Лиз Нюджънт

Загадката Оливър

На мама, с обич и благодарност

1. Оливър

Когато я ударих за първи път, очаквах някаква по-бурна реакция. Тя просто остана да лежи на пода, притиснала челюстта си с ръка. Взряна в мен. Мълчалива. Дори не ми се стори изненадана.

За разлика от мен. Не бях планирал нищо подобно. Обикновено, когато чуваме за такива случаи, те се развиват през 50-те години, съпругът се прибира пиян при своята повлекана и заварва вечерята изстинала. При нас ситуацията беше коренно различна: беше 11 ноември 2011 година, мразовита съботна вечер в дома ни в южен Дъблин, а Алис беше приготвила нещо много вкусно: тажин с агнешко върху канапе от кускус с безквасен хляб и сос от кисело мляко с мента. Да, агнешкото наистина беше малко поизстинало, когато го поднесе, но иначе с ръка на сърцето мога да кажа, че беше безупречно. Бях изпил две чаши сансер — една с вечерята и втора, докато Алис се приготвяше да сервира малиновото руло за десерт. Категорично не бях пиян.

Но ето, сега тя лежи на пода. Долната част на тялото й е почти напълно скрита зад краката на махагоновата маса, а ръцете, главата и гръбнакът й са присвити напред, подобно на въпросителен знак. Как беше успяла да падне точно в тази поза? Явно в стиснатия ми юмрук действително се е криела сериозна сила. Ако в онзи момент държах чашата с вино, дали щях да се спра в последния момент и да я оставя, преди да ударя? Или направо щях да я забия в лицето й? Дали стъклото щеше да се пръсне от съприкосновението и да разкъса бледата й кожа? Щях ли да й оставя белези за цял живот? Много ми е трудно да отговоря.

Думите, които ми идват наум, са „обстоятелства извън нашия контрол“. Подчертавам „нашия“, тъй като аз, разбира се, не биваше да я удрям, но и тя със сигурност не биваше да ме провокира.

Телефонът звънна. Навярно трябваше да го оставя да си звъни, но можеше да е нещо важно.

— Ало?

— Оливър? Мойя е. Как сте?

Подобни реторични въпроси силно ме дразнят. Как ли може да сме?!

Прощавай, Мойя, но току-що цапардосах Алис в лицето и сега тя лежи на пода. А тъкмо приключвахме с една великолепна вечеря.

Не казах нищо подобно, разбира се. Измислих някакво нескопосано извинение и побързах да се сбогувам. След това зачаках и от другата страна да ми отвърнат със същото.

Настъпи пауза, а след това Мойя каза:

— Не искаш ли да знаеш как съм? Къде съм?

— Не — кратко и директно.

Нова пауза, след това шепот:

— О, ясно, добре, Алис с теб ли е?

Разкарай се, тъпа досаднице.

И това не казах. Обясних й, че моментът не е подходящ. Тя се опита да задържи вниманието ми и се разбъбри за новия си живот във Франция. Въпреки изпълнилото ме напрежение отлично разбирах, че иска да ме накара да ревнувам. Проклетата Мойя. Учтиво, но твърдо приключих разговора.

Прецених, че най-достойно за мен ще е да напусна къщата незабавно. Не завинаги, естествено. Реших, че вероятността Алис да се надигне от пода е по-голяма, ако не се извисявам заплашително над нея. Отидох да си взема палтото от закачалката в антрето. Изпитах известна трудност при закопчаването на копчетата. Ръцете ми сякаш изведнъж бяха станали твърде големи за ръкавиците ми.

Два часа по-късно пиех третото си бренди при Наш. Нервно откопчавах и закопчавах копчетата на ръкавелите си. Това ми е навик от детството, винаги го правя, когато съм под напрежение. Докато ми сервираше, дори Джон-Джо отбеляза, че изглеждам доста поразтърсен. Пък и брендито не е обичайното ми питие. Но бях преживял шок, нали разбирате. Сега вече бях пиян.

Исках да звънна на Алис да проверя дали е добре, но си бях забравил мобилния у дома, а и реших, че ако поискам телефона от някого в бара, ненужно ще придам на ситуацията по-голяма сериозност, отколкото тя предполагаше. Не ме разбирайте криво, отлично съзнавах, че случилото се е сериозно. Цялостната ми преценка за ситуацията се беше оказала погрешна. Тя не трябваше да се озовава чак на пода.

Давам си сметка, че не съм от най-лесните хора. Алис ми го е казвала. Нямам приятели, например. Преди много години все пак поддържах някакви приятелства, но никое от тях не се оказа продължително. Отдалечихме се един от друг и аз просто се отказах от тях — допускам, съвсем съзнателно. Приятелите са просто хора, които непрекъснато ти напомнят за провалите ти. Имам неколцина познати. Семейство нямам, не и такова, което да си заслужава да се споменава. Не и в същинския смисъл на думата.

През годините на съвместния ни живот Алис никога не е настоявала да узнае повече по този въпрос, не е любопитствала излишно. Всъщност, бих я описал като принципно покорна със спорадични прояви на самостоятелност. А аз не прибягвам и никога досега не съм прибягвал до насилие.

Разходих се до бара и си купих пакет цигари. От силните. Тревожех се, защото ръцете ми продължаваха да треперят. Не се ли очакваше брендито да ме успокои? Нали го използват точно в подобни случаи? Или това са бабини деветини?

Излязох в „лятната градина“ (дворче до предната врата, наполовина покрито с козирка) и запалих първата си цигара от години насам. Откъм външния бар към мен се приближи Барни Дуайър, наш съсед от страната на Вилите. Той прекарваше повече време в лятната градина, отколкото вътре в самия бар.

— Мислех, че си ги отказал — рече той.

— Отказал съм ги.

— Боо-ожичко — проточи Барни с характерния си маниер и дръпна от ротманса в ръката си, — на мен цигарките няма да ми видят сметката.

Започва се. Барни се гордее с навика си да пуши по две кутии на ден. Когато въведоха забраната за пушене на обществени места, повечето пушачи в бара се постарахме да спрем. С гордост мога да кажа, че аз бях първият, който успя напълно да зареже цигарите. Всички ме знаеха като „мъжа с желязната воля“. Барни от своя страна изобщо не направи опит да спре пушенето. Дори да не беше пушил през целия си живот, сигурен съм, че щеше да започне в деня, в който обявиха забраната. Вечно вършеше нещата наопаки. Такъв човек беше — с издължен череп и щръкнали уши.

— Добре дошъл обратно при пушачите — каза той.

— Не съм обратно при пушачите, просто съм си запалил една цигара. Имах лош ден.

— Боо-ожичко, Оливър, никога не е само една цигара. Пак си пропушил. Признай си.

Пуснах недопушения фас на земята и го настъпих. След това подхвърлих пакета с останалите деветнайсет цигари на Барни.

— Задръж ги — казах. — Самоубивай се спокойно.

Жена ми най-сетне извади на бял свят най-лошото у мен. Крайно неочаквано. Винаги съм я харесвал, по свой си начин. Тя например беше изключителна готвачка, а и не би могло да бъде иначе след всички курсове по готварство, които настоях да посещава. Освен това беше доста гъвкава в леглото, което също беше приятно. Ужасно тъжно е да споделям подобни неща сега, предвид състоянието й в момента.

Срещнахме се през 1982 година на промоцията на книга, която тя беше илюстрирала. Агентът ми искаше да се запозная с нея, защото планираше тя да прави илюстрациите за детската книга, която бях написал наскоро и която той активно предлагаше на издателствата. Отначало се възпротивих на идеята книгата ми въобще да има илюстрации. Смятах, че ще разсейват читателите и ще отвличат вниманието им от моя текст, но трябва да призная, че агентът ми се оказа прав. Рисунките правеха книгите по-продаваеми. Представиха ми Алис и ми се иска да мисля, че между нас мигновено прескочи… нещо. Искра не е точната дума, по-скоро някакво взаимно осъзнаване. Някои хора го наричат любов от пръв поглед. Аз не съм толкова наивен.

Нито аз, нито тя бяхме в първа младост. И двамата наближавахме трийсетте. Алис обаче беше очарователна по някакъв особен, мек начин. Допадна ми това, че беше тиха, ненатрапчива и не предявяваше никакви изисквания към мен. Просто приемаше вниманието — малко или голямо, което й оказвах, а след това отново се оттегляше в миманса, без да се оплаква в моментите, когато не желаех присъствието й.

Сватбата стана бързо. Нямаше никакъв смисъл да отлагаме. Когато се изправихме пред олтара, болнавата й майка и малоумният й брат стояха зад нас. Никакви членове на моето семейство не присъстваха, разбира се. Не си усложнихме живота с досадната организация на прием или парти. Хапнахме солидно в едно бистро в центъра, собственост на Майкъл, един мой бивш приятел от колежа. Барни също присъстваше. По онова време доста го харесвах. По време на сватбата се разчувства най-силно от всички. Напълно разбираемо, предполагам.

Няколко години живяхме под наем в просторен апартамент на Мериън Скуеър. Настоявах за голямо жилище, защото имах нужда от лично пространство, за да пиша. Мога да пиша само зад заключена врата.

Бяха чудесни времена. Изкарвахме добри пари в период, когато повечето хора припечелваха зле. Финансовите ни интереси ясно диктуваха, че трябва да започнем да си партнираме в създаването на онова, което впоследствие се оказа изключително успешна книжна поредица. През деня се оттегляхме всеки в своето кътче и работехме. Аз създавах книгите си. Тя ловко съобразяваше картинките с думите ми. В това също беше особено добра. Работата й ласкаеше и подчертаваше моята по особено подходящ начин.

Прочух се доста и като литературен критик — пишех от време на време за неделните вестници, а понякога гостувах и в телевизионни предавания. По онова време хората бяха по-дискретни и не тръбяха наляво и надясно за постиженията и успехите си. Не както днес — не мога да изброя колко пъти през последното десетилетие са ме канили да участвам в риалити шоу. Да пази Господ. Алис избягваше всяка публичност, което идеално ме устройваше. Тя не обичаше да бъде център на вниманието и подценяваше приноса си за успеха на книгите ми с настояването, че аз върша сериозната част от работата, а тя просто нахвърляла някои семпли картинки. Беше свенлива и дори не искаше да се знае, че сме съпрузи, за да не би някой да я принуди „да се покаже по телевизията“. Много мило от нейна страна, пък и това означаваше, че през повечето време мога спокойно да продължа да живея като ерген. Честна дума, не можех и да мечтая за по-добра помощничка.

Майката на Алис почина внезапно през 1986 година, в края на четвъртата година от брака ни. Слава Богу. Не мога да понасям старци. Отвращението ми към тях е още по-силно сега, когато аз самият остарявам.

Налагаше се непрекъснато да измислям извинения, за да не гостувам в дома й сред ужасните мебели, покрити с плетени покривчици. Когато пък тя идваше у нас, се преструвах на прекалено зает, за да седна с тях на масата. Изключително неприятно беше да я гледам как се бори със зъбните си протези, а дебилът точи лиги до нея. Смъртта й имаше и плюсове, и минуси. Наследихме къщата. Наследихме обаче и малоумния брат на Алис. Къщата е доста голяма и се намира на Пемброук Авеню. Братът се казва Юджийн.

Алис коленопреклонно ме умоляваше да й позволя да го остави у дома и да се грижи за него. Това се оказа първият ни сериозен сблъсък след сватбата. Достатъчно лошо щеше да е да се сдобием с дете, но в случая ставаше дума за двайсет и седем годишен идиот, който тежеше близо сто килограма. В края на краищата — на цената на сериозни лични разходи — го настаних в дом за „умствено изостанали“, иначе казано за „хора със специални нужди“ или както там ги наричат в момента.

Когато с Алис се сгодихме, аз недвусмислено заявих, че деца няма да имаме. Така де, аз казах, че не искам деца, а Алис се съгласи. Трябваше да я накарам да подпишем предбрачен договор в този смисъл. Трябва да е била безумно влюбена в мен, за да пожертва нещо толкова фундаментално важно за нея, само и само да се оженим. Може би е смятала, че ще размисля, защото — доколкото разбирам — с доста мъже се случва точно така. Или си е давала сметка, че ако не се оженя за нея, ще се оженя за следващата, която ми попадне пред очите.

Разбира се, пет години след сватбата Алис започна да опява по въпроса и от месец на месец ставаше все по-дразнеща. Припомних й уговорката ни. Тя отвърна, че тогава била съгласна с мен, но сега отчаяно искала да има дете. Аз обаче съм мъж, който твърдо държи на думата си.

Не можех да разчитам на нея да се пази, затова взех нещата в свои ръце. Постепенно създадох вечерен ритуал, при който й носех чаша горещо какао преди лягане, подправено със счукано приспивателно. На нея й се струваше толкова романтично!

Що се отнася до брачната вярност, не мога да твърдя, че съм бил светец. Жените принципно винаги са се чувствали привлечени от мен, а на мен ми е неприятно да ги разочаровам. Лепяха ми се всякакви жени, дори такива, с каквито не съм и подозирал, че мога да се забъркам. Например Мойя. Мойя, за Бога! Рано или късно започвам да презирам онези, които ми се увесват на врата и не ме оставят на спокойствие.

На по-късни години започнах да задоволявам нуждите си с проститутките, които се навъртаха край канала. Никога не съм имал нищо против тези момичета, дори по времето, когато не им бях клиент. Възбуждаха любопитството ми. Излизаха по-евтино и бяха по-отчаяни от почтените жени, повечето бяха наркоманки със съсипани тела и изпъкнали вени, но същевременно ми вършеха идеална работа. Винаги ги карах да се къпят преди акта и всеки път им носех чиста четка за зъби. Някои дори си я прибираха — като подарък. Жалка история. Повечето са твърде мършави, за да изглеждат добре. Човек би помислил, че с тяхната професия е редно да полагат някакви усилия за външността си. Уви, те продават предимно различни отвори на тялото си, а опаковката на тези отвори не е от значение. Въпреки това проститутките просто ме омагьосват. В края на краищата, майка ми е била проститутка, или поне така казваше баща ми.

* * *

Когато се върнах у дома вечерта, когато Алис ме провокира до крайност, се борих дълго с ключа от входната врата. Влязох в трапезарията. Слава Богу, тя не беше на пода. Седеше в кухнята пред чаша чай. Разтриваше лицето си с длан. Вдигна към мен хладен поглед. Забелязах, че челюстта й е силно зачервена отдясно. Нямаше синина. Все още. Отвърнах на погледа й. Усмихнах се.

Дървената кутия, в която държах заключени най-мрачните си тайни, лежеше на масичката в дневната, капакът зееше отворен, ключалката беше разбита, а в съдържанието очевидно беше ровено.

— Лъжец! — продума Алис с пресекващ глас.

Ясно беше, че възнамерява да ме съсипе.

След втория път, когато ударих жена си, просто не можах да спра. Наистина много съжалявам за това. Контролирам напълно живота си откак навърших осемнайсет години и за мен да изгубя контрол е равносилно на провал. Излишно е да споменавам, че не ми е позволено да я посещавам в болницата. Доста глупаво правило. Вече сме февруари 2012 година, минаха три месеца. В нейното състояние тя изобщо няма да разбере, че съм идвал.

В края на краищата се оказа, че съм насилник. Това е сериозен шок за мен. Преминах през психиатрична експертиза, освидетелстваха ме. Реших да им разкажа почти всичко. Очевидно съм таил огорчение, презрение и гняв още от детските си години. Голяма изненада, няма що.

Какво ли ще си помислят съседите? Какво ли ще си помислят хората?

Изобщо не ме беше грижа.

2. Барни

Алис О’Райли беше момиче от Авенюто, а ние живеехме във Вилите. В нашия квартал тази разлика имаше най-голямо значение. И още си е така. Къщите на Авенюто са четири пъти по-големи от нашите, а задните им дворове се простират по дължина на общата носеща стена на нашите къщи. „Вилите“ е глупаво име за нашия район — кара те да си представяш слънце и плажове, а всъщност става дума за най-обикновени общински жилища, разделени с чакълени алеи.

„Контетата“ (както ги наричахме) от Авенюто не се мешаха много-много с нас. Ходеха в други училища, излизаха с други компании, но семейството на Алис не беше като останалите. Не бяха сноби и не си виреха носа като останалите от Авенюто. Често канеха малката ми сестра Сюзан на чай и мама много обичаше да се хвали с това пред съседските майки. Докато бяхме малки, не обръщах много внимание на тия истории, но знаех, че става нещо важно, когато Алис ни гостуваше, защото преди това мама ни караше да си лъснем обувките. Това доста ме дразнеше, често казано. Като че ли Алис щеше да ни гледа обувките! Тя беше тихичка, скромна, неособено красива. Мен ако питате, беше си съвсем обикновена.

