ka neatmaksājas pūlēties, ja nu vienīgi jums nav galīgi nekā cita, ko darīt. Es biju iemantojis kalēja godbijību ar savu neizmērojamo labklājību un bagātību, ja to pušķotu vēl kaut niecīgākais muižnieka tituls, viņš mani verdziski pielūgtu. Un ne tikai viņš — jebkurš cits no vienkāršās tautas, lai arī viņam uz pleciem būtu gudrākā galva pasaulē un piemistu paši augstākie cilvēciskie tikumi, bet man no tā visa nebūtu ne miņas. Tā tas bija un paliks, kamēr vien pastāvēs Anglija. Ar gaišreģa aci es varēju ielūkoties Anglijas nākotnē un redzēt, kā Anglija slien monumentu pēc monumenta saviem neskaitāmajiem Džor- džiem un citiem karaļiem — staltos zirgos vai bez zirga — un neizrāda ne mazāko godu pēc dieva vienīgajiem pasaules radītājiem — Gūtenbergam, Vatam, Arkraitam, Vitni- jam, Morzem, Stefensonam, Belam.

Karalis tikmēr bija pieēdies līdz ūkai un, tā kā runa nebija par kaujām, iekarojumiem vai bruņinieku turnīriem, aiz garlaicības samiegojās un iesnaudās. Marko sieva novāca galdu, nolika mums pa rokai alus muciņu un iegāja namā paēst pusdienas pazemīgā vienatnē, bet mēs, vīrieši, kā klājas, spriedām par darba un peļņas lietām. No pirmā acu uzmetiena šī sīkā vasaļvalstiņa, kurā valdīja karalis Bagdemagus, šķita pat labklājīgāka un ziedošāka nekā manis apsaimniekotā Artura valsts. Pie viņiem te vēl plauka un zēla aizsargmuitu sistēma, kamēr mēs soli pa solim virzījāmies uz brīvu tirdzniecību un bijām apmēram pusceļā. Runājām faktiski mēs ar Dau- liju, pārējie tikai kāri klausījās. Daulijs iekarsa, uz savas sistēmas priekšrocībām balstīdamies, un uzdeva man jautājumus, kas viņam pašam likās īpaši āķīgi:

—   Cik tavā zemē, brāl, pelna laukstrādnieki un gani?

■— Divdesmit piecus milreisus dienā, tā sakot, ceturtdaļu centa.

Kalējs staroja uzvaras priekā. Viņš teica:

—  Pie mums viņi pelna divtik daudz! Un cik saņem amatnieks — namdaris, mālderis, mūrnieks, krāsotājs, kalējs, ratnieks un līdzīgi?

—  Apmēram piecdesmit milreisus, puscenta dienā.

—  Ho-ho! Pie mums viņi pelna simtu. Ikviens kārtīgs amatnieks pie mums pelna centu dienā! Ja nu vienīgi skroderis ne, bet citi — centu vismaz un, kad gadās karstāks darba laiks, tad pa centu un desmit milreisus vai centu un visus piecdesmit pa virsu. Es pats esmu pelnījis pusotra centa dienā veselu nedēļu pēc kārtas. Un, tikai pateicoties aizsargmuitām, — jūsu brīvā apgrozība var iet pie visiem velniem!

Un viņa sarkanais ģīmis apspīdēja kompāniju kā pati saule. Bet mani tas nebiedēja. Es savu pāļu dzinēju jau biju uzstādījis, un man pietika ar piecpadsmit minūtēm, lai iedzītu viņu zemē pāri ausīm, tā ka ne paura plikums vairs nebūtu redzams. Par sitieniem spriediet paši, es jautāju:

—   Cik jūs maksājat par mārciņu sāls?

—   Simt milreisu.

—  Mēs maksājam četrdesmit. Cik jūs maksājat par vērša vai aitas gaļu, ja gadījumā pērkat? — Tas bija trāpīts īstajā vietā, kalējs pietvīka.

—   Cenas nav allaž vienas un tās pašas, bet apmēram septiņdesmit piecus milreisus mārciņā.

—  Mums gaļa iet par trīsdesmit trim. Cik jums maksā olas?

—   Piecdesmit milreisu ducī.

—   Mums divdesmit. Cik jūs maksājat par alu?

—  Astoņus un pusmilreisa pintē.

—  Mēs pērkam par četriem; divdesmit piecas pudeles par centu. Cik pie jums maksā kvieši?

—   Deviņsimt milreisu bušelis.

—  Mēs varam dabūt bušeli kviešu par četriem simtiem. Cik jūs maksājat par pakulu drānas vīrieša apģērbu?

—   Trīspadsmit centus.

—  Mēs tikai sešus. Un par vilnas kleitu sievai jeb vai arī attiecīgu svārku strādniekam vai amatniekam?

—  Astoņus centus un četrus milus.

—  Tagad paraugies, kāda starpība: jūs maksājat astoņus centus un četrus milus, mēs — tikai četrus centus. — Un, lai viņš būtu beigts uz vietas, vēl piebildu: — Nu tu redzi, dārgais draugs, kas paliek pāri no tām lielajām peļņām, ar kurām tu nupat lielījies? — Un es pašapmierināts pārlaidu skatienu kompānijai, vai arī citi pamanījuši, ka Daulijs nolīdzināts ar zemi, viņam pašam to nemaz neapzinoties. — Kur nu ir tavas lieliskās peļņas? No tām taču nav palicis ne tik, cik melns aiz naga, ko?

Bet, ticat vai neticat, viņš izskatījās vienīgi izbrīnījies, ne vairāk. Viņš ne mazākā mērā neaptvēra, ka iekāpis tieši lamatās un lamatu durvis aizcirtušās. Es noskaitos tā, ka būtu varējis viņu nošaut uz vietas. Duļķaini blenzdams, viņš sagrābstīja kopā visus prātus, lai izgrūstu:

—  Tik tiešām kā es tevi nesaprotu. Jāšu skaidri redzams, ka mūsu peļņa divtik liela, kā jel no tās nepaliktu ne tik, cik melns aiz naga? Arīg visužēlīgais dievs savā neizdibināmībā nav devis man tavus ērmotos vārdus apjēgt.

Nu man nebija ko teikt — daļēji tapec, ka nebiju gaidījis no viņa tādu stulbumu, daļēji tāpēc, ka viņa ciemat- nieki atklāti turējās tieši pie viņa pārliecības, ja to vispār varēja saukt par pārliecību. Mani pierādījumi bija ļoti vienkārši un ļoti skaidri; kā lai es padarītu tos vēl skaidrākus? Taču mēģināt vajadzēja.

—  Nu, brāl Daulij, kā tad tu to neredzi? Jūsu peļņa tikai izskatās lielāka, bet patiesībā ir otrādi.

—   Saki vienam cilvēkam! Tu pats nupat atzini, ka mūsu pe|ņa ir divtik liela.

—   Jā, jā, un to es nebūt nenoliedzu. Taču tas neko nenozīmē; pats nopelnītās naudas daudzums neko neizsaka, tam nav nekā kopīga ar īsto peļņu. Svarīgi ir tas, ko jūs par šo nopelnīto naudu varat nopirkt. Ja taisnība, ka pie jums labs amatnieks gadā nopelna trīsarpus dolāru, bet pie mums tikai dolāru un septiņdesmit piecus centus …

—   Raugi nu, raugi nu, tev tas jāatzīst atkal un atkal!

—   Nolādēts, vai tad es neteicu, ka nemaz netaisos to noliegt? Bet es taču runāju par ko citu! Pie mums par pusdolāru cilvēks var nopirkt vairāk nekā pie jums par veselu, un tāpēc nav vajadzīga nekāda lielā gudrība, lai skaidri redzētu, ka mēs pelnām vairāk.

Viņš izskatījās apmulsis un izmisumā iesaucās:

—   Patiesi nespēju to saprast. Vieniem vārdiem tu teikdams teic, ka mūsu algas ir divtik lielas, otriem vārdiem ņem visu atpakaļ!

—   Pie visiem velniem, kur tev galva, ka tik vienkāršu lietu nesaproti! Nu tad klausies ar ausīm! Par vadmalu sievietes kleitai mēs maksājam četrus centus, jūs — astoņus centus un četrus milus, tātad divtik dārgi un vēl četrus milus pa virsu. Cik pie jums pelna lauku strādniece?

—   Divus milus dienā.

—  Ļoti labi. Pie mums viņa saņem uz pusi mazāk.

—  Atkal tu atzīs …

—   Pagaidi! Tagad tu redzēsi, cik tas ir vienkārši, un sapratīsi. Pie jums sievietei, pelnot divus milus dienā, jāstrādā četrdesmit divas dienas, lai tiktu pie kleitas; pie mums viņai jāstrādā četrdesmit dienas. Par septiņu nedēļu darbu jūsu sieviete nopērk jaunu kleitu, un pāri viņai nepaliek nekas, mūsējā par to pašu septiņu nedēļu darbu nopērk jaunu kleitu, un divu dienu peļņa viņai paliek pāri citām vajadzībām. Nu taču tu saproti?!

Viņš nu izskatījās šaubīgs — ne vairāk — un pārējie tāpat. Es pagaidīju, lai viņi apdomājas. Beidzot Daulijs ierunājās — taču vienīgi, lai pierādītu, cik dziļi viņš iesīkstējis savos aizspriedumos. Viņš negribīgi iebilda:

—   Tu tak negribēsi teikt, ka divi mili ir mazāk par vienu?

Velns ar ārā! Taču padoties es netaisījos. Ķēros pie cita piegājiena.

— Iedomāsimies tagad līdzīgu gadījumu. Iedomāsimies, ka viens no jūsu algādžiem iet iepirkties un iegādājas —

1 mārciņu sāls 1 duci olu 12 pintes alus 1 bušeli kviešu 1 audekla kārtu 5 mārciņas vērša gaļas 5 mārciņas jērgaļas.

Par šo pirkumu kopā viņam jāmaksā trīsdesmit divi centi. Tātad viņam, lai šo naudu nopelnītu, vajadzēja strādāt trīsdesmit divas dienas. Pieņemsim tagad, ka viņš atnāk pie mums un nostrādā trīsdesmit divas dienas par mūsu divreiz mazāko algu; pie mums viņš varēs nopirkt šīs mantas par četrpadsmit ar pusi centa, tātad par divdesmit deviņu dienu darbu, un vēl trīs dienu alga viņam paliks kabatā. Un ja tā iet visu gadu? Mūsu algādzis ik pa diviem mēnešiem ietaupa nedēļas algu, jūsu algādzis — neko, mūsējam paliek pāri piecu vai sešu nedēļu peļņa, jūsējam — nekas. Beidzot jums jāsaprot, ka liela alga vai maza alga pašas par sevi nenozīmē neko, svarīgi tikai tas, cik jūs par savu algu varat nopirkt.

Nu taču viņiem vajadzēja padoties?

Bet nē — viss velti. Padoties vajadzēja man. Viņi spēja saprast un novērtēt vienīgi lielu algu. Vai par šo algu varēja arī kaut ko nopirkt, tas viņus ne mazākā mērā neuztrauca. Viņi stāvēja un krita par aizsargmuitām, jo tie, kam šīs muitas izdevīgas, bija iedvesuši viņiem ciešu pārliecību, ka tās nodrošina viņiem augstas algas. Es pierādīju viņiem, ka divdesmit piecos gados viņu algas cēlušās tikai par četrdesmit procentiem, kamēr dzīves dārdzība — par simt procentiem, un ka pie mums algas cēlušās par četrdesmit procentiem daudz īsākā laikā, turpretim preču cenas kļūst ar katru gadu zemākas. Bet tas neko nelīdzēja. Viņu ačgārnā domāšana nebija satricināma.

Sakāve sāpēja. Un apziņa, ka sakāve ir nepelnīta, neko negrozīja. Tāpēc jau nesāpēja mazāk. Un ja vēl padomā par spēku samēriem! Gadsimta pirmo valstsvīru, asāko prātu, zināšanu bagātāko cilvēku pasaulē, augstāko nekronēto galvu, kas pacēlusies pāri veselu laikmetu politikas mākoņiem, šķietami sakauj tumsonīgs lauku kalējs! Un vēl pie tam man vajadzēja noskatīties, ka pārējiem manis žēl! Es sarku tik ugunīgi, ka vai ūsas sāka gruzdēt. Iedomājieties sevi manā vietā, un jūs sapratīsit manu pazemojumu un kaunu — vai arī jūs tad nemēģinātu iesist savam pretiniekam zem jostas vietas, lai izrēķinātos ar viņu? Jā, arī jūs to darītu, tas būtu cilvēciski. Es darīju un negribu pat taisnoties. Es tikai atkārtoju, ka biju traks no dusmām un ka tā būtu rīkojies jebkurš cits manā vietā.

Taču, ja es kādam taisos sist, es ne domās nesamierinos ar neizšķirtu rezultātu, tas nav manā dabā, tam tad arī jābūt sitienam uz necelšanos. Un es negāžos cilvēkam virsū uzreiz, riskējot ar kādu nejaušību atstāt lietu pusceļā, nē, es tuvojos aplinkiem un nostādu viņu pa sitienam, pie kam viņš pats to nemaz nenojauš, un tad pēkšņi viņš ir gar zemi un nekādi nesaprot, kas noticis un kā noticis. Es sāku tieši tādiem aplinkiem tuvoties brālim Dau- lijam. Es sāku runāt tik laiski un omulīgi — it kā vienīgi pašas papļāpāšanas pēc, ka ne visslīpētākais vecis pasaulē nepamanītu, no kuras vietas īsti esmu sācis vest viņu ap stūri.

—   Jā, zēni, ja tā labi apskatās, tad likumos un ļaužu parašās ir daudz visādu ērmību, tāpat arī cilvēku domās, rīcībā un to tālākās pārmaiņās. Ir rakstīti likumi — tie nāk un iet, bet ir arī nerakstīti likumi, un tie ir mūžīgi. Ņemsim kaut vai nerakstīto peļņas likumu: ar katru gadu simteni algas pamazām, bet noteikti aug. Paraugieties vien, kā tas notiek. Mēs zinām, kādas algas pašlaik ir te pie jums, pie mums un vēl citās vietās, saliksim kopā, aprēķināsim vidējo un dabūsim šodienas algu. Mēs zinām, kādas algas bija pirms simt gadiem un kādas pirms divsimt, cik mums tas iespējams, taču ar to pilnīgi pietiek, lai mēs savām acīm kāpienu pa kāpienam redzētu tās nepārtrauktas augšupejas likumu; tātad mums nevajag nekādu citu pieturas punktu, lai izsecinātu, kādas algas bijušas pirms trīssimt un četrsimt gadiem. Tiktāl skaidrs. Bet vai mēs pie tā apstāsimies? Nē. Mēs tikai neskatīsimies vairs atpakaļ, bet uz priekšu, pielāgosim šo likumu nākotnei. Un es jums varu pateikt, kādas algas būs jebkurā laikā pēc simtiem un simtiem gadu.

—   Ej nu, ej!

—   Ja. Pec septiņsimt gadiem algas būs sešreiz lielākās nekā tagad pie jums, laukstrādnieki saņems trīs centus dienā, amatnieki — sešus.

—   Kaut es varētu tagad nomirt un uz to laiku augšāmcelties! — iesaucās ratnieks Smags, acīm kārīgi iespīdo- ties.

—   Un to viņi saņems skaidrā naudā, kaut gan ēdīs pie saimnieka galda, lai arī no saimnieka maizes, kā zināms, īpaši uzbaroties nevar. Vēl pēc divsimt piecdesmit gadiem — klausieties uzmanīgi, jo tā nav tukša sapņošana, bet likums — amatnieka alga būs divdesmit centu dienā.

Kompānija noelsās vien, tāda brīnuma satricināta. Mūrnieks, acis un rokas pret debesīm pacēlis, nomurmināja:

—  Vairāk nekā trīs nedēļu peļņa par vienas dienas darbu!

—   Bagātnieki, tik tiešām kā viņi būs īsti bagātnieki! — piebalsoja Marko no uztraukuma aizkritušā balsī.

—   Algas turpinās kāpt pa drusciņai vien, pa drusciņai vien, nenovēršami, kā aug koks, un vēl pēc trīssimt četrdesmit gadiem vismaz vienā pasaules zemē amatnieka vidējā izpeļņa būs divsimt centu dienā.

Nu viņi bija mēmi. Minūtes divas viņi rīstījās, lai kaut ievilktu elpu. Tad ogļudeģis izdvesa kā lūgšanu:

—   Kaut es to varētu piedzīvot!

—   Tie jau ir grāfa ienākumi! — sacīja Smags.

—   Kāda grāfa? — nicīgi izmeta Daulijs. — Ķer augstāk, i tad samelojies nebūsi; kur tev Bagdemagusa valstī ir jel viens tik bagāts grāfs? Grāfa ienākumi, kā tad! Tie jau ir . . . tie ir eņģeļa ienākumi.

—   Te nu jūs redzat, kas notiks ar algām. Tajā tālajā nākotnē cilvēks par vienas nedēļas izpeļņu varēs nopirkt tik daudz mantu, cik jūs tagad par piecdesmit nedēļu izpeļņu. Un notiks vēl arī citas brīnumainas lietas. Brāli Daulij, kas tagad ik pavasari nolemj, kādu algu gadā maksāt amatniekam, strādniekam un kalpam?

—   Reizēm tiesas vīri, reizēm pilsētas vecākie, bet parasti maģistrāts. Visumā ņemot, tas ir maģistrāts, kas algas nosaka.

—• Un strādniekiem, nabaga velniem, neprasa neviens, kādu algu viņi gribētu?

—   Hm! Ir nu gan tev iedomas! Ja saimnieks viņam maksā, tad tā gan saimnieka paša darīšana, neģ citādi?

—   Jā, bet, manuprāt, tur strādniekam arī savs vārds sakāms un pat viņa sievai un nabaga bērniņiem. Saimnieki parasti ir augstmaņi un bagātnieki, mantīgi ļaudis. Un šie te daži trani, kas paši nestrādā, nolemj, cik viņi maksās milzīgajai darba bišu saimei, kas strādā. Redzat, kā? Darba devēji ir ļoti vienprātīgi, viņi sametušies kopā, lai piespiestu savus mazākos brāļus ņemt pretī tik, cik viņiem labpatikas atmest. Trīspadsmit gadu simteņus vēlāk — pēc mūsu nerakstīta likuma — būs otrādi, mazie brāļi apvienosies arodbiedrībās un noteiks, cik viņi grib saņemt, un kā tad šie smalkie bagātnieki griezīs zobus un ar putām uz lūpām brēks par arodbiedrību tirāniju! Jā, protams, maģistrāts varēs mierīgi izrīkoties ar algām līdz deviņpadsmitajam gadsimtam, bet tad pēkšņi algas pelnītājs nolems, ka ar šiem divtūkstoš gadiem viņam pilnīgi pietiek un ir pienākusi viņa kārta bilst arī savu vārdu. Viņš piestādīs garu un smagu rēķinu par visām savām ciešanām un pazemojumiem.

—   Patiesi tu domā …

—  Ka viņš pats gādās, lai viņam kārtīgi samaksā? Jā, protams. Spēka un prāta viņam pietiks.

—  Vareni laiki, vareni laiki, ko tu neteiksi, — ņirgājās turīgais kalējs.

—  Jā, un vēl viena starpība būs. Tajos laikos saimnieks varēs nolīgt strādnieku tikai uz vienu dienu, nedēļu vai mēnesi, kā strādniekam liksies ērtāk.

—   Ko?

—  Ta bus. Vel vairāk — maģistrats nevares nevienu piespiest palikt pie saimnieka veselu gadu, ja strādnieks pats negribēs.

—   Vai tad tajos laikos ne jēgas, ne kārtības nebūs?

—   Būs gan jēga, gan kārtība, Daulij. Tikai cilvēks pats būs noteicējs par sevi, nevis maģistrāts vai saimnieks. Viņš varēs arī aiziet no pilsētas, kur viņam alga liksies par zemu, neviens viņu tāpēc nedrīkstēs siet pie kauna staba.

—  Elle ar tādiem laikiem! — Daulijs iebļāvās, sašutis līdz sirds dziļumiem. — Suņu laiki tie būs, ja neviens vairs par sevi augstākus necienīs un likumīgu varu neatzīs! Kauna stabs …

—  Pag, pag, brālīt, lai nu paliek kauna stabs! Manuprāt, kauna stabi vispār nav vajadzīgi.

—   Aplam vien tu runā. Kālab?

—  Tūlīt pateikšu. Vai cilvēku kādreiz liek pie kauna staba par smagu noziegumu?

—   Nē.

—   Vai ir taisnīgi par niecīgu pārkāpumu piespriest it kā vieglu sodu un tad nogalināt?

Atbildes nebija. Viens punkts manā labā. Pirmo reizi kalējam nebija ko teikt. Kompānija to pamanīja. Trāpīts īstā vietā.

—   Tu neatbildi, brāli. Nupat vēl tu biji gatavs aizstāvēt kauna stabu un zūdīties par nākamajiem laikiem, kad kauna stabu nebūs. Es domāju, ka šos stabus vajag aizliegt. Kas pie kauna staba parasti notiek ar nelaimīgo, kurš nevienam nav īpaša ļaunuma nodarījis? Pūlis dzen ar viņu jokus, vai ne?

—  Jā.

—   No sakuma apmētā ar dubļiem un smejas, gar zemi krizdami, kad viņš, no viena kukuržņa vairīdamies, dabū ar otru?

—  Jā.

—  Tad viņu sāk apmētāt ar sprāgušiem kakiem, vai ne?

—  Jā.

—   Un tad vēl pieņemsim, ka pūlī ir daži cilvēki, kāds vīrs vai kāda sieva, kas viņu slepenībā ienīst, īpaši, ja ciemā viņu necieš par lepnību, pārticību vai šo to citu, — tad taču kukuržņiem un sprāgušiem kaķiem pa vidu gadās akmeņi un pusķieģeļi?

—   Par to nav ne mazāko šaubu.

—   Tātad parasti viņš tiek sakropļots uz mūžu — sadragāti žokļi, izsisti zobi vai salauztas kājas, kurās tad iemetas gangrēna, un kājas vajag nogriezt pavisam; varbūt izsista acs vai pat abas?

—   Itin tā, dievs mans liecinieks.

—   Un, ja viņu sevišķi necieš, tad turpat pie kauna staba viņš dabū galu, gadās taču?

—   Patiesi gadās. To nevar noliegt.

—   Es ceru, ka neviens no jums nav iemantojis ļaužu naidu ar savu lepnību, augstprātību, acīs krītošu pārticību vai citām īpašībām, kas ciema padibenēm iedveš skaudību un ļaunumu? Jums taču nekas tāds nedraudētu, ja jūs netīšām nokļūtu pie staba?

Daulija seja noraustījās. Es redzēju, ka esmu iecirtis īkšķi jutīgā vietā. Bet viņš par to neteica ne vārda. Toties jo karstāk runāja citi. Viņi sacīja, ka paši savām acīm redzējuši, cik maz cilvēkam izredžu palikt dzīvam un veselam pie kauna staba, un, ja viņiem vajadzētu izvēlēties, tad viņi gan drīzāk gribētu mirt ātrā nāvē pie karātavām.

—   Labi, parunāsim par kaut ko citu, jo, manuprāt, tagad arī jūs piekrītat, ka kauna stabi aizliedzami. Man liekas, daudzi mūsu likumi ir joti netaisni. Ja, piemēram, es izdaru kaut ko tādu, par ko man pienāktos kauna stabs, un tu zini, ka es esmu to izdarījis, bet neuzdod mani, tad pie kauna staba jāstājas tev pašam, ja savukārt kāds uzdod tevi.

—  Un pelnīts vien būtu, — teica Daulijs, — jo ir jāuzdod. Tāds ir likums.

Pārējie piekrita.

—   Labi, lai'"paliek, ja jums visiem tā liekas. Taču viens likums gan ir bezgala netaisns. Maģistrāts, piemēram, ir noteicis, ka amatnieka alga ir viens cents dienā. Pēc likuma saimniekam, kurš uzdrīkstējies, vienalga, kādu apstākļu spiests, kaut vienu reizi samaksāt vairāk, pienākas sods naudā un turklāt vēl kauna stabs, un, kas to zinātu un saimnieku neuzdotu, tam arī jāmaksā sods un jāstājas pie kauna staba. Tā, man liekas, ir netaisnība, Daulij, un nāves briesmas mums visiem, jo pirms īsa brītiņa tu neapdomīgi atzinies, ka veselu nedēļu esi maksājis centu un piecpadsmit milus.

Ka es jums saku, tas bija sitiens! Ar to vienu pašu pietika, lai visa kompānija būtu gar zemi. Es biju pielavījies šim pašapmierinātībā spīdošajam Daulijam tik klusi, smalki un nemanīti, ka viņš nenojauta neko, kamēr vienā vēzienā nebija notriekts no kājām un iznīcināts.

Varens efekts. Varenākais no visiem, ko man jebkad laimējies panākt tik īsā laikā.

Bet tajā pašā brīdī es sapratu, ka esmu nedaudz pār- centies. Es gribēju viņus tikai pabiedēt un neiedomājos, ka nobiedēšu viņus līdz nāvei. Tomēr noticis bija tieši tas. Jo, redzat, viņi no bērna kājas zināja, ko nozīmē kauna stabs, nu tas draudīgi noslējās viņiem priekšā, viņi nu bija pilnīgi manā varā, ja man labpatiktos iet un viņus uzdot, tas patiešām bija drausmīgi, un viņi nekādi nespēja atgūties no šī trieciena. Bāli, dreboši, mēmi, nožēlojami? Vairāk — dzīvi miroņi. Man bija ļoti neērti. Protams, es cerēju, ka viņi sāks lūgties, lai es klusēju, tad mēs paspiestu rokas, iedzertu pa kausam, pasmietos — un cauri. Bet nē — es biju svešinieks starp šiem nežēlīgi apspiestajiem, ietramdītajiem cilvēkiem, kas bija pieraduši, ka viņu bezpalīdzība tiek ļauni izmantota, un negaidīja neko labu ne no viena, izņemot tikai savus ģimenes locekļus un vistuvākos draugus. Lūgt, lai esmu žēlīgs, labs un augstsirdīgs? Viņi jau to būtu gan gribējuši, bet neuzdrošinājās.

XXXIV NODAĻA jeņķi un karali pārdod verdzība

Ko nu man atlika darīt? Protams, svarīgākais tagad bija nepārsteigties. Vispirms vajadzēja novērst uzmanību uz ko citu, kas ļautu padomāt man pašam un daudzmaz atjēgties šiem nabaga zeļļiem. Akmens stabā pārvērsts sēdējā Marko sastindzis brīdī, kad laimīgi taisījās izšaut no savas naudas pistoles, bet mana pāļu dzenamā vāle bija paspējusi pirmā, un maciņš bezpalīdzīgi karājās viņa pārakmeņotajos pirkstos. Es paņēmu maciņu, lai atklātu viņam tā noslēpumu. Noslēpumu! Nieciņš bija tik bezgala vienkāršs, taču noslēpumains diezgan šī laikmeta un ļaužu prātiem.

Saduroties ar mehānismiem, šie cilvēki bija neiedomājami neveikli, jo viņiem, zināms, nebija galīgi nekādas pieredzes. Naudas pistole bija bieza stikla divstobru caurulīte, par pistoles gaili kalpoja atspere, ko vajadzēja tikai nospiest, lai tā izšautu. Taču šāviens nevienu neapdraudēja, tas izmeta skroti šāvēja plaukstā. Tievākā stobra skrotīte bija kā sinepju graudiņš, resnākā — krietni lielāka. Tā bija nauda. Sinepju graudiņš aizstāja milreisu, lielākā skrots — milu. Tātad pistole bija ļoti parocīgs naudas maks, lai precīzi norēķinātos pat dziļā tumsā, to varēja nēsāt aiz vaiga vai vestes kabatā, ja nēsātājam bija veste. Mani maciņi bija dažādu izmēru — viens pat tik liels, ka tur ietilpa skrotis vesela dolāra vērtībā. Arī valsts kasei mani maciņi bija izdevīgi — metāls nemaksāja neko, un naudu neiespējami viltot, jo vienīgi es visā karalistē pratu atliet skrotis.

Ap to laiku snaudiena atspirdzināts un vislabākajā omā uzmodās arī karalis. Man toties krita uz nerviem ik sīkums, mani māca nemiers, jo mūsu dzīvības bija briesmās, un es ar šausmām redzēju karaļa acīs to pašapmierināto spīdumu, kuram parasti sekoja kāds neglābjams izlēciens. Velns viņu būtu rāvis — vai tiešām viņš nevarēja izvēlēties citu laiku savām muļķībām?