Майка й, Брейда, беше силно религиозна и не пускаше Алис да излиза често. Доколкото ми е известно, Алис никога не идваше на танците или на другите събирания, които правехме в нашия квартал, нито пък ходеше на превзетите тенис мачове, които организираха от Авенюто. Вероятно заради Юджийн. Мен ако питате, причината Юджийн да се роди такъв, беше възрастта на майка им. Майката на Алис беше най-възрастната от всички майки в квартала. Била е поне на четирийсет, когато е родила Алис, а Юджийн беше с пет години по-малък от нея. Не забелязвахме нищо нередно с него, докато не порасна малко. Научи се да ходи на седемгодишна възраст, а и говореше много странно. Смятам, че той беше и причината останалите контета от Авенюто да не искат да общуват много със семейство О’Райли — да не би клетичкият Юджийн да покапе лиги по безценните им мебели! Не помня кога точно почина баща им, но беше скоро след раждането на Юджийн. Твърдо не си спомням някога да съм го виждал. Май бил на някаква държавна служба. Чувал съм, че бил голяма клечка. Върти ми се в ума, че работел нещо към кадастъра в поземлената комисия и вземал добри пари.

Някои момчета от нашата тайфа дразнеха Юджийн и му се смееха, но Алис винаги беше до него да го защити, а кой знае защо, на никого не му се искаше да огорчава Алис. Самата тя беше чудата, плаха и учтива. На мравката път правеше. Много време прекарваше с нос, забит в книжките. Всички смятахме, че ще я изпратят в манастир: толкова много монахини им гостуваха у дома, та взе да ни се струва, че майка й планира нещо подобно. Сюзан ни беше докладвала, че къщата им е пълна с религиозни картини. Повечето ги била рисувала самата Алис. Сюзан на няколко пъти вечеря у Алис и ни разправи, че Алис хранела Юджийн с лъжичка като бебе. Храната била ужасна, рече още тя, всичко било блудкаво и преварено. Тези разкази много ни изненадаха. Смятахме, че на Авенюто сутрин, обед и вечер ядат сандвичи с краставичка, поднесени на сребърен поднос. Сега като се замисля, лошата преварена храна сигурно е била заради Юджийн. Той не понасяше нищо извън обичайното, с което беше свикнал, и не ядеше различни работи, освен ако не бяха бисквити или специална торта, но такива неща на масата имаше само по Коледа или за рождени дни. Брейда сигурно си е въобразявала, че цялото семейство прави невероятна жертва пред Бога, като яде от блудкавите манджи. Католическа им работа. Отчетливо си спомням един от редките случаи, когато Алис дойде у нас на вечеря — яде като разпрана и непрекъснато хвалеше мама за готвенето. Мама се разтече от удоволствие.

Сюзан и Алис бяха в един випуск, учеха в различни училища, но си пишеха домашните заедно, защото на двете места ползваха еднакви учебници. Алис определено не беше умна като Сюзан, поне ако съдим по бележките й. Сюзан беше най-умната в нашето семейство и вечно ми се фукаше със своите петици и шестици. В училище Алис беше твърда четворка, освен по рисуване — по този предмет беше отличничка. Мен ако питате, не й липсваше интелигентност. Тя просто никога нямаше достатъчно време да се готви, защото грижата за Юджийн беше денонощна. Майка й страдаше от артрит, който се влошаваше с възрастта, но въпреки всичко смятам, че тя разбираше колко несправедливо е Алис да се грижи за Юджийн до края на живота си, така че я накара да си избере специалност и да постъпи в колеж. Когато Алис ни съобщи това, бях сто процента сигурен, че замине ли за колежа, повече няма да я видим. Никой от Вилите никога не беше посещавал колеж. Домъчня ми за Сюзан, защото щеше да изгуби една добра приятелка.

Алис ни изненада отново, като постъпи в колеж по изкуствата. Не можех да повярвам, че от всички възможности е избрала точно тази. Първо на първо, в рисуването или те бива, или не. Тя твърдеше, че всичко опирало до „техника“, но мен ако питате, картините, дето ги рисуваше преди колежа, си бяха точно толкова добри, колкото и тези, които рисуваше, след като завърши. В днешно време всички младежи си боядисват косите и всеки се облича както си ще, така че трудно познаваш кое е момче и кое — момиче, ама какво да се прави, мода. През седемдесетте години обаче единствените, които си позволяваха нещо подобно, бяха студентите по изкуствата. Някои от тях дори бяха вегетарианци!

Рекох, че Алис няма да изкара в колежа и три седмици, ама тя явно си е попаднала на мястото, защото следва там три ли, четири ли години. Оказа се, че съм грешал и за това, дето смятах, че повече няма да се върне у дома. Алис се върна, заживя отново у дома си, заради Юджийн и не тя, а Сюзан се оттегли от приятелството им, защото почна да излиза с Дейв.

Алис много я биваше в ръчния труд. Помня каква статуетка направи веднъж за рождения ден на Сюзан — керамична, приличаше на лебед. Веднага й рекох, че е толкоз хубава, че може да я продаде. Алис само ми се усмихна.

Тогава за първи път си дадох сметка, че Алис няма да постъпи в никакъв манастир. В усмивката й имаше нещо дръзко. Годините в колежа трябва да са пропъдили монахинята от нея. Тя си се обличаше все така скромно и не съм сигурен, че е имала много гаджета в колежа — и дали изобщо е имала. Сигурно онези типове са я плашели с дрогата и със силната си музика.

След няколко години Сюзан замина с Дейв за Лондон и започна работа като готвачка в една болница. Там се и ожениха впоследствие. Тя никога повече не се върна тук. Още си е в Лондон, омъжена за Дейв, майстор по малките домашни ремонти, и има четири пораснали деца. В Чизик живеят. Пише се „Чизуик“, ама у-то не се чете.

По онова време вече бях завършил стажа си за автомеханик и работех в сервиза на чичо Хари. Имах някой и друг лев в джоба. Бях се преместил в самостоятелен апартамент в града. Имах собствена кола. Страхотна беше. Форд „Гранада“. Само тя беше достатъчна да впечатля куп момичета. След като Сюзан замина и аз се преместих, вече не виждах често Алис. От време на време, когато се отбивах да видя мама, я срещах да води Юджийн за ръка до близкия магазин. Мен ако питате, те двете с майка й вършеха твърде много неща вместо него. Ако го бяха оставили да се оправя сам, щеше да се научи да се грижи за себе си.

Мама ми каза, че Алис си била намерила някаква работа: правела илюстрации за календари или нещо подобно. Една от стаите в голямата къща я били направили на нейно „ателие“. Логично — в тая къща имаше толкова стаи, които не се използваха от години!

Тогава мама каза, че трябвало да поканя Алис на среща. Е, тук вече се слисах. Тя беше от Авенюто. Аз — от Вилите. Мама рече, че то се било видяло, че никой друг няма да я покани, та да не съм се ослушвал. Мама едва ли се надяваше между нас да пламне голямата любов, просто смяташе, че на Алис ще й бъде приятно да дружи с някого, пък и щеше да е много учтиво от моя страна. Аз самият не бях сигурен. По онова време бях на двайсет и осем години, а тя не беше много по-малка от мен. Освен това беше мълчалива и аз не знаех за какво толкова ще мога да разговарям с нея. На всичкото отгоре не бях сигурен дали изобщо може да излиза някъде без Юджийн, но мама настоя, сякаш смяташе, че ще направя услуга на Алис. Но това не беше услуга. Не и за мен. Аз винаги съм харесвал Алис.

Когато се изправих пред входната й врата, за да я поканя, осъзнах, че съм нервен. Това несъмнено беше необичайно за мен. Аз спокойно се владея във всякакви ситуации. Само дето за мен това момиче беше непознато, нищо че всъщност се познавахме от деца. Не беше и като другите момичета, с които се натискахме на задната седалка на форда.

Тя ми отвори, а Юджийн стърчеше зад нея в антрето. Не знам какво точно казах. Да ви кажа, здраво се бях притеснил. Но тя ми се усмихна с онази нейна усмивка. Божичко, прекрасна усмивка беше. Попитах я дали би искала да дойде в неделя с мен с колата до Килини, а там да се разходим по плажа и да изпием по чаша чай в ресторанта на хотела. Тя попита дали каня нея и Юджийн или само нея. Отвърнах, че каня само нея. Усмивката й изведнъж стана още по-широка, тя рече, че идеята била прекрасна и се съгласи да я взема в три следобед в неделя.

В събота измих колата и се подстригах. Спомням си, защото бръснарят ми поряза лявото ухо. Повече не стъпих при него. Чувствах се като идиот, докато седях в колата с Алис, мъчех се да водя разговор, а на ухото ми имаше превръзка и лепенки. Алис си беше сложила червило и носеше кафява рокля на цветя. Много хубава. Оказа се, че да се говори с нея е много по-лесно, отколкото бях предполагал, макар че не помня за какво точно си говорихме тогава. Всъщност тя говори повече от мен. Докато пиехме чай в хотела, успях за първи път да я огледам както трябва. Много беше хубава, но не блестяща като филмова звезда. Никога не си беше изрусявала косата например. Момичетата по филмите накрая все се оказват руси. Помнех Алис кльощава като малка, но сега се беше наляла навсякъде, където си трябва, даже се беше позакръглила. Не напълняла. Просто си имаше форми. Лицето й грейваше всеки път, когато се усмихнеше, а когато доловеше, че я наблюдавам, пламваше и започваше да кърши пръсти. Тогава разбрах, че наистина много я харесвам.

Алис ме попита дали мога да я науча да шофира. Господи, много бих се радвал!

Така започна всичко.

Уроците по шофиране бяха жив кошмар. Тя беше изумително слаб шофьор. След първия урок трябваше да чистя живия плет, закачил се на предната броня на форда — моята гордост и радост. Докато карахме, се боях повече за себе си, отколкото за колата, но по някакъв начин си заслужаваше. С мен тя се отпускаше, ставаше дори бъбрива. Не че флиртуваше или нещо такова, беше си все така свенлива, но въпреки това с нея винаги беше весело. След уроците често сядахме на кафе и пасти в една сладкарница. Сюзан не грешеше за апетита на Алис — наистина беше завиден.

Малко се притеснявах да не би майка й да има нещо против мен, защото аз съм от Вилите, а те от Авенюто и прочее, няма как да си изкривя душата — майката на Алис се държеше с мен винаги безкрайно мило, а Юджийн всеки път искаше да играем на канадска борба. Постепенно се привързах и към него. Не беше той виновен, че е такъв странен. Умееше да се хили като магаре, което беше наистина много смешно, дори и когато не знаех какво го е разсмяло чак толкова. Сигурен съм, че и той не знаеше.

В края на третия урок по шофиране целунах Алис и й предложих да се омъжи за мен. Тя се засмя и ме целуна в отговор, което също не беше зле. Тогава започнахме да излизаме наистина, но тя никога повече не спомена предложението ми. Май реши, че се шегувам, а аз го казах съвсем сериозно. Нямах кураж да й предложа отново, поне на първо време. Но в онези месеци наистина я опознах.

Мисля, че бях добра партия за Алис, макар че хората около нас смятаха, че тя е добра партия за мен. Излизахме по местните дискотеки и заведения. Тя си уши една рокля от розова коприна. Казваше, че цветът бил „пепел от рози“, ама мен ако питате, си беше розова. Започнахме и да се натискаме по малко, ако ме разбирате, без да стигаме до крайности. Страхувах се да я притисна прекалено, за да не я уплаша, а и смятах, че е религиозна като майка си. Но то в ония дни всички бяхме религиозни. Не като сега.

Веднъж насмалко не стигнахме докрай. Бяхме отишли да гледаме конните надбягвания в Голуей. Пътувахме с форда. Бях резервирал места в един малък хотел, разбира се, в отделни стаи. Алис ми донесе късмет: спечелих по много и от трите старта. След това никога повече не съм имал подобен късмет. Вечерта поръчах бутилка вино с вечерята (Алис искаше втора порция от всичко). Тогава не бях свикнал да пия вино, а и не познавах сортовете. Знаех само, че има червено и бяло и че червеното е някак по-изтънчено, така че взех, че посочих най-скъпото червено вино в менюто (по-рано през деня вече бях обърнал няколко бири и бях в настроение да харча). Келнерът надменно ме попита дали съм сигурен. Сто процента, рекох. Алис също не познаваше вината и не беше свикнала да пие. Половин час по-късно вече бърбореше глупости как искала да живее в къща, направена от книги и прочее. Необичайно за нея започна да се държи предизвикателно, дори секси. Не знаех какво да предприема и в един момент тя се наведе буйно през масата и шумно ме целуна по устата. Главата ми се завъртя от щастие, но в този момент пристигна келнерът да ни предупреди, че сме притеснявали останалите гости. Останалите гости бяха една двойка на средна възраст и две възрастни дами. Не се съмнявам, че сме ги притеснили, но просто не ми пукаше.

Понесохме се ръка за ръка нагоре по стълбите. Оставих я на прага на нейната стая, където известно време се целувахме страстно. Тя ме попита дали иска да прекарам нощта при нея. Е, кажете ми, очакваше ли се от мен да споря при такова предложение? Влязохме, тя се тръшна на леглото и изрита обувките си една след друга, целейки се в кошчето за боклук, като и двата пъти го пропусна с много. Господи, беше прекрасна! Извиних се и хукнах към банята в другия край на коридора (така де, не бяхме в „Риц“). Стъпих в пластмасовото корито под душа и трескаво се насапунисах. Изплакнах се под хладката вода, дето едва-едва капеше от ръждивия душ и се заизтривах възможно най-бързо с толкова грапава и твърда кърпа, че буквално се ощавих. Нахлузих си хавлията и поех обратно към стаята. Пътьом мернах отражението си в огледалото в коридора. Зъбите и устните ми бяха покрити със сиво-червеникав налеп от виното. Приличах на граф Дракула. Върнах се мълниеносно в банята в търсене на четка за зъби, а там точно като по анимационните филмчета се подхлъзнах в локвата, която сам бях направил, политнах, докато падах, се хванах за мивката и в резултат от това паднах на лакътя си, а върху мен плисна водата, бликнала от откъртената мивка. Господи, как ме заболя. А унижението… Когато вдигнах поглед, над мен се бяха изправили управителят и двете възрастни дами от ресторанта, а в същото време забелязах, че при падането хавлията ми се е разтворила и ме е изложила в целия ми блясък.

Още по-лошото беше, че и последното спечелено на състезанието пени отиде, за да платя щетите на хотела и сметката на лекаря. Когато най-сетне се добрах обратно до стаята на Алис, беше три и половина през нощта, тя беше точно на същото място, на което я оставих, лежеше напълно облечена и лекичко похъркваше. Аз бях адски уморен, махмурлия, а и да не забравяме, че току-що наместеният изваден лакът страшно ме болеше, така че бях изгубил настроение за каквото и да било. Прибрах се в стаята си и спах на пресекулки.

Пътуването обратно към къщи беше ужасно. Алис беше алена от срам поради поведението си, което й се струваше позорно, а аз не можех да шофирам заради лакътя, така че тя беше зад волана. Докато се приберем в Дъблин, насмалко да я разлюбя. Пет пъти се разминахме на косъм със смъртта. Смятах, че раменете ми ще останат залепнали за ушите до края на живота ми, а и до днес се обливам в студена пот, като си спомня големия завой до Кинегад. След този случай отношенията ни осезаемо охладняха.

Седмица по-късно разправях на приятеля си Джери за случилото се в хотела и му показах сметката, за да види колко скъпо ми излезе всичко. Той я погледна и след това ме скъса от майтап, задето съм поръчал не трапезно вино, а цяла бутилка от най-скъпото порто.

Постепенно отношенията ни с Алис се върнаха към нормалното, макар че въпросът за това да нощуваме пак заедно някъде извън града никога повече не се повдигна. Когато в края на краищата й признах, че на злополучната вечеря съм поръчал порто, а не вино, ледът се пропука и признанието ни позволи да обвиним алкохола за всичко случило се.

Мама беше много щастлива, че двамата с Алис излизаме. Често канеше Алис на чай. От време на време Алис водеше и Юджийн, а мама почваше да се суети около него и да му крещи, сякаш е глух, като така ме притесняваше допълнително. Юджийн само й се смееше. Той нямаше нищо против онова, което хората му говореха.

С Юджийн започнахме да се разбираме идеално. Мен ако питате, той беше страхотно момче. Беше забавно, весело дете в тяло на възрастен. Винаги усмихнат. Не казвам, че с него винаги беше лесно. Да кажем, много обичаше да танцува. По улицата, в църквата или на други обществени места — просто танцуваше пред всички. Слава Богу, хората разбираха, че е просто безобиден идиот. Двамата с него си измислихме една игра, при която Юджийн сядаше на любимия си стол, аз се приближавах откъм гърба му, вдигах ръцете му нагоре и се преструвахме, че лети из стаята. Той просто обожаваше играта и никога не се уморяваше от нея и, знаете ли, беше си истинска радост да играя с него и да го слушам как се смее. Не можех да го вдигам наистина, малко бяха хората, които можеха реално да повдигнат Юджийн от пода, сериозно ви казвам. Не можех, макар да бях силен като бик тогава, но и той беше тежък.

Когато станеше време Юджийн да си ляга, в семейство О’Райли бяха установили прекрасен ред. За възрастните имаше цял чайник с чай, а за Юджийн — чаша мляко. Имаше и пълна чиния с препечени филийки с масло за всички. След това чиниите се измиваха, масата се изтриваше и идваше време за молитва. Всички коленичеха около кухненската маса, казваха молитвата, а после Алис четеше на Юджийн — обикновено приказка или някакви детски стихчета. Тя четеше великолепно. Караше всички хора от историите да оживяват с техни собствени гласове и акценти. Обичах да я слушам толкова, колкото обичаше и Юджийн.

Мина още време и мама почна да ме подпитва. Сериозни ли са ми намеренията спрямо Алис? Разбирам ли с какво се захващам? Сигурен съм, че не ми мислеше злото, но на няколко пъти имахме сериозни разправии по въпроса. В края на краищата, това не беше нейна работа. Мама смяташе, че е страхотно, задето извеждам Алис от време на време и я черпя с торта, но държеше да ми напомни, че след смъртта на майка си Алис щеше да носи отговорност за Юджийн до края на живота си. Ако се оженех за нея, и двамата щяха да влязат под моя покрив. За себе си вече бях решил, че това не е проблем. Вече наистина обичах Алис, а Юджийн щеше да е един прекрасен бонус.

Макар помежду ни нищо да не беше казано, аз вярвах, че с Алис сме се разбрали и имаме уговорка. Бяхме заедно повече от година. Не бях взел предвид Оливър. Днес Алис щеше да е жива и здрава, ако бях взел предвид Оливър.

3. Майкъл

Минали са навярно пет години, откак за последен път видях Оливър Райън или Винсънт Дакс, както е по-известен на широката общественост. Следях успехите му чрез медиите, но новината за варварския му изблик миналия ноември беше ужасна изненада. Казват, че Алис може никога да не се възстанови.

С него се срещнахме за първи път през 1971 година, когато и двамата бяхме студенти в Юнивърсити Колидж в Дъблин. Следвахме изкуствознание и посещавахме едни и същи курсове по английски и френски. Оливър беше от онзи тип момчета, които обичах да гледам и изучавам: красив по един несъмнено поетичен начин. Е, предполагаше се, че трябва да се заглеждам по момичетата в моя курс, но при мен нещата стояха малко по-особено.

Оливър беше по-скоро затворен, но седеше зад мен по френски и често си разменяхме записките от лекциите. Опознах го по-добре едва в края на втори курс. Колкото и да общува човек с Оливър, винаги се докосва до личността му само повърхностно. Не си спомням някога да е говорил за семейството си например. До ден днешен не знам дали има братя или сестри. Странно е, че въпреки масираното му присъствие в новините напоследък, дори сега за миналото му е известно съвсем малко. Никога не канеше никого в дома си, а и имаше едно такова излъчване, което ни подсказваше, че личните въпроси няма да бъдат толерирани. Всъщност Оливър си беше малко или повече загадка — очевидно привлекателно качество, което заедно със забележителния му външен вид и безупречните му маниери му печелеше вниманието на не една и две млади дами, и не на последно място вниманието на малката ми сестра Лора.

Лора беше звездата на курса, високоинтелигентна и изумително красива по онзи необуздан начин, характерен за ирландките, а аз като неин брат вечно стоях в сянката й. Красотата си Лора беше наследила от мама, която произхождаше от стар род красавици с гарвановочерни коси от западен Корк, където навярно към ирландските гени се беше примесила испанска кръв. Аз бях взел външността на татко и неговия род от окръг Лийш. Хората от семейството му бяха потомствени фермери. Отглеждали картофи и ако е вярна поговорката, че човек прилича на онова, което яде, то мъжете от рода напомняха точно на картоф: бледи, с лоша кожа и неправилни черти. Всички обожаваха Лора.

По покана на Лора Оливър идва на няколко пъти на вечеря у нас. Майка ми го обожаваше до такава степен, че би ядосала Лора, стига тя да можеше да мисли трезво. Сестра ми беше лудо влюбена, макар че много дълго време полагаше огромни усилия да го прикрива, докато най-сетне окончателно се покори на чара на Оливър. Двамата бяха в една компания, която редовно обикаляше кръчмите, а уикендите прекарваше на вилата ни в Уиклоу. Лора беше наистина щастлива с Оливър. А аз изгарях от ревност.

Така и никога не разбрах какво точно се случи с Лора. Разбира се, нея вече я няма и не може да ми разкаже. По всичко личеше, че Оливър беше също толкова потресен, колкото бяхме и ние. Но така и не разплетохме историята до дъно. Днес често мисля за сестра си и за това какъв можеше да бъде животът ни. Тя и Оливър излизаха заедно само пет месеца, а после всичко свърши, когато през онова ужасно лято заминахме заедно да работим на лозето в Бордо.

Не си спомням на кого най-напред хрумна тази идея. Всъщност май точно Лора я предложи. Тя познаваше някакъв приятел на неин приятел, който можел да уреди пътуването, а след напрегнатата учебна година на лекции и изпити всички ние изгаряхме от нетърпение да се измъкнем от Дъблин и от родителския контрол. Задачата беше да се засади голям лозов масив във Франция. Други от колегите ни заминаваха да работят в консервни фабрики в Германия, а неколцина дори се бяха наели в строителството на няколко обекта в Лондон. На нас обаче идеята да садим лозе във Франция ни звучеше най-примамливо. Със сигурност означаваше достъп до евтин алкохол. Изобщо не си представяхме колко тежка работа ни чака в действителност и това ни се изясни едва когато пристигнахме на мястото. За голямо удоволствие на Лора Оливър беше сред първите записали се. Договорът ни предлагаше квартира, храна и незначително заплащане в замяна на труда ни. Звучеше лесно и без проблем успяхме да убедим родителите си, че подобна безценна възможност да упражняваме френския и да изучаваме автентичната френска култура не бива да бъде подминавана с лека ръка.

Във Франция пристигнахме през последната седмица на май. През първите две седмици преливахме от вълнение. Трябваше да се разчистят много акри земя и да се подготвят за засаждането на лозето. От едната страна парцелът граничеше с овощна градина, а от другата — с маслинови насаждения. Имотът беше част от огромното, оградено със зид поземлено имение към местния замък, извисяващ се над прекрасна долина, която се намираше на час път с кола от Бордо.

Домът и имението се управляваха от мадам Вероник — вдовица, която наближаваше четирийсет. Единствените други членове на семейството бяха прелестно шестгодишно момченце на име Жан-Люк и възрастният баща на стопанката мосю Д’Егс. Мосю Д’Егс и Жан-Люк бяха неразделни. Обикаляха из имението, хванати за ръка, привеждаха се да се полюбуват на цветята или дърветата, старецът се накланяше към детето, пъхнало малката си ръчичка в неговите разкривени артритни пръсти, които понякога неконтролируемо трепереха, и двамата си шушукаха нещо, а след това избухваха в смях. Никога не беше ясно кой от двамата води другия.

Семейство Д’Егс притежаваха имението от няколко поколения, но по време на войната то било завзето от нацистите и собствениците били прогонени. Старото лозе било изоставено и западнало, което се отразило пагубно на поминъка на цялото село. Окупаторите окрали от замъка всички ценности, но не успели да унищожат величието му. Носеха се слухове, че мосю Д’Егс бил в Съпротивата и в огромните изби на замъка под стъпалата към главния вход организирал щабквартира, откъдето ръководил няколко сериозни саботажни акции. Не знам дали това отговаряше на истината, но беше страхотно да мислим, че такива сериозни дела са били планирани и изпълнявани само етаж под обутите в лъснати ботуши крака на нацистите, които шарели из замъка горе. Имаше и други версии на историята: говореше се, че мосю бил заловен, когато тайно извеждал еврейско семейство от селото, и бил подложен на ужасни изтезания, но ни се струваше неуместно и дори коравосърдечно да разпитваме за подробности. По онова време споменът за войната беше все още жив и много хора по онези места желаеха повече от всичко на света да го забравят.

Истинска прислуга в замъка почти нямаше, но в имението живееха неколцина работници, които на драго сърце вършеха всичко, което трябваше да бъде свършено. Останах с впечатлението, че хората от селото имаха много основания да бъдат благодарни на благородното семейство Д’Егс. Те с техния стар замък имаха излъчването на обеднели аристократи — феномен, с който в Ирландия отдавна бяхме свикнали.

Ние живеехме в нещо като общежитие: подобни на палатки конструкции, издигнати само за работния летен сезон в полето, което се виждаше от терасата. Точно над нас се извисяваше величественият замък Д’Егс. Хранехме се с останалите работници на обща маса на открито в двора. Тези работници представляваха жизнерадостна компания, все млади мъже от близкото село Клошан и близкия район. До един бяха добронамерени симпатяги.

Онова лято в замъка бяха дошли да работят и неколцина южноафриканци. Никога през живота си не бях разговарял с чернокож човек. В Ирландия такива на практика нямаше, а тези момчета не ни доближаваха — общуваха само помежду си. Няколко пъти се опитах да завържа дружелюбен разговор — къде с думи, къде с жестове, — но африканките не вдигаха очи от земята, сякаш се бояха от мен. Трябва да призная, че бях заинтригуван от тях. Чудехме се защо и те като нас не спят в имението. Имаха си бял ръководител, който живееше при същите условия като нас. Не бях сигурен, но ми се струваше, че чернокожите момчета бяха дори по-млади от нас. Макар че бях взел участие в една студентска демонстрация срещу апартейда, никога не се бях сблъсквал очи в очи със същинската отблъскваща грозота на това социално явление. Дочух, че африканците били изпратени тук, за да научат как се сади лозе и да отнесат няколко лози в Южна Африка — явно климатът там наподобяваше френския. Силно желаех да науча повече за тях и за начина им на живот, но те говореха слабо френски и никакъв английски, а и — отново — беше неучтиво да ги притискам с въпроси. Белият им „ръководител“ беше нагъл простак на име Йоост. Беше ги довел във Франция да усвоят онова, което самият той беше твърде глупав и мързелив да научи. Лично той не си мърдаше пръста и по цял ден пиеше, крещеше заповеди и откровено ги биеше, когато правеха грешки. Опита се да се сближи с нас, като подмяташе груби майтапи за цвета на кожата на африканските си другари и за животинската им глупост. Франция обаче беше страна, която още се възстановяваше от собствения си срам от това, че с бездействието си е допуснала сегрегацията и преследването на евреите, така че нямаше никакво намерение да допуска същата грешка. Всички ние се оплакахме от Йоост на мадам, която нареди цялата южноафриканска бригада да се изнесе вън от имението.

Ние бяхме настанени в спартански условия: имаше едно спално помещение за мъжете и друго за жените, като всяко беше оборудвано с помпа за вода и дупка в земята вместо тоалетна. Днес не бихме се примирили с това, но тогава бяхме млади и стандартите ни бяха доста занижени. Намирахме положението си за очарователно екзотично.

Работата обаче беше много тежка, поне докато не посвикнахме и не заякнахме. Към края на юни по лозето вече почти нямаше какво да се върши, така че се прехвърлихме към овошките и маслините, където работата беше значително по-лека. Целият първи месец прекарах в окопаване на редовете между лозите, като изтръгвах и почиствах старателно всяка детелинка, див овес или друг плевел. Забележително е колко бързо растяха тревите през първата половина на юни — с четири-пет сантиметра на ден, макар че мадам ни беше казала, че в началото на пролетта растежът бил още по-интензивен. Лора и Оливър бяха разпределени в друга бригада, която се занимаваше с жизненоважния за лозите процес по èpamprage — механично отстраняване на всички ненужни млади издънки и нови филизи от стъблото на лозата, както и премахването на излишните нови листа от листната й част, за да не й тежат допълнително, когато върже плод, а и да не пречат на зреенето. Грижехме се за лозите като за болни деца: наблюдавахме ги, окуражавахме ги, успокоявахме ги и ги увещавахме да оздравеят и родят възможно най-много грозде.

Трябва да призная, че след работа се възползвахме щедро от безплатното вино и често пропълзявахме мъртвопияни в леглата едва в малките часове. В интерес на истината неколцина често не успяваха да се доберат до собственото си легло. Стигаха само до нечие чуждо и там оставаха. Такива ми ти работи.

През онези летни дни аз знаех, че трябва да се опитам да поправя онова, което не беше наред у мен. Бях си възложил мисията да се отърва от увисналия на шията ми воденичен камък, а именно моята девственост. Смятах, че направя ли го, ще се излекувам. Да споделям общо спално помещение с толкова млади мъже, които не страдаха от излишни задръжки, беше сериозно изпитание за волята ми.

Оливър говореше френски значително по-добре и от Лора, и от мен и затова често тъкмо той провеждаше разговорите между нашата група и мадам. Точно заради добрия френски и мосю Д’Егс започна да обръща значително внимание на Оливър. Разпитваше го за английските наименования на различни растения и Оливър покорно превеждаше. Не след дълго Оливър беше повишен. Започна да прекарва все повече и повече време в кабинета на мосю в замъка. Официално мосю го взе за свой преводач, който да му помага в разчитането на стари карти и други ръкописи от колекцията му. Късметлия си беше Оливър. Работата на лозето не беше лека. Той продължаваше да спи при нас, но вече не излизаше на полето. Помня, че Лора малко се подразни от тази нова организация на нещата. От време на време наблюдавах Оливър от лозето: седеше до мосю на терасата на замъка с чаша вино до лакътя или играеше някаква буйна игра с палавия Жан-Люк. Виковете и смехът им отекваха от стените на замъка и кънтяха над долината. Оливър изглеждаше като доскоро изгубеното междинно звено между стареца и момчето. Всички забелязахме колко добре се разбираше той и с двамата. Когато вечер се прибираше при нас, беше различен човек. По-удовлетворен, несъмнено по-щастлив. Лора не беше единствената, която ревнуваше Оливър заради времето, което той прекарваше със семейството. Ревнувах и аз, и никак не ми допадаше, че той става все повече един от тях, отдалечавайки се от нас. Инстинктивно разбирах, че Оливър не би могъл никога да ме обикне, но поне докато ходеше с Лора, можех да съм близо до него, да съм сред приятелите му. А сега някой ни го отнемаше. Вечер той се връщаше, зареден с истории за смешните неща, които бил казал Жан-Люк, за новата игра, която били играли заедно. Веднъж Оливър ни каза, че ако някога имал син, би искал той да е точно като Жан-Люк. Аз необмислено подхвърлих, че и мосю Д’Егс би бил отличен баща, но Оливър само впери мрачен поглед в мен, после стана и излезе. Каквато и да беше историята с родителите му, явно бях докоснал оголен нерв. Тогава не знаех, че той таи насилие в себе си, но в онзи момент изражението му беше такова, сякаш искрено желаеше да ме удари.

4. Оливър

Когато завърших училище, жените бяха пълна загадка за мен — поне докато не срещнах Лора Кондел. От шестгодишна възраст бях общувал само с други момчета и свещеници в интерната „Сейнт Финиънс“ и с изключение на летните дни, прекарани във фермата на Станли Конъли — когато, честно казано, трите му сестри, умилкващи се като котки, ме хвърлиха в ужас — нямах никакъв опит с жените. Както е известно, мъжът усвоява житейските факти и етикета относно отношенията с жени от майка си или — в краен случай — от баща си. На мен ми се наложи да се уча чрез осмоза.

Определен тип списания, старателно скрити в колетите с бисквити и вълнени пуловери, се разпространяваха сред момчетата в „Сейнт Финиънс“ и имаха стойността на твърда валута. Техен източник обикновено беше някой английски братовчед или приятел от чужбина. Поради силно затрудненото ми финансово положение времето ми, през което можех да преглеждам подобни списания, беше крайно ограничено. Нямах какво да предложа в замяна, така че нямах и много шансове за достъп до съдържанието им. Естествено, изображенията там ме възбуждаха и провокираха любопитството ми — дългите елегантни крака, меките гърди, красивите извивки на хълбока от дупето към кръста.

Когато в края на краищата видях истинско женско тяло, не бях кой знае колко разочарован. Жените от мъжките списания по онова време не се различаваха много от нормалните жени. Смятам, че модерната порнография в момента е несъмнено най-сериозната и често срещана причина за еректилна дисфункция у мъжете. Че как иначе да реагира клетият тийнейджър, когато най-сетне се изправи очи в очи с неепилирано женско тяло, което едва ли се радва на заоблени и щръкнали гърди, тънко кръстче и бронзов тен, покрит с лъскав гел, който сякаш улеснява проникването? Разочарованието и раздялата с илюзиите при първия сблъсък с действителността не може да не произведе физически ефект! Разбира се, днес мъжете могат винаги да разчитат на хапчета при подобен проблем. Аз никога не съм имал нужда от такава помощ.