Man izrādījās taisnība. Nevainīgā priekā viņš izmanīgi pievērsās lauksaimniecības jautājumiem un sāka skaidri un gaiši izgāzt savu galīgo nesajēdzību. Es noplūdu aukstiem sviedriem. Man gribējās iečukstēt viņam ausī: «Nelaimīgais, mēs esam nāves briesmās. Ik mirklis šo cilvēku uzticības atgūšanai nu ir karaļvalsts vērts, netērēsim veltīgi šo zelta laiku!» Bet to es, protams, nedrīkstēju darīt. Čukstēt ausī? Tas izskatītos pēc slepenas vienošanās. Tāpēc man atlika vienīgi sēdēt un rādīt laipni smaidīgu vaigu, kamēr karalis mīņājās uz dinamīta bumbas un gvelza par sīpolu un citu sakņu audzēšanu savā saimniecībā. No sākuma manas briesmu signāla satracinātās smadzenes bija līdzīgas panikā kritušai armijai, kas, izeju meklējot, plēsa vai galvu pušu, un šajā izmisuma drūzmā un troksnī es nespēju uztvert ne vārda, bet, kad manas rotas un bataljoni, pamazām nomierinoties, atkal izvērsās kaujas ierindā un iestājās zināms līdzsvars, es it kā no liela tāluma saklausīju karaļa bateriju zalves.

—   … kas, man domāt, nav pareizais ceļš, jebšu zinību viru atzinumi te dalās, dažiem pastāvot uz to, ka sīpols, ja nelaikā no koka plūkts, veselībai aumež kaitīga oga iraid …

Kompānija sāka rādīt pirmās dzīvības zīmes, pārmijot bažīgi izbrīnītus skatienus.

—  … kurmet otrēji ar acīm redzamu taisnīgumu apgalvo tādu piesargāšanos lieku esam, jo tiklab plūmes un citus sakņu bumbuļus mēs no zemes vēl nepilnā briedumā rokam . ..

Klausītāju sejās parādījās tāds kā izmisums un pat bailes.

—   … taču savai veselībai par svētību baudām, it īpaši, ja to sīvums samanīgi ar mežonīgā kāposta sulu sajaukts un mīlīgāks darīts …

Nu klausītāju acīs iedegās jau paniskas šausmas, un kāds nomurmināja: — Šķērsu vien, šķērsu vien runā. Dievs sitis šo zemnieku, atņemdams viņam prātu. — Bet es, nelaimi jauzdams, sēdēju kā uz adatām.

—   … par gaišu piemēru tam noder visnotaļ zināmā patiesība, ka tiklab jauni lopiņi, ko mēs par radības zaļajiem augļiem dēvēt varētum, barībai pieņēmīgāki, kurpretim nobrieduša āža gaļa viņa neķītrības, bezdievīgo miesas kārību un žultainās iedabas dēļ pagalam nebaudāma kļuvusi.

Tad mūsu klausītāji lēca kājās un metās viņam virsū. Brēkdami: — Viens mūs nodos, otrs traks! Sit viņus nost! Sit viņus nost! — viņi gāzās kautiņā. Kādā priekā iezvē- rojās karaļa acis! Viņš varbūt nebija stiprs lauksaimniecības jautājumos, toties kautiņi bija īsti viņa garā! Ilgi gavējis, viņš tagad salka izvicināt dūres. Viņš iekrāva kalējam pa žokli tā, ka tas nostiepās uz vietas. Izkliedzis: — Svētais Džordž, par Britāniju! — viņš notrieca zemē ratnieku. Mūrnieks bija būdīgs vīrs, bet to tīri pa smieklam nogāzu es. Sie trīs gan tūlīt atguvās un slējās augšā, lai tūlīt atkal izstieptos visā garumā, slējās vēl un stiepās atkal ar īsti britānisku neatlaidību, kamēr nebija pataisīti mīksti, taču arī tad, jau pa zemi valstīdamies un vairs neatšķirdami, kam sit, vicināja dūres un blieza cits citam līdz pēdējam elpas vilcienam. Mēs jau stāvējām malā un noskatījāmies, kā viņi tur vārtās, laužas, grābj viens otru aiz rīkles, dunkājas un kožas ar buldoga cienīgu niknumu un neatlaidību. Mēs varējām būt mierīgi, jo apvienot savus spēkus pret mums viņi vairs nespēja un cīņas arēna atradās pietiekami tālu no ceļa, lai viņiem piebiedrotos vēl kāds cits.

Kamēr kautiņš maz pamazām kļuva gurdenāks, man pēkšņi uzkrita, ka Marko kautiņā nemaz nav redzēts. Es paraudzījos apkārt — arī malā viņš nestāvēja. Tā bija ļauna zīme. Es pavilku karali aiz piedurknes, un mēs pus- rikšus metāmies uz ogļudeģa būdu. Ne Marko, ne Filisas! Viņi noteikti bija aizgājuši meklēt papildspēkus. Es teicu karalim, ka nu mums jāmūk, ko nagi nes, kāpēc — paskaidrošu vēlāk. Krietnu gabalu mums vajadzēja skriet pa klaju lauku, un, kad beidzot nokļuvām mežmalā, es pametu skatienu atpakaļ un ieraudzīju pa lauku veļamies saniknotu zemnieku pūli ar Marko un viņa sievu priekšgala. Pūlis, protams, bļaustījās visai draudīgi, bet tas mani nebaidīja, mežs bija liels, un, tikko mēs_ nonāksim dziļākā biezoknī, mēs vienkārši uzkāpsim kādā koka, un lai tad viņi svilpo. Ai, bet nu atskanēja draudīgākas balsis — rēja suņi. Tā bija cita lieta. Lai izbēgtu no suņiem, vajadzēja atrast tekošu ūdeni.

Mēs skrējām krietnā solī, vajātāju klaigas kļuva par attālu murdoņu. Priekšā bija strauts, mēs metāmies ūdenī, zaļganajā meža puskrēslā mēs bridām pa_ to uz leju kādus trīssimt jardus, tad ieraudzījām tieši pāri ūdenim resnu ozola zaru. Mēs pieķērāmies pie zara, izrāpāmies no ūdens un virzījāmies pa zaru uz varenā koka stumbru; vajātāju balsis mēs dzirdējām jau skaidrāk, viņi bija tikuši mums uz pēdām. Kādu laiku pūlis tuvojās ātri. Tad apstājās. Suņi nepārprotami bija nonākuši līdz vietai, kur mēs iebridām ūdenī, un tagad šaudījās pa strauta malu, meklēdami tālākas pēdas.

Kad mēs bijām ērti ierīkojušies ozolā, kura biezā lapotne droši aizsedza mūs vajātāju skatiem, karalim ar to pietika, bet man nebija miera. Es pastāvēju, ka mums vajag pa kādu zaru pārrāpties blakus augošajā kokā, vismaz pamēģināt. Mēs pamēģinājām it veiksmīgi, lai gan karalim vienu brīdi paspruka zars un viņš gandrīz novēlās zemē. Otrā koka lapotnē mēs atradām ērtu un drošu paslēptuvi, un tagad mums atlika vienīgi klausīties, ko dara mūsu vajātāji.

Pēkšņi mēs dzirdējām viņus gāžamies šurp — nevis kaut kā, bet aumaļām un pa abām strauta malām uzreiz. Skaļāk, skaļāk, līdz bļāvieni, rējieni un kāju dipoņa savējās vienā trokšņa kamolā un aizbrāza mums garām kā ciklons.

—  Biju pārliecināts, ka pāri strautam nolīkušais zars pievērsīs viņu uzmanību, — es sacīju, — bet esmu patīkami vīlies. Nāciet, manu pavēlniek, laiks negaida! Izmantosim to, ka esam aizmugurē. Tumsa arī nāk virsū. Ja mēs tagad pāriesim strauta otrā pusē, skriesim, ko kājas nes, un no kādām ganībām aizņemsimies zirgus, tad vēl pēc dažām stundām mūs neviens vairs nesadzīs rokā.

Mēs rāpāmies lejā un bijām gandrīz jau sasnieguši apakšējo zaru, bet nu vajātāju troksnis šķita veļamies atpakaļ. Mēs ieklausījāmies.

—  Jā, — es sacīju, — pēdas viņi ir pazaudējuši, iz- pumpējušies un tagad iet mājās. Pakāpsimies atpakaļ mūsu laktā, kamēr viņi paiet garām.

Mēs kāpām atpakaļ. Karalis brīdi ieklausījās, tad sacīja:

—  Viņi vēl meklē, pēc skaņas dzirdu. Labi, ka palikām.

Viņam izrādījās taisnība. Medību lietās viņam bija_ lielāka pieredze nekā man. Troksnis vairs netuvojās grūdieniem, bet vienmērīgā neatlaidībā. Karalis teica:

—  Viņi nopratuši, ka, tikai nelielu gabaliņu priekšā Iļūdami, turklāt ne jāšus, bet kājām, mēs neko tālu no ūdens neesam varējuši aizkļūt.

—  Jā, sir, tā izskatās gan, velti es biju cerējis uz labāko.

Troksnis nāca arvien tuvāk un tuvāk, un jo drīz abpus strauta parādījās meklētāju avangards. Balss no otra krasta lika apstāties un teica:

—  Ja viņiem tas prātā ienācis, viņi gan būtu varējuši pie šī līkā zara pieķerties un kokā uzkāpt, kājām pie zemes nemetoties. Jūs prātīgi darītu, ja sūtītu kādu uzkāpt un palūkot.

—   Itin tā, mēs palūkosim!

Man atlika vienīgi nopriecāties par savu tālredzību un pāriešanu citā kokā. Bet vai nu nezināms, pret ko tālre- dzība un prāts ir bezspēcīgi? Pret stulbumu un neveiklību. Pasaules labākajam paukotājam nav ko bīties no otra — tūlīt pēc viņa labākā pasaules paukotāja, nē, ja viņam no kāda jābaidās, tad no galīgi nepieredzējuša pretinieka, kurš vispār zobenu ņem rokā pirmo reizi mūžā, neizdara nevienu kustību, kas būtu jādara, un nekāds speciālists nespēj paredzēt, ko lempis uzsāks. Kā es ar visu savu prātu un atjautību būtu varējis nodrošināties pret šo pusaklo putraspauri, kam nepietika sajēgas atšķirt norādīto koku no tā, kurā viņam neviens nelika rāpties, kāpt nepareizajā — un līdz ar to trāpīt pareizajā? Jo taisni to viņš izdarīja. Viņam parādīja īsto koku, bet viņš metās pie otra, kas tad patiesībā arī bija īstais, un sāka rāpties augšā.

Situācija kļuva nopietna. Mēs sēdējām klusi un nekustīgi, gaidīdami, kas nu būs. Lauķis pūzdams trausās uz augšu. Karalis piecēlās un sagatavojās, kad dumjais pauris bija kājas spēriena attālumā, atskanēja dobjš būkšķis, un lauķis gāzās lejā. No apakšas uzvirmoja varens sašutuma rēciens, pūlis aplenca koku no visām pusēm, un mēs praktiski bijām noķerti. Kokā sūtīja nākošo, viņš bija atklājis, pa kuru zaru mēs no viena koka bijām pārkļuvuši otrā, un izmantoja šo tiltu. Karalis ierādija man Horācija lomu, likdams sargāt tiltu. Kādu laiku lencēji nāca mums virsū strīpām vien, bet veltīgi, jo katru iznirušo pauri mēs ar spērienu notriecām zemē. Karalis gavilēja, viņa prieks bija neizmērojams. Viņš sacīja, ka mums, ja vien neatga- dītos kaut kas galīgi negaidīts, ir izredzes pavadīt brīnišķu nakti, jo, turoties pie pašreizējās taktikas, mēs varam divi vien pastāvēt pret visiem šīs zemes vīriem kopā.

Taču to likās sapratis arī vajātāju bars, viņi vairs ne- rāpās kokā un sāka apspriest citas iespējas. Ieroču viņiem pie rokas nebija, toties akmeņi gan, un viņi sāka sviest mums ar akmeņiem. Pret to mums nebija iebildumu. Varēja, protams, gadīties, ka mūs kāds no šiem akmeņiem trāpītu, bet tas patiesi būtu maz ticams, jo mēs sēdējām dziji kuplā, biezi lapotu zaru aizsegā un no lejas nebijām redzami. Ja mūsu vajātāji vēl kādu pusstundu pasvaidītos ar akmeņiem, iestātos tumsa — un mēs būtu glābti. Mēs bijām ļoti apmierināti. Mēs varējām jau smaidīt, ja ne gluži smieties.

Bet smieties mēs nesākām un pareizi darījām, jo tiktu pārtraukti. Akmeņi vēl nebija plosījuši lapas un lauzījuši zarus ne stundas ceturksni, kad mēs saodām dīvainu smaku. Pietika to ievilkt nāsīs reizi vai divas, lai viss būtu skaidrs: dūmi. Mūsu spēle bija zaudēta. Mēs to sapratām uzreiz. Ja māj ar dūmiem, ir vien jānāk. Vajātāju krautā žagaru un mitras kūlas kaudze auga augumā, un, kad no tās izlīda biezu dūmu grīste un sāka tīties kokā, pūlis vētraini uzgavilēja. Man vēl pietika elpas pateikt:

—   Uz priekšu, valdniek, man neklājas pirmajam!

Karalis atelsa:

—  Turies aiz manis, tu atspiedīsies ar muguru šimpus stumbra, es — tampus. Tā mēs varēsim cīnīties. Nāvi lai katrs pēc savas gaumes un ieskata izvēlas.

Krekstēdams un klepodams viņš laidās lejā, un es viņam sekoju. Es nolēcu zemē tūlīt pēc viņa, mēs atspiedāmies pret stumbru, kā bija runāts, un sākām kauties, cik spēka. Gaiss vārījās no kliegšanas, brēkšanas un sitieniem, kas bira kā krusa. Pēkšņi daži jātnieki iedzina pūlī savus zirgus un kāda balss uzsauca:

—  Mierā, kam dzīvība mīja!

Šie vārdi noskanēja kā priecas vēsts. Un vīrs, kam balss piederēja, izskatījās pēc muižnieka: dārgas un greznas drānas, valdonīga stāja un barga seja, kuras vaibsti no izvirtīgās dzīves gan bija krietni uzblīduši. Pūlis atkāpās pazemīgi kā suņu bars. Muižnieks pārlaida mums kritisku skatienu un strupi vaicāja zemniekiem:

—   Ko jūs darāt šiem cilvēkiem?

—  Viņi ir prātā jukuši, visugaišo ser, un uzklīduši dievs zina no kurienes un …

—  Jūs nezināt, no kurienes? Gribat te izlikties, ka v.i- ņus nepazīstat? .

—  Augsti godāts ser, mēs runājam tikai taisnību. Viņi ir svešinieki, neviens šajā novadā viņus nepazīst, un uzvedas viņi kā negantākie un asinskārīgākie no ārprāta sistiem, kas jel kad …

—   Klusu! Jūs paši neapjēdzat, ko runājat. Viņi nav traki. Kas jūs esat? No kurienes? Paskaidrojiet!

—   Mēs esam godīgi ceļinieki, ser, — es teicu, — un ceļojam paši savās darīšanās. Mēs esam no tālas zemes, un šeit mūs neviens nepazīst. Mēs neesam nevienam nodarījuši neko ļaunu, un tomēr, ja jūs nebūtu tik drošsirdīgi iejaucies un mūs aizsargājis, šie cilvēki būtu mūs nogalinājuši. Un, kā jūs skaidri redzējāt un teicāt, ser, mēs neesam ne traki, ne asinskārīgi.

Džentlmenis atskatījās uz savu svītu un vēsi izmeta:

—   Trenciet tos lopus atpakaļ viņu migās!

Pūlis apsviedās un pašķīda vienā mirklī, jātnieki pakaļ, pletnēdami ar pātagām un šķaidīdami ar zirgu pakaviem tos, kuriem nepietika prāta mesties no takas krūmos. Drīz kliedzieni un vaimanas pagaisa tālumā, un jātnieki pa vienam vien griezās atpakaļ. Džentlmenis tikmēr bija mēģinājis iztaujāt mūs sīkāk, bet neko īpašu neuzzinājis. Mēs gari un plaši slavējām pakalpojumu, ko viņš mums izdarījis, bet neatklājām neko citu kā vienīgi to, ka esam svešinieki no tālas zemes un šeit mums nav neviena drauga. Kad eskorts bija atgriezies, džentlmenis sacīja vienam no saviem kalpiem:

—  Atved nastu zirgus un sēdini šos vīrus virsū.

—  Jā, milord.

Vietu mums ierādīja kavalkādes beigās starp kalpiem. Mēs jājām ātri un beidzot, kad vakars jau bija satumsis, pievilkām pavadas un apstājāmies ceļmalas krogā, kādas desmit vai divpadsmit jūdzes no mūsu nepatikšanu arēnas. Milords, vakariņas pasūtījis, tūlīt iegāja savā istabā, un vairāk mēs viņu neredzējām. Rītausmā mēs ieturējām brokastis un posāmies ceļā.

Tajā brīdī mums laiskā grācijā tuvojās milorda virssu- lainis un teica:

—   Jums labpatikās izteikties, ka taisāties doties tālāk pa šo ceļu, arī mēs uz to pašu pusi dodamies, tālab milords grāfs Grips izrīkojis, lai šos zirgus jūs vēl paturat un jājat vienkop ar mums, jūs tapsit no mūsu ļaudīm pavadīti līdz krietnajai pilsētai Kambenetai, kur nekādas briesmas jums vairs nedraudēs.

Mums atlika vienīgi izteikt vissirsnīgāko pateicību un pieņemt laipno piedāvājumu. Pa sešiem pulciņā mēs varenā un ērtā riksī jājām tālāk, un, tērzējot ar ceļa biedriem, uzzinājām, ka milords grāfs Grips ir liels kungs savā zemē, kas atrodas dienas jājumā aiz Kambenetas. Mēs virzījāmies tik laiski, ka bija jau vēla priekšpusdiena, kad sasniedzām pilsētas tirgus laukumu. Mēs nokāpām no zirgiem, vēlreiz pateicāmies milordam un gājām uz laukuma vidu paskatīties, kāpēc tur salasījies pūlis. Izrādījās, ka pūlis blenž uz tā paša jau agrāk ceļā sastaptā vergu pulciņa paliekām. Visu šo laiku viņi tātad bija vilkuši savas važas. Nelaimīgā vīra vairs nebija, daudzu citu arī, taču ķēdei pieslēgti jauni pirkumi. Karali tas neinteresēja, viņš jau gribēja iet garām, bet es aiz žēluma pret šiem nelaimīgajiem nevarēju. Es nespēju novērst acis no šiem nožēlojamiem cilvēku graustiem. Bariņos saspiedušies, viņi sēdēja zemē mēmi, noliektām galvām, ne par ko nežēlodamies, — sāpīgs skats! Un, lai kontrasts būtu jo riebīgāks, turpat blakus kāds orators gari un plaši plātījās cita ļaužu pulciņa priekšā par «mūsu dižajām britu brī- vestībām».

Es vārījos dusmās. Biju aizmirsis, ka esmu plebejs, atcerējos vienīgi to, ka esmu cilvēks. Lai nāk kas nākdams, es kāpšu uz šiem dēļiem un .. .

Kliks? Mēs ar karali saslēgti vienos dzelžos! To bija izdarījuši milorda kalpi, mūsu ceļa biedri, pats viņš stāvēja malā un skatījās. Karalis negantās dusmās iebrēcās:

—   Kā uzdrīksties tik zemi jokot?

Milords tikai paskatījās uz savu virsneģēli un vēsi izmeta:

—   Ved un pārdod tos vergus!

Vergus! Sis vārds pēkšņi ieguva jaunu skaņu — un cik neizsakāmi drausmīgu! Karalis pacēla savas dzelžos sakaltās rokas un trieca lejā ar pašas nāves spēku, bet milords pamanījās izsprukt no sitiena. Ducis nelieša kalpu metās uz priekšu, un jau nākamajā mirklī rokas mums bija sasietas aiz muguras — un mēs neko vairs nevarējām darīt. Mēs tik skaļi un nopietni pastāvējām uz to, ka esam brīvcilvēki, ka pat savā daiļrunībā apskurbušais orators un viņa patriotiski noskaņotie klausītāji mūs sadzirdēja un itin draudīgā izskatā sanāca ap mums. Orators sacīja:

—  Jāšu no visas tiesas jūs brīvzemnieki esat, jums nepiedien baiļoties, dievs devis britiem brīvestības, kas derēs jums par glābiņu un patveršanos. (Aplausi.) Paši redzēsit. Rādiet tikai jūsu liecības.

—   Kādas liecības?

—   Ka brīvzemnieki esat.

Ai, nu es atcerējos! Es atjēdzos. Es neteicu neko. Bet karalis plosījās.

—   Nesamanīgs tu esi! Krietnāk klātos un prātīgāk būtu šim zaglim un nelietim liecību uzrādīt, ka mēs brīvzemnieki neesam.

Jo, redzat, viņš pazina pats savus likumus, kā likumus pazīst vairums cilvēku: vārdos, nevis darbībā. Likums iegūst jēgu un kļūst saprotams tikai tad, kad to sāk izbaudīt uz savas ādas.

Apkārtstāvošie vīlušies nogrozīja galvu un pameta mūs, mēs viņus vairs neinteresējām. Orators — nu jau pavisam lietišķi, bez patriotiskas aizgrābtības — noteica:

—   Jāšu jums zemes likumi sveši, laiks tiem zināmiem tapt. Jūs nākat no tāluma, un neviens jūs nepazīst, to jūs neņemsities noliegt. Varbūt jūs esat brīvzemnieki, to mēs neņemsimies noliegt, bet tikpat labi jūs varat būt vergi. Likums ir skaidrs: tas neliek prasītājam pierādīt, ka jūs vergi esat, bet liek pierādīt jums, ka neesat.

Es teicu:

—   Dārgo ser, dodiet mums vienīgi laiku un iespēju aizsūtīt kādu uz Astolatu vai dodiet mums laiku aizsūtīt uz Svētības Ieleju.

—   Patiesi, krietno cilvēk, tu prasi nedzirdētas lietas un nevari cerēt, ka tās piepildītas taps. Tas paģērētu daudz laika un liekas neērtības jūsu saimniekam . ..

—  Saimniekam, stulbeni! — bļāva karalis. — Man nav nekāda saimnieka, es pats esmu …

—   Klusējiet, dieva dēļ …

Es izgrūdu savu brīdinājumu pēdējā brīdi, lai apvaldītu karali. Mums jau tāpat pietika nelaimes, mums nekļūtu labāk, ja šie cilvēki mūs noturētu vēl arī par ārprātīgiem.

Tālākās detaļās nav vērts iedziļināties. Grāfs pārdeva mūs vairāksolīšanā. Tas pats velnišķīgais likums trīspadsmit gadsimtus vēlāk bija valdījis manas dzimtenes dienvidos un ļāvis pārdot mūža verdzībā simtiem brīvu cilvēku, kas nespēja pierādīt, ka ir brīvi; šis apstāklis toreiz nekādu īpašu sašutumu manī nemodināja, taču nu, kad šis sīkais likuma pants bija pavērsies pret mani un ūtrupē pārdeva manu dārgo personu", es uzreiz sapratu, cik netaisni tas ir. Jā, tādi mēs cilvēki esam.

Mūs pārdeva vairāksolīšanā kā cūkas. Lielā pilsētā un kārtīgā tirgū par mums būtu ienākusi branga nauda, bet šajā nomales ūķī mūs pārdeva par cenu, ko es nenosarkdams pat atcerēties nevaru. Par Anglijas karali dabūja septiņus dolārus, par viņa pirmo ministru — deviņus, kur karalis noteikti bija vērts vismaz divpadsmit dolārus un es kādus piecpadsmit. Bet tā jau ir veca lieta, nomales tirgū jūs par savu mantu īsto cenu nedabūsit, lai jūsu manta būtu cik laba būdama, un jūs neko nenopelnīsit. Ja grāfam būtu pieticis prāta …

Taču kas man galu galā daļas gar viņa peļņu, šī patiesi nebija īstā reize just viņam līdzi. Bet miers ar viņu, esmu pateicis, kas viņš bija par tipu, un diezgan.

Vergu tirgotājs mūs nopirka un piekala savas garās ķēdes galā, un mēs tagad noslēdzām procesiju. Ap pusdienas laiku mēs jau soļojām laukā no Kambenetas, un man likās tik savādi un neizprotami, ka Anglijas karalis un viņa pirmais ministrs ar važās sakaltām rokām un kājām iet cauri pilsētai vergu karavānā un skaistu, godīgu sieviešu acīs, kas noskatās pa logiem, nepavīd ne tikai žēlums, bet pat ne visniecīgākā ziņkāre. Ak vai, tas tikai lieku reizi pierādīja, ka dievišķības karalī nav vairāk kā jebkurā klaidonī! Galīga niecība, kamēr nav tieši zināms, ka tas ir karalis. Ja mums kāds to pasaka, tad gan — taisni elpa aizraujas, uz viņu skatoties. Mēs, cilvēki, visi esam muļķi. Un kopš dzimšanas ne citādi.

xxxv nodaļa bēdīgs starpgadījums

Brīnumaina ir cilvēka daba. Karalis gremdējās skumjās pārdomās, kas, protams, nebija nekāds brīnums. Par ko viņš skuma, kā jums šķiet? Jūs noteikti atbildēsit — par drausmīgo kritienu no saviem karaliskajiem augstumiem, no slavas visspožākā kalngala niecības dziļākajā aizā, no diženākā darbības lauka uz pašu visnicināmāko, vai ne? Jūs maldīsities, varu apliecināt ar zvērestu, ka pirmo un galvenokārt viņš smagi pārdzīvoja to, ka pārdots par tik zemu cenu, ka par viņu devuši tikai septiņus dolārus. Es biju mēms, kad viņš man to pateica, es pat neticēju savām ausīm, tas bija nedabiski. Taču manām gara acīm

maz pamazām noskaidrojoties, es sapratu, ka tieši tas bija dabiski un ka esmu kļūdījies. Un, lūk, kāpēc: karalis ir kaut kas mākslīgi radīts, tādēļ karaļa izjūtas arī ir mākslīgi radīti impulsi, līdzīgi automātiskas lelles reakcijām, bet vīrietis viņā bija realitāte, vīrieša izjūtas bija īstas un patiesas. Jebkurš vidusmēra vīrietis smagi pārdzīvo, kad citi viņu vērtē zemāk, nekā viņš sevi vērtējis pats, un karalis, godīgi ņemot, bija tikai vidusmēra vīrietis.

Velns viņu būtu rāvis, kā viņš mani nomocīja, atkal un atkal pierādīdams, ka pieklājīgā tirgū par viņu būtu devuši vismaz divdesmit piecus dolārus, kas taču bija absolūtas blēņas un plika lielība — tik daudz pat es nebiju vērts. Bet apstrīdēšanai šis jautājums bija par kutelīgu. Es cik vien spēdams diplomātiski vairījos kaut ko iebilst. Metu kaunu pie malas un lišķīgi piekritu, ka — jā, patiešām par viņu būtu devuši divdesmit piecus dolārus, kaut arī man bija labi zināms, ka līdz Artura laikiem pasaule nav redzējusi karali, kas būtu vai pusi šīs summas vērts, bet nākošajos trīspadsmit gadsimtos neredzēs tronī nevienu, kas būtu ceturtās daļas vērts. Jā, viņš man bija apnicis. Lai par ko viņš sāka runāt — par sējumiem, laiku, politiku, suņiem, kaķiem, tikumiem vai teoloģiju, vienalga, par ko, — es tikai nopūtos, jau zinādams, ka beigs viņš ar nelaimīgajiem septiņiem dolāriem. Ja mums gadījās apstāties tādā vietā, kur bija salasījies pūlis, karalis uzmeta man skatienu, kas skaidri nozīmēja: «Lai tikai viņi pamēģinātu mani pārdot šiem te cilvēkiem, cena būtu pavisam cita!» Jā, kad viņš bija tikko pārdots, es i klusībā uzjautrinājos par šiem septiņiem dolāriem, bet drīz vien viņa činkstēšana man tā sāka krist uz nerviem, ka es vēlējos, kaut par viņu būtu samaksājuši visu simtnieku. Bet uz to diemžēl nebija ne mazāko cerību, jo ik reizes, lai kur mēs apstātos, mūs apskatīja iespējamie pircēji un karaļa parastākais novērtējums bija apmēram šāds: — Sis te lamzaks ir labi ja divarpus dolāra vērts, bet uzpūšas par visiem trīsdesmit. Zēl gan, ka lielība naudu nemaksā.

Beidzot šie izteicieni noveda pie nelaba gala. Mūsu īpašnieks bija praktisks vīrs, viņš nosprieda, ka defekts jānovērš, citādi prece paliks bez noņēmēja. Un viņš ķērās pie darba — izsist ar sišanu dieva svaidītās majestātes karalisko stāju. Es labprāt būtu ieteicis šim vīram to nedarīt, bet neviens lai nedod padomus vergu tirgotājam, ja nevēlas panākt tieši pretējo. Jau man bija ļoti grūti

panākt, lai karaļa stāja pārvērstos daudzmaz pieņemamā zemnieka stājā, kaut gan viņš bija labprātīgs un centīgs māceklis; bet varmācīgi pārvērst karaļa stāju verga stājā — tas nu negāja cauri! Neiedziļināsimies detaļās, jo mazāk jūs tās iztēlosities, jo labāk. Es tikai piezīmēšu, ka nedēļas beigās pietika uzskatāmu pierādījumu, ka pletne, runga un dūre strādājušas cik spēdamas; uz karaļa miesu bija ko paskatīties un ko apraudāt skatoties, bet viņa gars palika nesalauzts. Pat vergu dzinējs visā savā stulbumā nespēja neredzēt, ka gadās vergi, kas cilvēka seju saglabā līdz nāvei, viņu kaulus var sadragāt, bet viņu vīrestību nekad. Ar pašu pirmo mēģinājumu līdz pēdējam vergu dzinējam kļuva skaidrs, ka viņš nedrīkst gadīties karalim pa grābienam, jo karalis to vien gaidīja, lai dabūtu viņu ciet. Tāpēc viņš piekāpās un atstāja karaļa stāju nelabotu. Jo karalis bija kaut kas vairāk nekā karalis — viņš bija cilvēks, un cilvēcība no cilvēka nav izsitama.

Nu jau mēnesi mūs dzina pa zemes ceļiem — un tās bija gatavās mocības. Un kurš no Anglijas iedzīvotājiem ap to laiku sāka visdedzīgāk interesēties par verdzības problēmām? Viņa majestāte karalis! Jā, cik vienaldzīgs viņš pret šo jautājumu bija agrāk, tik karsti ieinteresēts tagad. Viņš kļuva par dedzīgāko verdzības noliedzēju, kādu man gadījies sastapt. Tāpēc es uzdrīkstējos uzdot viņam jautājumu, ko jau biju kādreiz uzdevis un saņēmis tik asu atbildi, ka vairs pie tā neatgriežos. Protiet, vai viņš neatceltu verdzību?

Viņa atbilde atkal bija asi kategoriska, taču šoreiz tā glāstīja manas ausis kā mūzika, neko patīkamāku es mūžam nevēlētos dzirdēt, kaut gan lāstu virkne izlauzās juceklīgi un pats spēcīgākais vārds iekrita teikuma vidū, nevis beigās, kur tam neapšaubāmi pienācās būt.

Nu es mīļuprāt atgūtu brīvību, agrāk man tā nebija vajadzīga. Protams, ne gluži tā. Es gribēju brīvību, bet vairījos no veltīga riska un pūlējos novaldīt karali, lai viņš nemetas briesmās. Bet nu — ak, tā bija pavisam cita gaisotne! Tagad brīvībai vairs nekāda cena nebija par augstu. Es izstrādāju plānu, kas man šķita vienkārši burvīgs. Tā izpildīšana prasīja gan laiku, gan pacietību — krietni daudz abu divu. Varētu jau izdomāt arī kaut ko ātrāku un tikpat drošu, bet neviens cits variants nebūtu tik izteikti gleznains un dramatisks. Tāpēc es netaisījos atteikties no savas ieceres. Tā varēja mūs noturēt nebrīvē

liekus mēnešus, bet es gribēju tieši to, lai tur lūst vai plīst.

Reizēm mums gadījās arī pa piedzīvojumam. Kādu nakti apmēram jūdzes attālumā no ciemata, uz kuru mēs gājām, mūs pārsteidza sniega vētra. Putenis bija tik blīvs, ka acu priekšā griezās vienīgi balta migla. Vēl pēc brīža mēs, neko neredzēdami, šķitām apmaldījušies. Vergu dzinējs, izputēšanu paredzēdams, pletnēja mūs, cik jaudas, bet viņa pletne panāca pretējo — viņš nodzina mūs vēl tālāk no ceļa un iespējamā glābiņa. Beidzot mēs palikām uz vietas un sabrukām turpat sniegā. Putenis plosījās līdz pusnaktij, tad pierima. Ap to laiku divi no mūsu vārgākajiem vīriešiem un trīs sievietes bija miruši, citi vairs nespēja kustēties un arī bija tuvu nāvei. Saimnieks vai prātu zaudēja. Viņš tramdīja vēl dzīvos, rāva kājās, lika lēkāt un dauzīt rokas, lai atjaunotu mums asinsriņķošanu, un šajos glābšanas darbos nenolaida pletni ne uz brīdi.

Tad arī nāca starpgadījums. Mēs dzirdējām kliedzienus un vaimanas, pūlis dzinās pakaļ kādai sievietei, kas, pēc palīdzības brēkdama, metās šurp un paslēpās starp mums. Tūlīt bija klāt arī pūlis ar lāpām, kliegdams, ka šī sieviete esot ragana, kas dzenot savas burvestības ar pašu velnu melna runča izskatā, un ka daudzas govis jau esot kritušas no nezināmas slimības viņas ļaundarību dēļ. Visu ceļu nelaimīgā bija trenkta un apmētāta ar akmeņiem un tagad — vienos zilumos un asinīs — zaudējusi cilvēka līdzību. Pūlis gribēja viņu sadedzināt.

Un kā jums šķiet, ko nu darīja mūsu saimnieks? Kad mēs saspiedāmies ap šo nelaimīgo būtni, lai viņu pasargātu, saimnieks uzreiz atrada izeju. Viņš lika pūlim izvēlēties: vai nu sadedzināt raganu tepat uz vietas, vai nedabūt nemaz. Stādieties priekšā. Viņi bija ar mieru. Sievieti piesēja pie mieta, sanesa žagarus, sakrāva apkārt un pielika uguni, kamēr viņa kliedza un lūdzās, spiezdama pie krūtīm abas savas mazās meitiņas; un mūsu nekrietnais saimnieks, kura sirdi spēja aizkustināt vienīgi peļņa, sadzina mūs ap sārtu, lai tā pati uguns, kas aprija nevainīgos bērniņus un viņu māti, uzturētu dzīvību un tirgus vērtību mums. Tāds, redzat, bija mūsu saimnieks. Es nozvērējos viņam to pieminēt. Sajā dienā viņš bija pazaudējis deviņus no sava ganāmpulka un pārējās dienās apgājās ar mums vēl lopiskāk — dusmās par zaudēto peļņu.

Piedzīvojumi mums gadījās visā ce]a garumā. Kādu dienu mēs sastapām procesiju. To bija vērts redzēt! Tajā šķita salasījušās visas karaļvalsts padibenes, pie tam vēl piedzērušās. Pa priekšu brauca rati ar zārku, uz zārka jauka gadus astoņpadsmit veca meitene zīdīja bērniņu, viņa ik pa brīdim mīlas pārpilnībā gan kļāva to pie krūtīm, gan slaucīja asaras, kas no viņas acīm lija pār bērna sejiņu, bet mazais muļķītis ik reizes svētlaimīgi uzsmaidīja, spaidīdams viņas krūti ar tuklo roķeli, ko māte glauda pie savas lūstošās sirds.

Viss šis pretīgais zaņķis, vīrieši un sievietes, zēni un meitenes, rikšoja blakus ratiem, izķērca rupjas lamas, dziedāja neķītras dziesmas, dejoja un lēkāja tā, it kā pati elle būtu pasprukusi vaļā. Mēs jau bijām Londonas nomalē, netālu no pilsētas mūriem, un šie salašņas bija zināmas Londonas sabiedrības paraugs. Saimnieks izgādāja mums labu vietu pie pašām karātavām. Priesteris jau gaidīja, viņš palīdzēja meitenei uzkāpt uz platformas, pateica dažus mierinājuma vārdus un lika šerifa palīgam atnest viņai krēslu. Tad, nostājies viņai blakus pie karātavām, pārlaida skatienu pacelto seju klājumam zem savām kājām un apaļajām galvām, kas bija nobruģējušas visu laukumu līdz pēdējai spraugai, un sāka stāstīt par meitenes noziegumu. Un viņa balsī skanēja žēlums. — tik reti dzirdams šajā tumšajā, mežonīgajā zemē! Es atceros viņa stāstu visos sīkumos, tikai ne vārdos, kādos viņš stāstīja, tāpēc iztieku pats ar savējiem.

— Likums pastāv, lai cilvēki spriestu taisnu tiesu. Reizēm likums maldās. Tur neko nevar darīt. Mēs varam tikai skumt un nožēlot, un lūgt dievu par nabaga dvēseli, kas netaisni nonākusi likuma varā, un cerēt, ka tas nenotiks ar daudziem citiem. Likums sūta šo jauno nabaga radībiņu nāvē — un likumam taisnība. Bet cits likums noveda viņu pie izvēles: vai nu izdarīt noziegumu, vai ar savu mazo bērniņu nomirt badā, — un dievs lai mans liecinieks! — tas likums vainīgs gan viņas noziegumā, gan kauna pilnajā nāvē.

Cik nesen vēl šī jaunā radība, šis bērns, kam tikai astoņpadsmit gadu, bija laimīgākā sieva un māte Anglijā, no viņas lūpām nenozuda dziesma — līksmu un nevainīgu siržu dzimtā valoda. Viņas jaunais vīrs bija tikpat laimīgs kā viņa, jo godam pildīja ģimenes gādnieka pienākumus, no rrta līdz vakaram strādādams savā amatā: viņa dienišķā maize bija tīrām rokām pelnīta, un tās netrūka, tāpat, kā netrūka pajumta un pārticības viņa ģimenei, un viņa darbs bija par svētību gan viņa dzimtai, gan mūsu zemei, kuras bagātībā ari viņš ieguldīja savu daļu. Bet nodevīga likuma trieciens vienā mirklī sagrāva viņa svēto pavardu un izkaisīja to visos vējos. Jaunajam vīram uzglūnēja jūrnieku ķērāji, sagrāba viņu un aizsūtīja uz kuģiem. Sieva neko nezināja. Viņa meklēja savu vīru visās malās, ar savām asarām un izmisīgajiem lūgumiem aizkustinādama pašas cietākās sirdis. Tā pagāja daudzas nedēļas, viņa meklēja, gaidīja, cerēja, līdz kamēr viņas prāts sāka pamazām aptumšoties zem nelaimes smaguma. Pa gabalam vien visa viņas mantība aizgāja par maizes kumosu. Kad viņa vairs nevarēja samaksāt īri, viņu izsvieda uz ielas. Viņa ubagoja, kamēr vēl turējās uz kājām; kad no bada viņas krūtīs izsīka piens, viņa nozaga gabalu lina audekla ceturtdaļcenta vērtībā, cerēdama to pārdot un glābt sava bērna dzīvību. Taču audekla īpašnieks viņu pieķēra zādzībā. Viņu ielika cietumā un tiesāja, īpašnieks apliecināja zādzību. Aizstāvība lūdza viņu apžēlot, minot par aizbildinājumu visu, kas viņai bija jāizcieš. Arī viņai pašai ļāva runāt, viņa nenoliedza, ka audeklu nozagusi, bet visās pēdējā laika nelaimēs viņas prāts bijis tik ļoti satricināts un izsalkuma aptumšots, ka viņa vairs nespējusi aptvert, kas ir noziegums, kas nav, viņai tikai ļoti, ļoti gribējies ēst. Kādu brīdi tiesa bijusi aizkustināta un noskaņojusies žēlsirdīgi, redzot, cik viņa ir jauna un neaizsargāta, cik bēdīgs viņas liktenis un cik netaisns likums, kas vienīgais bija atņēmis viņai pēdējo balstu un patvērumu un iedzinis noziegumā; taču prokurors pastāvēja uz to, ka viss viņas labā minētais gan ir patiess un ka tas ir bezgala sāpīgi, bet sīko zādzību skaits pēdējā laikā pieaudzis tik ļoti, ka jebkura žēlsirdība tikai skubinātu uz jauniem pārkāpumiem un neviens vairs nevarētu būt drošs par savu īpašumu — ak dievs, it kā šī svētā britu likuma izpostītajiem un bāreņos pamestajiem nebūtu bijis īpašuma! — un tāpēc viņš spiests prasīt likuma paredzēto sodu.

Kad tiesnesis uzlika melno cepuri, nozagtā audekla īpašnieks grīļodamies piecēlās, viņa lūpas drebēja, vaigs bija pelnu pelēks, un, kad noskanēja drausmais spriedums, Viņš iekliedzās: «Vai, nabaga bērns, nabaga bērns, es nezināju, ka tā būs nāve!» — un nokrita kā aizcirsts koks.

Kad viņu pacēla, viņš jau bija zaudējis prātu, un nepaguva vēl saule norietēt, kad viņš padarīja sev galu. Lai arī šī savas sirds dziļumos krietnā vīra nāve tiek pieskaitīta klāt slepkavībai, kurai te šodien jānotiek, un lai krīt tās abas pēc nopelniem pār Britānijas valdītāju galvām un pār viņu ļauniem likumiem. Tava stunda ir situsi, mans bērns, ļauj man aizlūgt, ak, ne jau par tevi — un ne jau tavu sirds vientiesībā neapzināto grēku dēļ —, bet par tiem, kuri vainīgi tavā postā un nāvē un kuriem debesu žēlastība būs vairāk vajadzīga.

Kad viņš bija noskaitījis lūgšanu, meitenes kaklā uzlika cilpu, un liela bija nopūlēšanās dabūt mezglu tieši zem viņas auss, jo viņa visu laiku izmisīgi tvērās pie sava bērniņa, skūpstīja, spieda pie vaiga un krūts, slacīja viņu ar savām asarām, pa pusei vaidēdama, pa pusei kliegdama, kamēr bērniņš sajūsmā gulgoja, smējās un tirināja kājeles, domādams, ka ar viņu rotaļājas. Pat bende neizturēja un novērsās. Kad viss bija gatavs, mācītājs maigi, bet noteikti izņēma bērnu no mātes rokām un ātri pakāpās nost; māte sažņaudza rokas, mežonīgi iekliedzās un metās pakaļ, bet virve — un šerifa palīgi — noturēja viņu uz vietas. Tad viņa nokrita ceļos, izstiepa rokas un kliedza:

—   Tikai vienu reizīti vēl noskūpstīt, ak dievs, vienu vienīgu, mirdama jūs lūdzu!

Viņa dabūja un gandrīz vai nožņaudza savu maziņo. Un, kad viņu atkal atņēma, māte iesaucās:

—   Ai, mans bērniņš, mans dārgumiņš, tāpat viņam jāmirst! Viņam nav ne tēva, ne mātes, ne jumta virs galvas, nedz jel vienas dzīvas dvēseles visā pasaulē!

—   Nebaidies, viņam būs, — sacīja krietnais mācītājs, — es gādāšu par viņu, kamēr vien pats būšu dzīvs.

Jums vajadzētu redzēt viņas seju tajā brīdī! Pateicība? Dievs, vai gan vārdos tā izsakāma? Vārdi ir tikai uz sienas vai audekla krāsota uguns bez kvēles un dzīvības. Viņas acīs dega dzīva liesma. Un šo savu skatienu viņa aiznesa līdzi debesīs, kur vieta patiesi dievišķiem dārgumiem.

XXXVI NODAĻA SADURSME TUMSĀ

Londona no verga viedokļa bija diezgan interesanta pilsēta. Pareizāk — tikai milzīgs ciems, vieni vienīgi dubļi un salmu jumti. Nebruģētās, līkumainās ielas peļķēs un dubļos. Paši londonieši — plīvojošu spalvu un plandošu skrandu, mirdzošu bruņu un pēdējo kankaru mudžeklis, kas juku jukām drūzmējās un klīda pa šīm ielām. Karalim Londonā bija pils, viņš varēja paskatīties uz to no ārpuses. Sis skats lika viņam nopūsties un, jā, pat nedaudz izlamāties naivajā, bērnišķajā sestā gadsimta stilā. Mēs redzējām bruņiniekus un augstmaņus, kurus mēs gan pazinām, bet viņi mūs mūsu netīrajās skrandās, jēlajās brūcēs un noberzumos — ne un nepazītu pat tad, ja mēs viņus sauktu vārdā, nedz arī apstātos kaut ko pateikt, jo likums neļāva runāt ar važās piekaltiem vergiem. Sendija dažu soļu attālumā pajāja man garām uz mūļa — droši vien mani meklēdama. Taču manu sirdi salauza cits skats, kad mēs, savas vecās barakas priekšā izdzīti, nolūkojāmies, kā dzīvu vāra eļļā naudas viltotāju. Protiet — es ieraudzīju avīžu zēnu, bet netiku viņam klāf! Atlika vienīgi mierinājums, ka Klarenss ir sveiks un vesels un turpina mūsu darbu. Un doma, ka itin drīz mēs atkal būsim kopā, pildīja mani ar līksmību.

Citu dienu es pamanīju vēl kaut ko, kas mani ļoti iepriecēja. Tas bija vads no vienas mājas bēniņiem uz otriem. Noteikti telegrāfs vai telefons. Ko gan es nebūtu atdevis par mazu šīs stieples gabaliņu! Tikai tā man trūka, lai īstenotu savu plānu! Es biju nolēmis kādu nakti atmūķēt savus un karaļa dzelžus, aizbāzt muti mūsu saimniekam, sasiet viņu, apmainīties ar viņu drēbēm, piekaut tā, ka ne miesīga māte viņu nepazītu, piekalt pie vergu važas, pasludināt šo vergu kolonnu par savu īpašumu, aizdzīt uz Kamelotu un …

Bet jūs jau tāpat varat iztēloties, cik dramatisku pārsteigumu es gatavoju karaļa galmam. Tas viss būtu iespējams, ja vien man izdotos sadabūt kādu tievu kriksīti tērauda, no kā iztaisīt mūķīzeri. Tad es mūsu ķēžu sagrabējušās atslēgas dabūtu vaļā jebkuru brīdi, kas man liktos parocīgāks. Bet man neveicās — nekas tamlīdzīgs pa ķērienam negadījās. Taču beidzot ilgi gaidītā iespēja radās.

Džentlmenis, kas veltīgi jau divas reizes bija nācis kaulēties cerībā mani lētāk nopirkt, atnāca atkal. Es nebūt necerēju kļūt par viņa īpašumu, jo no paša manas verdzības sākuma par mani prasīja pārmērīgu cenu, kas vienmēr izsauca tikai sašutumu vai ņirgāšanos; taču saimnieks stūrgalvīgi turējās pie tās — divdesmit divi dolāri. Viņš nenolaida ne centa. Par karaļa raženo augumu jūsmoja visi, toties karaliskā stāja nepatika nevienam, un viņu nevarēja pārdot — tāds vergs nevienam nebija vajadzīgs. Savas milzīgās cenas dēļ es jutos drošs, ka tā arī paliksim nešķirami. Nē, es patiesi necerēju piederēt augšminētajam džentlmenim, bet viņam piederēja kaut kas, ko savukārt es cerēju ar laiku iegūt savā īpašumā, ja viņš apciemotu mūs biežāk. Tā bija tērauda spraude ar garu adatu, kas saturēja uz krūtīm viņa apmetni. Vispār tādas spraudes viņam bija trīs. Divas reizes es pievīlos savās cerībās, jo viņš nepienāca man tik tuvu, lai es varētu droši rīkoties, nu man beidzot laimējās: es nozagu apakšējo spraudi, un, kad viņš zudumu pamanīja, tad nodomāja, ka pazaudējis spraudi pa ceļam.

īsu brīdi man bija lemts līksmoties, lai tūlīt jau prieka vietā nāktu bēdas. Jo, kad pirkums kārtējo reizi taisījās izjukt, saimnieks pēkšņi pārdomāja un teica vārdus, kas mūsdienīgā angļu valodā skanētu apmēram šādi:

—   Nu, tad es jums saku, ko es darīšu. Man apnicis abus šitos barot par pliku velti. Dodiet man divdesmit divus dolārus par šo vienu, otru es jums piesviedīšu klāt tāpat.

Karalim no sašutuma elpa aizrāvās. Viņš sāka rīstīties un mutuļot, bet saimnieks un pircējs runādamies gāja tālāk.

—   Lai tad tas skaitītos aizrunats.

—   Līdz rītdienai ap šo pašu stundu.

—  Tikmēr es došu jums galīgu atbildi, — džentlmenis sacīja un pazuda, saimnieks arī.

Man nebija viegli nomierināt saniknoto karali, tomēr es viņu nomierināju. To es panācu, iečukstēdams viņam ausi:

—  Viņš patiesi nedabūs ne graša par jūsu augstību, bet gluži citā veidā. Un par mani arī nedabūs. Jau šonakt mēs būsim brīvi.

—  Ā! Kā jel?

—  Ar šo te nozagto spraudi es vakara atmūķēšu atslēgas, un mēs nometīsim savas važas. Kad viņš pusdeviņos nāks pārbaudīt, mēs sagrābsim viņu, aizbāzīsim muti, pataisīsim zili melnu un agri no rīta iziesim no pilsētas kā šīs vergu karavānas īpašnieki.

Tas bija viss, ko es paspēju pateikt, bet karalis bija apburts un gandarīts. To vakaru mēs pacietīgi gaidījām, lai mūsu nelaimes biedri iemieg un apstiprina to ar parastajām skaņām, jo uz šiem nabaga radījumiem labāk bija nepaļauties. Noslēpumu vajadzēja paturēt pie sevis. Es apzinos, ka tovakar pirms aizmigšanas viņi nebūt ne- knosījās ilgāk kā citām reizēm. Taču man šķita, ka viņi nemūžam vairs nesāks krākt. Laikam ritot, es sāku uztraukties, ka mēs nepaspēsim sagatavoties, tāpēc pārsteidzīgi mēģināju atmūķēt atslēgas agrāk, kas noveda tikai pie liekas kavēšanās, jo katrs pieskāriens pļerkstošajām atslēgām uzrāva kādu no miega un tas grozīdamies pamodināja arī citus.

Beidzot es dabūju nost pēdējo no saviem dzelžiem un atkal biju brīvs cilvēks. Atviegloti uzelpojis, es sniedzos pēc karaļa važām. Par vēlu! Tur jau nāca iekšā saimnieks ar lākturi vienā rokā un smago bozi otrā. Es ieritinājos krācēju blāķī, lai noslēptu, cik vien iespējams, ka esmu brīvs no važām, taču pats modri vēroju saimnieku un biju gatavs mesties viņam virsū, tiklīdz viņš pienāks un nolieksies pār mani.

Bet viņš nepienāca. Viņš apstājās, izklaidīgi nolūkojās uz tumšo gulētāju mudžekli, acīmredzot domādams par kaut ko citu, tad viņš nolika lākturi un paspēra dažus soļus uz durvju pusi, un pēkšņi, pirms es attapos, ka viņš iet laukā, viņš jau bija ārā un aizvēris durvis.

— Ātrāk! — čukstēja karalis. — Dabū viņu atpakaļ!

Protams, tieši to vajadzēja darīt, es pielēcu kājās un metos viņam pakaļ. Bet, ak vai, tajos laikos vēl nepazina lampu, un nakts bija tumša. Taču pāris soļu atstatāk es sablenzu tumšu stāvu. Dažos lēcienos es viņu panācu, nogāzu zemē — un tad gāja vaļā! Mēs sitāmies, kāvāmies un lauzāmies tā, ka jau pēc brītiņa ap mums salasījās pūlis. Skatītāji līksmoja un dedzīgi mūs uzmundrināja, patiešām — viņi pārdzīvoja mūsu kautiņu tik karsti, it kā paši kautos, sirsnīgāk nemaz nebija iespējams. Pēkšņi kaut kur mUms aiz muguras sacēlās šausmīga brēka, daļa publikas metās skatīties, kas tur notiek. Tumsā iezvārojās lukturi — no visām pusēm tuvu un tālu skrēja sardze. Man pa muguru kāds ieblieza ar āvu, un es uzreiz sapratu, ko šis mājiens nozīmē. Es biju arestēts. Mans pretinieks arī. Bruņoti sargi no abām pusēm dzina mūs uz cietumu. Tavu nelaimi! Mans smalki izstrādātais plāns ar to pašu bija pagalam. Es mēģināju iztēloties, ko sacīs mans saimnieks, kad ieraudzīs, ka tas esmu es, kas viņam uzbrucis, un kas notiks, ja mūs ieslodzīs kopīgā telpā ar dauzoņām un sīkiem likuma pārkāpējiem, kā to parasti mēdza darīt, un kas varētu …

Tieši tad mans pretinieks pagriezās uz manu pusi, sarga laternas lāsumainā gaisma iekrita viņa sejā, un, dieva vārds, tas bija gluži svešs cilvēks!

XXXVII NODAĻA ŠAUSMĪGS STĀVOKLIS

Gulēt! Tas bija neiespējami. Tas jau tāpat būtu neiespējami šajā piebāztajā cietuma ūķī, kur bļaustījās, dziedāja un lamajās skrandainu vazaņķu bars. Bet galvenais, kāpēc par miegu vispār nebija ko sapņot, bija mana mokošā nepacietība tikt laukā no šīs vietas un noskaidrot, kas manas kļūmīgās neizdošanās dēļ noticis vergu barakās.

Nakts vilkās bezgalīgi, taču rīts beidzot pienāca. Pie tiesas es visu pateicu skaidri un gaiši. Sacīju, ka esmu vergs un piederu dižajam grāfam Gipam, kas vakar līdz ar tumsu ieradies Tabardas ciema viesnīcā viņpus upes un apmeties tur pārnakšņot, bet pēkšņi dīvainas un grūtas slimības piemeklēts. Es tad esmu ticis sūtīts uz pilsētu, lai ar steigu atvestu labāko ārstu, kādu vien varētu dabūt, un es, protams, esmu skrējis no visiem spēkiem, un nakts bijusi tumša, un es uzskrējis virsū šim te prastajam cilvēkam, kurš sagrābis mani aiz . rīkles un sācis kauties, jebšu es viņam teicu, kādā uzdevumā esmu sūtīts, un zvērināju viņu un lūdzu, manam saimniekam uz nāves gultas guļot.. .

Prastais cilvēks iesaucās, ka tie esot salti meli, un sāka stāstīt, kā es viņam uzbrucis un nogāzis gar zemi, neviena vārda nebilstot.

— Muti, puiš! — viņam uzsauca tiesnesis. — Ved viņu laukā uri uzšauj pāris reižu pa mīkstumiem, tad citkārt zinās, kā pret augstu kungu kalpiem cieņu turēt. Lasās!

Tad krietnā tiesa lūdza manu piedošanu un izteica cerību, ka visugaišais lords gan sapratīšot, ka neba tiesas

vainas dēļ tāda patvaļība notikusi. Nosolījies visu paskaidrot un vērst par labu, es gāju projām. Jāsaka, īstajā brīdī, jo viņš jau sāka man vaicāt, kāpēc es to visu neesot pateicis tūlīt, kad mani apcietināja. Es atbildēju, ka būtu to darījis, bet tobrīd neienācis prātā — un tas nu nebija melots —, jo tas negantnieks man uzbrucis tik negaidīti un piekāvis tik smagi, ka vai smadzenes izsitis no galvas, un tā tālāk un tā joprojām murminādams, līdz biju pa durvīm laukā.

Es negaidīju brokastis. Es steidzos, ko jaudāju, un drīz jau biju pie vergu barakām. Tukšs — visi projām. Tas ir, visi, izņemot vienu — pašu saimnieku. Viņa sašķaidītais līķis gulēja barakas vidū, un visapkārt bija redzamas šaušalīga kautiņa pēdas. Pie durvīm stāvēja rati ar rupju dēļu zārku, un kārtībnieki raudzīja daudzmaz pašķirt ziņkārīgo pūli, lai zārka nesēji tiek pie līķa.

Es izraudzījos kādu pietiekami zemas kārtas vīreli, kas varētu ielaisties sarunā ar tādu skrandaini kā mani, un apvaicājos, kas te noticis.

—   Te bija sešpadsmit vergu. Naktī viņi sadumpojās pret savu saimnieku, un veries nu pats, kā tas beidzies.

—   Beidzies, tad beidzies. Bet kā sācies?

—   Tas no vergu mutēm vien zināms. Stāsta, ka pats vērtīgākais no vergiem atsvabinājies no savām važām un aizbēdzis, kas gan šķiet ne bez burvestības spēkiem noticis, jo važu atslēgas izskatījušās itin kā pašas no sevis atsprāgušas vaļā, nekur tās nebijušas ne salauztas, ne citādi maitātas. Kad saimnieks atklāja savu zaudējumu, viņš kļuva 'traks no žēlabām un metās ar smago bozi uz vergiem, kas neļāvās un pārlauza viņam muguru, un sita viņu vienādi un otrādi, līdz kamēr viņš jo drīz bija pagalam.

—   Šausmīgi. Bet vergiem nu arī tiks, tiesa viņus nežēlos.

—   Ko nu par to, viņi ir jau notiesāti.

—  Jau notiesāti?

—   Domājies, nedēļas vajaga tik vienkāršu lietu iztiesāt? Ne stundas ceturksni tur nebija ko spriest.

—   Es patiešām nesaprotu, kā viņi tik īsā laikā varēja izdibināt vainīgos.

—   Izdibināt vainīgos? Vai jel viņiem tādi nieki rūpēja? Vergus notiesāja visus kopā. Neģi tu nezini likumu, kas, runā, vēl no romiešu laikiem mums palicis, — proti, ja vergs savu saimnieku nosit, tad visiem tā saimnieka vergiem jāmirst.

—   Patiešām. Biju aizmirsis. Un kad viņiem jāmirst?