Естествено, сексът ме интересуваше, но се отнасях с известно подозрение към момчетата, които имаха гаджета. Че за какво друго може да ти е необходимо едно момиче, освен за секс?

Донякъде от пламналия от неудобство учител по биология, донякъде от неприличните измислици и слухове, разпространявани от другите момчета, бях научил, че жените кървят редовно и това ми се струваше отвратително. Чуждо и противно. От самото начало на брака ни с Алис й дадох да разбере, че не желая да знам нищо за цикли, кървене, кисти, течения и всички останали отблъскващи подробности, свързани с техния пол, и чест й прави, че тя никога не ме е занимавала с тях. Понасях единствено кратко „главоболие“ веднъж месечно и не възразявах, ако й се наложеше от време на време да влиза в болница за някоя и друга малка „процедура“. Милата Алис.

През зимата на последната ми година в училище на танцова забава успях да пъхна езика си в устата на едно момиче. Вървеше слух, че тя оставя момчетата да я чукат, ако я почерпят с лимонада. Двама вече се кълняха, че са имали пълен успех с помощта на този метод. По-късно навън на паркинга, върху капака на колата на учителя по биология, докато двойките вътре танцуваха на „All Kinds of Everything“ на Дейна, ръцете ми за първи път обгърнаха истински женски гърди. „Цици“, както бяха известни на училищния жаргон. Момичето не се съгласи никак лесно. Накара ме да я моля. Интересно колко меки бяха, как се подчиняваха на трескавите ми пръсти, как тежаха и увисваха без обичайната си опора. Тя ми позволи да ги целувам и изведнъж всичко стана адски сериозно, наложи се да се съсредоточа и да дишам дълбоко, за да предотвратя неизбежния климакс в старите ми демодирани панталони, но когато дланите ми се плъзнаха надолу, момичето превзето ме перна по ръката и изрецитира една, подозирам, отлично репетирана реплика: „Всяко момиче трябва да знае кога да сложи границата, а моята граница минава през кръста ми“.

После ме отблъсна от себе си, оправи си сутиена, блузата, жилетката, пуловера и палтото (нали беше зима), аз се почувствах разочарован и объркан, опитах се да я целуна отново и да я накарам да размисли, но тя ми рече, че вече й било много студено и се върна в напоената с младежки хормони танцова зала. Исках да я последвам и да й се извиня, но не бях сигурен, че съм направил нещо лошо, просто тя ме беше накарала да се почувствам лош и неадекватен.

Не знаех какво друго да сторя, затова избухнах в сълзи, мастурбирах, проклех наум противната малка крава и в крайна сметка се почувствах по-добре. Такава беше първата ми предсексуална сексуална среща. Трябваше да взема предвид склонността на младите момчета към самохвалство. Вече ми беше ясно като бял ден, че никой не е преминал „границата“ на това момиче.

Година по-късно започнаха първите ми реални сексуални отношения с момичета от колежа, които се увенчаха със значително по-голям успех. Макар „сексуалната революция“ от 60-те години някак си да беше подминала Ирландия, в колежа все пак имаше немалко момичета, добре образовани и изпълнени с достатъчно любопитство, за да са наясно, че имат право да получават и оргазъм при акта. Те бяха повече от готови да приложат на практика всичко, което бяха чели по въпроса. Аз лично следвах американската традиция да напредвам бавно и последователно към целта си. Тъй като в първите случаи постигането на тази цел се случваше сравнително бързо, това за нула време покачи самочувствието ми. Някои от колегите завоалирано ме подпитваха за съвети, представяйки въпросите си като неприлични закачки или майтапи, но аз отлично разбирах за какво всъщност става дума.

През годините се научих как да омайвам жените. Ако си с красива външност и можеш да демонстрираш интелигентност и духовитост, няма нищо трудно. Най-напред човек трябва да се преструва, че не ги забелязва. След това постепенно започва да проявява интерес, но хладен, като на учен към любопитен лабораторен препарат. Общува с момичето, но дистанцирано, без ангажименти. След това за известно време я пренебрегва напълно, за да види каква е реакцията й, а след това я атакува внезапно. Действа почти безотказно.

В колежа излизах с момичетата, докато ми се отдадат, и обикновено ги изоставях, когато започнеха да задават въпроси за произхода или семейството ми. Имах репутация на тайнствен самотник и жените, по природа любопитни, до една смятаха, че ще успеят да разбулят тайните ми. Може би всяка от тях е мислела, че може да ми бъде майка? Тъй като нямах истинска майка, за мен подобни амбиции бяха напълно лишени от смисъл. Бях навлязъл в своеобразен алгоритъм: преследване, заявка на интерес, покоряване, изоставяне и прехвърляне върху следващата цел. Всеки път се смайвах как, щом преспяхме заедно, жените неизменно се опитваха да ме обсебят напълно, сякаш им дължах част от себе си. В живота ми досега никога не беше имало жени и аз просто не знаех какво да правя с тях. Едно момиче, което зарязах подсмърчащо в леглото една ранна утрин, хвърли по мен чаша и ме нарече „копеле“. Отмъстих си, като още на следващата вечер преспах с близначката й.

Някои от момичетата харесвах повече от други. Категорично мога да кажа, че не мразя жените, но никога не съм чувствал емоционална връзка с която и да било от тях. Освен с Лора.

Лора беше предизвикателство от самото начало. Когато я видях за първи път, тя вървеше през двора на колежа в компанията на две други момичета. Беше студено и забелязах как дъхът им се кълби като пара във въздуха всеки път, когато се смееха или си бъбреха. Лора носеше домашно плетен червен вълнен шал и дълга канадка. Махна ми с ръка и се усмихна, и за момент аз останах поразен от нейната жизнерадост. Не знаех как да реагирам и тогава Майкъл, с когото се прибирахме след лекции, я повика и аз осъзнах, че тя всъщност е махала на него и се почувствах като пълен глупак.

Майкъл Кондел ми представи Лора като своя сестра и признавам, че останах поразен от това как е възможно брат и сестра да си приличат толкова малко.

В това има известна ирония, като се замисли човек.

След този случай няколко пъти я потърсих, но за разлика от другите момичета тя не прояви никакъв особен интерес към мен. Лора беше тъмнокоса красавица, своенравна и одухотворена, импулсивна и безстрашна. Беше с година по-малка от мен, следваше френски, философия и политология. Излизаше със спортисти, богати наследници и момчета със собствени коли. За мен щеше да е трудно да се съревновавам с тях, но когато положих специални усилия да я опозная поне бегло, установих, че не искам просто да спя с нея. Исках тя да стане част от живота ми. Надявах се златното сияние, което тя излъчваше, по някакъв начин да обгърне и мен и да ме издигне далеч над ниското ми положение. До ден днешен не мога да определя кое точно беше специалното у Лора. И преди бях излизал с красавици, които категорично се бяха провалили в опитите си да докоснат прословутите струни в сърцето ми. Може би беше начинът, по който искряха сините й очи, когато се смееше, или целеустремената й походка. Може би беше самоувереността й, фактът, че изглеждаше толкова сигурна в мястото, което й се полага на този свят, докато всички ние, останалите, просто се преструвахме, че знаем коя е правилната за нас посока.

С Лора обичайната ми тактика не сработи. Тя сякаш изобщо не ме забелязваше. Аз остро си давах сметка за износените си дрехи и мизерната си квартира и знаех, че за да имам шанс с нея, ще трябва да преработя принципа си на действие. Затова се сприятелих с Майкъл и започнах да го използвам, за да се сближа със сестра му. Започнаха да ме канят на вечеря в дома им. Там седях срещу Лора на масата, без да й обръщам и капка внимание, като се преструвах на погълнат от разговора с майка й и имитирах искрен интерес към рододендроните на баща й. Когато се подхвърляха заобиколни въпроси за произхода и родителите ми, аз ги отклонявах с намеци, че баща ми много пътува зад граница по важни, но неуточнени дела. Загатвах и за провинциално имение, което един ден може да наследя, като поддържах мъгляв и загадъчен маниер на изразяване, който разколебаваше събеседниците да продължат да ме разпитват. За Лора обаче все така сякаш не съществувах.

Промених стратегията и вместо да я пренебрегвам, започнах да й обръщам внимание, включвах я в плановете на компанията ни, интересувах се от академичната й работа, предлагах й помощ с писмените работи и я канех на по чашка вечер с нас. От време на време се пробвах деликатно да поразпитам Майкъл за нея, но той сякаш се дразнеше от това. Предполагам, че ревнуваше заради интереса ми към нея. Беше ми ясно като бял ден, че Майкъл е гей. Помежду ни този факт никога не беше споменаван или признат по какъвто и да било начин. По-късно, вече във Франция, аз се опитах да му помогна да стане отново нормален. По онова време всички искрено вярвахме, че това е възможно. Може и да сме знаели, че не е, но не желаехме да повярваме в това. Той ме харесваше. Нямах нищо против. Майкъл ми беше полезен. Аз също го харесвах, но не така, както знаех, че му се иска. При всички положения фактът, че беше брат на Лора, ми помагаше да се доближа до нея, макар че тя изглеждаше все така имунизирана срещу всяка моя прелъстителска стратегия.

В края на краищата, вдъхновен от „Сирано дьо Бержерак“ на Ростан, която изучавахме в момента, реших да й изпратя любовно писмо. Нахвърлях повече чернови на това писмо, отколкото някога съм съставял за която и да било от книгите си. Имаше варианти, изпълнени с цветя и рози, имаше една ужасна версия, написана в римувани стихове, част от които откраднати от Кийтс, имаше версия, съдържаща Шекспиров сонет, но във финалната версия просто й признавах какво чувствам към нея, колко е красива, как ме кара да се усмихвам и че се надявам един ден да се съгласи да излезе с мен на вечеря. След всичко, което съм написал през живота си, спокойно мога да кажа, че най-силно се гордея с това писмо. В него бях напълно искрен.

Два дни след като го изпратих, излязох от лекционната зала и заварих Лора да ме чака отпред. Тя ме хвана под ръка, уви червения си шал около двама ни и целомъдрено ме целуна по бузата. Смятам, че в онзи момент я обичах. Ако топлото и вълнуващо чувство, което ме изпълни, е било любов.

Сближаването ни беше бавно, сладостно и деликатно. Оставих Лора да диктува скоростта, с която се развиваха отношенията ни. Предполагах, че ще ми се наложи да отбивам въпросите за произхода ми и отрано я излъгах, че съм живял със строга леля, което отхвърляше възможността за посещение в семейния ми дом, но всъщност Лора не се интересуваше нито от дома ми, нито от миналото ми, нито от родителите ми. Сега, когато вече беше решила, че сме заедно, я интересувах само аз. Аз. За няколко кратки месеца бяхме златната двойка на колежа и аз се къпех в нейната златна светлина. Не бях вече мърлявото момче с износени дрехи, което се опитва да намери мястото си в едно прилично общество.

Когато най-сетне правихме любов, преживяването беше кардинално различно от всичко, което бях изпитвал до този момент. Беше един ранен мартенски следобед в дома на родителите й и зимното слънце хвърляше сенки по пода на кухнята. Пиехме чай от порцеланови чашки, рамо до рамо, облегнали гърбове на старата печка. Говорехме си за плановете ни за лятото и Лора каза, че трябва да се махнем от Дъблин, „да останем малко насаме“, така каза, а после ме стрелна с очи и отново отвърна поглед. Веднага разбрах какво има предвид, но я подразних: „Насаме? И какво ще правим насаме?“, после отместих кичур от тъмната й коса от очите й и нежно я целунах по устните. Тя отвърна на целувката, отначало леко, но после изведнъж се завъртя и застанахме лице в лице, почти допряла нос до моя. „Ще се върнат чак след четири часа“, каза тя, хвана ме за ръка и ме поведе към стаята си по задното стълбище. Там бързо се съблякохме и се мушнахме под завивките; и двамата бяхме плахи и предпазливи, и през следващите два часа, като нежно се докосвахме и вкусвахме един друг, и докато се движех вътре в нея, аз като последен идиот си помислих, че животът е хубав и че всичко най-после ще бъде наред.

Може да е било самозаблуда. Смятах, че я обичам и че тя ме обича, че двамата сме истински, порядъчни зрели хора, които изпитват истински чувства един към друг, и ако преди ми доставяше задоволство, че останалите ни завиждат, сега вече желаех всички да имат това, което имахме ние. Лора ме правеше по-добър и аз не можех да си представя момент, в който ще обичам някой друг. Ужасна инфантилност.

Само да не бяхме заминали за Франция през лятото на 1973-та година!

Девет години по-късно срещнах Алис. Тя не беше Лора, но по онова време вече знаех, че никога не съм заслужавал момиче като Лора. Алис беше простичка, вярна, дискретна и добра. Алис беше сигурно пристанище, което да ме спаси от кошмарите ми. Към Алис никога не съм изпитвал страстта, която чувствах към Лора, но допреди три месеца двамата с нея си живеехме чудесно заедно. С Алис се допълвахме един друг.

Не представляваше никаква трудност да отнема Алис от Барни Дуайър. Той очевидно беше загубеняк и несъмнено надскачаше себе си, като излизаше с Алис. До ден днешен не мога да проумея какво виждаше тя в него. Дали се чувствам виновен, че му я отнех? Ни най-малко. Във войната и любовта всички средства са справедливи, нали? Не, разбира се. Това е една от най-големите и претенциозни лъжи на всички времена. Пълна нелепост. В живота и любовта няма нищо справедливо и аз пропилях огромна част от живота си, мъчейки се да се убедя, че е вярно обратното.

Навярно очакванията на Алис са били изключително ниски, защото беше смайващо лесно да я завладея, да я прелъстя, да се оженя за нея. Тя веднага ми се покори. Барни не можеше да се мери с мен и нямаше шанс. Аз бях по-добър от него. Той го знаеше.

Естествено, хората са очаквали да се оженя за жена, която „да има дар слово“, да обича светлината на прожекторите, може би някоя като Лора, но те не ме познават. Никой не ме познава. Аз избрах Алис.

5. Барни

Излизахме вече от пет месеца. Напоследък Алис беше заета да рисува илюстрации с животни и растения за някакви научнопопулярни енциклопедии. Рисунките й бяха много красиви, изпипани, с много подробности. Тя полагаше изключително старание в работата си, изследваше всяка жилчица на листата под микроскоп в ателието си. Наистина беше много отдадена. След това издателят й даде да прочете коректурите на една детска книжка и това беше краят.

Бяхме заедно, когато тя за първи път прочете книжката на Юджийн. В нея се разказваше за един летящ стол и заради нашата игра с летенето Юджийн веднага я хареса. Щом четенето свърши, веднага поиска да чуе приказката и втори път. След това и трети път. Алис също реши, че приказката е прекрасна, пък и това, че Юджийн я хареса, също оказа сериозно влияние.

Мен ако питате, приказката си беше окей. Нищо повече. Дори днес, когато книжките с нея се продават по целия свят, пак не смятам, че е нещо кой знае какво. Отпред на коректурата беше написано името на автора: Винсънт Дакс. Когато обаче ни запознаха, той ни обясни, че истинското му име е Оливър Райън. Не го разбирам това. Ако аз бях написал нещо, щях да искам всички да знаят, че аз съм авторът.

Присъствах на запознанството на Алис и Оливър през март 1982 година. Никога няма да го забравя. Бяхме на премиерата на една от енциклопедиите, които Алис беше илюстрирала. Мразех тези партита, защото се изискваше официално облекло и се налагаше да си обличам костюма, който малко ме стягаше, а вратовръзката направо не ми даваше да дишам. Оливър беше от познатия тип самоуверени мъже, красавец с бронзов загар, носеше изискан ленен костюм и пушеше френска цигара. Приличаше на филмова звезда с тъмните си очи и с цигарата в ръка… Когато ни представиха, аз стоях до Алис, но мога да се закълна, че той дори не забеляза присъствието ми. Гледаше само нея, направо не откъсваше поглед, а тя се изчерви по онзи начин, който така добре познавах. Понечих да се престоря, че кашлям, но вместо това неволно издадох противен звук като от повръщане, и с това вече привлякох вниманието му. Обърна се към мен, а аз преметнах ръка през раменете на Алис, за да му подскажа, че тя е моя и да не се натиска да си бъбри много-много с нея. Глупав ход. Никога преди не бях го правил, с нея не бяхме от този тип двойки. Сега дланта ми просто конфузно увисна през лявата й гръд и тя цялата се сви. Представи ме като своя приятел Барни. Почувствах се малко по-добре, но в този момент Оливър отвърна, че имал приятел, чието куче се казвало Барни, и Алис се засмя — тъничък, звънлив смях, какъвто никога преди не бях чувал, Оливър се присъедини към нея. Смееха се заедно. Наложи се и аз да се засмея, по-точно да се престоря, но се издадох — смехът ми прозвуча фалшиво. Ако бяхме картинка в комикс, в балончето над главата ми щеше да пише: „Ха! Ха!“

След тази първа среща пропуших. Отне ми известно време да свикна. Същото лято се опитах да хвана и тен, но само ушите ми изгоряха и изглеждах ужасно глупаво. Оливър изстреля кариерата на Алис доста напред. Тя направи илюстрациите за първата му книга, а по всичко личеше, че ще има повече от едно продължение. Той ни заведе на вечеря няколко пъти, обикновено бяхме в компанията на други двойки, явно негови стари приятели. Всички се държаха много добре с мен, но аз чувствах, че мястото ми не е сред тях. По някаква причина ми се струваха доста по-млади от мен, а в същото време и някак по-зрели. Говореха за книги, които не бях чел, за филми, които не бях гледал, и за политика, от която не се интересувах. Явно няколко години по-рано някои от тях бяха ходили заедно на континента. Като Клиф Ричард в онзи филм, само дето не бяха пътували с автобус.