—       It kā pēc divdesmit četrām stundām, taču daži runā, ka vēl kādas dienas pagaidīšot, ja iztrūkstošais tikām nebūtu noķerts.

Iztrūkstošais? Man uzreiz kļuva neomulīgi.

—   Domā, viņu atradīs?

—       Nepaspēs ne saule norietēt, kad rokā būs. Viņu meklē visās malās. Sargi stāv pie pilsētas vārtiem, klāt viņiem vergi, kas izbēgušo pazīst, un neviens no pilsētas laukā netiek, kamēr nav pārbaudīts.

—       Nez vai varētu paskatīties uz to māju, kur viņi ieslodzīti?

—       No ārpuses — kalab ne? No iekšpuses — neģi pats gribēsi?

Es pavaicāju cietuma adresi un gāju projām.

Pirmajā vecu drēbju bodītē, kas nomaļā ieliņā pagadījās man pa ceļam, es nopirku īsti pamatīgas matroža drānas, brauc kaut uz ziemeļu jūrām, un nosēju vaigu ar lielu lakatu, sacīdams, ka man apsāpējušies zobi. Tā man izdevās noslēpt nejaukākos zilumus. Tā bija liela pārvērtība. Es vairs neizskatījos pēc agrākā verga. Tad es gāju meklēt telegrāfa vadu, atradu to un, vadam sekojot,_ ari slepeno telegrāfa staciju. Tā bija ierīkota maza skārņa dibenistabiņā — kas nozīmēja, ka telegrāfisko sakaru bizness diez ko vis nezēla. Dežurants, jauns puika, snauda pie galdiņa. Es aizslēdzu durvis un atslēgu iebāzu kabatā. Tas nobiedēja zeņķi. Viņš jau taisījās bļaut, bet es teicu:

—       Tikai bez trokšņa! Ja tu pletīsi muti vaļā, būsi beigts uz vietas. Pie aparāta! Žiglāk! Savieno mani ar Kamelotu!

—       Tu liec man brīnoties. Neģi prasts jūrnieks ko par šīm lietām zināt varētu?

—       Izsauc Kamelotu! Ar mani nav joki. Izsauc Kamelotu vai nost no aparāta, es pats tikšu galā.

—  Kā — pats?

—  Tā — pats. Beidz pļāpāt! Dod pili!

Viņš ķērās pie darba.

—   Un tagad paprasi pie aparāta Klarensu.

—   Kādu Klarensu?

—   Nav tava darīšana, kādu Klarensu. Atbilde būs.

Viņš darīja, kā vēlēts. Mēs gaidījām piecas nervus plosošas minūtes, desmit minūtes — cik bezgalīgi garas tās likās! — tad virknējas signāli, kas man bija tikpat labi pazīstami ka cilvēka balss, jo Klarenss taču bija mans audzēknis.

—   Nu, puika, lasies nost! Manu roku varētu pazīt, tāpēc izsaukt bija drošāk tev, bet tālāk tikšu galā es pats.

Viņš atbrīvoja vietu un ausis vien spicēja, gaidīdams, kas nu būs, taču velti. Es lietoju šifru. Netērēdams laiku laipnību apmaiņai ar Klarensu, es tūlīt ķēros pie lietas un paziņoju:

—   Karalis ir šeit un briesmās. Mēs esam saķerti un atgādāti šurp kā vergi. Mums nav nekādu iespēju pierādīt, kas mēs esam, un manā situācijā vispār nav pat ko mēģināt. Telegrafē uz šejienes pili, lai mani nenotur par blēdi.

Viņš atbildēja tūlīt:

—   Viņi tur pilī nezina, ka tāds telegrāfs vispār ir pasaulē, jo Londonas līnija nule ievilkta. Labāk neriskēt. Viņi liks jūs pakārt. Izdomā kaut ko citu.

Liks mūs pakārt! Viņam nebija ne jausmas, cik šie vārdi tuvu patiesībai. Bet kā es tik ātri varēju izdomāt kaut ko citu? Pēkšņi man iešāvās prātā doma — un es teicu:

—   Sūti šurp piecsimt labāko bruņinieku ar seru Lanselotu priekšgalā, dari to bez kavēšanās. Lai viņi jāj iekšā pa dienvidrietumu vārtiem un skatās pēc vīra ar baltu saiti ap labo roku.

Atbilde bija īsa un skaidra:

—   Pusstundas laikā viņi būs izjājuši.

—   Labi, Klarens, un tagad pasaki šim te zellim, ka esmu tavs draugs, kas spiests slēpties, tāpēc lai viņš ir kluss kā kaps un nevienam neizpļāpājas par manu vizīti.

Aparāts sāka runāt ar dežurantu, un es steidzos projām. Es aprēķināju laiku. Pēc pusstundas būs deviņi. Bruņinieki un zirgi smagās bruņās nevar auļot diez cik ātri. Viņi, protams, darīs, ko spēs, un, tā kā ceļi patlaban ir sausi, nav ne dubļu, ne sniega, tad varbūt izspiedīs savas septiņas jūdzes stundā; pa ceļam viņiem pāris reižu vajadzēs mainīt zirgus; viņi būs klāt ap sešiem vai mazliet vēlāk, tātad pietiekami gaišā novakarē; viņi redzēs balto saiti, ko es būšu apsējis ap labo roku, un tad es pārņemšu komandu. Mēs aplenksim cietumu, ieņemsim to, un karalis būs brīvs. Tas būs pietiekami košs un gleznains skats, grozi, kā gribi, kaut gan no tīri teatrāla viedokļa man labāk patiktos pats dienasvidus.

Tikmēr, lai neatstātu nevienu iespēju neizmantotu, es nolēmu uzmeklēt kādus cilvēkus, kas man pazīstami no agrākiem laikiem, un nosaukt sevi īstā vārdā. Tā mēs ar karali varētu izkļūt no ķezas arī bez bruņiniekiem. Bet rīkoties vajadzēja piesardzīgi, jo tas bija milzu risks. Vispirms vajadzēja pārģērbties greznās drānās un nebūtne vienā paņēmienā. Nē, to vajadzēja darīt pakāpeniski, pērkot uzvalku pēc uzvalka veikalos, kas atrodas pēc iespējas tālu cits no cita, ar katru reizi iegādājot kādu smalkāku apģērba gabalu, līdz beidzot es būtu tērpies viscaur zīdā un samtā, kā iecerēts. Ar tādu apņemšanos es sāku.

Bet mans plāns izgāzās, ka nebija ko redzēt. Jau aiz pirmā ielas stūra es uzdūros vergam, kas, sardzes vīra pavadīts, okšķerēja pa pilsētu. Es tajā brīdī klepoju — un viņš uzmeta man pēkšņu skatienu, no kura man asinis sastinga dzīslās. Bija skaidrs, ka šo klepu viņš pazina un atcerējās. Es žigli iemetos veikalā un lēnām virzījos gar leti, it kā skatīdamies, ko pirkt, bet ar acs kaktiņu raudzījos ārā. Tie abi bija apstājušies,' kaut ko apsprieda un lūkojās iekšā. Es nolēmu iziet pa sētas durvīm, ja tādas vispār bija, un pavaicāju veikala saimniecei, kā es varētu iziet sētā un paskatīties, vai tur nav paslēpies izbēgušais vergs, kam, manuprāt, tepat tuvumā.vajadzētu būt; es sacīju, ka esmu pārģērbts sardzes virsnieks un ka mans pārinieks ar vienu no sava saimnieka slepkavām patlaban stāv tur uz ielas, un vai viņa nebūtu tik laipna un neizietu, un nepasacītu viņiem, ka nevajag gaidīt, bet steigties apkārt veikalam, lai būtu no tās puses jau priekšā, kad es izdzīšu ļaundari no sētas.

Saimniece dega nepacietībā redzēt kādu no slavenajiem slepkavām un skrēja izpildīt manu uzdevumu. Es izslīdēju pa otrām durvīm, noslēdzu tās, iebāzu atslēgu kabatā un, klusībā smiedamies, vienā mierā gāju projām.

Tātad projām es biju, bet atkal tikai sev par postu, atkal es biju nošāvis buku! Pat divus. Bija tik daudz iespēju ar kādu vienkāršu, bet ticamu atrunu apmānīt šo sardzes vīru, bet nē — man vajadzēja taisīt teātri, tas nu reiz ir viens no mana rakstura brēcošākajiem trūkumiem. Es savā iecerē balstījos uz pieņēmumu, ko šim virsniekam, cilvēkam būdamam, loģiski vajadzētu darīt, un kārtējo reizi aizmirsu, ka cilvēki laiku pa laikam dara taisni to, ko viņiem loģiski nevajadzētu darīt. Dabiskā rīcība no šī virsnieka puses būtu mesties man pakaļ, atdurties pret biezajām,

kārtīgi noslēgtajām ozolkoka durvīm, lauzt tās vaļā, un, kamēr viņi tiktu galā ar durvīm, es jau sen būtu gabalā, mainītu pa veikaliem savas drānas uz arvien lepnākām, līdz būtu apģērbts tik bagāti, ka mans tērps sargātu mani no Britānijas likumu pakalpiņiem drošāk par viscēlākajiem tikumiem un šķīstāko nevainību. Taču virsnieks nerīkojās loģiski, virsnieks, burtiski, sekoja manam pado-' mam. Un, kad es dziļā omulībā un sajūsmā par savu gudrību iznācu no aklās ieliņas, tad turpat uz stūra iesoļoju tieši viņa roku dzelžos. Es nezināju, ka ieliņa beidzas strupceļā, — bet arī tas nav attaisnojums manai muļķībai. Ierakstiet to manā peļņas un zaudējumu kontā, jā, tieši zaudējumu.

Protams, es sašutu un zvērēju, ka nupat esmu nokāpis krastā pēc tāla jūras brauciena un tā tālāk, vienīgi lai redzētu, vai man neizdosies apmānīt vergu. Neizdevās. Viņš mani pazina. Tad es pārmetu viņam nodevību. Viņš likās drīzāk izbrīnīts nekā aizskarts. Viņš iepleta acis un teica:

—   Lai es tevi būtu palaidis vaļā nepakārtu, kur mūs visus citus tevislab pakārs? Ej tu!

Tik vien viņiem bija valodas kā «ej tu!», «smiekli nāk» vai «tas man patīk!». Ērmīga izrunāšanās.

Taču sava taisnība viņam bija, es vairāk neteicu neko. Ja nelaimei ar runāšanu nevar līdzēt, tad kāda jēga runāt? Tas nav manā dabā. Es tikai piebildu:

—   Tevi nepakārs. Un nevienu no mums arī.

Abi vīri iesmējās, un vergs sacīja:

—  Agrāk tu nešķities muļķis esam. Būtu paturējis savu gudra vīra slavu, ilgi tāpat nav palicis to glabāt.

—   Es gan ceru, ka ilgi. Vēl nepienāks rīts, kad mēs jau būsim laukā no cietuma un varēsim iet, kur gribam.

Asprātīgais virsnieks novilka ar īkšķi pa rīkli un aiz kreisās auss, nogrudzinājās un teica:

—   No cietuma gan laukā, tur tev tiesa. Un, ka tā elles valdnieka pazemes valstībā varēsit staigāt, kur vien gribas, arī tiesa.

Es savaldījos un nevērīgi izmetu:

—  Jūs laikam patiešām domājat, ka mūs pēc dienas vai divām pakārs?

—   Pirms brīža vēl nedomāju, taču tagad visnotulīm.

—   Tātad jūs savas domas esat mainījis?

—   Itin tā. Pirmīt tikai domāju, tagad cieši zinu.

Es ļaunā priekā apvaicājos:

—  O, visugudrais likuma kalps, vai tev nelabpatiktos pateikt arī mums, ko tu tik cieši zini?

—   To, ka jūs visus pakārs šo pašu pēcpusdienu. Aha! Trāpīja zem īkstīm, ko? Atspiedies pret mani!

Man patiešām vajadzēja pret kādu atbalstīties. Mani bruņinieki nepaspēs. Viņi ieradīsies vismaz trīs stundas par vēlu. Neviens vairs neglābs Anglijas karali, nedz mani, kas būtu bijis daudz svarīgāk. Daudz svarīgāk ne tikai man, bet nācijai — vienīgajai tautai pasaulē, kas patlaban plauka civilizācijas ziedā. Man kļuva nelabi. Es vairs neteicu neko, te nebija ko sacīt. Es zināju, ko šis vīrs bija domājis: proti, tiklīdz izbēgušais vergs būs noķerts, soda novilcināšana atkritīs un visus pakārs jau šodien. Un izbēgušais vergs bija noķerts.

XXXVIII NODAĻA SERS LANSELOTS UN BRUŅINIEKI TRAUC PALĪGA

Ap četriem pēc pusdienas. Darbības vieta — aiz pilsētas mūriem. Svaigs, patīkams dzestrums un dzirkstoša saule — tāda diena, kad gribas dzīvot, nevis mirt. Pūlis bija milzīgs un pletās plašumā, taču mums, piecpadsmit nabaga velniem, tajā nebija neviena drauga. Sī apziņa sāpēja, groziet, kā gribat. Te nu mēs sēdējām uz sava augstā ešafota, izlikti par mērķi visa šī ļaunā bara naidam un ņirdzībai. Mūsu pakāršanai vajadzēja kalpot par izpriecu. Augstmaņiem un muižniecībai bija uzcelta ērta, plaša tribīne, tur nu viņi sēdēja jo kuplā skaitā ar savām dāmām. Daudzus no viņiem mēs pazinām.

Pēkšņu un negaidītu līksmību pūlim sagādāja karalis. Kad mums noņēma važas, viņš savās fantastiskajās skrandās un līdz galīgai nepazīšanai sadauzītu seju pielēca kājās, pasludināja, ka ir Arturs, Britānijas valdnieks, un draudēja ar briesmīgu nāvi un izrēķināšanos visiem šeit klātesošiem, ja kaut matiņš nokritīs no viņa svaidītās galvas. Viņš sarāvās no pārsteiguma, kad par atbildi nodārdēja pūļa smiekli. Ievainots savā cieņā — viņš noslēdzās klusēšanā, lai gan pūlis lūdza runāt vien tālāk un izaicināja viņu, bļaujot kaķu balsīs, urjavājot un skubinot:

— Lai viņš runā! Vārdu karalim! Lai runā karalis! Viņa zemīgie pavalstnieki slāpst un salkst pēc ķēnišķīgām gudrībām no Viņa Skrandainības mutes!

Bet tas bija veltīgi. Viņš saslējās visā savā majestātiskumā un mēmi stāvēja pret ņirgu un apvainojumu viesuli. Un savā ziņā bija patiesi dižens. Es izklaidīgi noņēmu savu balto pārsēju un aptinu ap labās rokas piedurkni. To pamanījis, pūlis uzklupa man. Viņi klaigāja:

—   Patiesi kā šis jūrnieks ir viņa ministrs, paraugieties uz amata zīmi ap roku!

Es ļāvu viņiem izbļaustīties līdz apnikumam, tad teicu:

—  Jā, es esmu viņa ministrs, Saimnieks. Un rīt jūs dzirdēsit no Kamelotas, kas …

Tālāk es netiku. Mani vārdi noslīka pūļa ņirgās. Bet pēkšņi klaigāšana aprāvās, jo sakustējās šerifi un viņu svīta savos amata tērpos, un tas nozīmēja, ka sāksies soda izpildīšana. Klusumā tika pavēstīts par mūsu noziegumu, nolasīts nāves spriedums, tad visi atsedza galvas un priesteris noskaitīja lūgšanu.

Pirmajam vergam aizsēja acis, bende nolaida cilpu. Gar ešafotu stiepās lielceļš, mēs bijām vienā pusē,, skatītāju pūlis viļņojās otrā, — gluds, līdzens ceļš, ko policija turēja tukšu; cik brīnišķīgi būtu ieraudzīt pa to auļojam manus piecsimt jātniekus! Bet tas diemžēl nekādi nebija iespējams. Es nenolaidu acis no tālumā stīdzošā baltā ceļa -— ne vēsts no zirgiem un bruņiniekiem.

Ar vienu rāvienu vergs bija parauts gaisā un raustījās cilpā, pretīgi kūļādamies, jo rokas un kājas netika sasietas.

Nolaidās otra cilpa, un tajā sāka raustīties nākošais vergs.

Pēc minūtes jau gaisā locījās trešais. Tas bija drausmīgi. Es uz mirkli novērsos, un, kad atskatījos, karaļa man blakus vairs nebija. Viņam sēja ciet acis! Es biju paralizēts, es nevarēju ne pakustēties, ne elpot, mana mēle bija pārvērtusies akmenī. Tikmēr viņam acis bija aizsietas — un viņu nostādīja zem cilpas. Es nespēju izrauties no sava sastinguma. Bet, kad es redzēju cilpu jau karalim kaklā, es pielēcu kājās pēkšņā spēku uzplūdā, metos glābt un vienlaikus paraudzījos uz lielceļu. Dieva vārds! Tur jau viņi brāzās — piecsimt bruņās kaltu vīru uz divriteņiem!

Tas bija krāšņākais skats, kāds jebkad redzēts. Dievs, kā plandīja viņu bruņu cepuru spalvas, kā laistījās un zvēroja saule bezgalīgi plūstošo riteņu spožajos spieķos!

Es pamāju ar labo roku, sers Lanselots ieraudzīja balto lentu un drāzās šurp. Es norāvu karalim cilpu un pārsēju no acīm un kliedzu:

—  Uz ceļiem, neģēļi, visi kā viens un godiniet karali! Kas paliks kājās, vakariņas ieturēs ellē!

Tik augstā stilā es runāju vienmēr, kad gatavoju efektīgu skatu. Un tur bija ko redzēt, kad Lanselots un viņa puiši metās uz ešafotu un nolidināja šerifus ar visiem viņu palīgiem uz galvas pūlī. Un cik patīkami bija noskatīties uz šo baru, kas nu, ceļos krizdami, lūdza žēlastību no karaļa, kuru nupat vēl bija apbēruši ar ņirgām un apvainojumiem! Un, kad viņš savās skrandās stāvēja ešafota malā un pieņēma suminājumus, es biju spiests atzīt, ka ir tomēr kāda īpaša diženība karaļa stājā un iznesībā.

Jutos ārkārtīgi apmierināts. Visa šī situācija kopumā izrādījās par vienu no grandiozākajiem efektiem, kādus man jebkad izdevies panākt.

Un pēkšņi manā priekšā nostājās Klarenss — pats personiski! Viņš pamirkšķināja un teica gluži kā īsts manu laiku jeņķis:

—   Mēle balta, vecais? Ko? Es zināju, ka tas tev patiks, uz galvošanu. Mēs ar čaļiem jau sen pa kluso vingrinājāmies riteņbraukšanā, nebija tikai gadījuma parādīt, ko mēs varam.

XXXIX NODAĻA JEŅĶA TURNĪRS AR BRUŅINIEKIEM

Atkal mājās, Kamelotā. Un jau nākamajā vai aiznākamajā rītā es uz sava brokastu galda blakus šķīvītim atradu vēl miklu — nupat kā no spiestuves laikrakstu. Es uzšķīru sludinājumu slejas, zinot, ka atradīšu kaut ko, kas zīmēsies personiski uz mani. Tā arī izrādījās:

De par le roix

DE PAR LE ROI. Klarensa redakcijas raksts šajā sakarībā izsacījās:

Kā lasītājam, mūsu sludinājumus lasīdamam, jau laicīgi zināms tapis, sabiedrībai par iepriecinājumu līdz šim nepieredzēts turnīrs notiksies. Cīnītāju vārdi ir par ķīlu, ka garlaicīgi nebūs. Biješu kase trīspadesmitā datumā ap pusdienas laiku atvērta taps; ieeja 3 centi, rezervēti sēdekļi 5 centi; ienākumi vājnīcu fondam nodoti taps. Klāt būs karaļPāris un viss galms. Sos izņemot, kā arīdzan presi un garīdzniecību, brīvbiļešu skaits strikti ierobežots. Tālab brīdinām biļetes no spekulantiem neiegādāties, lai pie iekšā- laišanas tās nederīgas neizrādītos. Visi pazīst un cienī Saimnieku, visi pazīst un cienī seru Sagramoru, nāksim skatīties un novēlēsim zēniem krietnu izkaušanos.' Tiklab neaizmirsīsim, ka ienākumi labdarīgiem mērķiem atvēlēti top, kas savu palīdzīgu roku jebkuram cietošam pretī sniedz, lai kāds nebūtu viņa dzimums, bagātība, tautība vai ādas krāsa, vienīgā labdarība uz zemes, kas pēc tavas politiskas vai reliģiskas pārliecības netaujā, bet saka: «Raugi, te plūst avots, pieliec savu galvu un dzer!» Tad pieliksim arī mēs savu roku svētīgam darbam! Ņemsim savus riekstus un bon- bongas un līksmu prātu pulcēsimies turnīrā. Pīrāgi taps pārdoti uz vietas, tiklab asi akmeņi minēto pīrāgu skaldīšanai; gādāts par augsta labuma cirkus limonādi — trīs pilieni citrona sulas uz mucu ūdens.

N. B. Sis būs pirmais turnīrs, kur pēc jauna likuma ikviens dalībnieks to ieroci izvēlēties drīkst, kas viņam parocīgāks šķiet. Neatstājiet to nepamanītu!

Nepagāja ne rīta cēliens, kad visā Britānijā vairs nerunāja ne par ko citu kā vien par mūsu divkauju. Citi temati savā galējā nenozīmībā pagaisa no ļaužu prātiem, nevienu tie neinteresēja. Un ne jau tāpēc, ka turnīrs pats par sevi liktos kaut kas sevišķs, ne tāpēc, ka sers Sagramors būtu atradis Svēto Grālu, jo viņš to kārtējo reizi nebija atradis; ne tāpēc, ka divkaujā piedalījās tūdaļ pēc karaļa augstākais valsts dižvīrs, nebūt ne, tās bija gluži parastas lietas. Ārkārtīgajai interesei par gaidāmo turnīru bija cits — svarīgāks iemesls. Protiet, visai tautai bija zināms, ka tas nebūs duelis starp diviem cilvēkiem šī vārda dabiskajā nozīmē, bet duelis starp diviem vareniem burvjiem, ne muskuļu, bet prātu sadursme, ne cilvēcīgu izmaņu, bet pārcilvēcisku spēku un burvju mākslu cīņa — izšķirošā cīņa, kas pierādīs, kurš no abiem sava laikmeta lielākajiem burvjiem ir neapstrīdami pārākais. Visi saprata, ka ari pašu slavenāko bruņinieku uzstāšanos arēnā ar mūsu izrādi nebūtu vērts ne salīdzināt, tā būtu tīrā bērnu spēle pret mistisko un drausmo dievu kauju. Jā, visa pasaule zināja, ka patiesībā tā būs divkauja starp Merlinu un mani, viņa burvju spēka pārbaudīšana pret manējo. Tāpat bija zināms, ka Merlins būries dienām un naktīm, lai piešķirtu pārdabisku asumu un izturību sera Sagramora ieročiem un bruņām, un ka Merlins no gaisa gariem dabūjis viņam caurspīdīgu burvju šķidrautu, kas darīs šķidrauta nēsātāju neredzamu viņa pretiniekam, toties atstās redzamu visiem pārējiem. Pret seru Sagramoru, tā bruņotu un nodrošinātu, neko neiespēšot ne tūkstotis bruņinieku, kā arī jebkura no Merlinam zināmām burvestībām būšot bezspēcīga. Sie fakti bija neapšaubāmi, par to ticamību nebija ne runas. Palika tikai viens jautājums: vai tomēr nepastāvēja kāda Merlinam nezināma burvestība, kas darītu sera Sagramora šķidrautu caurredzamu manām acīm un viņa apburto bruņu kreklu pāršķeļamu maniem ieročiem? Tas varēja atklāties tikai kaujas arēnā. Līdz tam atlika vienīgi dzīvot gaidās un neziņā.

Tātad visi bija pārliecināti, ka uz spēles likts kaut kas izšķirīgs, un taisnība vien bija, tomēr izšķirties vajadzēja kaut kam citam, kas viņiem neienāca ne prātā. Uz spēles bija klejojošās bruņniecības dzīvība un nāve. Viņi nemaldījās arī, celdami mani čempiona godā, taču es nebiju vis vulgārās melnās maģijas čempions, bet skaidra, jebkurai sentimentalitātei sveša vesela saprāta čempions. Es devos cīņā iznīcināt klejojošo bruņniecību vai krist tai par upuri.

Lai cik plašas būtu skatītāju tribīnes, vienpadsmitā datumā desmitos no rīta tur nebija nevienas brīvas vietiņas. Gigantiskā goda tribīne viļņoja karogos, vimpeļos un gobelēnos, to pildīja vairāki akri nenozīmīgu sīku karaļu, viņu svītu un britu aristokrātijas ar mūsu pašu karalisko bandu priekšgalā, un ikviens no viņiem savos zīdos un samtos zvēroja kā saules stars stikla šķautnē, neko līdzīgu es savu mūžu nebiju redzējis, ja nu vienīgi ziemeļblāzmas un saulrieta kauju Misisipi augštecē. Milzīgā, karogos un košās teltīs mirdzošā bruņinieku apmetne laukuma viņā galā ar sastingušu sargkareivi un spožu izaicinājuma vairogu pie katras telts ieejas bija otrs ievērības cienīgais skats. Jo, redzat, te bija sapulcējušies visi bruņinieki, kam vien piemita kaut cik godkāres un savas kārtas apziņas, nevienam nebija noslēpums, kā es izturos pret viņu ordeni, un tagad viņiem pavērās iespēja mani pārmācīt. Ja es uzvarētu seru Sagramoru, katram pēc kārtas būtu tiesības izaicināt mani uz divkauju, kamēr vien man labpatiktos izaicinājumus pieņemt.

Laukuma šajā galā bija tikai divas teltis — viena man, otra maniem kalpotājiem. Noliktajā stundā karalis deva zīmi — un priekšā iznāca heroldi savos košajos uzpletņos un svinīgi izsludināja divkaujas sākumu, dalībnieku vārdus, un pavēstīja ķildas iemeslus. Pēc īsas pauzes spalgi nopūta taures, aicinot mūs arēnā. Pūlis aizturēja elpu, ik seja iedegās nepacietīgā ziņkārē.

No savas telts izjāja sers Sagramors, impozants tērauda tornis, stalts un stīvs ar statnī iestiprinātu milzu šķēpu, ko pieturēja viņa dzelžotā roka; viņa varenā zirga galva un krūtis arī bija viscaur tēraudā kaltas, krāšņais pārsegs plandījās līdz pat zemei — tas bija cildens skats! Pūlis apsveica viņu ar sajūsmas un uzmundrinājuma auriem.

Un tad parādījos es. Bet gaviles es neizpelnījos. Uz mirkli iestājās pat dziļš, visai izteiksmīgs klusums, tad šo ļaužu jūru pāršalca smieklu vilnis, ko gan uzreiz pārtrauca brīdinošs taures pūtiens. Es biju vienkāršā un ērtā vingrotāja tērpā — pieguļošā miesas krāsas triko no kakla līdz pēdu galiem ar gaišzila zīda kruzuļiem ap gurniem; galva man bija kaila. Mans zirgs augumā nebija lielāks par vidēju, toties možs un kustīgs, viss vienās muskuļu stiegrās un straujš kā kurtu suns. Zirga āda mirgoja kā zīds, ari viņš bija kails, kā no ķēves miesām nācis, ja neskaita seglus un iemauktus.

Tērauda tornis uz savas greznās vatētās gultassegas smagās, bet graciozās piruetēs virzījās uz mūsu pusi, mēs ar zirdziņu arī paspērām dažus vieglus soļus pretī. Mēs apstājāmies; tornis sveicināja, es atbildēju, tad mēs ap- griezāmies un plecu pie pleca jājām uz lielo ložu paklanīties mūsu karalim un karalienei. Karaliene iesaucās:

— Vai dieviņ, ser Saimniek, patiesi tu grasies bez zobena un bruņām un gluži pliks .. .

Taču karalis aprāva viņu un dažos pieklājīgos teikumos lika viņai saprast, ka tā nav viņas darīšana. Atkal nopūta taures, mēs izšķīrāmies, aizjājām katrs uz savu laukuma galu un nostājāmies kaujas gatavībā. Nu bija pienākusi Merlina kārta, viņš uzmeta seram Sagramoram smalku, caurspīdīgu plīvuru, tādējādi pārvērzdams krietno bruņinieku Hamleta tēva rēgā; karalis deva zīmi, taures nobrēcās, sers Sagramors nolieca pīķi un jau nākamajā brīdī, zemei pērkonīgi dimdot un Merlina plīvuram gaisā plandoties, nesās pāri laukumam — un es izšāvos viņam pretī kā bulta no loka, ausīdamies un tēlodams, ka pretinieka tuvošanos es gan dzirdu, bet viņu pašu neredzu. Visa skatītāju masa uzgavilēja manam pretiniekam, un tikai viena vienīga balss varonīgi uzsauca man:

— Žmiedz viņu, kārnais Džim!