В края на май в компанията им се заговори за друго пътуване в чужбина, този път до някакъв гръцки остров. Освен че нямах задграничен паспорт, за мен беше изключено да замина и по други причини. Чичо Хари беше получил лек удар по-рано същата година и основната част от работата в сервиза беше легнала на мен. Не че имах нещо против. Чичо Хари винаги е бил много добър към мен и мама. А и, честно казано, не обичах особено да пътувам. Слънцето не ми понасяше, а и се притеснявах от чужденци. Право да ви кажа, беше ми достатъчно да си представям летенето наужким. Виждах обаче, че Алис наистина искаше да отиде, но за нея също беше невъзможно. Майка й вече не беше добре със здравето и със сигурност щеше да се възпротиви на подобно приключение, а и не трябваше да забравяме Юджийн. Майка й нямаше да може да се справи сама с него.

Идеята беше моя. Сам отидох при майката на Алис и й я предложих. Всеки ден преди работа щях да ходя у тях, да помагам с миенето и обличането на Юджийн, а след това да го карам до дневния център, който той посещаваше. Надвечер госпожа О’Райли щеше да го взима, а аз пак да идвам след работа, за да вечеряме, да помогна на Юджийн да се оправи за лягане, да полетим малко с вълшебния стол, да му прочета приказка и да го сложа да спи. Отначало идеята не допадна на майката на Алис, но постепенно успях да я убедя, че Алис заслужава почивка след всички тези години, в които безропотно се грижеше за побърканото момче. Двамата заедно съобщихме на Алис. Бях много горд със себе си. Обикновено не се напъвам да участвам в неща, които не ми носят никаква полза, но този път го правех заради Алис, пък и така тя щеше да разбере колко я обичам, без да се налага да й го казвам директно. Никак не ме бива в сълзливите излияния.

Следващите три седмици бяха най-дългите в живота ми. С Юджийн нямах проблеми. Е, малко мрънкаше преди сън, защото не четях приказките като Алис, но като цяло се държа прекрасно. На мен Алис също ми липсваше, много повече, отколкото бях предполагал. Толкова ми липсваше, че два дни преди да се върне, затворих сервиза по-рано, отидох до бижутерията на О’Конъл Стрийт и купих годежен пръстен с диамант. Спестявах отдавна, без сам да си давам сметка, че съм спестявал точно за това, а бижутерът много ми помогна с избора. Диамантът не беше голям, а само диамантена люспа, монтирана на тъничка златна халка. Бижутерът го нарече „дискретен“. Сигурно това е любезен начин да се каже „малък“.

Очаквах Алис да се върне в събота вечер. Бях готов да ида да я взема, но майка й каза, че някой от компанията щял да я докара у дома направо от летището. До неделя вечер тя още не ми се беше обадила. Годежният пръстен в кадифената си кутийка прогаряше джоба ми. Реших да ида до тях.

Отвори ми госпожа О’Райли. Помня, че се зарадвах, задето ме сложи да почакам в гостната, като обеща, че Алис след малко ще дойде. Не ми се искаше да правя предложение на кухненската маса пред нея и Юджийн.

Когато Алис влезе и дори не срещна погледа ми, изведнъж разбрах, че нещата никак не са наред. Макар очите й да бяха зачервени от плач, тогава тя ми се стори много красива. Кожата й беше със златист загар, а от слънцето косата й беше изсветляла до светлокестеняво. По лицето й се бяха появили лунички, които никога преди не бях виждал. За минута ми се стори, че всичко ще се подреди, че каквото и да не е наред между нас, ще се оправи, щом извадя кутийката от джоба си.

— Барни — каза Алис, — съжалявам.

По начина, по който го каза, веднага разбрах, че съжалява мен. Извиняваше ми се. Как можах да съм такъв глупак! Внезапна болка ме прониза в стомаха. Зарязваше ме. Имаше друг. Оливър. Алис и Оливър. Мъчейки се да й докажа колко я обичам, я бях тласнал право в обятията му.

— Оливър — отвърнах. Не беше въпрос.

Защо, за Бога, не се бях досетил по-рано? Той едва ли ни канеше на вечеря, за да се наслаждава на моята компания. Смятах, че това са работни вечери, но от къде на къде съм мислел така, при положение че на масата рядко се говореше за работа? Предполагам, че дори да съм се досещал, че той я харесва, никога не съм очаквал тя да си падне по него. В края на краищата, тя беше моя приятелка.

От бижутерския магазин отказаха да ми върнат парите. В крайна сметка размених пръстена за брошка, която подарих на мама за рождения ден няколко месеца по-късно. Дълго време бях много, много тъжен. Нали разбирате, бях планирал всичко — щяхме да имаме три деца, щях да пристроя допълнителна стая към къщата, за да настаним там Юджийн и да му купим негов си грамофон, за да може да си танцува, колкото му душа иска. Не бях мислил за бъдеще без Алис. Изгарях от ревност и се чудех дали вече са спали заедно. Сигурно. Оливър си беше играч, ама и аз добре му помогнах! Месеци наред не можех да понасям да виждам нито него, нито Алис. Две седмици след раздялата видях колата на Оливър, паркирана пред къщата на Алис, и му откраднах свещите. След това, през декември, изневиделица получих покана за сватбата, към която Алис беше прикрепила малка бележка, в която пишеше, че щяла да ме разбере, ако не желая да дойда, но тя никога нямало да забрави добрината ми към нея и Юджийн.

Мама ме накара да отида.

— Ще отидеш с високо вдигната глава — рече тя, — и няма да позволяваш на снобарската кучка да ти внушава, че не си достатъчно добър за нея.

Не помня някога преди да съм чувал мама да нарича някого „кучка“, но трябва да призная, че и нея я заболя не по-малко от мен. Сигурен съм, че си е представяла как с Алис социалното ни положение ще се подобри. Аз лично никога не съм смятал Алис за кучка.

Сватбата беше съвсем скромна. Никой от семейството на Оливър не присъстваше. Това ми се стори доста странно. Дори човек да няма семейство, все ще изкопае отнякъде някой вуйчо или братовчед. Нямаше и голямо тържество. Държах се, докато приключи церемонията в църквата, но след това се сринах. Сюзан и Дейв ме изведоха навън и хубавичко си поговорихме. Следваше хубава вечеря в един ресторант в града, собственост на един гей тип, явно приятел на Оливър. Не знам как издържах до края. Сигурно, ако знаех, че сватбата ще е толкова малка и в тесен кръг, въобще нямаше да отида. Нямаше тълпа, сред която да се скрия. Наложи се дори да поприказвам насаме с Алис. Тя изглеждаше прекрасно и й го казах. Тя се опита да ми обясни как съм щял да срещна подходящата жена един ден. Аз й се усмихнах, кимнах и пожелах на нея и Оливър всичко най-хубаво.

Най-много се дразнех от това, че Оливър никога не погледна на мен като на реален съперник. Никога не ме призна за приятел на Алис, нито дори за бивш приятел. Бях му под нивото. Така си мислех тогава. Днес вече много неща са ми ясни.

Госпожа О’Райли ми каза, че винаги съм добре дошъл у тях, а Юджийн ми рече, че му липсвам, и се извини, задето се е държал лошо и вече не можем да бъдем приятели. Това момче може да ти скъса сърцето, честна дума. Трябваше да му обяснят как стоят нещата, а не да се държат с него като с идиот. След това действително се отбивах у тях от време на време, понякога през уикендите извеждах Юджийн на разходка с колата. Дори го научих на някои неща. Смятам, че след определен момент Алис и майка й напълно бяха спрели да се опитват да го учат на каквото и да било, но аз не виждах причина да не се опитам да му помогна, така че след няколко месеца редовно общуване с мен той вече можеше да се храни сам с лъжица, ако нарязвах храната предварително, подарих му и „вълшебна“ кърпичка, с която той се научи да си изтрива устата и брадичката при хранене. Госпожа О’Райли много ми се радваше. Една вечер ми каза, че смята, че Алис е направила грешка с Оливър, но в момента, в който го изрече, се опита да си вземе думите назад. Сигурно е решила, че не помага на никого с тях, но не беше права. На мен думите й ми помогнаха.

Истината беше, че Оливър имаше пари, имаше и класа. Постепенно се превръщаше в световноизвестен автор, а аз бях автомонтьор, карах коли втора ръка и живеех с майка си във Вилите. Мама вече не можеше да се грижи съвсем сама за себе си, а Сюзан беше в Лондон. Така и никога не постъпи в университет. Тоя мизерник Оливър ще се грижи за нея, така си мислех, нищо, че се прави на важна клечка. След сватбата двамата се преместиха в града, така че няколко години не се виждахме изобщо, но когато госпожа О’Райли почина, Алис и Оливър се върнаха в голямата къща и заживяха с Юджийн, тъй че започнах отново да ги срещам из квартала. Сприятелиха се с Мойя Блейк, онази от телевизията, която се нанесе да живее до тях. Не се и съмнявах, че така ще стане. Мойя беше типична жена от Авенюто и с нея идеално си паснаха. Взеха да си вирят носа, ако ме разбирате. Не че ме пренебрегваха, де. Оливър винаги ми кимаше, когато се срещахме, а Алис придобиваше виновен вид, но лека-полека ледовете помежду ни взеха да се топят. Стараех се да не бъда злопаметен, но, право да ви кажа, беше адски трудно.

Наложи се обаче да стоя настрани от Юджийн. Обясних му, че Алис сега си е у дома да се грижи за него, и аз вече няма да идвам. Реших, че ме разбра. Оливър и Алис така и останаха бездетни. Много странно. Винаги съм смятал, че Алис би била прекрасна майка, но явно не е можела да забременее по някаква причина. Тя вече не беше моя грижа, затова и никога не я попитах.

Единственото, което така и никога не успях да проумея, беше това, че отпратиха Юджийн в дома „Сейнт Катрин“ на другия край на града. Това истински, ама истински ме потресе. Когато я попитах, Алис не ми даде кой знае какво обяснение, но Джон-Джо от кръчмата ми обясни как Оливър казал, че Юджийн станал невъзможен след смъртта на майка си и с Алис нямали друг избор, освен да го пратят в дом. Преди това си приказвах с Юджийн всеки път, когато го видех на улицата, но откак живееше с Алис и Оливър, той беше страшно напълнял и винаги изглеждаше малко нещастен. Въпреки това и за секунда не съм допускал, че ще го пратят в дом. Срамота, мен ако питате, наистина срамота. Няколко пъти се обаждах и предлагах да извеждам Юджийн от време на време от дома, докато накрая Оливър направо ми каза да забравя за него и че всяко споменаване на брат й разстройвало Алис. Каза ми също, че идеята да ходя да го посещавам не била добра, защото той нямало да ме познае и щял да се държи много агресивно. Клетичкият, не можех да повярвам, че това е възможно, но Оливър настояваше и, да си призная, по онова време смятах, че Оливър повече ги разбира нещата от мен.

Никога не съм и допускал, че един ден отново ще мога да държа Алис за ръка, че Юджийн отново ще се върне в живота ми, но на тоя свят всичко е възможно, помнете ми думата.

6. Майкъл

По времето, когато заминахме за Франция, аз се ужасявах от хомосексуалността си, но бях успял да се убедя, че тя е само период, който рано или късно ще надрасна. Макар че никога не съм си се представял като щастлив баща, винаги съм допускал, че все пак ще се оженя, ще имам деца и въобще ще върша онова, което се очаква от мен. През лятото във Франция обаче стана невъзможно да прикривам повече истинските си желания. Желаех Оливър. Но не можех да му го кажа. В Ирландия хомосексуалността беше декриминализирана едва през 1993 година.

В спалното ни помещение в замъка леглото ми беше точно до неговото. Винаги усещах, когато той се измъкваше тайно нощем, за да се вижда със сестра ми. За мой срам веднъж го последвах и на лунната светлина зърнах силуетите им, преплетени в тромавите движения на секса. Видяното беше далеч от очакванията ми. Бях чел „Любовникът на лейди Чатърли“. Е, поне донякъде. Давах си сметка, че сексът е първичен акт, но дълбоко в себе си си го представях грациозен. В действителност беше допотопен и животински. Напомняше повече на текст на Джойс (от него също бях попрочел това-онова), отколкото на Лорънс. Почувствах се като перверзник: първо, похотта ми беше насочена към мъжа и, второ, жената в акта беше сестра ми. Срам и позор.

Сега като се замисля, явно всички са знаели, че съм гей. По поведението ми не личеше, но очебийната ми липса на интерес към местните госпожици няма как да не е предизвикала подозрения. Една знойна юлска вечер, след няколко чаши от местното вино и няколко дръпвания от ароматната цигара, която един от местните работници ми беше дал, повече не можех да се сдържам. Играехме старата невинна детска игра, наречена „Истина или предизвикателство“, която бяхме прекръстили на „Истина или питие“. Когато зададат на играча директен личен въпрос, той може да избере или да отговори, или да изпие два пръста от виното в чашата. Беше мой ред и едно от момичетата ме попита коя от тях бих искал да целуна. Сега като се замисля, навярно самата тя ме е харесвала. Настъпи тишина в очакване на отговора ми. Аз заобиколих огъня и със страст (характерна за хомосексуалните) обвих ръце около шията на Оливър и заявих на всеослушание: „Аз съм влюбен в Оливър!“

Лора ме цапардоса през лицето. Оливър се разсмя. От смеха му ме заболя повече, отколкото от шамара. Лора ме дръпна настрани и ме наруга, задето съм толкова пиян. Беше бясна, настояваше, че съм се изложил тотално. Не можело да съм гей. Татко щял да ме убие. Било неморално. Отец Игнейшъс щял да бъде скандализиран. Какво щял да си помисли Оливър? И прочее, и прочее.

Не си спомням как съм си легнал същата вечер, но на следващата сутрин се събудих рано-рано, изпълнен с чистопробни ужас, страх и срам. Извърнах се към Оливър. Той лежеше по гръб с ръце под главата и ме наблюдаваше.

— Дано не си обратен — рече той. — Мразя обратните, мръсни копелета са.

Обърнах му гръб, изпълнен с огорчение и мъка, и запримигвах яростно в опит да прогоня сълзите.

— Просто още не си срещнал подходящата жена. Това ти трябва. Иначе нищо ти няма. Проклетата девственост те обърква. Остави тая работа на мен. Аз ще те оправя.

После скочи от леглото, разроши косата ми и ме перна с хавлията си по задника, скрит под влажния от пот чаршаф. Ако се мъчеше да ме отблъсне от себе си, никак не му се получаваше. Така или иначе, реших да играя по неговата свирка. В края на краищата, той мразеше обратните.

Оливър ми напомни, че мадам Вероник е вдовица. Всички знаят, рече, че вдовиците са „луди по секса“. Освен това била французойка, което автоматично я правело сексапилна. Очевидно не смяташе факта, че бях два пъти по-млад от нея, за някаква пречка. Насърчи ме да се сближа с нея. Да предложа да й помагам в кухнята, когато готви за всички ни, да й правя комплименти за облеклото и прическата, и прочее. Пълна лудост, знам, но това беше начин да се ползвам със специалното доверие на Оливър, да прекарвам повече време с него.

Не беше никаква изненада, че мадам беше буквално слисана от моето внезапно проявило се внимание към нея. Но каква прекрасна жена беше тя! Тя ме научи на всичко, което знам. В кухнята.

Не ме възбуждаше по никакъв начин, разбира се, но действително предизвикваше небцето ми. По онова време Ирландия в гастрономическо отношение беше нещо като пустиня. Магданозеният сос се считаше за върха на изисканата храна. В кухнята на мадам Вероник научих, че варенето не е единственият начин, по който можеш да сготвиш един зеленчук, че сладкарството е изкуство, че месото може да се опушва, консервира, пече на скара и задушава; научих, че подправките добавят аромат и че чесънът изобщо съществува.