Es varēju saderēt, uz ko gribat, ka balss, tāpat kā žargons, piederēja Kjarensam. Kad milzīgā pīķa smaile bija vairs tikai kāda pusotra jarda atstatumā no manām krūtīm, es bez mazākās piepūles parāvu savu zirgu sāņus, un lielais bruņinieks tukšā aizsvempās mums garām. Šoreiz es izpelnījos kuplus aplausus. Mēs apgriezāmies, pievilkām pavadu un atkal jājām viens otram pretī. Un atkal garš deguns bruņiniekam, bet aplausi man. Vēlreiz mēs atkārtojām to pašu manevru, un sacēlās tāds aplausu viesulis, ka sers Sagramors zaudēja pacietību un ķērās pie citas taktikas, nu viņš sāka dzīties man pakaļ. Tur viņam nebija vairs galīgi nekādu izredžu, visas priekšrocības izrādījās manā pusē; jebkurā brīdī es vienkārši parāvu savu zirgu nost no viņa ceļa un reiz pat, aizmugurē izrādījies, uzplikšķi- nāju viņam pa plecu. Beidzot vajāšanu pārņēmu es, un pēc tam, lai kā viņš negrozītos un nepūlētos, viņš man aiz muguras nekādi netika — savu kārtējo manevru beidzis, viņš bija un bija atkal man priekšā. Tāpēc viņš atmeta ar roku veltīgajiem pūliņiem un aizjāja uz savu laukuma galu. Protams, garastāvoklis viņam ar to pašu bija samaitājies, viņš nolamāja mani, un man tad arī reiz pietika. Es nocēlu no seglu raga laso rituli un saņēmu to labajā rokā. Nu gan jums vajadzēja redzēt, kā viņš gāzās man virsū! Acis viņam bija asiņu pielijušas, un jokus dzīt viņš vairs netaisījās. Es mierīgi sēdēju zirgā, un laso cilpa meta platus lokus pār manu galvu, — kad viņš bija krietni ieskrējies, es pajājos mazliet pretī; kad atstatums starp mums bija vairs tikai kādas četrdesmit pēdas, es palaidu laso čūskas gredzenus, pašāvos sānis, apsviedu savu krietni dresēto lopiņu un apturēju tā, ka viņš ar visām četrām kājām augšus ieauga zemē. Jau nākošajā brīdī virve nostiepās un sers Sagramors izsprāga no segliem! Ka es jums saku, tā bija sensācija!

Vislielākā piekrišana pasaulē neapšaubāmi ir jaunumiem. Sie cilvēki nekad nebija redzējuši kovboju paņēmienus^ un tagad sprāga vai no ādas laukā aiz sajūsmas. No visām pusēm skanēja kliedzieni:

— Bis! Bis!

Es nobrīnījos, kur viņi šo vārdu ņēmuši, bet man nebija laika filoloģiskiem apcerējumiem, jo viss bruņniecības pūznis nu bija spārnos, un man vajadzēja būt gatavam uz pamatīgu nostrādāšanos. Kad sers Sagramors bija izvilkts no mana laso cilpas un aizgādāts uz savu telti, es satinu virvi ritulī, ieņēmu pozīciju un sāku atkal griezt lokus gaisā. Es droši zināju, ka man vajadzēs laist to darbā, tiklīdz seram Sagramoram būs radies sekotājs, un dedzīgu kandidātu bija tik daudz, ka ilgu laiku tas neprasīs. Protams, viņi uz karstām pēdām izvēlēja nākamo — seru Hervisu Derevelu.

Bzz! Viņš uzbrāza kā ugunsgrēks; es izvairījos, viņš aizplanda garām ar manu astru cilpu kaklā, un pēc sekundes viņa segli jau bija tukši.

Pūlis gavilēdams prasīja to atkārtot vēl, vēl un vēlreiz. Kad es biju izrāvis ar saknēm jau piekto, dzelzsbikši sāka apjaust, ka stāvoklis kļuvis draudīgs, viņi salasījās bariņā un apspriedās. Izlēma viņi vienīgi to, ka nu pienācis laiks mest etiķeti pie malas un sūtīt pret mani savus dižākos un labākos. Taču es satricināju viņu mazo pasaulīti pašos pamatos, tūlīt izraudams no segliem seru Lamoranu no Gallijas un pēc viņa — seru Galahadu. Kā redzat, viņiem vairs atlika tikai viens — izspēlēt savu stiprāko trumpi — sūtīt pret mani visudiženāko no dižajiem, visuvarenāko no varenajiem, pašu lielo seru Lanselotu.

Vai biju lepns? Domāju gan. Tur, lūk, sēdēja Arturs, Britānijas karalis, tur sēdēja Džinevra, jā, un kur tad vēl veselas ciltis sīku provinces karaļu un karalīšu; un tā plašā telšu pilsēta, kas tur bija izplētusies tikai manis dēļ ar daudzu zemju slavenāko bruņinieku standartiem, ar visā kristīgajā pasaulē daudzinātajiem Apaļā Galda bruņiniekiem, nu sūtīja pret mani pašu sava spožā izplatījuma sauli, uz kuru vērsās dievināšanas pilni acu tūkstoši, — un visam šim mirdzumam pretī droši un noteikti stāvēju es viens pats. Manās domās nozibēja kādas dārgas telefona meitenes tēls no Vesthartfordas, un es vēlējos, kaut viņa mani redzētu šajā brīdī. Un tūlīt pat jau man pretī viesuļvētras ātrumā brāzās Neuzvaramais — greznie skatītāji pielēca kājās un izstiepa kaklus — liktenīgie laso loki savērpās gaisā, un neviens nepaspēja ne acis nomirkšķināt, kad es jau vilku seru Lanselotu uz muguras pāri arēnai un metu gaisa skūpstus balti plīvojošu mutautiņu bangām un pērkonīgu aplausu negaisam, kas mani sveicināja.

Uzvaras gavilēs reibdams, es satinu savu laso, pakāru to uz seglu raga un sacīju sev: «Sakāve ir galīga, klejojošā bruņniecība mirusi, neviens vairs neuzdrīkstēsies stāties man pretī.» Un iedomājieties manu pārsteigumu — tiklab skatītāju pārsteigumu ari —, kad atkal noskanēja taures pūtiens, aicinot mani uz cīņu ar nākamo pretinieku! Te kaut kas slēpās, par to man nebija ne mazāko šaubu. Tūlīt pat es pamanīju Merlinu paslīdam man garām un ieraudzīju, ka mana laso vairs nav. Kas cits, ja ne vecais blēdis, roku veiklībā nepārspējamais, bija to nozadzis un paslēpis zem sava talāra!

Taure nopūta vēlreiz. Es pacēlu acis un ieraudzīju atkal seru Sagramoru, kurš nu bija atputekļots un glīti pārklāts ar burvju plīvuru. Es laidu zirgu rikšos viņam pretī, izlikdamies, ka neredzu un mēģinu noteikt viņa atrašanās vietu pēc pakavu dunoņas. Viņš sacīja:

—  Gana tu esi modrīgs uz ausīm, taču neglābs tevi ausis no šā! — Viņš nolaida roku uz zeltītā zobena roktura. — Un šo tu neredzēsi, šis nevaid vis lielais un neveiklais pīķis, bet zobins, no kura tu neizbēgsi.

Viņa sejsegs bija pacelts, un viņa smaidā bija nāve. Un no viņa zobena es patiešām neizbēgtu. Vienam no mums bija jāmirst. Ja viņa zobens mani aizsniegtu, tad līķa vārdu es varēju nosaukt jau laikus. Plecu pie pleca mēs jājām sveikt karaļpāri. Šoreiz karalis izskatījās noraizējies. Viņš jautāja:

—   Kur ir tavs brīnišķais ierocis?

—   Nozagts, sir.

—   Nevaid tev cita pa rokai?

—   Nē, sir. Es paņēmu līdzi tikai vienu.

Tad iejaucās Merlins:

—  Viņš paņēmis līdzi tikai vienu, tālab ka otra viņam nebija un visā pasaulē nav. Sis vienīgais piederēja jūras dziļumu dēmonam. Un pats viņš par viltvārdi un riējēgu atzīstams, jāšu nezināja, ka tikai astoņas reizes tas savu spēku rāda, pēc kam pazūd, kā nebijis,-un savās mājās zem ūdeņiem atgriežas.

—   Tad viņš ir neapbruņots, — karalis sacīja, — ser Sagramor, jums klātos atvēlēt, lai viņš sev kādu ieroci patapina.

—   Es došu savu! — iesaucās sers Lanselots, klibodams šurp. — Nevaid zem saules bruņinieka, kura roka vēl cienīgāka būtu manu zobiņu cilāt!

Viņš jau ņēma zobenu aiz roktura, lai izvilktu to no maksts, kad sers Sagramors iebilda:

—   Apstājies, tam nebūs notikt! Viņam būs cīnīties ar ieroci, ko pats viņš izvēlējies un kaujas laukā līdzi ņēmis. Jāšu to viņš pazaudējis, lai pats arī cieš.

—   Bruņiniek! — teica karalis. — Naids aptumšojis tavu prātu. Patiesi tu neapbruņotu vīru nokaut taisies?

—   Jāšu viņš to darīs, viņš man atbildēs, — sers Lanselots sacīja.

—   Un atbildēs jel katram, kas vien vēlēsies! — karstumā atcirta sers Sagramors.

Iejaucās Merlins, berzēdams rokas un zemiskā ļaunprātībā smīkņādams:

—   Labi sacīts, tik tiešām kā labi sacīts! Gana jau runāts, lai mūsu kungs karalis dod zīmi cīniņam.

Karalim bija vien jāpadodas. Taure pieteica divkauju, un mēs jājām katrs uz savu vietu. Starp mums palika simt jardu, kad mēs pagriezāmies viens pret otru un sastingām savos zirgos kā statujas. Tā mēs palikām veselu garū minūti mēmā klusumā, kad skatītāji ne elpu neie- vilka, kur nu vēl sakustējās. Likās, karalis nekādi nespēj saņemties un dot zīmi. Beidzot viņš pacēla roku, un dzidri iedziedājās taure. Sera Sagramora garais zobens nošķīla saulē dzirkstošu loku, un viņš auļoja šurp — tas bija varens skats. Es stāvēju uz vietas. Viņš tuvojās. Es nekustējos. Skatītāji uztraucās un sāka kliegt:

—   Bēdz! Bēdz! Glābies! Tevi nokaus!

Es nepakustējos ne par sprīža tiesu, kamēr šis dārdo šais ērms nebija jau piecpadsmit soļu atstatumā no manis, tad izrāvu revolveri no maksts — blīkšķis, dūmi —- un revolveri atpakaļ makstī, pirms kāds paspējis aptvert, kas noticis.

Man garām aizjoņoja zirgs bez jātnieka, bet arēnas smiltīs gulēja sers Sagramors beigts un pagalam. Ļaudis, kas saskrēja ap viņu, bija mēmi no brīnumiem, ieraugot, ka cilvēks miris bez kāda redzama iemesla un dvēsele šķīrusies no veselām miesām, jo nekādu brūču nemanīja. Apaļajam caurumiņam bruņu krekla krūtīs neviens nepievērsa uzmanību, tas šķita par sīku, un, tā kā lodes trāpījums lielu asiņošanu nerada, tad cauri bruņu apakšējām drānu kārtām nekas nebija izsūcies. Līķi aizvilka pie galma ložas, lai karalis un viņa svīta var paskatīties. Viņiem, dabiski, arī mutes palika vaļā. Sauca mani, lai es izskaidroju šo brīnumu. Bet es paliku savā vietā un teicu:

—   Ja tā ir pavēle, es nākšu, bet manam kungam karalim zināms, ka pēc turnīra likumiem man šeit jāpaliek un jāgaida, vai neatradīsies vēl kāds, kas vēlētos ar mani cīnīties.

Es gaidīju. Neviens mani neizaicināja. Tad es sacīju:

—   Ja šeit ir kādi, kam šķiet, ka šī kauja nav godigi uzvarēta, es negaidu izaicinājuma, bet izaicinu pats!

—   Galanta valoda, — teica karalis, — un piedienīga tev. Kuru tu vēlētos izaicināt pirmo?

—- Nevienu. Es izaicinu visus uzreiz! Te es stāvu un metu cimdu visai Britānijas bruņniecībai, nevis kādam atsevišķam bruņiniekam.

—   Ko? — vienā balsī iebrēcās kādi divdesmit bruņinieki.

—   Jūs dzirdējāt izaicinājumu. Pieņemiet to, vai es pasludināšu jūs visus kā vienu par gļēvuļiem, kas sakauti bez cīņas.

Tas, kā jūs paši sapratīsit, bija blefs. Tādos brīžos visprātīgākais ir riskēt un pacelt simtreiz lielāku likmi, nekā spēj maksāt, jo deviņdesmit deviņos gadījumos partneri apmulst — un tu pievāc naudiņu. Taču šis izrādījās_ tas retais gadījums, kad partneri neapmulsa, — situācija kļuva draudīga. Vienā paņēmienā pieci simti bruņinieku jau sēdēja seglos, un es nepaspēju ne aci pamirkšķināt, kad šī dārdošā tērauda lavīna jau gāzās man virsū. Es izrāvu abus revolverus reizē, apsvēru, no kāda attāluma sākt un kādas varētu būt manas izredzes.

Bliuks! Vieni segli tukši. Bliuks! Otri tukši. Bliuks, bliuks! Vēl divi pa tīro. Bet man nebija ko gavilēt, to es it labi zināju. Ja vienpadsmitais ar savu nāvi nebūs pārliecinājis manus pretiniekus, divpadsmitais mani nogalinās kā likts. Un tāpēc es jutos laimīgs un atvieglots, kad pie devītā līķa pamanīju uzbrucēju rindās sastomīšanos, kas vēstīja drīzu paniku. So brīdi vajadzēja izmantot, citādi es biju pagalam. Un es to izmantoju. Es izrāvu abus revolverus reizē un pavērsu pret bruņinieku ierindu — lepnais karaspēks šo skatu izturēja visai īsu brīdi, tad apsviedās un metās bēgt.

Mana stunda bija situsi. Klejojošā bruņniecība lemta neizbēgamai bojā ejai. Civilizācijas uzvaras gājiens sācies. Kā es jutos? Ak, to jūs tāpat nespētu iedomāties!

Un brālis Merlins? Viņa akcijas atkal bija kritušas. Ik reizes, kad melnās maģijas triks sadūrās ar zinātnes maģiju, nabadzīte melnā maģija cieta sakāvi.

XL nodaļa TRIS GADUS VĒLĀK

Pārlauzis mugurkaulu klejojošai bruņniecībai, es vairs neuzskatīju par nepieciešamu slēpties un darbojos pilnīgi atklāti. Jau nākošajā dienā pēc turnīra es rādīju pārsteigtajai pasaulei savas slepenās skolas, raktuves, plašo pagrīdes fabriku un darbnīcu tīklu. Vārdu sakot, es izstādīju deviņpadsmito gadsimtu sestajam.

Vienmēr ir vērts izmantot situāciju tūlīt un uz vietas. Bruņniecība bija notriekta gar zemi, jā gan, bet man vajadzēja to paralizēt, ja es negribēju, lai tā atkal ceļas kājās. Turnīra arēnā es vienkārši blefoju, un maniem pretiniekiem pēc pirmā apjukuma nevajadzētu ilgi lauzīt galvu, lai to saprastu. Tāpēc es nedrīkstēju dot viņiem laiku un iespēju attapties un nedevu arī.

Es atkārtoju savu izaicinājumu, iegravēju to vara plāksnē un piesitu pie staba tādā vietā, kur ik priesteris varēja to nolasīt gribētājiem priekšā, tāpat es ierādīju tam pastāvīgu rāmīti laikraksta sludinājumu slejās.

Izaicinājumu es ne tikai atkārtoju, bet arī izvērsu plašumā — es lūdzu nosaukt dienu un apņēmos ar ne vairāk kā piecdesmit asistentiem stāties pretī visas pasaules bruņniecībai un noslaucīt to no zemes.

Šoreiz es neblefoju, tā bija mana nopietnība, es varēju izdarīt to, ar ko draudēju. Manā izaicinājumā tas bija pateikts nepārprotami skaidriem un gaišiem vārdiem. Pat viscietākais no šiem dzelžotajiem pauriem apjēdza, ka atliek vienīgi pieņemt kauju vai turēt muti. Viņi bija prātīgi un izvēlējās pēdējo. Visos turpmākajos trīs gados viņi nesagādāja man nekādas nepatikšanas, kas būtu pieminēšanas vērtas. . . …

Tagad ņemiet vērā, ka šie trīs gadi ir garam. Un parau- gieties vien uz Angliju! Laimīga un ziedoša zeme, pārvērtusies līdz nepazīšanai. Visur skolas un pat dažas koledžas, vairāki laikraksti. Paradijas arī rakstnieki. Sers Di- nadans, humorists, bija pirmais, kas laidā klajā sējumu sirmu joku, kurus es pazinu jau no vēlakajiem trīspadsmit gadu simteņiem. Ja viņš būtu izmetis vismaz to līdz riebumam apnikušo anekdoti par sprediķotaju es vēl paciestu - bet nē! Tas bija pan maniem spēkiem - gra- matu es aizliedzu un autoru liku pakart.

Verdzība bija atcelta un aizmirsta, visi cilvēki līdztiesīgi likuma priekšā, nodokli sadalīti taisnīgi. Telegrāfs, telefons, fonogrāfs, rakstāmmašīna šujmašīna un tūkstošiem citas tvaika vai elektrības darbinatas ierīces ieviesās arvien plašāk un kjuva pierastas. Satiksmi pa Temzu uzturēja divi tvaikoni, bija uzbūvēta ar tvaiku dzenama kara flote, un parādījās pirmie tirdzniecības tvaikoņi arī; es jau taisījos sūtīt ekspedīciju Amerikas atklašanai.

Tika būvētas dažas dzelzceļa līnijas. Kamelota—Londona jau bija atklāta un darbojas pilna spara. Man pietika tālredzības pacelt visus ar pasažieru apkalpošanu saistītos pienākumus augstu - dižciltīgu posteņu goda. Ar to biju domājis iesaistīt bruņiniekus un muižniecību derīga darba, lai nedauzās apkārt un nedara blēņas. Mana iecere attaisnojās visā pilnībā - iedegas karsta ciņa par amatiem. Rīta ekspresi, kas atiet četros trīsdesmit trijās, vadīja hercogs, biļešu kontrolieri visi līdz pēdējam bija grafi. Viņi bija krietni zēni, taču viņiem piemita divi nelabojami trakumi, pret kuriem man atlika vienīgi piemiegt acis: viņi nespēja šķirties no saviem ieročiem un bruņām un nespēja neievilkt biļešu naudu - viņi apzaga kompāniju. _

Šaubos, vai visā zemē bija atlicis kads derīga darba neiesaistīts bruninieks. Viņi klejoja pa Angliju krustam un šķērsām visdažādākajos uzdevumos, viņu ceļosanas kaislība un pieredze padarīja viņus par visefektīvākajiem civilizācijas izplatītājiem, kādi vien bija musu nciba. Viņi ceļoja bruņās, ar zobeniem, P^iem un kara cirvjiem un ja viņiem neizdevās kādu pierunāt ar labu, lai tas skaidrā naudā vai uz nomaksu pērk sujniašinu mūzikas kasti, dzeloņstiepļu žogu, pretalkohola biedrības žurnālu vai kādu citu no tūkstoš lietām, ko viņi piedāvāja, viņi aizraidīja stūrgalvīgo klientu uz viņpasauli un devās tālāk.

Es biju ļoti laimīgs. Mani slepenībā sen lolotie plāni sāka pamazām piepildīties. Jo, redzat, visām manām iecerēm bija divi tālejoši mērķi. Pirmais: satriekt Katoļu Baznīcu un uz tās drupām celt protestantismu — ne kā oficiālo valsts reliģiju, protams, bet pēc katra brīvas izvēles; otrais projekts bija laika gaitā panākt, lai pēc Artura nāves stātos spēkā likums par vispārējām balsstiesībām kā vīriešiem, tā sievietēm — noteikti jau nu vismaz vīriešiem, vai viņi^ būtu gudri vai dumji, un mātērfi, kas ap pusmūžu zinātu apmēram tikpat daudz, cik viņu dēli divdesmit viena gada vecumā. Arturs varēja nodzīvot vēl savus trīsdesmit gadus, viņam, tāpat kā man, nāca ap četrdesmit, un es cerēju, ka uz mūsu mūža beigām ievērojama tautas daļa būs nobriedusi pasaules vēsturē vēl nekad nepieredzētam valsts apvērsumam bez mazākās asinsizliešanas. Rezultātā rastos republika. Jāatzīstas arī — lai gan sarkstu, to atceroties vien, — ka par šīs republikas pirmo prezidentu tīkoju kļūt pats. Jā, cilvēciskas vājības nebija svešas arī man, to es nevarēju neredzēt.

Klarenss arī piekrita manām revolucionārajām iecerēm, taču ar zināmām iebildēm. Viņš gribēja republiku bez privileģētām šķirām, bet saglabājot monarhiju vēlētas valdības vietā. Viņš uzskatīja, ka tautai nedrīkst atņemt karaliskās ģimenes pielūgšanas prieku, ka bez tā tauta kristu melanholijā un iznīktu. Es iebildu, ka karaļi ir bīstami. Viņš ieteica celt tronī kaķus. Kaķi tam noderētu tikpat labi kā jebkura karaļu dinastija — viņi nebūtu dumjāki par citiem karaļiem, viņiem piemistu tie paši tikumi un neģēlības, tā pati nedzēšamā kāre kauties ar citām karalisku kaķu dzimtām, viņi būtu tikpat iedomīgi un smieklīgi, paši to ne mazākā mērā neapzinoties, un viņu uzturēšana būtu ļoti lēta; dievišķo tiesību uz troni viņiem nav mazāk kā jebkurai citai karaļu dzimtai, un Mūris VII, Mūris IX vai Ar Dieva Žēlastību Viņa Karaliskā Augstība Mūris XIV arī neizklausās sliktāk. — Un, tā kā morāliskā ziņā, — viņš sacīja savā nevainojami modernajā angļu valodā, — vidusmēra runcis stāv augstāk par vidusmēra karali, tautas morālais līmenis ievērojami celsies, jo tauta savos tikumos seko monarhu priekšzīmei. Par cik karalisku personu pielūgšana nesakņojas prātā, bet ticībā, maigie un nekaitīgie kaķi it viegli iemantotu to pašu svētuma oreolu, kas apmirdz citus karaļus, viņus pat dievinātu vairāk, jo tauta drīz pamanītu, ka viņi nevienu nerauj pie karātavām, necērt galvas, nebāž cietumā, nedara nekādas zvērības un netaisnības un tāpēc ir pelnījuši daudz dziļāku cieņu un mīlestību nekā parasts karalis np cilvēku dzimuma. Izmocītās cilvēces skatieni ar cerību pievērstos mūsu humānajai un lēnprātīgajai sistēmai, karaliskie miesnieki pamazām iznīktu, viņu padotie celtu vakantajos troņos kaķēnus no mūsu karaļnama; mēs atvērtu kaķu fabriku un apgādātu visu pasauli; četrdesmit gadu laikā Eiropu jau pārvaldītu kaķi, un mēs tikai ražotu un ražotu jaunus monarhus. Visā pasaulē iestātos miers un labklājība uz mūžīgiem laikiem … Miau-jjauu-eu-ū-ū-ššš!

Piķis viņu rāvis, es domāju, ka viņš runā nopietni, un viņa argumenti man patiešām likās ievērības cienīgi, kamēr viņš nesāka savu kaķukoncertu ar tādu bļāvienu, ka es pat salēcos. Bet viņš jau nespēja būt nopietns. Viņš vispār nezināja, ko tas nozīmē. Nupat viņš bija radījis skaidru, augstākā mērā racionālu un viegli piepildāmu uzlabotas monarhijas projektu, bet bija pārāk vieglprātīgs, lai to apjēgtu vai pat mēģinātu apjēgt, viņam bija vienalga. Es jau gribēju rāties, kad, asarās smakdama, ieskrēja Sendija un pirmajā brīdī pat nespēja neko pateikt. Es apskāvu viņu, glāstīju un mierināju, lūgdams:

—   Pasaki man, dārgumiņ, pasaki! Kas noticis?

Viņas galva nokrita uz manām krūtīm, un viņa tikko

dzirdami izdvesa:

—   Hallo-Centrāle!

—   Ātrāk! — es uzsaucu Klarensam. — Zvani karaļa ārstam, lai nāk tūlīt!

Pēc divām minūtēm es jau biju nometies ceļos pie bērna gultiņas, bet Sendija trenkāja kalpus pēc šā vai tā, vai nezinkā pa visu pili. Gandrīz jau ar pirmo acu uzmetienu es redzēju, ka bērnam ir krups. Es noliecos pār viņu un čukstēju:

—  Mosties, mazulīt! Hallo-Centrāle!

Vina miegaini pavēra valgās acis un sacīja:

—   Tēti…

Tas bija mierinājums. Mirt viņa vēl acīm redzami netaisījās. Es liku atnest sēra šķīdinājumu un sameklēju tvaicējamo katliņu, jo nemēdzu sēdēt ar rokām klēpī un gaidīt ārstus, kad Sendija vai mazā saslima. Es pratu viņas kopt, un pieredzes man netrūka. Sī sīkā radibiņa bija aizvadījusi manās rokās krietnu sava īsā mūža da]u, un it bieži es liku viņai aizmirst visas bēdas un smaidīt caur asaru pilnām skropstām, kad mātei tas neizdevās.

Parādījās sers Lanselots savās krāšņākajās bruņās, viņš gāja cauri pils zālei uz biržas sanāksmi, jo viņš, atpircis krēslu no sera Galahada, nu bija akciju sabiedrības prezidents, — sabiedrība sastāvēja no Apaļā Galda bruņiniekiem, un pats Apaļais Galds tagad kalpoja vienīgi komerciāliem mērķiem. Vieta pie šī galda maksāja — nu labi, jūs tāpat neticēsiet, tāpēc nav vērts šo summu nosaukt. Sers Lanselots bija sataisījies spēlēt uz kursa pazemināšanu un noraut krietnu žūksni — bet kas par to? Viņš bija Un palika tas pats vecais, labais Lanselots, garām ejot, viņš ielūkojās pa durvīm, ieraudzīja, ka viņa mīlule slima, un atmeta ar roku visām kursa krišanām vai kāpšanām, tagad viņam tas bija vienalga, viņš palika pie Hallo-Centrā- les. Nometis kaktā bruņu cepuri, viņš ievilka spirta lampiņā jaunu degli un sāka sildīt tvaicējamo katliņu. Tikmēr Sendija bija uzvilkusi pāri gultiņai audekla pārjumu, un ārstēšana varēja sākties.

Sers Lanselots uzdzina tvaiku, es ielādēju katliņā nedzēstus kaļķus un karbolskābi ar mazliet pienskābes piedevām, uzpildīju vēl ūdeni un pabāzu tvaika cauruli zem pārjūma. Nu viss bija pilnīgā kārtībā, un mēs apsēdāmies sargu vietās katrs savā gultiņas pusē. Nomierinātā Sendija pateicības uzplūdā piebāza mums pīpes ar vītolu mizām un sumaha tabaku un atļāva mums smēķēt, cik uziet, jo dūmi zem pārjūma tāpat nevarēja nokļūt; arī pati viņa smēķēja, būdama pirmā dāma, kas šajā zemē redzēta pūšam mākoni no mutes. Jā, vai gan varēja būt kāds sirdi priecējošāks un tīkamāks skats, kā redzēt seru Lanselotu viņa cēlaj.ās bruņās šķīstā žēlsirdībā sēžam pie- bērna gultiņas ar jardu garu, baltu māla pīpi zobos! Viņš bija brīnišķīgs vīrs, mīļš un jauks vīrs, kā radīts, lai darītu laimīgu sievu un bērnus. Bet Džinevra, protams, — ak ko, nav vērts zūdīties par nelabojamo!

Trīs dienas un naktis uz maiņām ar mani viņš pavadīja pie mums, kamēr briesmas bija pāri, tad viņš pacēla mazo uz rokām, noskūpstīja, bruņu cepures spalvām krītot pār viņas zeltaino galviņu, maigi noguldīja bērnu Sendijas klēpī un stalti aizgāja pa lielo pils zāli; karakalpu un sulaiņu rinda goddevīgi pašķīrās viņa priekšā un atkal sa- kļāvās. Un pat ne visattālākā nojauta nebrīdināja mani, ka es redzu viņu pēdējo reizi mūžā. Dievs, kāda bēdu leja gan ir šī tava pasaule!

Ārsti sacīja, ka bērnam nepieciešams jūras gaiss, lai atveseļotos. Karakuģī ar divsimt sešdesmit vīru lielu apkalpi mēs izbraucām jūrā un pēc divām vizināšanās nedēļām piestājām Francijas krastā, kur ārsti ieteica apmesties uz kādu laiku. Vietējā novada karalītis piedāvāja mums savu viesmīlību, ko mēs ar prieku izmantojām. Nekādu labierīcību viņa vecajā, spocīgajā pilī nebija, taču kuģī mums pietika dzīves ērtībai nepieciešamu mantu, un mēs iekārtojāmies it panesami.

Mēneša beigās es sūtīju kuģi uz mājām pēc svaigas pārtikas krājumiem un ziņām. Mēs sagaidītu to atpakaļ pēc.trim vai četrām dienām. Starp citiem jaunumiem kuģim vajadzētu atvest arī kāda manis aizsākta eksperimenta rezultātus. Es projektēju aizstāt turnīrus ar kaut ko citu, kas ļautu bruņniecībai izlaist lieko tvaiku, lai šie ērzeļi dabūtu iztrakoties, nenodarīdami nekādu postu, un vienlaikus saglabātu vērtīgāko, kas viņiem piemita, — viņu karsto sacensības garu. Es biju sastādījis un krietnu laiku slepeni trenējis divas izlases komandas, un tagad tuvojās pirmo publisko sacīkšu diena.

Sis eksperiments bija beisbols. Lai spēle kļūtu par modes lietu no paša sākuma, kā arī lai padarītu to neaizsniedzamu kritikas bultām, es savus pirmos devītniekus sastādīju nevis pēc dotībām, bet rangiem. Komandās nebija neviena bruņinieka, kurš nebūtu kronēts karalis. Izejas materiāla man bija atliku likām, Artura zeme mudžēja no karaļiem. Nebija debess puses, uz kuru jūs varētu mest ķieģeli, neielaužot pauri kādam karalim. Protams, man neizdevās panākt, lai viņi šķirtos no savām bruņām, to viņi, ne vannā iedami, nedarītu. Viņi piekrita pārveidot savus bruņu tērpus tā, lai vienu komandu varētu atšķirt no otras, bet tas bija augstākais, uz ko viņi ielaidās. Attiecīgi viena komanda uzstājās tērauda važiņu kamzoļos, otra — plākšņu bruņās no mana jaunā Besemera tērauda. Viņu treniņi uz laukuma bija fantastiskākais skats, ko man gadījies redzēt. Būdami nodrošināti pret bumbas triecienu, viņi no tās nekad nevairījās, bet palika stāvam, lai trāpa vien, un no atsitiena pret tādām Besemera bruņām bumba parasti aizlidoja simt piecdesmit jardu tālumā. Un, ja tāds beisbolists ieskrējienā metās uz vēdera, tas atgādināja kara kuģa iebraukšanu ostā. Par tiesnešiem es sā-

kūmā mēģināju likt cilvēkus bez rangiem, bet tas negāja cauri. Iztapt manām komandām bija tikpat grūti kā jebkurām citām. Tiesneša pirmais lēmums parasti palika arī pēdējais, viņu pārcirta vidū pušu ar nūju, un draugi aizgādāja viņa līķi uz māju nestuvēs. Kad noskaidrojās, ka neviens tiesnesis nenodzīvo līdz spēles beigām, tiesāšana kļuva nepopulāra. Tāpēc biju spiests nozīmēt tādu tiesnesi, kuru sargātu viņa augstais rangs un izcilais postenis galmā.

Lūk, manu komandu sastāvs:

Besemeri Karalis Arturs Karalis Lots no Lotiānas Ziemeļgallijas karalis Karalis Mārsils Mazās Britānijas karalis Karalis Labors Karalis Pelams

no Listendžīzas Karalis Bagdemagus Karalis Tollems Lafeints

Tiesnesis

Kamzoļi

Imperators Lūcijs Karalis Logriss Karalis Marhalts no Īrijas Karalis Morganors Karalis Marks no Kornvelas Karalis Nestress

no Garlotas Karalis Meliods no Lionas Ezeru karalis Sīrijas sultāns

— Klarenss

Pirmajām beisbola sacīkstēm noteikti vajadzēja sapulcēt kādus piecdesmit tūkstošus skatītāju, tāds joks bija vērts, lai brauktu skatīties no vistālākās pasaules malas. Rāmais, jaukais pavasara laiks bija kā radīts sacīkstēm un pati Daba apvilkusies savu jauno tērpu.

XLI NODAĻA EKSKOMUNIKĀCIJA

Taču man vajadzēja atrauties no šīm domām, jo mazajai pēkšņi kļuva sliktāk un atkal mēs pavadījām dienas un naktis pie viņas gultiņas, bērns bija smagi slims. Nekādiem palīgiem no malas mēs mazo nespētu uzticēt, tāpēc no rīta līdz vakaram kopām viņu paši. Ak, Sendijai bija zelta sirds, tik taisna, patiesa un krietna! Viņa izrādījās par nevainojamu sievu un māti, un tomēr es viņu apprecēju tikai tādēļ, ka pēc bruņniecības paradumiem viņa

skaitījās mana, kamēr kāds cits bruņinieks man viņu ne- atkarotu kaujas laukā. Viņa bija izmaluši visu Britāniju, mani meklēdama, izrāvusi mani no karātavu cilpas Londonā un naivā savu tiesību apziņā atkal ieņēmusi vietu pie maniem sāniem. Savukārt es biju amerikānis, pēc mana uzskata tādām attiecībām vajadzēja meiteni agrāk vai vēlāk kompromitēt. Viņa gan nesaprata, kādā veidā, taču es, lai izbeigtu visus strīdus, viņu apprecēju.

Pats nezinādams, es biju izvilcis lielo laimestu. Nepagāja ne gads, kad es viņu jau dievināju kā jaukāko un krietnāko biedru, kāds vien cilvēkam var būt. Daudz ir cildināta skaistā draudzība starp viena dzimuma pārstāvjiem. Taču kas gan ir pati cēlākā šāda draudzība salīdzinājumā ar draudzību starp vīru un sievu, kam vienas tieksmes un ideāli savā augstākā izteiksmē? Sīs draudzības nav salīdzināmas, pirmā pieder zemei, otrā — debesīm.

No sākuma es pa naktīm vēl bieži aizklīdu trīspadsmit gadsimteņu tālumā, mans neremdināmais gars sauca un velti gaidīja atbalsi no pazudušās pasaules. Daudzas reizes Sendija dzirdēja šo lūdzošo saucienu miegā laužamies no manām lūpām. Bezgalīgā augstsirdībā viņa šajā saucienā nodēvēja mūsu bērnu, uzskatīdama, ka tas ir manas sen zaudētas mīlestības vārds. Es biju aizkustināts līdz asarām un arī gandrīz vai dabūju trieku, kad viņa, pelnītu atzinību gaidīdama, ar maigu smaidu ielūkojās man sejā un izsniedza jauki iecerēto pārsteigumu:

—  Tās vārds, kas tev dārga bijusi, neies zudibā, mēs paturēsim to svētu, un kā mūzika tas skanēs mūsu ausīs. Tagad noskūpsti mani, jo nu tu zini, kādu vārdu esmu mūsu bērnam devusi.

Bet velti, es nezināju. Man nebija ne jausmas, taču būtu pārāk nežēlīgi to pateikt un sabojāt viņas jaukā noslēpuma prieku, tāpēc es paturēju to pie sevis un sacīju:

—  Jā, es zinu, mīļotā, un paldies par tavu labo sirdi! Bet es gribu, lai pirmās to izsaka tavas lūpas, jo tās jau ir arī manas, vai ne? Tavā mutē tas vārds patiesi skanēs kā mūzika.

Aplaimota līdz sirds dziļumiem, viņa nomurmināja:

—   Hallo-Centrāle!

Es neiesmējos — par to es būšu sev pateicīgs līdz mūža galam —, bet no sasprindzinājuma man visi skriemeļi nošņirkstēja, tā ka nedēļām ilgi man brīkšķēja kauli pie

katra soļa. Viņa nekad neuzzināja par savu maldīšanos. Pirmo reizi dzirdot šos vārdus pa telefonu, viņa bija nepatīkami pārsteigta, bet es paskaidroju, ka esmu devis rīkojumu, lai no šī brīža uz laiku laikiem ikviena telefona saruna sāktos ar goddevīgu manas kādreizējās mīļotās un viņas mazās vārdamāsas piemiņu. Tas neatbilda patiesībai. Bet atbilda Sendijai.

Jā, tātad divarpus nedēļu mēs pavadījām pie bērna gultiņas, noslēgušies no visas pasaules un nezinādami, kas notiek aiz slimnieces istabas sienām. Beidzot mēs tikām atalgoti — viss sāka nostāties savās vietās, mūsu acuraugs atveseļojās. Vai bijām pateicīgi? Pateicība nav īstais vārds. Tam vispār nav vārda. Jūs zināt to paši, ja jums gadījies redzēt savu bērnu klīstam Ēnu Valstībā un tad atgriežamies dzīvē un aizmēžam jūsu pasaulei uzbrukušo nakti ar vienu vienīgu smaidu, tik sīku, ka jūs to varētu nosegt ar plaukstu.

Vienā mirklī mēs bijām atkal zemes virsū. Un satrūkā- mies, izlasījuši viens otra acīs domu: pagājušas vairāk nekā divas nedēļas, bet kuģis vēl arvien nav atgriezies!

Jau nākošajā brīdī es devos pie savas svītas. Raižu nomāktās sejas liecināja, ka arī viņiem šis laiks pagājis ļaunās nojautās. Es izsaucu eskortu, un mēs auļojām piecas jūdzes uz kalnu, no kura pavērās skats uz jūru. Kur gan bija mana tirdzniecības flote, kas ar savām baltajām burām tik skaisti un moži atdzīvināja zilos ūdens klajus? Pazudusi — visa līdz pēdējam kuģim. No pamales līdz pamalei nemanīja nevienas vienīgas buras, ne tvaikoņa dūmu šķiezniņas — īsts nāves tuksnesis dzīvības vietā.

Es auļoju atpakaļ, neteikdams saviem pavadoņiem ne vārda. Tikai ar Sendiju es dalījos draudīgajās nojautās. Mēs nespējām atrast tām nekādu izskaidrojumu. Kas būtu noticis — iebrukums? Zemestrīce? Mēris? Tauta būtu noslaucīta no zemes virsas? Minēt bija veltīgi. Man vajadzēja doties ceļā un tūlīt pat. Es aizņēmos no karaļa visu viņa floti — kuģeli zvejnieku motorlaivas apjomos un pēc īsa brīža biju gatavs.

Šķiršanās — ai, cik tā bija grūta! Kad es apbēru mazo ar atvadu skūpstiem, meitenīte pirmo reizi pēc šīm divām nedēļām ierunājās savā bērna valodiņā un lika mums vai sajukt aiz laimes. Bērna šļupstošie mīļvārdiņi — kāda pasaules mūzika var tiem līdzināties; kā mēs sērojam.

kad to izdzēš pareiza izruna, zinādami, ka jaukās aplamības nekad vairs neglāstīs mūsu bārenīgās ausis. Un kāda svētība bija aiznest līdzi atmiņas par tām!

Nākošajā rītā pēc vientuļa kuģojuma pa sāļajiem ūdens ceļiem es ierados Anglijā. Duvras ostā gan stāvēja kuģi, bet buras bija nolaistas, un uz klājiem nemanīja ne dzīvas dvēseles. Bija svētdiena, Kenterberijas ielas tukšas, un kas visdīvainākais — nekur nemanīja nevienu priesteri, un baznīcas zvani klusēja. Pilsēta grima it kā nāves miegā. Es nespēju to saprast. Beidzot nomaļā pilsētas ieliņā es sastapu mazu bēru gājienu — tikai ģimene un daži draugi aiz zārka, ne mācītāja, ne bēru zvana, ne lūgšanu gra- matas vai sveces; turpat blakus bija baznīca, bet viņi raudādami pagāja tai garām; es pacēlu acis uz torni — zvans ar atsietu mēli bija ietīts melnā sērautā. Nu es zināju. Nu es sapratu, kāds posts sastindzinājis Angliju. Iebrukums? Iebrukums būtu tīrā bērnu spēle. Tā bija ekskomunikācija.

Es neuzdevu nekādus jautājumus, nevajadzēja. Baznīca bija situsi, man tagad atlika vienīgi pārģērbties tā, lai neviens mani nepazīst, un piesargāties. Drēbes man aizdeva kāds no kalpiem, un tālākā ceļā es devos viens, pa- vadonība būtu pārāk riskanta.

Bēdīgs ceļojums. Visapkārt nāves klusums. Pat Londonā. Satiksme pamirusi, cilvēki ne runāja, ne smējās, nepulcējās ne bariņos, ne kaut vai pāros, bezmērķīgi klīda katrs par sevi ar nolaistām galvām un izmisuma pilnām sirdīm. Tauera mūrī vīdēja nesenu kauju brūces. Patiesi — daudz kas bija noticis.

Uz Kamelotu es, protams, domāju braukt ar vilcienu. Vilcienu, kā tad! Stacija bija tukša kā ala. Es devos tālāk Ceļojumā uz Kamelotu atkārtojās tas pats, ko jau biju redzējis. Pirmdiena un otrdiena nebūt neatšķīrās no svētdienas. Es ierados vēlā vakarā. Pilsēta, kas agrāk mirdzēja elektriskās ugunīs kā pati saule, tagad bija pat tumšāka par apkārtējo tumsu — tā bija kā tumsas zīmogs, ko baznīcas roka uzspiedusi manai plaukstošajai civilizācijai. Tumšajās ielās ne kustības zīmes. Smagu sirdi es taustījos uz priekšu. Kalna galā melni slējās pils, arī tur nemanīja ne dzirkstelītes gaišuma. Nolaižamais tilts zemē, lielie vārti līdz galam vaļā, es iegāju tāpat, un manu soļu klau- dzoņa bija vienīgā skaņa, kas spokaini atbalsojās pils plašajos pagalmos.

XLII NODAĻA karš!

Klarensu es atradu vienu un melanholijā nogrimušu viņa paša apartamentos, kurus vairs neapmirdzēja elektriskās spuldzes, bet vecum vecais raga kvēpeklis; viņš sēdēja drūmā mijkrēslī, cieši savilcis logu aizkarus. Viņš pielēca kājās un dedzīgi metās man pretī, iesaukdamies:

—   Ai, tava parādīšanās ir biljonu vērta, beidzot kāds dzīvs cilvēks!

Viņš pazina mani uzreiz, it kā es nemaz nebūtu maskējies. Viegli saprast, ka tas mani pat nobiedēja.

—   Stāsti drīzāk, ko nozīmē šī briesmīgā nelaime! — es sacīju. — Kas īsti noticis?

—   Ja pasaulē nebūtu Džinevras, tā nelaime mūs tik drīz nepiemeklētu, bet nu tā ir klāt. Ar laiku tam tāpat vajadzēja notikt tevis dēļ, taču sagadījās, ka uzreiz — un karalienes dēļ.

—   Un sera Lanselota?

—   Tieši tā.

—   Pastāsti sīkāk!

—   Jādomā, tu pats zināsi, ka pa visiem šiem gadiem karalistē bija tikai viens vienīgs acu pāris, kas neraudzī- jās šķībi uz karalieni un seru Lanselotu …

—  Jā, karaļa Artura acis.

—   … un viena vienīga sirds pāri katrām aizdomām.

—   Jā, karaļa sirds, kas nespēja gaidīt ļaunu no drauga puses.

—   Un tā tas būtu varējis palikt, un karalis nodzīvotu laimīgā neziņā līdz mūža galam, ja nebūtu tava modernā jaunieveduma — biržas. Kad tu aizbrauci, dzelzceļi starp Londonu, Kenterberiju un Duvru bija gandrīz gatavi, bet dzelzceļa akcijas spekulēšanai biržā — pavisam gatavas. Vienreizēja iespēja, tas bija skaidrs visiem. Akcijas jau gāja melnā tirgū. Un ko4 nu darīja sers Lanselots, ja ne …

—   Zinu. Iepirka brangu žūksni par smiekla naudu, pēc tam vēl brangāku žūksni nodrošināja uz pieprasījuma, viņš patlaban taisījās pieprasīt, kad es braucu projām.

—   Pieprasīja arī. Siem nebija ko likt galdā. Lanselots viņus saņēma aiz rīkles, ka ne papīkstēt. Un viņi vēl bija smīnējuši bārdā un priecājušies par savu gudrību, pārdodami viņam par piecpadsmit un sešpadsmit akcijas, kas nebija ne desmit vērtas. Kad nu reiz viņi bija smējušies diezgan ar vienu vaiga pusi, pienāca kārta otrai. Un tad viņi varēja priecāties, ja varēja dabūt to pašu akciju atpakaļ par divsimt astoņdesmit trīs.

—   Žēlīgā debess!

—   Lanselots norāva viņiem ādu pār acīm, ko viņi bija pilnam pelnījuši, un visa karaļvalsts gavilēja. Bet starp aptīrītajiem bija sers Agravēns un sers Mordreds, karaļa māsasdēli. Pirmais cēliens beidzies. Otrais cēliens, pirmā aina, darbības vieta Karlailas pils, kur galms ieradies uz dažām dienām medībās. Darbojošās personas — karaļa radubērni pilnā sastāvā. Mordreds un Agravēns ierosina vērst nevainīgā karaļa uzmanību uz Džinevras un Lanselota attiecībām. Sers Gavēns, sers Garets un sers Gaheriss bija pret to. Sākās strīdiņš, visi kliedza pilnā kaklā, un pašā ķildas karstumā ienāca karalis. Mordreds un Agravēns izgāza visu to netīro veļu viņam priekšā. Skaista bilde! Pēc karaļa rīkojuma Lanselotam izlika lamatas, un sers Lanselots iekāpa tur iekšā kā likts. Krūmos tupošie liecinieki, proti, Mordreds, Agravēns un divpadsmit zemāka ranga bruņinieki, gan arī nonāca kutelīgā situācijā, jo Lanselots apkāva viņus visus, atskaitot Mordredu, taču attiecības starp karali un Lanselotu no tā, protams, neuzlabojās.

—   Ak vai, es jau redzu, ka iznākums varēja būt tikai viens! Karš. Un karalistes bruņinieku sašķelšanās divās partijās — karaļa atbalstītājos un Lanselota atbalstītājos.

—  Jā, taisni tas arī notika. Karalis piesprieda Džinev- rai nāvi uz sārta, lai viņas grēkus aprij uguns. Lanselots ar saviem bruņiniekiem izglāba viņu, cīniņā apkaudams daudzus tavus un manus draugus — krietnākos, kādi mums bijuši, proti, seru Beliasu Leorguljū, seru Segvaridu, seru Grifletu Dievabērnu, seru Brandilu, seru Aglovalu…

—  Ai, tu rauj man sirdi no krūtīm!

—  Pagaidi, neesmu vēl beidzis. Seru Toru, seru Go- teru, seru Gilimeru …

—  Lieliskāko spēlētāju no manas rezerves komandas! Ai, to labo pussargu!

—  Sera Reinolda trīs brāļus, seru Damusu, seru Priamu, seru Keju Svešinieku …

—   Spožāko vārtsargu! Viņu, kurš noķēra bumbu ja ne citādi, tad ar zobiem. Pietiek, es nevaru klausīties!

—  Seru Driantu, seru Lambegu, seru Hermindu, seru Pertilopu; un kā tu domā, ko vēl?

—   Turpini vien.

—   Seru Gaherisu un seru Garetu — abus!

•— Neticami! Viņu mīlestība uz Lanselotu bija nesatricināma.

—   Tas jau ari notika nejauši. Viņi bija tikai skatītāji, viņi iznāca pavisam neapbruņoti, lai redzētu, kā sadedzinās karalieni. Bet sers Lanselots aklā niknumā cirta visiem, kas gadījās ce|ā, un nokāva abus, pat nepamanījis, ka tie ir viņa draugi. Paskaties, te ir uzņēmums, vienam no mūsu puišiem izdevās nofotografēt, — to tagad var dabūt katrā kioskā. Redzi, šie divi, vistuvāk karalienei, ir sers Lanselots ar atvēzētu zobenu un sers Garets, kas nupat izlaiž garu. Caur dūmu grīstēm var pat saredzēt nāves mokas karalienes sejā. Kolosālākais skats!

—  Jā, patiešām. Paglabā labi, tam ir milzīga vēsturiska nozīme. Turpini.

—   Kas tur ko turpināt, tālāk bija karš vistīrākā veidā. Lanselots atkāpās uz savu pilsētu, nocietinājās Līksmajā Pilī un sasauca lielu pulku bruņinieku. Karalis ar varenu karaspēku uzbruka, drausmīgā cīņa vilkās vairākas dienas, līdz beidzot visa ieleja bija nobruģēta ar līķiem un dzelzs lūžņiem. Tad iejaucās Baznīca un panāca mieru starp Lanselotu, karali, karalieni un visiem citiem — visiem, izņemot seru Gavēņu. Viņš nepiedeva savu brāļu — Gareta un Gaherisa nāvi un palika nesamierināms. Viņš pieteica karu seram Lanselotam un draudēja ar jo drīzu uzbrukumu. Sers Lanselots ar saviem piekritējiem devās ar kuģiem uz Gijenu, Gavēns ar savu armiju sekoja viņam un pierunāja arī Arturu doties viņam līdzi. Arturs atstāja karalisti Mordreda rokās līdz tavai atbraukšanai…

—  A, karaļa parastā gudrība!

—   Jā. Sers Mordreds tūlīt ķērās pie darba, lai nodrošinātu varu uz visiem laikiem. Sākt viņš taisījās ar Dži- nevras apprecēšanu, bet viņa aizbēga un nocietinājās Londonas Tauerā. Mordreds uzbruka. Kenterberijas bīskaps notrieca viņu gar zemi ar ekskomunikāciju. Karalis atgriezās. Mordreds cīnījās ar viņu pie Duvras, pie Kenterberijas un pie Barhendaunas. Tad atsākās miera līgšana. Mordredam tika Kornvela un Kenta Artura dzīves laikā un visa karaliste pēc Artura nāves.

—   Saki nu vienam cilvēkam! Ko lai dara, sapnis par republiku bija tikai sapnis un tāds ari paliks.

—   Jā. Abas armijas stāvēja pie Solsberijas. Gavēns — Gavēņa galva ir Duvras pilī, jo tur viņš krita kaujā, — Gavēns vai vismaz viņa gars parādījās Arturam sapnī un brīdināja neielaisties sadursmē vienu mēnesi, lai atturēšanās maksātu ko maksādama. Taču kauju izraisīja nejaušs gadījums. Arturs bija devis pavēli pūst kaujas signālu un uzbrukt, tiklīdz miera sarunu gaitā kāds izvilktu zobenu, jo viņš neuzticējās Mordredam. Mordreds bija devis līdzīgu pavēli saviem ļaudīm. Un tad kādam bruņiniekam papēdī iedzēla čūska; bruņinieks, pavēli aizmirsis, pāršķēla čūsku uz pusēm ar zobenu. Un jau nākošajā minūtē abi karaspēki sacirtās, ka nobrākšķēja vien.'Slaktiņš gāja vaļā visu dienu. Tad karalis — ak jā, mūsu avīze pasāka kaut ko jaunu, kamēr tu biji projām.

—   Ko īsti?

—   Kara korespondences!

—   Tas nudien ir labi.

—   Jā, laikrakstu ķeršus izķēra, jo ekskomunikācija neko nenozīmēja, tā nekrita svarā, kamēr bija karš. Es turēju korespondentus abās armijās. Par šīs kaujas nobeigumu es tev labāk nolasīšu priekšā, ko raksta viens no maniem puišiem:

Tad karalis paraudzījās apkārt un pamanīja, ka no visa viņa karapulka un krietnajiem bruņiniekiem tikai divi vien bruņinieki dzīvajos palikuši: sers Lukans un sers Bedivers — un tie paši vienās asiņainas brūcēs. Žēlīgais Jēzu, karalis tad sacīja, kāds liktenis gan piemeklējis manus dižciltīgos bruņiniekus? Posts man, kam bijis pieredzēt šo bēdu dienu! Jo raugi, sacīja Arturs, arī mans gals ir klāt. Dievs zina kā es vēlētos, lai te būtu tas nodevīgais Mordreds, kas visu ļaunumu nodarījis. Tiklīdz tā teicis, ieraudzīja karalis Arturs seru Mordredu, kas uz sava zobena salīcis pie augstas līķu kaudzes stāvēja. Pasniedz manu šķēpu, Arturs teica uz seru Lukanu, jo rau, kur nodevējs, kas visu ļaunumu darījis. Valdniek, laid viņu mierā, sers Lukans sacīja, viņš ir nelaimīgs, un, ja pats šo dienu bez nelaimes aizvadīsi, tu būsi viņam gana atriebis. Gaišo pavēlniek, atgādājies savu sapni un vārdus, ko tev Gavēņa gars sacīja, ja reiz dievs savā žēlastībā tevi līdz šim brīdim pasargājis. Dieva vārdā tevi zvērinu, iesim projām. Ar dieva svētību tu esi uzvarējis, jo mēs esam dzīvajos palikuši trīs, bet seram Mordredam neviena nevaid. Un, jāšu tu tagad metīsi mieru un iesi, paies arī ļaunā likteņa diena. Man nerūp, dzīvoju es vai mirstu, sacīja karalis, tur viņš stāv viens klajā laukā un manās rokās atdots, labākas reizes man vairs nebūs. Lai dievs jūs svētī, sacīja sers Bedivers. Un karalis ņēma šķēpu abās rokās un skrēja uz seru Mordredu, saukdams: — Nodevēj, tava mirstamā stunda ir klāt! — Un, kad sers

AAordreds dzirdēja seru Arturu, viņš skrēja Arturam pretī ar atvēzētu zobiņu rokā. Un tad sers Arturs dūra seram Mordredam zem vairoga, ka šķēpa smaile par sprīža tiesu no miesas laukā iznāca. Un, kad sers Mordreds juta sevi uz nāvi ievainotu esam, viņš metās ar visu savu spēku uz karaļa Artura šķēpa resgali. Un, tā aizsniedzies, viņš abām rokām atvēza zobiņu un cirta Arturam, ka zobins bruņu cepuri un galvas kaulus pāršķēla, pēc kam nokrita pats gar zemi beigts. Un cēlais Arturs nogāzās bez samaņas pie zemes un palika guļam.

—       Labs kara korespondences paraugs, Klarens, tu esi pirmklasīgs avīžnieks. Un kā tas karalim beidzās? Viņš atveseļojās?

—   Nabaga dvēsele, ne. Viņš ir miris.

Es biju galīgi satriekts; nekad nebūtu ticējis, ka viņš var mirt no jebkāda ievainojuma.

—   Un karaliene, Klarens?

—   Mūķene Olensberijas klosterī.

—       Kādas pārmaiņas! Un tik īsā laikā. Tas ir neaptverami. Nez kā būs tālāk?

—   Es zinu, kas būs tālāk.

—   Nu?

—   Mums būs jāliek uz kārts savas dzīvības.

—   Ko tu ar to gribi sacīt?

—       Tagad valda baznīca. Ekskomunikācija attiecas ne tikai uz Mordredu, bet arī uz tevi, tā netika atcelta, kamēr tu esi dzīvs. Klani pulcējas kopā. Baznīca sasaukusi visus bruņiniekus, kas vēl palikuši dzīvi, un, tiklīdz kļūs zināms, kur tu atrodies, mums būs ko pacīnīties.

—       Blēņas! Ar mūsu modernajiem iznīcības ieročiem, ar mūsu apmācītajiem kara …

—       Aiztaupi daiļrunību, mums nav ne sešdesmit uzticamu cilvēku.

—       Ko tu runā? Mūsu skolas, mūsu koledžas, mūsu milzīgās rūpnīcas, mūsu …

—        Kad uz skatuves parādīsies minētie bruņinieki, visas šīs iestādes kļūs tukšas, vienīgi lai pārbēgtu pie mūsu ienaidniekiem. Domā, tava izglītība atņēmusi šiem ļautiņiem māņticību?

—   Es patiešām tā domāju.

—       Vari mierīgi nedomāt. Viņi centīgi kalpoja tev līdz ekskomunikācijai. Tagad viņi gan ārēji liekas droši, bet sirds dziļumos trīc. Esi gatavs, ka, tiklīdz parādīsies bruņinieku armija, maskas kritīs.

—   Tā ir Jauna vēsts. Mēs esam pagalam. Viņi vērsīs mūsu zinātni pret mums.

—   Neies cauri.

—   Kāpēc?

—   Tāpēc, ka saujiņa uzticamo tādu iespēju ir izslēgusi. Es tev pastāstīšu, ko esmu izdarījis un kā tas man ienāca prātā. Redzi, tu esi slīpēts, bet baznīca ir slīpētāka. Tā bija baznīca, kas ar viņas kalpībā esošo ārstu muti aizsūtīja tevi jūras braucienā.

—   Klarens!

—   Tā ir patiesība. Es zinu. Katrs virsnieks uz tava kuģa bija baznīcas padevīgs kalps, katrs komandas matrozis arī.

—   Nestāsti nu niekus!

—   Ir tā, kā es saku. Es to neuzzināju uzreiz, bet maz pamazām izdibināju visu. Vai tu sūtīji mutisku vēsti ar kuģa komandieri, ka pēc viņa atgriešanās ar pārtikas krājumiem tu dosies projām no Kadiksas?

—   No Kadiksas? Es Kadiksā nemaz neesmu bijis.