Обучението ми в кулинарията започна случайно. Буквално. Когато в онази сутрин се изправих на вратата на кухнята и предложих услугите си, пред очите ми се разигра случка, която предопредели бъдещето ми. Ан-Мари, възрастната кухненска помощничка, се препъна, докато носеше тава с прясно омесени кифлички, падна, удари се в мивката и съответно си счупи ръката. Счупването не беше лошо — не стърчаха натрошени кости или нещо подобно — но очевидно беше много болезнено. Жената извика от болка и предизвика невероятна суетня. Изпратиха за лекаря от селото. След това откараха Ан-Мари в местната болница и до края на престоя ни в замъка повече не я видяхме. След като бездруго вече се бях натресъл, а обядът така или иначе трябваше да се приготви, мадам ми показа какво трябва да правя с кифличките (да ги напръскам с вода и да ги метна във фурната), а след това ме назначи да й помагам до края на седмицата. Преживяването се оказа истинско блаженство. Учех бързо, до края на първия ден бях приготвил първия си винегрет, бях задушил шест пресни пъстърви (задушил, представете си!), бях изпекъл цяла торба моркови и бях сотирал тиквичките. Разбира се, мина още време, преди да мога сам да приготвя сос veloute или да изпека тарталети с праскови, но аз бях упорит. Мадам беше отлична учителка, но и аз, ако смея да отбележа, бях отличен ученик. Освен това бях на закрито и вършех работа, която ми доставяше истинско удоволствие. Да, беше доста горещо, особено когато работеха и двете фурни, но въпреки това беше по-добре от това да се пека цял ден на слънцето.

Когато вечерта се върнах в спалното помещение, греех от вълнение и възторг. Оливър реши, че мадам е откликнала на авансите ми, но истината е, че аз съвършено бях забравил за мисията си да я съблазнявам.

Лора, разбира се, побесня: брат й си живееше живота в кухнята, приятелят й се наслаждаваше на още по-изисканата обстановка в библиотеката, а тя садеше и окопаваше като последна селянка. Опитах се да я успокоя, като й казах колко добре изглежда след всичкия този труд. Физическата работа беше развила мускулите й, а след първоначалното изгаряне кожата й беше придобила очарователен тен и сестра ми приличаше на истинска амазонка. Вместо да приеме комплимента ми, тя дълго се оплаква колко уморена и самотна се чувства. До края на дните си ще съжалявам горчиво, задето не обърнах внимание на думите й тогава.

Направих няколко жалки опита да флиртувам с мадам, но тя проявяваше точно толкова малко интерес към мен, колкото и аз към нея. Езиковата бариера правеше нещата още по-конфузни (макар че усилията ми бездруго бяха напразни), но аз бях твърдо решен да не разочаровам Оливър. Той ми даде още няколко съвета и аз реших, че съм достатъчно подготвен.

В края на един особено горещ и потен ден спрях мадам, отместих кичур коса от лицето й и я попитах дали ще ми позволи да я среша. Оливър настояваше, че това било ход, гарантиращ стопроцентов успех. Жената доста се изненада, но се съгласи. Оливър се оказа прав. Жените обожават някой да докосва косата им. Докато я решех, ми дойде великолепна идея. Косата на мадам беше доста дълга. Хванах с ръка един кичур и го преплетох с друг, като ги усуках заедно и така направих нещо като кок на тила й. Tres chic. Току-що бях изобретил своя собствена прическа. Какво да ви кажа, не беше много оригинално. Прическата беше всъщност chignon, типично френска, модерна в Париж през 40-те години на века, но аз и мадам нямаше откъде да го знаем. Аз никога преди не си бях играл с женска коса, а мадам може и да разбираше от bain-marie и sabayon, но в модата никаква я нямаше. Едно можех да кажа за нея обаче: не беше глупачка.

— Ти es homosexuel? — попита тя.

За щастие тази дума звучи еднакво на всички езици.

— Oui — отвърнах аз. След това плаках цял час.

Мадам се държа невероятно мило. Нямах ни най-малка представа какво ми говореше, но жестовете й — опираше пръст на устните си — подсказваха, че ще пази тайната ми. Новината ни най-малко не я притесни — не ме изхвърли от кухнята, не ми се присмя, не се ужаси. За нея това беше нормално. Просто странното ми поведение получи своето обяснение. С жестове признах, че съм влюбен в Оливър, и това вече доста я скандализира. Тя, както и всички в замъка, знаеха, че той и сестра ми Лора са двойка. Мадам ме прегърна майчински и заприказва дълго-дълго на френски, докато жестикулираше към хълма навън. Реших, че ме праща да ида да се поразходя. Отидох. Не помогна.

Същата вечер в спалното помещение Оливър нямаше търпение да узнае как върви съблазняването.

— Страхотно — рекох.

Ежедневната ми борба продължи. Мадам ме хващаше да наблюдавам Оливър, докато той общуваше с новото си семейство — мосю и Жан-Люк. Достатъчно лошо беше, че съперница за сърцето му беше собствената ми сестра, а сега трябваше да го деля и със семейството на мадам Вероник. Зачудих се дали и тя не ревнува заради времето, което баща й и синът й прекарваха с Оливър. Тя ми се усмихваше съчувствено, а след това мушваше в ръцете ми гребена. Аз потисках ревността си, като се потопих напълно в новата си роля и се заех да науча всичко, което можех, в кухнята.

Два дни по-късно мадам ме запозна с Морис, грубоват производител на зеленчуци, който всъщност притежаваше фермата на върха на хълма. Неговият английски беше по-добър от нейния. Той ми довери как мадам споделила с него, че съм un homo. Каза ми, че той също е гей и че може да ме заведе в един нощен клуб в Бордо, където ще срещна и други гей мъже. Аз пламнах от неудобство, а той избухна в сърдечен смях и ме заведе при божествения Тиери — красавец, който отглеждаше свине в Сент Емилион и който в крайна сметка отне девствеността ми. През онази нощ очите ми се отвориха. Осъзнах, че принадлежа към това ново за мен чудновато общество. Там ми беше мястото. До ден днешен сънувам как се будя до Тиери.

На следващата сутрин закъснях за работа в кухнята. Мадам ми намигна, усмихна се широко и направи неприличен жест с ръка. Несъмнено великолепна жена! Разбира се, Оливър не спря да ме пита къде съм прекарал предната нощ. Измислих някакво обяснение, но той знаеше, че не съм бил с мадам, така че ясно почувствах разочарованието му. В същото време неодобрението му към хомосексуалността ми, което довчера силно ме притесняваше, днес вече нямаше ни най-малко значение. Чувствата ми към Оливър се бяха променили из основи от вчера до днес. Той никога нямаше да отвърне на сексуалния ми интерес, пък и какъв би бил смисълът да го прави? Той скоро установи къде съм бил и мълчаливо премести леглото си в другия край на спалното помещение. Не разменихме и дума повече по въпроса. Сега, когато вече не се интересувах от Оливър, Лора поомекна и започна да проявява по-голямо разбиране. Дори започна да ми помага в новите връзки, като ми организираше транспорт до Бордо и ме запознаваше с други мъже, за които подозираше, че са хомосексуални. Лятото ми продължи в разточителен хедонистичен дух, който днес ми се струва изключително неуместен предвид трагедията, която скоро последва.

Към средата на август, за голямо неудоволствие на останалите работници, Лора не спираше да се оплаква от постоянна умора. В началото всички се оплакваха, но вече отдавна бяха свикнали с работата. Сега като се замисля, Лора трябва да се е чувствала много изолирана — брат й и приятелят й работеха в замъка, а тя блъскаше на полето. Разбира се, групата ни беше голяма, но тя беше най-близка с мен и Оливър. Аз вече бях прекалено зает с новия си живот, за да обръщам внимание на малката си сестра, макар вече да ми беше ясно, че връзката й с Оливър е на доизживяване. Той прекарваше все по-малко време с нея и все повече със стареца и момчето. А след това един ден просто я донесоха в безсъзнание в кухнята. Както обикновено, мадам пое контрола и веднага организира да я закарат на лекар. Ние е Оливър ужасно се притеснихме, но мадам скоро ни обясни, че Лора имала проблеми със стомаха и след седмица щяла да бъде отново на крака. След посещението при лекаря настаниха сестра ми в стаичка на третия етаж в една от кулите на замъка, до която се стигаше по скърцащо дървено стълбище. По няколко пъти на ден ходех да я наглеждам. Тя непрекъснато плачеше и не желаеше да разговаря с никого. Допуснах, че връзката им с Оливър не върви, но, честно казано, не го винях, че губи интерес. Постоянното мрънкане и оплакване на Лора лазеше по нервите на всички. Опитах се деликатно да повдигна темата пред нея, но тя не пожела да разговаряме, като ми каза, че „не бих я разбрал“. Права беше. До ден днешен не я разбирам.

Опитах се да поговоря с Оливър. Той поддържаше версията, че Лора чисто и просто се дразни от това, че ние работим в къщата, а тя — не. Призна, че се е опитал да сложи край на връзката им, но Лора не го приела добре и не можела да разбере, че всичко е свършило. Твърдеше, че работата му с мосю му отнемала много време и това дразнело Лора.

Стана ми ясно, че дори и Оливър някога да е обичал сестра ми, любовта му към новото му „семейство“ съвършено е засенчила предишното чувство. Той избираше да прекарва времето си с тях, а не с Лора. Много внимателно се опитах да й обясня това и й предложих да му даде време. В края на краищата, нямаше да стоим тук вечно. Скоро всички щяхме да се върнем в Ирландия и макар увлечението на Оливър по семейство Д’Егс да беше наистина странно, на Лора трябваше да й бъде ясно, че то е само временно.

Лора заяви, че с Оливър всичко е приключено, че не й остава друг избор, освен да приеме, че той я е отхвърлил окончателно, и отказа да коментираме повече въпроса. Почувствах, че помежду ни оставаха още неизказани неща, но не настоях. А след това обстоятелствата до такава степен завладяха вниманието ми, че непостоянните настроения на Лора минаха на заден план в съзнанието ми.

Три седмици по-късно, в първия ден след началото на гроздобера, всички спяхме дълбоко в спалните помещения. Бяхме ужасно уморени, защото в брането трябваше да се включат всички свободни ръце. Моите задължения в кухнята и ангажиментите на Оливър в библиотеката бяха отменени — периодът, в който гроздето придобиваше оптимално качество, беше кратък и то трябваше да се обере максимално бързо. Вечерта бях буквално като разглобен, паднах на леглото и мигом заспах, но три часа по-късно се събудих, напълно дезориентиран. Отвън се чуваха високи гласове. Оливър и Лора си крещяха, макар че, ако трябва да бъда честен, всъщност крещеше само Лора. Другите също се размърдаха, някои излязоха да проверят какво става. На мен вече искрено ми беше писнало от капризите на Лора. Тя непрекъснато се излагаше, излагаше и Оливър, и мен. Излязох навън и го видях как се опитва физически да се отскубне от нея, а тя беше обвила ръце около шията му.

— Ти ме обичаш! Трябва да ме обичаш! — хълцаше тя и отказваше да го пусне.

— Лора! — креснах високо. Тя се дръпна от Оливър, обърна се и впери поглед в мен. — Отивай да си лягаш — прошепнах й гневно. — Ставаш за посмешище.

Оливър също се обърна да си върви, но аз го спрях.

— Оливър, трябва да поговорим.

Той се поколеба, но ме последва в спалното, където останалите също постепенно потъваха обратно в сън. Започнах шепнешком да се извинявам за поведението на Лора.

— Обикновено не е такава, не знам какво я прихваща напоследък… Може би е заради новото място, може би работата се оказа твърде тежка за нея.

Помолих го да се опита да бъде по-търпелив с нея. Разбирах, че той вече не желае връзка с нея, но все пак настоях да й обръща малко повече внимание, за да не се чувства тя напълно пренебрегната. Той дори не вдигна очи да срещне погледа ми и докато ме слушаше, не спираше да си играе с каишката на часовника си. Беше ми изключително неприятно, че бях принуден да водим подобен разговор, особено толкова скоро след като бях признал собствените си чувства към него.

Минаха още няколко минути, преди да доловя нещо странно във въздуха. Не можах да го определя веднага, но инстинктът ми подсказа да стана. Надигнах се тихо, не желаех да притеснявам отново останалите. Измъкнах се на пръсти навън, Оливър ме последва. Излязохме на открито. Нощта беше топла, но навън миризмата се усещаше ясно и в объркването си отначало помислих, че някой пуши марихуана. Тогава Оливър посочи към къщата. За разлика от други нощи, луна почти нямаше и едва-едва се очертаваше силуетът на замъка, но в следващия миг чух припукването и хукнах. Изкачих стълбите тичешком: знаех, че ми мирише на дим, че това е мирисът на пожар, че въздухът е напоен с него, а след това стигнах до най-горното стъпало и изпепеляваща горещина ме блъсна в лицето. Видях, че приземният етаж на едното крило е изцяло обхванат от пламъци. Оливър се втурна да събуди останалите.

Ако бях нащрек, ако бях тичал по-бързо, ако не бях толкова уморен, ако се бях досетил, ако го бях предвидил, ако… Господи, до края на живота си можех да си измислям нови и нови „ако“! Закрещях, но гласът ми потъна немощно в нощта и аз си спомних, че акустиката тук беше такава, че за да ме чуят в къщата, трябваше да се кача на предната тераса.

Едно от задълженията ми беше да викам работниците на обяд, като бия камбаната на изоставения параклис в единия ъгъл на двора. През дима успях да видя, че той е незасегнат от пламъците, така че, крещейки за помощ, се втурнах натам, блъснах с рамо тежката дървена врата и задърпах с все сили старото въже, а камбаната загърмя безредно в камбанарията. Шумът от пламъците вече беше много силен: пукаха, съскаха, стенеха. Най-много се тревожех, че над библиотеката — която беше погълната от свирепи пламъци — може да има спални. От дима започнаха да изскачат хора, видях хаос, паника и ужас. Скоро намерих Лора, обляна в сълзи и вкопчена в Оливър, самия той с посивяло лице. Накарах няколко от момчетата да домъкнат маркучите от поливната система на лозето, но, първо, това ни отне много време и второ, когато ги развихме, се оказа, че са фиксирани неподвижно и доста къси — най-далечната точка, която бихме могли да облеем с вода от тях, отстоеше на повече от десет метра от пожара. Неколцина от работниците вляво от мен жестикулираха и крещяха, опитвайки се да вдигнат каменната плоча, служеща за капак на отдавна изоставения кладенец в основата на стълбището към терасата. Други влачеха стар градинарски маркуч от подобните на пещери изби под замъка. Имаше и хора, които просто стояха наоколо, застинали в пълен шок. Тогава от пламъците изскочи някакво същество, което въобще не приличаше на човек, но през шума от огъня и виковете аз дочух женски писъци — не ясния, висок писък на героините по телевизията, а грозния, страшен вой на изпепеляващата мъка. Никога преди не бях чувал нищо подобно и от самата мисъл да го чуя отново ме побиват тръпки. Така звучаха загубата, скръбта и отчаянието на мадам. Цялото й тяло и леката й нощница бяха почернели, по-голямата част от дългата й коса беше напълно изгоряла, главата й беше цялата в рани. Сграбчих я и я задържах здраво, защото тя се опита да се отскубне и да се втурне обратно в зейналата адска паст зад гърба си, като крещеше дрезгаво „Папа! Жан-Люк!“, докато остана без глас.

Цялото източно крило на къщата беше обгърнато плътно от пламъците, които ближеха и обвиваха рухващите една по една греди, плочките, зидарията. По-късно узнах, че Жан-Люк често прекарвал нощта в креватчето си, поставено специално за тази цел в спалнята на дядото на първия етаж на същото това крило. Мисля, че пожарните пристигнаха час след началото на стихията, но пред лицето на нещастието времето няма никакво значение. Това е фалшив, човешки конструкт, който няма сили да противостои на природата. Тя не се интересува от тиктакането му. Пожарникарите ни изтикаха назад и поеха нещата в свои ръце. Бяха отлично организирани и трябва да призная, че пристигането им ме изпълни с известно облекчение, макар надеждата за добър край отдавна да беше потънала в пламъците.

До другата сутрин от източното крило не беше останало нищо, освен голите външни стени. През зейналите прозорци се виждаше само небето и няколко от падналите покривни греди. Нямаше надежда, че ще намерят мосю или Жан-Люк живи. Клетата мадам — семейството й и цялото й минало бяха заличени за миг по възможно най-жестокия начин.