—   Un uz nenoteiktu laiku aizbrauksi dienvidu jūrās savas ģimenes veselības labad? Tu liki man to pateikt?

—   Protams, ka ne. Es taču būtu uzrakstījis vēstuli, vai ne?

—   Dabiski. Tas mani uztrauca un modināja aizdomas. Kad komandieris atstāja ostu, es sūtīju viņam pakaļ izlūkošanas kuģīti. Kuģītis ar manu spiegu pazuda kā ūdenī. Es nolēmu vēl divas nedēļas gaidīt kādu vēsti no tevis. Tad taisījos sūtīt kuģi uz Kadiksu. Kā tev šķiet, kāpēc es to neizdarīju?

—   Un proti?

—   Mūsu flote bija pēkšņi un noslēpumainā kārtā pazudusi. Tikpat pēkšņi un noslēpumaini pārstāja darboties dzelzceļš, telefons un telegrāfs, kalpotāji aizbēga, stabus nozāģēja, baznīca aizliedza elektrisko gaismu. Vajadzēja kaut ko darīt un bez kavēšanās. Par tavu dzīvību es nebaidījos, neviens, izņemot Merlinu, neuzdrīkstētos uzbrukt tik varenam burvim kā tev bez vismaz desmittūkstoš vīru lielas armijas. Man vajadzēja padomāt, kā sagatavoties tavai pārbraukšanai. Par sevi es arī biju drošs — tavu mīluli tāpat neviens neuzdrīkstētos aizskart. Un tad es izdarīju tā. No mūsu daudzajām rūpnīcām es atlasīju visus cilvēkus — tas ir, zēnus —, par kuru uzticību, lai ko ar viņiem nedarītu, es varēju likt roku ugunī, slepeni sasaucu kopā un nodevu instrukcijas. Viņi bija piecdesmit divi, neviens zem četrpadsmit vai virs septiņpadsmit gadiem.

—   Kāpēc tu izraudzījies zēnus?

—   Tāpēc, ka pieaugušie dzimuši un auguši aizspriedumu un māņticības atmosfērā. Tā viņiem ir kaulos un asinīs. Mēs iedomājāmies, ka mūsu izglītība viņus no tā atbrīvojusi, viņi paši arī tam ticēja, bet ekskomunikācija uzmodināja viņus kā pērkona grāviens. Viņi ieraudzīja sevi īstajā gaismā un es viņus — arī. Zēni ir citādi. Viņus mēs esam audzinājuši no septiņu vai desmit gadu vecuma, baznīcas biedus viņi nepazīst, un starp viņiem es atradu savus piecdesmit divus uzticamos. Mans nākošais darbs bija slepena vizīte vecajā Merlina alā — ne mazajā, bet tajā lielajā.

—   Jā, kur mēs ierīkojām lielo elektrostaciju, kad es plānoju savu brīnumu.

—   Pareizi. Un, tā kā brīnumi tobrīd nebija nepieciešami, es nodomāju, ka staciju varētu izmantot kādam lietderīgam mērķim. Es pielāgoju to aplenkuma gadījumam.

—   Lieliska ideja, pirmklasīga ideja.

—   Man arī tā likās. Sargos es nozīmēju četrus zēnus — alas iekšpusē, lai no āra nekas nav redzams. Nevienam nekas nenotiek, kamēr viņš ir ārpusē, bet iekšā nākt — lai labāk nemēģina! Tad es izgāju kalnos un pārgriezu slepeno vadu, kas savienoja ar tavu guļamistabu dinamīta lādiņus zem mūsu rūpnīcām, dzirnavām, fabrikām, noliktavām un tā tālāk. Ap pusnakti mēs ar zēniem šo vadu bijām pārslēguši uz elektrostaciju, un neviens — izņemot mūs abus — nezina, kurp tas aizzaro. Vadi, protams, ir zemē, mēs ierakām tos dažās stundās. Mums nevajadzēs iziet no sava cietokšņa, lai uzspertu gaisā visu civilizāciju.

—   Tas bija pareizs lēmums un gluži dabiski; militāra nepieciešamība dotajā situācijā. Patiesi — kā viss mainās! Mēs rēķinājāmies ar aplenkumu kāda pilī, bet nu — ak, nekas, turpini…

—   Pēc tam mēs uzcēlām stiepļu žogu.

—   Stiepļu?

—   Jā. Tādu domu tu reiz izteici pirms kādiem diviem vai trim gadiem.

—   A, es atceros, tas bija tad, kad baznīca gatavojās pirmajai spēka demonstrācijai, taču atrada par prātīgāku pagaidīt labākus laikus. Kā jūs iekārtojāt žogu?

—   Es nostiepu divpadsmit stiprus, kailus vadus bez kādas izolācijas no lielā dinamo alā — tam ir tikai divi poli, pluss un mīnuss.

—  Jā, pareizi darīts.

—   Stieples uz līdzenā laukuma alas priekšā veido loku apmēram simt jardu diametrā, tās ir kā divpadsmit atsevišķi žogi ar desmit pēdu platām atstarpēm, vārdu sakot, aplis no divpadsmit apļiem un gali alas iekšpusē.

—   Pareizi, stāsti tālāk.

—   Stieples piestiprinātas pie resniem ozola stabiem ar tikai trīs pēdu atstarpēm, stabi ierakti piecas pēdas dziļi.

—   Labi un pamatīgi.

—  Jā. Alas ārpusē stieples nav iezemētas. Nākdamas tieši no pozitīvā pola, tās saskaras ar zemi caur negatīvo polu, stiepļu otrie gali atgriežas alā un iezemējas katrs atsevišķi.

—   Nē, nē, tas gan neder.

—   Kāpēc?

—  Pārāk dārgi, veltīga enerģijas izšķiešana. Nav vajadzīgs nekāds cits iezemējums kā tas caur negatīvo polu. Katras stieples otru galu mēs ievilksim alā un nostiprināsim atsevišķi bez kāda iezemējuma. Un tagad paraugies, kā mēs to aiztaupīsim. Kavalērija triecas pret žogu, un, tev pašam neiztērējot ne drusciņas enerģijas vai naudas, — zirgi iezemē tavu vadu, jo tajā brīdī notiek savienojums ar negatīvo polu caur zemi — un strāva viņus nosit. Vai nu tev ir skaidrs? Tu netērē strāvu, kamēr tā nav nepieciešama, tavi zibeņi ir kā lode pielādētā šautenē, un tev ne gailis nav pašam jānospiež. Jā, jā, vienīgais iezemējums …

—   Nu protams! Kā man tas neiešāvās prātā? Tas ne tikai ir lētāk, bet arī citā veidā efektīgāk — ja stieple trūkst vai samudžinās, nekas ļauns nenotiek.

—   Nē, īpaši, ja alā ir kontrolaparāts, kas var atvienot pārtrūkušo vadu. Labi, turpini! Artilērija?

—   Ir gādāts. Iekšējā loka vidū plata — sešas pēdas augsta platforma. Uz tās trīsdesmit lielgabalu un krietns daudzums lādiņu.

—   Labi. Tie turēs uz grauda visu apkārtni, un, kad baznīcas bruņinieki parādīsies, mēs viņus sagaidīsim ar mūziku. Kraujas mala virs alas?

—   Arī to esmu nodrošinājis ar žogu un lielgabalu. Viņi nevarēs mest mums klinšu bluķus uz galvas.

—   Un mūsu dinamīta mīnas?

—       Arī nav aizmirstas. Tik skaistu dārziņu vēl neviens nav iestādījis. Četrdesmit pēdu plata dobe visapkārt ārējam aplim — distance starp mīnu joslu un žogu simt jardu — tie ir tāda kā neitrālā teritorija. Visā joslā nav neviena kvadrātjarda bez mīnas. Es noliku tās vienkārši uz zemes un glīti apbēru ar smiltiņām. Mans dārziņš izskatās ļoti nevainīgi; bet, lai tikai tur kāds iesper kāju, tad tu redzēsi!

—   Mīnas tu pārbaudīji?

—   Es jau taisījos gan, bet…

—        Kas par bet? Tā ir nepiedodama vieglprātība — be/ pārbaudījuma …

—       Pārbaudījuma? Jā, protams, bet mīnas ir kārtībā, es izliku dažas uz lielceļa aiz mūsu aizsargjoslas, un tās tika pārbaudītas.

—   Tā ir cita lieta. Kas pārbaudīja?

—   Baznīcas komiteja.

—   Cik laipni!

—       Jā. Viņi nāca ar ultimātu, lai mēs padodamies. Nevar teikt, ka viņi nāca tieši pārbaudīt mūsu mīnas, tā bija zināma nejaušība.

—        Komiteja ziņoja savai priekšniecībai par atbildi uz ultimātu?

—   Domāju gan. Ziņojumu varēja dzirdēt jūdzēm tālu.

—   Vienbalsīgi?

—       Visnotaļ. Pēc tam es izliku uz ceļa brīdinājuma zīmes nākamajām komitejām, un mūs neviens vairs netraucēja.

—        Klarens, tu esi paveicis milzu darbu, pie kam nevainojami.

—        Laika mums bija diezgan, uz papēžiem neviens nemiņa.

Kādu laiku mēs sēdējām klusi un domājām. Beidzot mans lēmums bija nobriedis un es teicu:

—       Jā, viss ir gatavs, viss ideālā kārtībā līdz pēdējam sīkumam. Es zinu, kas tagad jādara.

—   Es ari. Jāsēž un jāgaida.

—   Nē, ser. Jādodas uzbrukumā.

—   Tu to domā nopietni?

—       Pavisam nopietni. Aizstāvēšanās nav manā garā, uzbrukums — jā. Protams, ja man pie rokas vismaz divas

trešda|as tā, kas ir maniem pretiniekiem. Jā, mēs metīsimies uzbrukumā, tā būs mūsu taktika.

—   Simt pret vienu, tev taisnība. Kad tā balle sāksies?

—   Tūlīt. Mēs izsludināsim republiku.

—   Tad nu gan noteikti ies vaļā!

—   Būs kājās kā likts! Jau rīt ap pusdienas laiku visa Anglija dūks kā lapseņu midzenis, ja baznīcas roka nav zaudējusi savu grābienu, un mēs zinām, ka nav. Tagad es diktēšu, un tu raksti:

DEKLARĀCIJA

Visiem par zināšanu. Tā kā karalis ir miris, neatstādams troņmantnieku, uzskatu par savu pienākumu pildīt man uzticēto valsts pārvaldes darbu, kamēr netiks sastādīta jauna valdība. Monarhija ir kritusi, tā vairs nepastāv. Attiecīgi visa politiskā vara atgriežas pie saviem sākumiem — pie pašas angļu tautas. Līdz ar monarhiju krituši arī tās balsti, nav vairs ne augstmaņu, ne privileģēto šķiru, ne valsts baznīcas; visi cilvēki ir kļuvuši līdztiesīgi un atguvuši ticības brīvību. Ar šo tiek pasludināta Republika, vienīgā dabiskā valsts pārvaldes forma, kad vecā iekārta vairs nepastāv. Angļu tautas pienākums ir nekavējoši pulcēties un no sava vidus izvēlēt pārstāvjus valdībai.

Es parakstījos «Saimnieks» un datēju dokumentu no Merlina Alas. Klarenss sacīja:

—   Līdz ar to mēs esam uzdevuši adresi un nosūtījuši ielūgumu apciemot mūs.

—   Tā tas arī bija domāts. Mūsu sitiens ir Deklarācija, tagad viņu kārta. Tūlīt liec salikt, iespiest un izlīmēt uz visiem stabiem, pēc tam, ja tev ir pie rokas divi velosipēdi, laižam uz Merlina Alu!

—   Būšu gatavs desmit minūtēs. Kas par vētru te sāksies rīt, kad šis papīriņš parādīsies! Vecā, mijā pils, diezin vai mēs to kādreiz vairs … bet lai nu paliek!

XLIII NODAĻA KAUJA SMILŠU JOSLA

Merlina Alā — Klarenss, es un piecdesmit divi moži, krietni, labi izglītoti britu zēni ar gaišām galvām. Rītausmā es nosūtīju pavēli visām mūsu lielajām rūpnīcām pārtraukt darbus un visai dzīvai radībai aiziet no tām drošā attālumā, jo rūpnīcām vajadzēja tikt uzspridzinātām ar slepenām mīnām: «nav iepriekš minams, kurā brīdi.

tāpēc atstāt tās nekavējoši». Sie cilvēki mani pazina un paļāvās uz maniem vārdiem. Viņi noteikti aizietu, nekavējot ne mirkli, un eksplozijas laiku es droši varēju izvēlēties pēc sava prāta. Kamēr sprādziena draudi pastāvēja, viņi neatgrieztos ne par kādu naudu.

Mēs dabūjām gaidīt veselu nedēļu. Man šis laiks pagāja ātri, jo es rakstīju. Pirmajās trīs dienās es pārvērtu savu dienasgrāmatu stāstījumā, vajadzēja pierakstīt tikai dažas nodaļas, lai tas aptvertu visu laiku līdz pat šai dienai. Nedēļas atlikumu es pavadīju, rakstīdams vēstules sievai. Biju paradis rakstīt viņai katru dienu, ko mēs pavadījām šķirti, un tagad es darīju to atkal, kā paraduma, tā mīlestības skubināts, lai gan savas vēstules nosūtīt nevarēju. Bet rakstīšana īsināja laiku, tā bija kā saruna, it kā es sacītu: «Sendij, ja jūs ar Hallo-Centrāli pašas būtu te, nevis jūsu fotogrāfijas vien, cik labi mums būtu kopā!» Un tad es varēju iztēloties, ka mazā gulgo, lai arī būtu teikusi savu vārdu, bāž dūrīti mutē un gozējas mātes klēpī, bet māte mīlestības un laimes pārpilnībā smaida, kutina mazo zem zoda, likdama tai spurgt smieklos, un varbūt pati man kaut ko pasaka — un tā tālāk un tā tālāk —, iedomājieties labāk paši, kā es stundām ilgi sapņoju ar vaļējām acīm un vēstuli priekšā. Jutos tā, it kā mēs visi trīs būtu atkal kopā.

Katru nakti es, protams, sūtīju izlūkus uz visām pusēm, lai zinātu, kas notiek. Un ar katru nakti izlūku ziņojumi kļuva iespaidīgāki. Karapulki auga augumā, pa visiem Anglijas ceļiem un takām jāja bruņinieki un līdzi viņiem jāja priesteri, stiprinādami savu krustnešu garu, jo šis bija Baznīcas karš. Visi dižciltīgie — lieli vai mazi — ceļā, visa muižniecība tāpat. Taisni tā, kā mēs paredzējām. So ļaužu sugu mēs taisījāmies izdeldēt tādā mērā, ka tautai patiesi atliktu vairs vienīgi republika un …

Ai, kāds es tomēr biju stulbenis! Nedēļas beigās man vajadzēja nākt pie drūmas atziņas: tauta bija metusi cepures gaisā un uzgavilējusi republikai vienu vienīgu dienu, ar to pašu arī pietika! Kad Baznīca, augstmaņi un muižniecība parādīja viņiem dusmās sarauktu vaigu, viņi pārvērtās trīcošu aitu barā. Un jau nākošajā brīdi aitas metās aplokos — proti, armijas nometnēs —, lai piedāvātu savas dārgās dzīvības un dārgo vilnu «cīņai par taisnīgu lietu». Ak ko, pat bijušie vergi cīnījās par «taisnīgo lietu», krita ceļos, lūdza dievu par tās uzvaru, aizrīdamies sentimenta siekalās, kā visa tauta. Iedomājieties tikai šos mēslus cilvēku izskatā, šo neizbrienamo dumjību!

Visu mutes bļāva: «Nāvi republikai!» — un neviena balss neiebilda. Visa Anglija cēlās pret mums. Patiesi — tas bija vairāk, nekā es gaidīju.

Es uzmanīgi vēroju savus piecdesmit divus zēnus, .vēroju viņu sejas, gaitu, neapzinātās kustības: jo arī tā bija valoda, kas grūtos brīžos daiļrunīgi pavēsta visu, ko cilvēks cenšas noslēpt. Es zināju, ka ikvienu no viņiem vajā neatlaidīga doma: «Visa Anglija pret mums,» — un, jo tālāk, jo neatvairāmāk pārņem apziņu, asākām ainām nomoka iztēli un pat naktī murgu lūpām čukst: «Visa Anglija … Visa Anglija … Pret mums!» Es zināju, ka tam jānotiek, es zināju, ka galu galā sasprindzinājums kļūs tik liels, ka tam būs jāizlaužas vārdos un uz to laiku man jābūt gatavai atbildei — nosvērtai un pārdomātai, lai tā spētu nomierināt satrauktos prātus.

Man bija taisnība. Sis brīdis pienāca. Viņiem vajadzēja runāt. Nabaga zēni, sirds sāpēja, skatoties, cik viņi bija bāli, nomocīti un satraukti. No sākuma viņu runasvīram neklausīja balss un neradās vārdi, tad viņš atguvās. Un uzrunāja mani labā, modernā angļu valodā, kā bija mācīts skolā:

—   Mēs pūlējāmies aizmirst, ka esam angļu zēni! Mēs pūlējāmies nostādīt prātu pār jūtām, pienākumu pār mīlestību; taču, ko prāts saprot, sirds nesaprot. Kamēr mums likās, ka tie būs tikai dižciltīgie, tikai muižnieki, tikai divdesmit pieci vai trīsdesmit tūkstoši bruņinieku, kas vēl palikuši dzīvi pēc pēdējā kara, nekādi sirdsapziņas pārmetumi mūs nemocīja, ikviens no mums piecdesmit diviem, kas te stāvam tavā priekšā, droši varējām teikt: «Savu likteni viņi izvēlējušies paši.» Bet padomā! Tagad ir pavisam savādāk. Uzbrukumā nāk visa Anglija! Paraugies ar mūsu acīm — tā ir mūsu tauta, mēs esam kauls no viņas kaula, miesa no viņas miesas, mēs mīlam savu tautu; neprasi, lai mēs to iznīcinām paši ar savām rokām!

Te nu jūs redzat, cik svarīgi būt tālredzīgam un sagatavoties tam, kas var notikt. Ja es nebūtu to paredzējis, zēni pārsteigtu mani nesagatavotu un man nebūtu ko atbildēt. Bet es biju gatavs. Es sacīju:

—   Mani zēni, jūsu sirdis dara jums godu, jūs esat domājuši vīru cienīgas domas un runājuši vīru valodu. Jā, jūs esat Anglijas dēli un paliksiet Anglijas dēli, neaptraipīdami savu vārdu ar negodu. Nemokieties šaubās, lai jūsu prāts ir mierīgs! Ņemiet vērā: kad visa Anglija nāks uzbrukumā, kas būs priekšgalā? Kam, pēc kara pieņemtajiem likumiem, jābūt pirmajās rindās? Atbildiet!

—   Bruņās kaltu jātnieku armijai.

—   Pareizi. Viņiem ir trīsdesmittūkstoš jātnieku. Veselu kvadrātakru biezumā viņi gāzīsies mums virsū. Viņi un tikai viņi uzdursies smilšu joslai. Un ar lielu blīkšķi uzsprāgs gaisā. Tajā pašā brīdī kājnieku pūlis aizmugurē laidīsies lapās meklēt sev kādu mierīgāku nodarbošanos. Neviens, izņemot augstmaņus un muižniekus, nav bruņinieks, neviens, izņemot viņus, pēc šī sprādziena nepaliks kaujas laukā, lai dejotu pēc mūsu stabules. Tātad ir pilnīgi skaidrs, ka mums nevajadzēs pacelt roku ne pret vienu citu kā tikai pret šiem trīsdesmit tūkstošiem bruņinieku. Lemiet paši, būs tā, kā jūs gribēsit! Vai lai mēs atsakāmies no kaujas un atstājam savas pozīcijas?

—   NE!

Atbilde bija vienbalsīga un no visas sirds.

—   Un jūs … jūs … kā sacīt, nebaidāties no šiem trīsdesmit tūkstošiem bruņinieku?

Par tādu joku zēni gardi nosmējās, viņu bēdas bija pagaisušas, priecīgi viņi atgriezās savos posteņos. Ai, mani mīļie piecdesmit divi! Un pie tam vēl skaisti kā meitenes.

Arī es biju gatavs stāties pretī ienaidniekiem. Lai nāk mūsu lielā diena — mēs to sagaidīsim godam!

Un lielā diena pienāca. Ap rītausmu sargkareivis, kas stāvēja stiepļu apžogā, ienāca alā un ziņoja, ka pamalē briest melna masa un dzirdama tāla skaņa, kas viņam likusies pēc kara mūzikas. Brokastis bija gatavas, mēs sē- dāmies klāt un paēdām.

Pēc brokastīm es teicu nelielu runu zēniem un nozīmēju dažus cilvēkus ar Klarensu vadībā pie lielgabaliem.

Tikmēr uzlēca saule — un spožajā gaismā, kas pārlija lauku plašumiem, mēs ieraudzījām milzīgu karaspēku lēni un neatturami kā jūras vilni veļamies uz mūsu pusi. Tas nāca arvien tuvāk un tuvāk, auga arvien diženāk un drau- dīgāk; jā, patiesi — tur nāca visa Anglija. Drīz jau mēs redzējām neskaitāmus kara karogus plīvojam vējā, saules stari iešķīla šo bruņu jūru zvērojošās ugunis. Jā, tas bija skaists skats, tādu krāšņumu es nekad nebiju redzējis.

Beidzot šajā masā mēs varējām atšķirt arī detaļas. Viss nepārskatāmi biezais priekšpulks, protams, bija bruņās kalti un spalvu rotās plīvojoši jātnieki. Pēkšņi nobrēcās taures, lēnais riksis izvērtās aulekšos, un tad — nē, ka es jums saku, lielisks skats! Pakavā izliecies krāšņais vilnis brāza pretī smilšu joslai — es aizturēju elpu — tuvāk, tuvāk, zāles strēmele aiz dzeltenajām smiltīm kļuva šaurāka, vēl šaurāka — vairs tikai šaura strēlīte, tad arī tā pazuda zem zirgu pakaviem… Debesu dievs! Viss karapulku avangards ar pērkona grāvienu uzsprāga gaisā un sagriezās skrandu un lausku viesulī, zeme ietinās biezu dūmu mutuļos, kuros pazuda pārpalikusī armija, mēs to vairs nevarējām saskatīt.

Īstais brīdis kampaņas nākamajam gājienam. Es nospiedu pogu, un Anglijas kauli izsprāga no locītavām!

Sajā sprādzienā uzlidoja gaisā visas mūsu rūpnīcas, mūsu gaišā civilizācija nozuda no zemes vaiga. Tas bija sāpīgi, bet nepieciešami. Mēs nevarējām pieļaut, ka pretinieki pavērš to pret mums.

Tad nāca garākais stundas ceturksnis manā mūžā. Mēs gaidījām mēmā nošķirtībā, sava stiepļu aploka un smagu dūmu gredzena vidū. Dūmu sienai mēs nevarējām redzēt ne pāri, ne cauri. Maz pamazām tā laiski noplaka, un uz nākošā stundas ceturkšņa beigām gaiss kļuva skaidrs un mēs varējām apmierināt savu ziņkārību. Apkārt nemanīja ne dzīvas dvēseles. Mēs ieraudzījām arī, ka mūsu aizsarg- līnija pastiprinājusies. Dinamīts bija izracis ap mums vairāk nekā simt pēdu platu grāvi un uzmetis ap to divdesmit piecas pēdas augstus vaļņus. Visa dzīvā iznīcība bija dīvaina un ar prātu gandrīz neaptverama. Kritušos mēs_, protams, saskaitīt nevarējām, jo viņi vairs neeksistēja kā atsevišķi indivīdi, atgriezušies sākotnējās protoplazmas stāvoklī ar tērauda un pogu piejaukumu.

Nevienu dzīvu cilvēku nemanīja, bet tālākās rindās noteikti vajadzēja būt ievainotajiem, kurus droši vien aiznesa no kaujas lauka dūmu aizsegā, vajadzēja būt slimajiem, jo tādi vienmēr atrodas pēc līdzīgiem satricinājumiem.. Nevarēja būt vienīgi papildspēku, jo šis bija angļu bruņniecības pēdējais pulks, viss, kas palicis pāri neseno karu postažā. Tāpēc es biju gluži mierīgs, jo apzinājos, ka nākotnē pret mums var nostāties vairs tikai neliela saujiņa bruņinieku. Tāpēc es sastādīju šādu apsveikuma runu savai armijai:

KAREIVJI, CILVĒKA BRĪVĪBAS UN LĪDZTIESĪBAS AIZSTĀVJI!

Jūsu ģenerālis apsveic jūs! Lepodamies ar savu spēku, paļaudamies uz seno slavu, uzpūtīgais ienaidnieks nāca uzbrukumā. Jūs bijāt gatavi to atsist. Cīņa bija īsa un spoža. Sai lieliskajai uzvarai, ko jūs guvāt, nezaudējot nevienu vīru, nav līdzīgas pasaules vēsturē. Kamēr vien planētas metīs savus mūžīgos lokus ap sauli, Kauja pie Smilšu joslas negaisīs no ļaužu piemiņas!

Saimnieks.

Es nolasīju to labi un tiku pilnam atalgots ar aplausiem. Pēc tam es atgādināju:

— Karš ar angļu tautu kā tādu ir galā. Tauta ir atstājusi kaujas lauku un karu. Kamēr to nepārliecinās atgriezties, karš ir pārtraukts. Mums priekšā stāv vēl tikai viena cīņa. Tā būs īsa — visīsākā pasaules vēsturē. Kā arī visasiņainākā, ja parēķināsim kritušo un ievainoto procentu. Ar tautu mums vairs nebūs jāsaduras, vienīgi ar bruņiniekiem. Angļu bruņiniekus var nogalināt, bet nekas viņus nepiespiedīs padoties. Mēs zinām, ar ko mums darīšana. Kamēr jel viens bruņinieks būs dzīvs, mūsu mērķis nebūs sasniegts, karu nevarēs uzskatīt par pabeigtu. Mums jānogalina viņi visi līdz pēdējam. (Skaļi un ilgstoši aplausi.)

Uz vaļņiem, ko ap mūsu nocietinājumiem bija uzmetis dinamīta sprādziens, es izsūtīju pāris sargkareivju, kas vērotu apkārtni un ziņotu par ienaidnieka parādīšanos.

Pēc tam es nosūtīju inženieri un četrdesmit zēnus uz kalnu avotu, kas atradās dienvidos no mūsu pozīcijām, lai mainītu strauta virzienu un pievienotu mūsu aizsarglīni- jai tā, ka es nepieciešamības gadījumā varētu to pēkšņi izmantot. Četrdesmit vīri sadalījās divās komandās, pa divdesmit katrā, un mainījās ik pa divām stundām. Desmit stundās darbs bija pabeigts.

Satumsa vakars, un es atsaucu savus novērotājus. Viens, kas vēroja ziemeļu pusi, ziņoja par karaspēka apmetni, saredzamu gan tikai tālskatī. Viņš arī ziņoja, ka daži bruņinieki izlūkojuši ceļu mūsu virzienā, dzīdami sev pa priekšu gar mūsu līniju govis, bet paši turējušies tālāk. Tieši to es biju gaidījis. Viņi, redzat, mūs iztaustīja, viņi gribēja zināt, vai mēs taisāmies uzrīkot jaunu asinspirti. Iespējams, ka nakts tumsā viņi kļūs drošāki. Man likās, ka es zinu, ko viņi mēģinās izdarīt, jo tā rīkotos es pats, ja būtu viņu vietā un tikpat tumsonīgs kā viņi. Es pateicu to Klarensam.

—   Domāju, ka tev taisnība, — viņš sacīja, — to viņi noteikti mēģinās.

—   Tādā gadījumā viņi ir pagalam.

—   Neizbēgami.

—   Viņiem nav ne mazāko izredžu.

—   Protams, ka nav.

—   Tas ir drausmīgi, Klarens. Sāpīgi domāt.

Bet gaidāmā sadursme neļāva man nedomāt, es nekādi nevarēju nomierināties. Beidzot, lai remdinātu sirdsapziņas mokas, es sastādīju bruņiniekiem uzsaukumu:

AUGSTI GODĀJAMAM ANGLIJAS BRUŅINIEKU KAVALERIJAS KOMANDIERIM

Jūsu cīņa ir veltīga. Mēs zinām Jūsu spēkus — ja tos var saukt par spēkiem. Mēs zinām, ka lielākais, ko Jūs varat sūtīt pret mums kaujā, ir divdesmit pieci tūkstoši bruņinieku. Attiecīgi — Jums nav ne vismazāko izredžu. Ņemiet vērā: mēs esam labi bruņoti un labi nocietinājušies, un mēs esam piecdesmit četri. Piecdesmit četri — kas? Vīri? Nē, prāti — asākie pasaulē, un gara spēku miesas spēkiem vēl mazāk cerību uzvarēt kā dīkiem jūras viļņiem sagraut Anglijas granīta krastus. Uzklausiet saprāta balsi. Mēs dāvājam jums dzīvības — savu ģimeņu vārdā nenoraidiet mūsu dāvanu! Mēs dodam jums iespēju, un tā ir pēdējā: nolieciet ieročus, bez ierunām padodieties Republikai, un viss taps piedots.