Докато качвах мадам в линейката — напълно съсипана и разтърсвана от безмълвни хлипове — забелязах зад гърба си Оливър, неподвижен, мълчалив, със застинало лице и неконтролируемо треперещи ръце. Беше в шок.

7. Вероник

През последните два месеца името на Оливър Райън гърми в заглавията на всички вестници. Отказах да участвам в каквито и да било телевизионни интервюта повече. Не мога да се отърся от чувството, че донякъде нося вина за посегателството над жена му. Трагично събитие, разбира се, но всеки път, когато чуя името му, аз най-напред се сещам за гроздобера през лятото на 1973 и ме пронизва болка, силна колкото болката, която за пръв път усетих тогава, преди четирийсет години.

Колкото и да се мъчи, човек никога не може да забрави най-лошия момент в живота си. Прекарах толкова години, копнеейки да мога да променя нещата. Ами ако не бях постъпила така, а иначе… Но болката си остава. Времето не лекува. Това е лъжа. Човек просто свиква с раната. Нищо повече.

Аз обаче трябва да осъзная логиката на всичко случило се, преди да го оставя да си отиде. За да бъде обяснението пълно, трябва да се върнем във времето, когато моят баща беше млад. Само така нещата могат да се изяснят истински.

Папа беше състарен от la guerre, изглеждаше много по-стар, отколкото всъщност беше. По време на войната аз бях малка и не разбирах нищо, освен че в определен период от време през имението преминаваше постоянен поток от посетители. Сега знам, че това са били еврейски семейства, които баща ми защитавал и укривал от префекта на Бордо, верен на режима във Виши. Впоследствие беше разкрито, че този държавен служител лично наредил депортацията на 1690 евреи, в това число и на 233 деца от района на Бордо до транзитния лагер в Дранси близо до Париж, откъдето след това те са били изпратени към лагерите на смъртта на изток.

Не е за вярване, че толкова много от моите съотечественици не са сторили нищичко срещу това, но в същото време в някоя точка на света всеки ден се случва геноцид и за нас е по-лесно да се преструваме, че не знаем за него, да изключим телевизора или да прескочим материала във вестника, който привлича вниманието ни към него.

Баща ми беше герой, интелектуалец и истински благороден мъж. Майка ми почина в началото на окупацията и папа беше съсипан, но преди да умре, мама предвидила някои от бъдещите ужаси и изтръгнала от него обещание, че ще направи всичко по силите си да защити приятелите им, независимо от вероизповеданието им. По онова време живеехме охолно в замъка, принадлежащ на семейството на папа от седем поколения. Произвеждахме добри вина, които се продаваха из цяла Европа и осигурявахме работа на хората в целия регион. Баща ми не притежаваше същия делови нюх като мама и в нейно отсъствие му беше трудно да държи нещата под контрол. Освен това беше и твърде възмутен от факта, че правителството във Виши може да е отговорно за толкова злини и това допълнително отвличаше вниманието му.

Папа покани няколко еврейски семейства да се подслонят в избите под замъка. Те се укриваха при нас основно между 1942 и 1944 година, когато издирванията на евреите бяха особено активни и се случваха с пълното съдействие на всички френски власти. Папа отказа да мълчи и внесе няколко доклада относно нетърпимото положение до главния секретар на Префектурата, но напразно. Затова просто взе закона в свои ръце и с помощта на местни информатори съумяваше да предвари хайките на властите, като сам обикаляше застрашените адреси и извеждаше хората. Леля ми Сесил беше активен член на Съпротивата в Бордо и чрез мрежа от приятели и сподвижници успяваше да координира спасяването на много семейства, нарочени от Гестапо. Семействата трябваше да бъдат укрити и макар у дома да имаше достатъчно място, папа чувстваше, че рискът е прекалено голям. От долината се откриваше гледка към замъка от две страни, така че не беше възможно никой от бегълците да се показва на открито през деня. Ако се случеше изненадваща проверка, хората просто трябваше да изчезнат. Затова той се зае с превръщането на винарските изби в удобен подслон. Знаеше, че така рискува бизнеса си, защото докато траеше тази операция, винопроизводството трябваше да бъде преустановено. Папа поръча маслени лампи, одеяла, книги и дрехи чрез приятели във Валанс, за да не предизвиква подозрения с подобни покупки тук, в Клошан. Пратките пристигаха нощем с помощта на проверени и сигурни приятели и папа изгради временно убежище за семействата, които нямаха къде да избягат. Укривахме ги, докато Съпротивата намереше удобен момент да ги изведе на север и да ги прехвърли в Швейцария, където те гарантирано бяха защитени от всяко преследване. За мен като дете всичко това беше изключително вълнуващо. Нови хора непрекъснато идваха и си отиваха. Бях твърде малка, за да забележа скръбта и отчаянието им. Като единствено дете до онзи момент бях обучавана само у дома, но папа се беше постарал да ми внуши колко важно е да се пазят тайни, особено в трудни времена.

Въпреки цялата си заетост баща ми продължаваше някак си да намира време за мен, да се грижи за моралния ми компас в онези тежки години и да прави необходимото, за да ме увери, че аз винаги съм и ще бъда на първо място в живота му.

През май 1944 година, само няколко месеца преди Освобождението, среднощна хайка на Гестапо откри четиринайсет еврейски семейства в нашите изби. Сред тях бяха и най-добрите ми приятелки Сара и Мариан. Никога повече не ги видях, но по-късно разбрахме, че всички арестувани са избити — застреляни при опит за бягство от лагера в Дранси или загинали в газовите камери в Аушвиц.

Гестапо конфискува дома ни, папа беше арестуван от местната полиция, а мен изпратиха при леля Сесил в града. През следващите шест месеца не видях баща си, но се молех всяка вечер за благополучното му завръщане. Не помня добре повечето от описаните събития и малко се срамувам от това, но си ги представям ясно по разказите на онези, които са били достатъчно възрастни, че да разбират ясно какво става.

С папа се събрахме отново на Коледа след Освобождението, която посрещнахме в замъка Д’Егс. Едва разпознахме в него величествения дом, който обитавахме доскоро. Къщата беше ограбена до шушка — липсваха килимите, картините, мебелите и спалното бельо. Дъските от пода бяха къртени и горени в камините. Тогава за първи път видях баща ми да плаче. Каквото и да му бяха сторили в затвора, то го беше прекършило. А беше само на четирийсет и осем години.

Много години по-късно го помолих да си вземе пишеща машина и да осъвремени цялото деловодство на имението, защото това значително щеше да ни улесни. Време беше да изоставим старите счетоводни книги, по които е било движено стопанството преди. Отказът на папа беше внезапен и категоричен, и едва тогава той сподели, че в затвора го карали да печата на пишеща машина заповедите за депортация на евреите, които се опитвал да спаси. Не беше казал това на никого и въпреки геройското му поведение по време на войната, онзи епизод го изпълваше единствено със срам. Смятам за благородно човек да не разкрива преживените ужаси пред онези, които обича, но едновременно с това смятам, че стаената болка може да нарани фатално човешката душа. Известно беше, че когато Гестапо усетили, че краят им наближава, станали особено жестоки и изобретателни.

Ясно си спомням топлината на бащината прегръдка, когато папа ме държеше в обятията си, застанал сред оглозганите рафтове на библиотеката, където доскоро се пазеха много ценни томове. Папа колекционираше книги и помня как се закле, че започне ли да възстановява дома ни, ще започне от библиотеката.

Тъй като винопроизводството беше преустановено за периода, в който укривахме еврейските семейства (работата не можеше да продължава, ако избените помещения не бяха на разположение), а нервите на баща ми вече бяха твърде разбити, за да се върне обратно към активни делови отношения, единственият ни приход тогава идваше от остатъците от наследственото му състояние. Затворихме едното крило на къщата и се установихме само в няколко стаи. Привилегированото ми детство беше приключило, но тъй като никога не си бях давала ясна сметка за него, то не ми липсваше. Бях твърде млада, за да осъзнавам какво означава наличието на лично състояние и съответно липсата му. С радост постъпих да уча в местния лицей, докато баща ми отчаяно се опитваше да върне към живот занемареното лозе. Умоляваше леля Сесил да се премести да живее при нас. Беше твърдо решен да осигури майчинска фигура в живота ми. Леля Сесил беше неомъжената по-голяма сестра на майка ми. От мама са останали няколко снимки на тях двете като млади — помежду им има известна прилика, но мама несъмнено е красавица, а леля Сесил — не. Тя не знаеше как да се държи с деца и двете с нея много се карахме и се хващахме за какви ли не дреболии. Папа се умори да бъде вечен съдник между нас, а на мен ми отне много време да проумея, че щом той се доверява на леля Сесил, трябва и аз да й се доверя. Наскоро ми хрумна, че може да са били любовници. Имам доста спомени, в които двамата са наистина някак твърде близо един до друг, но това вече няма значение. Леля Сесил беше добра жена, попаднала в трудна ситуация и аз трябваше да си давам по-ясно сметка за саможертвата, която тя направи, съгласявайки се да бъде моя настойница.

Именно леля Сесил за първи път ми обясни какво означава да бъдеш жена и тя беше тази, която ми даде лигнин при появата на първата ми менструална кръв. И слава Богу, защото папа беше твърде старомоден в много отношения и категорично не беше в състояние да проведе подобен разговор, макар впоследствие да се доказа като отявлен феминист.

Успехът ми в училище беше среден, но все пак завърших с прилични бележки. Папа смяташе, че е добре да замина да следвам в Бордо или в Париж, но аз не бях градско момиче и не можех да си представя да свикна с живот далеч от приятелите ми, папа и Сесил. Провинциалните девойки не следваха в университети, а аз се имах за провинциална девойка. Най-често в нашия район селските момичета започваха една или друга работа при нас в имението, а аз не исках да се деля от тях. Местните хора бяха добри и почтени. Освен това не можехме да си позволим три години в Сорбоната, така че реших, че ако има още нещо, което се налага да науча, спокойно мога да си го усвоя и у дома, в Клошан. Нямах амбиции да ставам лекарка или адвокатка, както ми предлагаше папа, но се ужасявах при мисълта да му го съобщя открито. Когато в края на краищата го направих, облекчението му беше очевидно. С папа бяхме станали изключително близки и с напредването на възрастта и влошаването на здравето му той все повече зависеше от мен.

Уредено беше да започна работа като секретарка на кмета — почетна позиция с работно време от пет предиобеда седмично. По-голямото предизвикателство през десетте години, докато работех там, беше да избягвам непрекъснатите опити на шефа да ме опипва, като най-често му припомнях на висок глас задълженията, които има към съпругата и децата си или пък огромната разлика във възрастта ни.

Така и никога не споменах нито дума за това на папа. Той щеше да се ужаси, а аз бях достатъчно силна и уверена, че да се справям сама със стария глупак.

Следобед се прибирах при папа и Сесил, помагах в поддръжката на имението и къщата, която бяхме започнали старателно да възстановяваме.

Социалният ми живот се изчерпваше със събирания с другите млади хора от селото и посещение на всички местни карнавали и танцови забави, но така и не пожелах да се обвързвам с мъж. Ухажваха ме няколко местни момчета, аз, естествено, също флиртувах, разменяхме си целувки и все ги предизвиквах, но така и не се влюбих. Не знам защо, след като повечето ми приятелки се влюбваха по няколко пъти преди да се омъжат и още няколко пъти след това, но някъде дълбоко в себе си аз винаги се питах: Дали папа ще одобри присъствието на това момче у дома? Ще се зарадва ли папа, ако се омъжа за това момче? Ще може ли папа да живее с него? Отговорът неизменно беше отрицателен. Гостувах поред на куп сватби, а в един момент сигурно приятелките ми започнаха да ме съжаляват, да ми повтарят, че аз ще съм следващата, да ме запознават с неженените си познати и братовчеди, но аз си бях добре самичка.

През следващото десетилетие пред очите ми лозето беше възстановено. Папа беше легенда за хората в целия регион. Повечето от селяните изпитваха огромна вина, че са стояли безучастно през ужасните военни години, макар ние отлично да разбирахме страха им. Дори отявлените колаборационисти правеха всичко възможно да ни помагат с имението и папа приемаше помощта им, давайки си сметка, че по този начин им прави услуга. Нахвърляхме планове как да възстановим къщата в предишния й блясък, макар това да беше тежък и бавен процес, а — както се оказа впоследствие — и напълно излишен.

Когато навърших трийсет и две, обичната ми леля Сесил почина спокойно в съня си и баща ми отново беше съсипан от скръб. Аз също тъжах, но папа и Сесил — независимо дали бяха любовници или не — със сигурност бяха довереници, общуваха непрекъснато и не се съмнявам, че често единствената тема на разговорите им съм била аз. Сесил беше на мнение, че папа не е прав, като престана да настоява да постъпя в университет. Не смяташе, че в нашето забутано провинциално кътче ще успея да си намеря подходящ съпруг. След смъртта й папа започна да се притеснява, че е била права. Изключително го тревожеше фактът, че нямах деца. Към онзи момент вече бях преживяла здравословно количество плътски отношения, като отдавна бях изгубила девствеността си с Пиер, племенника на местния месар, който беше дошъл да прекара една зима в Клошан и в края й ме умоляваше да се омъжа за него. Връзката ни беше кратка и емоционална, но аз не виждах бъдеще в нея, така че клетият Пиер напусна селото ни с разбито сърце. Впоследствие папа също ме молеше да приема предложението му или пък чието и да било друго, само и само да се омъжа, но аз се противях и настоявах, че съпруг не ми трябва и няма никога да се омъжа. След това папа ме изненада сериозно, като изведнъж свали летвата и ми препоръча вместо това да си намеря любовник. Бях шокирана. Не от самата идея, която си беше повече от приемлива, а от факта, че ми я беше подхвърлил именно баща ми.

— Трябва да родиш! — молеше ме той. — Когато умра, ще останеш съвсем самичка! Вече остарявам, уморявам се, ти се грижиш за мен, но когато ти остарееш, кой ще поеме грижата? Никой! Кой ще се грижи и за имението?

Трябваше да призная, че има право. Като гледах обаче генетичния материал на мъжете в селото, не се сещах за нито един, когото бих приела да е баща на детето ми, освен Пиер, който междувременно се беше оженил и се беше преместил в Лимож.

От връзката ми с него вече бяха изминали шест години. Пиер беше силен и красив, интересуваше се от стари книги и карти. Започнах да съжалявам, че не бях приела предложението му, което несъмнено беше продиктувано от искрени чувства. Пиер никога не се беше срещал с папа, но двамата имаха общи интереси — например книгите и мен — така че спокойно можеха да се сприятелят.

Веднъж годишно Пиер гостуваше на чичо си и единственият лек проблем беше правилният разчет на времето, та присъствието му в селото да съвпадне с правилните дни от цикъла ми. Беше си чиста измама, признавам, сигурно щях да постигна същия резултат и ако му бях казала истината, но се боях, че вродената почтеност на Пиер нямаше да му позволи да изневери на жена си, ако бях поставила искането си ребром. А качествата на Пиер до едно бяха тъкмо онези, които една майка желае да види у детето си, така че какво друго ми оставаше да направя?

Заех се да прелъстявам Пиер, но времето ми беше малко, защото тази година той беше дошъл само за две седмици, за да почерпи опит от чичо си — най-отдавнашният и опитен месар в района — така че имах на разположение само четири-пет дни, за да забременея.

Отначало от вярност към съпругата си и от загриженост за моята репутация Пиер не отвърна на авансите ми, но аз знаех, че ме харесва и макар да положих известни усилия, слава Богу, не се наложи да моля или да се унижавам. Следващите три нощи прекарахме заедно в пристройката към кланицата на чичо му. Да, това не беше най-подходящото място за зачеване на нов живот под щастлива звезда, но ветрецът от долината отнасяше смрадта от кланицата далеч от нас, а няколко чашки анасонов аперитив ни помогнаха да забравим обстоятелствата на срещата ни. Пиер беше сърдечен и нежен любовник и аз съжалявах горчиво, че преживяването е само временно и след ден-два той ще се върне в Лимож при жена си. За първи път в живота си се почувствах донякъде влюбена. Пиер беше невероятно мил човек и излъчваше една особена невинност, която впоследствие ми се струваше, че някак си съм осквернила. На тръгване ми се извиняваше неистово, че ме оставя, но аз го уверих, че всичко е наред и че никога повече няма да спомена и дума за тази наша среща. Настоях, че за него ще е най-добре да не идва в Клошан догодина и че и двамата ще се наложи да се отърсим от обзелата ни лудост, и че трябва да се постарае с всички сили да се реваншира на жена си. Пиер обеща и, верен на думата си, действително не дойде следващата година, за което аз едновременно съжалявах и бях благодарна.