(Paraksts) Saimnieks.

Es nolasīju to Klarensam un teicu, ka gribu to balta pamiera karoga apsardzībā nosūtīt bruņiniekiem. Viņš nosmēja savu sarkastisko smiekliņu, ar kuru, likās, bija pat nācis pasaulē, un teica:

—   Pat tu ar savu prātu nespēj un nespēj aptvert, kādi viņi ir, šie dižciltīgie. Netērē laiku un pūles! Iedomājies, ka es esmu šo bruņinieku komandieris. Tagad tu ierodies ar balto karogu, pasniedz man savu papīru, un es tev došu atbildi.

Ideja man iepatikās. Es iznācu caur iztēloto ienaidnieka sargkareivju rindām, izvilku savu uzsaukumu un nolasīju. Atbildes vietā Klarenss izrāva man papīru no rokām, uzmeta lūpu un visdziļākā nicībā teica:

—   Sacērtiet šo lopu gabalos, iemetiet grozā, un lai viņu aiznes atpakaļ tam grāvī dzimušajam vergam, kas viņu sūtījis šurp. Citas atbildes man nav!

Cik tukšas ir teorijas faktu priekšā! Un tas bija tikai fakts, nekas cits. Tieši tā notiktu, to nevarēja noliegt. Es saplēsu savu rakstu un atteicos no laikam un vietai nepiederīgiem sentimentiem.

Vajadzēja ķerties pie darba. Es pārbaudīju elektrisko signālu sistēmu no artilērijas platformas uz alu un pārliecinājos, ka tā darbojas nevainojami. Atkal un atkal pārbaudīju stiepļu žoga pievadus — tie bija iekārtoti tā, lai es pēc vajadzības varētu izslēgt vai ieslēgt strāvu katrā žogā atsevišķi. Pie strauta pārvadīšanas kloķa es noliku sardzi un uzticēju to trīs saviem gaišākajiem zēniem, kuriem vajadzēja mainīties ik pa divām stundām un momentā paklausīt manam signālam — ja man būtu vajadzība to dot — trim revolvera šāvieniem pēc kārtas. Sardzi no vaļņiem es uz nakti atsaucu, aplokā nepalika ne dzīvas dvēseles; alā es pavēlēju ieturēt klusumu un elektrisko gaismu samazināt līdz blāvam mirgojumam.

Tiklīdz tumsa bija sabiezējusi pavisam, es izslēdzu strāvu visiem žogiem un taustīdamies izgāju uz vaļņa dinamīta izraktā grāvja mūsu pusē. Es uzrāpos pašā virsotnē, nogūlos uz vēdera zemē un gaidīju. Bet bija par tumšu, lai kaut ko redzētu. Un nekur ne skaņas. īsts nāves klusums. Ja neskaita, protams, parastās nakts skaņas laukos: nakts putnu aizspurgšanos, kukaiņu sīkoņu, tālas suņu rejas, govs ieīdēšanos, — bet šīs skaņas klusumu neaiztrauca, drīzāk pat pasvītroja un piedeva tam īpašu grūtsirdību.

Drīz es vairs pat nemēģināju skatīties, tumsa bija necaurredzami melna, toties jo modri klausījos, vai nedzirdēšu kādu aizdomīgu skaņu, nospriedis, ka man atliek tikai gaidīt un es nepievilšos. Tomēr gaidīt iznāca ilgi. Beidzot es uztvēru kaut ko tālai skaņai līdzīgu — it ka pieklusinātu metāla iešķindēšanos. Es saausījos, aizturēju pat elpu, jo tieši tādu skaņu biju gaidījis. Skaņa sabiezēja un tuvojās no ziemeļifpuses. Pēkšņi es to dzirdēju jau savā augstumā — grāvja pretējā vaļņa galā. Tad gar vaļņa malu parādījās melnu punktu rinda — cilvēku galvas? Droši pārliecināts es nejutos, varbūt tur vispār nekā nebija, jo nevar paļauties uz acīm, kad iztēle satraukta. Tomēr drīz vien šaubas izgaisa. Es dzirdēju metālisko skaņu slīdam lejā uz grāvja dibenu. Skaņa izplatījās visā grāvja garumā un nepārprotami pavēstīja, ka bruņota armija ieņem tur pozīcijas. Jā, šie ļaudis taisījās mūs pārsteigt ar nepieteiktu vizīti. Viesu uzņemšanas ceremonijai vajadzēja sākties ap rītausmu, ja ne agrāk.

Es gāju cauri žogiem atpakaļ — biju redzējis diezgan. Es uzkāpu uz platformas un devu signālu ieslēgt strāvu divos vidējos žogos. Tad iegāju alā, tur viss bija kārtībā, zēni, izņemot abus sardzē stāvošos, gulēja. Es pamodināju Klarensu un teicu, ka grāvis pilns armijas un ka bruņinieki acīmredzot uzbruks mums pilnā sastāvā. Piepildījās mans paredzējums, ka līdz ar rīta svīdumu grāvī noslēpušies tūkstoši metīsies pa valni augšā un uzbruks, laužot ceļu pārējai armijai, kas nāks viņu pēdās.

Klarenss sacīja:

—       Viņi droši vien gribēs sūtīt dažus izlūkus, lai nakts aizsegā papēta mūsu nostiprinājumus. Vai nebūtu vērts izslēgt ārējiem žogiem strāvu un dot viņiem šo iespēju?

—        Ir jau darīts, Klarens. Vai es jel kad būtu bijis neviesmīlīgs?

—   Nē, tev ir laba sirds. Es gribētu iziet un …

—   Pārstāvēt uzņemšanas komiteju? Iesim abi.

Mēs šķērsojām aploku un nogūlāmies zemē starp diviem ārējiem žogiem. Lai gan alā valdīja blāva pusgaisma, acīm tomēr vajadzēja pierast, taču pamazām mēs sākām šo to saskatīt. Laukā nākot, mums vēl vajadzēja taustīties, bet nu mēs jau redzējām žogu stabus. Mēs sākām čukstus sarunāties, pēkšņi Klarenss aprāvās un jautāja:

—   Kas tad tas?

—   Kas?

—  Tas tur.

—   Kur?

—       Mazu gabaliņu aiz tevis kaut kas, it kā tumšs stāvs pret otro žogu.

Es skatījos un skatījos, tad ieminējos:

—  Vai tikai nav cilvēks, Klarens?

—       Neliekas gan. Drīzāk jau izskatās mazliet pēc… nē, patiešām cilvēks atspiedies pret žogu.

—   Esmu pārliecināts, ka tā. Ejam palūkojamies tuvāk!

Mēs rāpus palīdām kādu gabalu uz priekšu un skatījāmies. Jā, tas bija cilvēks, liels, neskaidrs stāvs, stalti iz- slējies, ar abām rokām uz augšējās stieples — un, protams, oda pēc degušas gaļas. Nabaga puisis — beigts kā muša, pat neuzzinot, kas ar viņu noticis. Viņš stavēja stingri kā statuja, tikai bruņu cepures spalvas viegli viļņoja nakts vējā. Mēs piecēlāmies un ielūkojāmies pa sejsega režģi, bet nevarējām redzēt, vai viņš ir mums pazīstams vai nav —: sejas vaibsti režģu ēnā bija pārāk neskaidri.

Mēs sadzirdējām tuvojamies apslāpētus soļus un nokritām zemē turpat, kur bijām stāvējuši. Samanījām otru bruņinieku, kas piesardzīgi virzījās šurp. Viņš bija pietiekami tuvu, lai mēs redzētu, kā viņš paceļ augšējo stiepli, pārkāpj apakšējo un izlien cauri žogam. Nu viņš pienāca klāt pirmajam bruņiniekam un satrūkās, viņu ieraudzījis. Brīdi viņš stāvēja, droši vien brīnīdamies, ko tas otrais nekustas, tad iečukstējās: — Ko sapņo šeitan, krietno ser Mar, — un uzlika roku uz līķa pleca, īsi iekunkstējās un sabruka zemē. Viņu bija nogalinājis līķis, patiesībā viņa paša mirušais draugs. Tādā nāvē bija kaut kas drausmīgs.

Sie agrie putniņi izlidoja uz mūsu nocietinājumiem viens pēc otra ik pa piecām minūtēm pusstundu pēc kārtas. Vienīgais ierocis, ko viņi ņēma līdzi, bija zobens, parasti viņi turēja to rokā, pacēla un pieskārās stieplei. Brīdi pa brīdim uzšķīlās zila dzirkstele — tik tālu, ka pašu bruņinieku saredzēt mēs nevarējām, bet mēs jau tāpat zinājām, kas noticis: nabaga zēns bija pieskāries ar zobenu vadam un aizgājis viņsaulē. Drūmo klusumu sāpīgi noteiktos starpbrīžos pārtrauca bruņās kaltu stāvu kritieni atkal, atkal un atkal, uzdzenot šermuļus šajā tumsā un vientulībā.

Mes nolēmām apstaigat iekšejos žogus. Ērtības labad mēs nerāpāmies, bet gājām taisni, jo, pat ja mūs pamanītu, tad drīzāk noturētu par savējiem nekā par ienaidniekiem, bez tam ar zobenu aizsniegt mūs nevarētu, bet šķēpus šie augstmaņi līdzi nenēsāja. Tas bija dīvains skats. Visgarām otrajam žogam gulēja līķi, neskaidri, bet tomēr saredzami augumu apveidi; vēl mēs saskaitījām piecpadsmit aizkustinošas statujas — mirušus bruņiniekus ar rokām uz augšējā vada.

Viens bija skaidrs: mūsu strāva ir tik spēcīga, ka nogalina, pirms upuris paspēj iekliegties. Drīz mēs saklausījām dobju, smagu dunoņu un jau nākamajā brīdī sapratām, ko tā nozīmē. Mūsu gaidītā karaspēka vizīte! Es liku Klaren- sam steigties uz alu, modināt armiju un pavēlēt, lai ievēro pilnīgu klusumu un gaida tālākus rīkojumus. Viņš drīz atgriezās, mēs stāvējām pie iekšējā žoga un vērojām, kā mūsu mēmais zibens dara savus posta darbus uzbrucēju rindās. Atsevišķus momentus bija grūti atšķirt, mēs redzējām vienīgi, ka uzbrucēju masa kraujas grēdā gar otro žogu. Sis augošais valnis bija līķi. Mūsu nometni ieskāva miroņu siena — līķu brustvēri un bastioni. Visdrausmīgākais bija šīs iznīcības mēmums — neatskanēja neviena dzīva balss, nekādu gaviļu vai kara saucienu, jo, gribēdami pārsteigt mūs negaidīti, viņi virzījās uz priekšu, cik klusu vien iespējams, un, tiklīdz priekšējās rindas pienāca tik tuvu, ka varētu urjavodamas mesties uzbrukumā, liktenīgais vads viņus nogalināja un viņi mēmi sabruka.

Nu es ieslēdzu strāvu trešajā žogā, drīz pēc tam — ceturtajā un piektajā: tik strauji pieblīvējās žogu starpas. Uzbrukums bija sasniedzis kulminācijas punktu, ienaidnieka karaspēks gandrīz droši manās lamatās. Taču par to vajadzēja pārliecināties. Tāpēc es nospiedu pogu, un kraujā pār mūsu alu uzliesmoja piecdesmit prožektoru saules.

Debesis, kas par skatu! Mūs apjoza trīs līķu vaļņi! Pārējo žogu starpas bija pilnas dzīvo, kas klusi līda cauri stiepļu kārtām. Spējais gaismas uzliesmojums bija tā pārsteidzis uzbrucējus, ka uz brīdi viņi sastinga, kā akmenī pārvērsti, šo nekustības mirkli man vajadzēja izmantot, un es arī nepalaidu izdevību garām. Jo, redzat, jau nākošajā brīdī viņi būtu atjēgušies, ar kaujas saucieniem metušies uz priekšu un sagāzuši manus žogus, bet šis apjukuma mirklis laupīja viņiem pēdējo izdevību, jo es paspēju ieslēgt strāvu visos žogos un nositu karaspēku vienā paņēmienā. Nu atskanēja vaids, ko varēja dzirdēt. Tas izlauzās no vienpadsmit tūkstoš mirēju mutēm reizē. Kā baisma žēlaba tas satricināja nakti.

Prožektoru gaismā bija redzams arī ienaidnieka armijas pārpalikums — kādi desmit tūkstoši, kas jau rāpās grāvī un taisījās uzbrukumā. Nu viņi mums bija rokā visi, un vairs nekas nevarēja viņus glābt. Vērās priekškars traģēdijas pēdējam cēlienam. Es izšāvu trīs reizes no revolvera, kas nozīmēja:

«Novadīt ūdeņus uz grāvi!»

lešalcās un ierēcās straume, vienā minūtē kalnu strauts bija sagāzies dziļajā grāvī, pārvērzdams to simt pēdu platā un divdesmit piecu pēdu dziļā upē.

— Vīri, pie lielgabaliem! Uguni!

Trīspadsmit lielgabali sāka spļaut nāvi pār iznīcībai nolemtajiem desmit tūkstošiem. Karaspēks apstājās, brīdi stāvēja uguns viesulī, tad šķīda atpakaļ uz grāvi kā pelavas vējā. Kāda ceturtā daļa līdz zemajam valnim netika, trīs ceturtdaļas tika, lai mestos grāvī un noslīktu.

Jau desmit minūtēs pēc uguns atklāšanas bruņotā pretestība bija salauzta, kara darbība izbeigta — un Anglija piederēja mums, piecdesmit četriem uzvarētājiem! Ap mums gulēja divdesmit pieci tūkstoši kritušo.

Bet cik nodevīga ir laime! Jau pēc brīža — teiksim, stundas — manas vainas dēļ notika kaut kas tāds, ka man roka neceļas rakstīt uz papīra. Lai mans stāsts beidzas te.

XLIV nodaļa KLARENSA GALAVĀRDI

Man, Klarensam, nu jāraksta viņa vietā. Viņš gribēja, lai mēs izejam kaujas laukā un paskatāmies, vai tur nav ievainotie, kuriem vajadzētu sniegt palīdzību. Es biju kategoriski pret šo iedomu. Es teicu, ka viņu tur var izrādīties tik daudz, ka mēs tāpat neko jēdzīgu nespēsim izdarīt, un vispār nav prāta iet viņiem tuvumā. Taču viņš ļoti reti atkāpās no tā, ko bija iecerējis, mēs izslēdzām strāvu, paņēmām līdzi dažus pavadoņus un, pārrāpušies pāri kritušo bruņinieku grēdām, izgājām laukā. Pirmais ievainotais, kas sauca pēc palīdzības, sēdēja, atspiedies pret sava biedra līķi. Kad Saimnieks noliecās un uzrunāja viņu, ievainotais, Saimnieku pazinis, ietrieca viņam nazi krūtis. Šis bruņinieks, kad es norāvu viņam bruņu cepuri, izrādījās sers Meliagranss. Viņš vairs nekad nesauks pēc pa- lidzības.

Mēs ienesām Saimnieku alā, pārsējām viņa brūci, kas nebija neko nopietna, un kopām kā prazdami. Sajā darbā mums palīdzēja Merlins, kaut gan mēs to nezinājām. Viņš bija pārģērbies par sievieti un izskatījās pēc krietnas, lādzīgas lauku večiņas. Zemnieces drānās, gludi noskuvies un nobrūninājis seju ar riekstu sulu, viņš parādījās dažas dienas pēc Saimnieka ievainošanas un piedāvājās gatavot mums ēdienu, jo visi viņas tuvinieki aizklīduši uz kaut kādām tālām apmetnēm, kur ienaidnieks pulcējot jaunu karaspēku, un viņa mirstot badā. Saimnieks veseļojās, jutās it žirgti un kavēja laiku, pabeigdams šo stāstu.

Mēs priecājāmies par večiņas ierašanos, jo mums trūka darba roku. Mēs bijām iekrituši lamatās —jā, lamatās, ko

sev izlikām paši. Ja mēs paliktu uz vietas, mūs nogalinātu mūsu miroņi, ja izietu no sava cietokšņa, nebūtu vairs neuzveicami. Nu savukārt bijām uzvarēti mēs — uzvarētāji. Saimnieks to saprata, mēs citi ari sapratām. Mums vajadzētu aizkļūt uz kādu no šim jaunajām kara apmetnēm un panākt ar pretinieku vienošanos — jā, bet Saimnieks vēl nevarēja staigāt un es tāpat, jo biju pirmais, kas saslima no kritušo tūkstošu indīgajiem izgarojumiem. Tad saslima nākošie un atkal nākošie. Jau rīt…

Rītdiena ir pienākusi. Un tas ir gals. Ap pusnakti es pamodos un redzēju, ka vecene velk gaisā pār Saimnieka galvu un seju kaut kādus noslēpumainus līkumus, un nobrīnījos, ko tas varētu nozīmēt. Visi, izņemot sargus pie dinamomotora, gulēja ciešā miegā, valdīja klusums. Vecā beidza ērmoties un uz pirkstgaliem zagās laukā. Es uzsaucu:

—   Stāt! Ko tu tur darīji?

Viņa apstājās un ar ļaunu prieku balsī atbildēja:

—   Jūs esat uzvarējuši, jūs esat uzvarēti. Un bojā ies tie citi un tiklab tu. Jums būs mirt šajā vietā visiem kā vienam — tikai viņam vienīgam nebūs mirt. Viņš guļ — un, raugi, tā viņam būs gulēt trīspadsmit gadu simtus. Esmu Merlins!

Tad viņam uznāca idiotiska smieklu lēkme, viņš zvāro- jās kā piedzēries un. pēkšņi sagrāba rokā vienu no mūsu vadiem. Viņa mute vēl tagad ir vaļā, izskatās, ka viņš ari nāvē smietos. Man liekas, šis pārakmeņotais smaids paliks viņa sejā, līdz kamēr viņa līķis sabirzis putekļos.

Saimnieks nekustas — viņš guļ akmens miegu. Ja viņš šodien nepamodīsies, mums būs skaidrs, kas tas par miegu, mēs ienesīsim viņu tālākajā no šīs alas atzarojumiem, lai neviens viņu neatrod un neapgāna viņa atdusu. Kas attiecas uz mums parejiem, tad esam norunājuši, ka tas, kuram varbūt laimēsies izkļūt no šīs alas dzīvam, atzīmēs šo apstākli, bet pēc tam noslēps manuskriptu blakus Saimniekam, mūsu dārgajam, krietnajam vadonim, jo manuskripts pieder vienīgi viņam, dzīvam vai mirušam.

Manuskripta beigas.

MARKA TVENA GALAVĀRDS

Ausa rīts, kad es aizšķlru manuskriptu. Lietus bija gandrīz norimis, pasaule pelēka un skumja, pagurusi vētra nopūzdamās un aizšņukstēdamās nostājās. Es aizgaju līdz svešinieka istabai un paklausījos pie durvīm, kas bija atstātas mazliet pusvirus. Dzirdēdams viņa balsi, es pieklauvēju. Atbildes nebija, bet balss vēl joprojām skanēja. Es ieskatījos istabā. Viņš gulēja uz muguras un runāja aizlauztā, bet možā balsī, žestikulēdams drudžainiem roku vēzieniem, kā murgos kritis slimnieks. Es klusi iegāju iekšā un noliecos pār viņu. Murmināšana un izsaucieni turpinājās. Es ierunājos — tikai dažus vārdus, lai pievērstu viņa uzmanību. Viņa stiklainās acis un pelnu pelēkā seja iemirdzējās priekā, pateicībā, laimīgā sveicienā.

— Ai, Sendij, beidzot tu esi klāt — kā es pēc tevis esmu noilgojies! Apsēdies man blakus, neatstāj mani, nekad, nekad vairs neatstāj mani, Sendij! Kur ir tava roka? Dod man to, dārgā, ļauj paturēt tavu roku — ak, cik labi, kāds miers, es atkal esmu laimīgs — mēs atkal esam laimīgi, vai ne, Sendij? Es tevi tik neskaidri redzu, tu esi kā migla, kā mākonis, bet tu esi blakus, man jau pietiek tāpat — galvenais, ka te ir tava roka, neņem to projām — tikai īsu brīdi, es neprasu, lai ilgi… Un tā bija maziņā? Hallo-Centrāle? Viņa neatbild. Vai viņa būtu aizmigusi? Atnes viņu šurp, kad viņa pamodīsies, es gribu noglāstīt viņas rokas, viņas sejiņu, viņas matus, pateikt viņai ardievas … Sendij!… Tu vēl esi tepat. Es laikam biju nemaņā, man likās, ka tu esi aizgājusi… Vai es ilgi biju slims? Laikam gan, liekas, mēnešiem ilgi. Un kādi sapņi man rādījās! Cik dīvaini, drausmīgi sapņi, Sendij! Sapņi reizēm ir pavisam kā īstenība — murgi, protams, bet cik dzīvi! Man rādījās, ka Arturs ir miris, ka tu esi Gallijā un netiec mājās, man rādījās revolūcija, drudža ārprātā man rādījās, ka mēs ar Klarensu un piecdesmit kadetiem cīnījāmies ar visu Anglijas bruņniecību reizē. Bet tas vēl nebija pats ērmīgākais sapnis. Man rādījās, ka esmu atnācis no tāliem, vēl nedzimušiem gadu simteņiem, un tas likās tikpat dzīvi kā viss pārējais. Man pat rādījās, ka no mūsu laikiem esmu pārcēlies tajā tālajā gadsimtā, pat dzīvojis tur, tad braucis uz Angliju, dīvainu Angliju, kurā es biju svešs un vientuļš, un starp mums pletās trīspadsmit gadsimtu plats bezdibenis! Starp mani un manu māju un draugiem! Starp mani un visiem, kas man dārgi, visiem, kuru dēļ būtu vērts dzīvot! Tas bija drausmīgi — drausmī- gāk, nekā tu spēj iedomāties, Sendij! Ai, paliec un sargi mani, Sendij, — esi pie manis katru brīdi, neļauj man atkal zaudēt prātu; nāve nav nekas, lai nāk, tikai ne šos sapņus, šīs drausmīgās murgu mocības — es nespēšu to vēlreiz izturēt… Sendij?

Viņš gulēja, nesakarīgi murminādams vēl kādu laiku, tad apklusa, it kā lēni grimdams nāvē. Pēkšņi viņa pirksti sāka drudžaini tvarstīties pa segu, un šī zīme liecināja, ka beigas tuvu. Kaklam pirmsnāves spazmā aizžņaudzoties, viņš paslējās, it kā ieklausījās un izgrūda;

— Taure? … Tas ir karalis! Nolaižamo tiltu! Visi uz cietokšņa sienām! Nodzēsiet…

Viņš gatavojās savam pēdējam «efektam», bet tas palika nepabeigts.

Beigas

SATURS

Priekšvārds………………………………………………………….. 5

Stāsts par pazudušo zemi . … *…….. 13

I   nodaļa. Kamelota………………………………………………… '3

II   nodaļa. Karaļa Artura galms…………………………………… 15

III   nodaļa. Apaļā Galda bruņinieki………………………………. 20

IV   nodaļa. Sers Dinadans, Asprātis……………………………… 24

V   nodaļa. Iedvesma………………………………………………. 27

VI   nodaļa. Aptumsums…………………………………………… 32

VII   nodaļa. Merlina tornis………………………………………. 37

VIII    nodaļa. Saimnieks………………………………………….. 43

IX   nodaļa. Turnīrs……………………………………………….. 48

X  nodaļa. Civilizācijas sākumi………………………………….. 52

XI   nodaļa. Jeņķis meklē piedzīvojumus…………………………. 56

XII   nodaļa. Lēnā spīdzināšana…………………………………… 63

XIII   nodaļa. Brīvzemnieki!………………………………………. 67

XIV   nodaļa. Aizstāvies, lord!……………………………………. 74

XV   nodaļa. Sendijas stāsts………………………………………. 78

XVI   nodaļa. Feja Morgana……………………………………….. 85

XVII   nodaļa. Karaliskais mielasts………………………………. 90

XVIII   nodaļa. Karalienes cietuma pagrabos…………………….. 98

XIX  nodaļa. Klejojošā bruņniecība no profesionālā viedokļa 107

XX  nodaļa. Cilvēkēdāja pils ……………………….. 110

XXI   nodaļa. Svētceļnieki……………………………………….. 116

XXII   nodaļa. Svētais avots……………………………………… 126

XXIII   nodaļa. Avota atjaunošana………………………………. 135

XXIV   nodaļa. Konkurents………………………………………. 142

XXV  nodaļa. Konkursa eksāmens………………………………. 151

XXVI   nodaļa. Pirmais laikraksts ………………………………. 162

XXVII   nodaļa. Jeņķis un karalis ceļo inkognito …. 169

XXVIII   nodaļa. Karaļa dresēšana………………………………. 176

XXIX  nodala. Melnās bakas . . . "……………………………… 180

XXX  nodaļa. Kungu nama traģēdija……………………………. 185

XXXI   nodaļa. Marko……………………………………………. 193

XXXII   nodaļa. Daulija pazemošana…………………………….. 199

XXXIII   nodaļa. Sestā gadu simteņa politekonomija . . . 205

XXXIV  nodaļa. Jeņķi un karali pārdod verdzībā …. 215

XXXV   nodaļa. Bēdīgs starpgadījums………………………….. 224

XXXVI   nodaļa. Sadursme tumsā ,……………………………… 231

XXXVII   nodaļa. Šausmīgs stāvoklis…………………………… 234

XXXVIII   nodaļa. Sers Lanselots un bruņinieki trauc palīgā 240

XXXIX   nodaļa. Jeņķa turnīrs ar bruņiniekiem………………… 242

XL nodaļa. Trīs gadus vēlāk……………………………. 251

XLI nodaļa. Ekskomunikācija…………………………………… 257

XLII nodaļa. Karš!………………………………………………. 261

XLIII nodaļa. Kauja Sjnilšu joslā ………. 270

XLIV nodaļa. Klarensa galavārdi , , …………………………… 281

Marka Tvena galavārds………………………………………….. 283

Марк Твен

ЯНКИ ИЗ КОННЕКТИКУТА ПРИ ДВОРЕ КОРОЛЯ АРТУРА

Издательство «Лиесма» Рига 1976 На латышском языке Перевела с английского Виэма Белшевица Художник Арвид Егер

1 Līdz pēdējam (jratiiu).

[1] pirmās nakts tiesībām (franču).

[2] karaļa vārdā (franču).

Content

Tvens Marks Konektikutas jeņķis karaļa Artura galmā

Priekšvārds

Daži vardi skaidrības labad

Svešinieka stāsts

STĀSTS PAR PAZUDUŠO ZEMI

I NODAĻA Kamelota

II NODAĻA karaļa Artura galms

III nodaļa apaļā galda bruņinieki

IV NODAĻA sers Dinadans Asprātis

v NODAĻA iedvesma

VI NODAĻA aptumsums

VII NODAĻA Merlina tornis

VIII nodaļa saimnieks

IX n o d a ļ a turnīrs

X n o d a ļ a civilizācijas sākumi

XI NODAĻA jeņķis meklē piedzīvojumus

XII NODAĻA lēnā spīdzināšana

XIII nodaļa brīvzemnieki!

XIV nodaļa aizstāvies, lord!

XV NODAĻA Sendijas stāsts

XVI n o d a ļ a Feja Morgana

XVII nodaļa karaliskais mielasts

XVIII NODAĻA karalienes cietuma pagrabos

XIX N o D A Ļ A klejojoša bruņniecība no profesionāla viedokļa

xx n o d a ļ a cilvēkēdāja pils

XXI n o d a ļ a svētceļnieki

XXII nodaļa svētais avots

XXIII NODAĻA avota atjaunošana

XXIV NODAĻA konkurents

XXV NODAĻA konkursa eksāmens

XXVI NODAĻA pirmais laikraksts

XXVII NODAĻA jeņķis un karalis ceļo inkognito

XXVIII NODAĻA karaļa dresēšana

XXIX NODAĻA melnās bakas

XXX NODAĻA kungu nama traģēdija

XXXI NODAĻA Marko

XXXII NODAĻA Daulija pazemošana

XXXIII NODAĻA sestā gadu simteņa politekonomija

XXXIV NODAĻA jeņķi un karali pārdod verdzība

xxxv nodaļa bēdīgs starpgadījums

XXXVI NODAĻA SADURSME TUMSĀ

XXXVII NODAĻA ŠAUSMĪGS STĀVOKLIS

XXXVIII NODAĻA SERS LANSELOTS UN BRUŅINIEKI TRAUC PALĪGA

XXXIX NODAĻA JEŅĶA TURNĪRS AR BRUŅINIEKIEM

XL nodaļa TRIS GADUS VĒLĀK

XLI NODAĻA EKSKOMUNIKĀCIJA

XLII NODAĻA karš!

XLIII NODAĻA KAUJA SMILŠU JOSLA

XLIV nodaļa KLARENSA GALAVĀRDI

MARKA TVENA GALAVĀRDS

SATURS