За радост на баща ми скоро му потвърдих, че съм бременна и за наше огромно облекчение през 1967 година се роди скъпият ми Жан-Люк, едро и здраво бебе. Разбирам, че в някои семейства е срамно да родиш без брак, и не се съмнявам, че в селото е вряло и кипяло от клюки, но от уважение към баща ми и мен скоро всички започнаха да ме наричат „вдовицата“. В онези дни беше по-добре да си опечалена вдовица, отколкото неомъжена майка. Папа, чийто непокорен дух отново се пробуди, страшно се забавляваше. Сякаш двамата бяхме изиграли някаква особено остроумна шега на съседите ни от селото.

— Как е вдовицата тази сутрин? — питаше ме той и намигаше заговорнически.

От раждането на Жан-Люк двамата с папа станаха неразделни. Папа изработи нещо като раница от кожени ремъци и носеше бебето на гръб, докато обикаляше да върши работа по пазарите, при кмета или с управителя на имението. Докато момчето растеше, цялостният дух и настроение на папа непрекъснато се подобряваха, макар той все повече да остаряваше. Опитах се да не се разстройвам, че първата думичка на Жан-Люк беше Papi — дядо, тъй като бездруго той беше дресиран да я казва още от раждането си. С Жан-Люк се чувствахме завършени — и папа, и аз. Докато не родих, не си бях давала сметка каква нужда съм имала от присъствието му и впоследствие не се опитвах да си представя живота без момченцето ми.

През следващите години баща ми отново се превърна в човека, който беше някога, живецът и високият му дух се възродиха, сякаш войната никога не се беше случвала. От едната страна на бавно възстановяващото се лозе засадихме прасковена градина, а от другата — маслинова. Появата на Жан-Люк сякаш благослови целия ни дом и финансовото ни положение също започна да се подобрява. Започнахме лятно време да наемаме работници-мигранти, мъже и жени, които обработваха земята на имението в най-усилния сезон. Така продължи до лятото на 1973 година.

8. Майкъл

Дни наред след пожара никой не мигна. Естествено, работата в лозето беше прекратена. Аз предложих веднага да си заминем за Ирландия, но Оливър гневно отбеляза, че било наш дълг да останем и да помогнем, а Лора го подкрепи. Почувствах известен срам заради малодушието си. Седмица по-късно изписаха мадам Вероник от болницата — точно навреме за погребенията. Външно жената приличаше на зловещо плашило, ръцете й бяха плътно бинтовани, лицето — обгорено, а онова, което беше останало от косата й, стърчеше по главата й на неравномерни туфи. Полагах максимални усилия да я накарам да хапва поне малко всеки ден, помагах й да маже с мехлемите раните по лицето и главата си, докато кожата бавно зарастваше. Кухнята беше почти незасегната от огъня, така че поех и контрола върху приготвянето на храната за всички, които идваха на помощ. Духът на мадам обаче бе напуснал тялото й: то сякаш просто се движеше безцелно из пространството, понесло онези свои части, които поддържаха дишането и живота.

Оливър също се промени след нощта на пожара. При това драстично. Знаех, че се е сближил със стария Д’Егс и момченцето, но той скърбеше за тях, сякаш бяха истински роднини: рядко говореше, лицето му беше постоянно изкривено от скръб. В деня на погребенията той изчезна, върна се чак късно през нощта и отказа да отговаря на въпроси или да слуша утешителни думи. Лора допускаше, че е виждал липсващия си баща в мосю. Оливър пое задачата по възстановяването на останките от изгорелия кабинет на Д’Егс: работа, към която се отнасяше с изключително старание. Лора, бездруго вече пренебрегната от него, беше напълно забравена. Две седмици по-късно основната част от разчистването беше приключена. Никой не повдигна въпроса за евентуалното заплащане на труда ни; бяхме останали в замъка, получавахме подслон и храна, често дарена от семействата в селото и приготвена от мен. Лозето отново беше изоставено, понесоха се слухове, че източното крило ще бъде напълно разрушено. Нямаше какво повече да правим в замъка. Вече бяхме пропуснали първите две седмици от зимния семестър в колежа. Време беше да си тръгваме. Оливър си стегна мълчаливо багажа и стоически си взе сбогом с мадам, която му благодари за лоялността и вложения труд. Някои от картите на Д’Егс бяха спасени, но тя беше съсипана от загубата на огромна част от книгите му, до една станали на пепел. Спомням си, че тя понечи да прегърне Оливър на сбогуване, но той не намери сили за прегръдка в отговор, а се обърна и си тръгна, като я остави в конфузно положение. Бях готов да го убия за тази несъобразителност, ако не беше очевидно, че и той страда силно.

Отново най-много грижи ни създаде Лора. Неочаквано тя отказа да се прибере у дома с настояването, че трябва да остане да помага на мадам. Не можах да разбера логиката й: за мен това беше просто поредният пример за все по-непредвидимото й поведение. Последваха няколко телефонни разговора с Дъблин, при които родителите ми се опитаха да й наредят да се връща, но Лора не отстъпи. Явно на мадам й беше все едно дали сестра ми ще си замине или не, така че ме увери, че няма проблем да я оставим в замъка. Положително щяла да й намери занимание. Наложи се да се задоволя с това. Лора се сбогува през сълзи с нас. Вкопчи се с последна надежда в Оливър, но той остана безчувствен и студен като надгробен камък.

Новата учебна година започна бавно, противната есенна сивота на Дъблин ми се струваше блудкава и скучна в сравнение с обляната от слънце ярка природа на Бордо. Опитах се да оставя травмата от лятото зад гърба си и да се посветя отново на ученето и колежанския живот. Скоро установих връзки с много колеги, които миналата година от страх умишлено бях игнорирал и започнах да се движа в съвсем различен социален кръг. С Оливър все още се виждахме от време на време, но несъмнено се бяхме отчуждили, а и всеки път, когато повдигах темата за лятото в Бордо, той бързаше да я смени, така че след няколко опита се отказах и никога повече не споменах Франция пред него. Не знам дали отчуждението ни се дължеше на сексуалността ми, на факта, че бях брат на Лора или на това, че му напомнях за смъртта на двама души. Може би винеше Лора за това, че тя въобще ни уговори да заминем за Франция? Каквото и да му се въртеше в главата, аз трябваше да продължа живота си.

Аз също се върнах от Франция различен човек, което нямаше нищо общо с ужасяващия завършек на ваканцията ни. Признаването на сексуалността ми беше изключително освобождаващо и нямаше начин да продължавам да се крия. Майка ми скоро узна в каква компания се движа и беше, естествено, скандализирана: заплаши да каже на баща ми, да повика свещеника. Но беше късно. Лятото във Франция ме беше освободило и ми беше дало увереност, каквато нямах преди. Пожарът и опустошителните му последствия ме накараха да осъзная, че животът е твърде кратък, за да си позволим да прекараме и най-малката част от него в отричане на истината. Чувствах се спокоен в новата си кожа, направо като прероден. Бях твърдо решен да не изпитвам срам, каквото щат да казват и законът, и църквата. Майка ми се постара максимално да ме накара отново да започна да се крия, но аз бях непреклонен. В края на краищата тя разказа всичко на баща ми. Той остана потресен и ужасен: заплаши, че ще се отрече от мен и ще ме обезнаследи, предположи дори, че Лора не желае да се прибере именно защото се срамува от мен. От последното наистина ме заболя. Умолявах го да ме разбере. Аз съм такъв, какъвто съм, това е моята природа и прочее. Напразно. Той приказваше само за унижението и позора, които съм навлякъл на семейството и на него лично. Искрено съжалявах, че се чувства така. Обещах му, че ще бъда изключително дискретен, но той беше истински отвратен и не спираше да беснее и да повтаря как бил работил здраво цял живот, само за да установи, че е отгледал не син, а някакво педалче.

От днешна гледна точка съм благодарен, че баща ми беше човек, който никога не прибягваше до насилие. Много други бащи не бяха такива. Татко беше страшно разочарован и му беше страшно трудно; днес си мисля дали не е било по-добре изцяло да крия „покварата“ си от семейството. Събитията впоследствие обаче засенчиха разкриването на сексуалността ми и, слава Богу, отново ни сближиха като семейство. Поне онова, което беше останало от него.

През ноември 1973 година отец Игнейшъс беше повикан у дома. Не знаех за този план, докато той не цъфна на прага, но цялата предишна седмица бях свидетел на трескаво чистене, бърсане на прах и минаване с прахосмукачка из цялата къща. Бяха полирани сребърните прибори, а „хубавите“ чинии и ленените салфетки се появиха на сцената, измъкнати от тайнственото си скривалище, което иначе щяха да обитават до следващата Коледа. В неделната сутрин ме пратиха в рядко използваната предна дневна, представиха ме на отец Игнейшъс и ме оставиха насаме с него. Вбесих се, че са ме вкарали в капана на подобна среща, и не бях сигурен какво точно да очаквам. Свещеникът ни не беше от най-фанатизираните: наскоро поел енорията, той тъкмо беше навършил трийсет години и разговаряше кротко и спокойно с хората. Смущението му беше осезаемо, както впрочем и моето. След няколко насилени любезности се възцари тежко мълчание, което заплашваше всеки момент да се взриви. В крайна сметка го прекъснах аз, като се извиних на свещеника, че са го повикали днес тук.

— Подозирам, че родителите ми са ви поканили да разговаряме, защото аз мисля, че съм хомосексуален — казах и побързах да добавя предизвикателно: — Всъщност не само го мисля, сигурен съм.

Настъпи пауза, в която свещеникът се прокашля насилено и се размърда в коженото кресло. Креслото изскърца нелепо със звук, напомнящ пръдня, при което той умишлено се премести отново, за да предизвика ново проскърцване, с което да покаже, че звукът идва от креслото, а не от него. От онзи ден нататък избягвам кожените кресла.

— Нали знаете, че това е грях.

— Знам, отче.

— Ще се закълнете ли никога повече да не го извършвате?

— Отче, вие явно не разбирате. Нещата не опират просто до това, до самия сексуален акт. Става дума за фундаментална част от личността ми.

— Но това е грях!

— Знам, отче.

Още известно време се въртяхме в този кръг. Заявих, че дори и никога вече да не го правя, няма да съм в състояние да спра да мисля за това, нито пък за мъжа, който би го направил с мен. Игнейшъс пламна и рече, че такива мисли също били грях и вместо това бих могъл да мисля за цветя или дървета. Попитах го защо да е грях, след като не вреди на никого, и той явно се обърка.

— Ами женитба? Деца?

— Не искам деца.

— А ако размислите?

— За това да имам деца или дали да бъда гей?

— За първото.

— Ами ако вие размислите и решите да имате деца?

Мълчание. Не беше програмиран да отговаря на подобни въпроси.

Друг свещеник би приел последния ми въпрос за безочлива дързост, но у Игнейшъс имаше някаква мекота и кротост, от които не лъхаше никаква заплаха. Почувствах се смел и силен.

— Няма да размисля — рече той най-накрая.

— Нито пък аз.

— Ами за другото?

— Дали да бъда гей? Че това не подлежи на размисъл! То не е решение, което аз съм взел. Моето решение беше просто да престана да го крия. Да престана да крия кой съм и какъв съм. Колкото и да съм се старал, така и никога не се заинтересувах от жени. Не смятате ли, че е малко вероятно сега тепърва да ме заинтересуват?

— Аз също никога не се заинтересувах от тях — отвърна свещеникът.

В първия момент помислих, че си е изгубил мисълта. Още не бях проумял как и за какво всъщност той се съгласява с мен, когато Игнейшъс зарови лице в ръцете си и избухна в плач, притиснал кърпичката до устата си, за да заглуши хлиповете.

Слисан от този обрат на събитията, изведнъж установих, че се налага аз да го утешавам.

— Какво стана? Вижте, извинявам се, ако ви разстроих, нямах такова намерение…

Когато обаче той вдигна лице, погледна ме умолително, а сълзите още блестяха по дългите му мигли, веднага разбрах.

— И вие ли… — подхванах. Стори ми се богохулно дори да го изрека.

Той кимна нещастно.

Дърмът (това беше истинското му име) станал свещеник в отчаян опит да се спаси от реалността на сексуалната си ориентация, сякаш като я пренебрегне, би могъл да се престори, че я няма. По-късно той ми разказа, че в семинарията било пълно с млади хомосексуални мъже, повечето от които намирали утеха един в друг, но той, отгледан в по-строго католическо семейство от моето, бил решен да не се поддава на желанията си. Изповедта ми сякаш отприщи у него порой и през следващите часове слушах мълчаливо, докато той описваше годините на пълна самота, потиснатост и гняв. Три часа разговаряхме. Когато най-сетне излязохме от стаята, мама беше много доволна.

Гостуването на Игнейшъс завърши с това, че се съгласих да се срещнем следващата неделя след литургията за по едно питие в малък хотел в Брей. Ясно беше, че той приема свещеническият сан и вярата си също толкова трудно, колкото и сексуалността си. Църквата анатемосва такива като нас, а в същото време пренебрегва много по-страшни случи, за чиито мащаби ние тепърва започвахме да научаваме. Дърмът знаеше за инциденти, дори беше докладвал някои от тях, впоследствие виновниците просто били преместени в друга енория или дори повишени, а „простъпките“ им били прикрити. Той не можеше да се отърве от чувството, че ако признае сексуалността си, това го прави едва ли не също толкова виновен, колкото насилниците, и ми беше необходимо време, за да го убедя, че разликата между двама разумни възрастни, които съзнателно влизат във физическа връзка, и по-възрастен мъж, който злоупотребява с властта си, за да въздейства върху дете, което понякога дори не е достатъчно голямо, че да разбере какво всъщност му се случва, е от земята до небето. Дърмът отиде няколко пъти на изповед, разговаря с епископа, опита се бъде честен и открит с него. В отговор от църквата му казаха да си затваря устата, в противен случай щели да го преместят в някоя мисия в най-затънтеното кътче на земята. След още шест месеца вглеждане в себе си и размисъл, Дърмът се отказа от свещеническия сан и си върна светското име. В онзи момент с него вече бяхме станали близки приятели, довереници, а не след дълго станахме и любовници. Преди Дърмът не можех дори да допусна, че ще свържа живота си само с един мъж. Струваше ми се, че за човек като мен връзките ще се изчерпват с мимолетни сексуални срещи, но за своя голяма изненада установих, че съм заобичал Дърмът с цялата си душа и искам той да остане завинаги в живота ми. За щастие чувствата ни бяха взаимни, макар че на него му беше необходимо адски много време, докато най-сетне го признае.

Но аз избързвам. Щом се прибрах при родителите ми през есента на 1973, не знам защо почувствах настоятелен порив да пиша на Оливър и да му съобщя официално, че съм гей. Мисля, че желаех да направя това признание пред човек, с когото съм бил близък в досегашния си живот, исках също да обясня ревността, която изпитвах към него и Лора през лятото. Исках той да знае, че не е възможно да „не харесва обратни“, защото аз бях обратен и го смятах за свой приятел. Днес ми се струва, че щеше да е по-добре да бях трезвен, докато писах писмото. Целият се сгърчвам вътрешно, като се сетя за него. След седмица получих отговор. Не знам както съм искал или очаквал да прочета в него, но Оливър признаваше, че обяснението ми в любов през лятото не го изненадало, извиняваше се, че се опитал да ме сватоса за мадам Вероник, пожелаваше ми всичко хубаво и се надяваше, че ще срещна някой добър мъж. Беше ясно като бял ден, че писмото му зачеркваше приятелството ни веднъж завинаги.

В онзи период сигурно съм причинил много тревоги на родителите ми. Положението се обтегна още повече, когато обявих, че смятам да напусна колежа и да си отворя ресторант. Този път обаче мама застана на моя страна и с много усилия убеди татко да ми даде назаем капитала, който ми беше необходим за начало. В месеците след завръщането ми от Франция кухнята у дома беше предпочитаното ми място и мама беше във възторг от новите ми кулинарни открития. Някои продукти бях донесъл от Франция, а други ми достави моят първи любовник Тиери. Татко също остана впечатлен от храната, но смяташе, че трябва да прекарвам повече време над книгите. Въпреки това, когато собственоръчно приготвих храната за една от вечерите, които те с мама даваха за дузина от най-изисканите си приятели, а гостите ахкаха и се прехласваха над всяко блюдо, на татко му се наложи да повярва, че имам дарба, в която си струва да се инвестира.

Всички тези уговорки всъщност просто отвличаха вниманието ни от заявлението на Лора, че няма да се прибере и за Коледа. В нередовните си писма от Франция тя разказваше, че в резултат от масирани дарения от хората в цял Прованс е започнал проект по възстановяване на изгорялото източно крило на замъка Д’Егс. Макар и малко объркани от цялата история, ние се гордеехме с благородното доброволчество на Лора и за Коледа й изпратихме огромен колет с лакомства, към който баща ми приложи и немалък чек.

Ресторантът ми — „L’Etoile Bleue“ — отвори врати в края на март 1974 година в една пряка встрани от един от площадите с джорджианска архитектура в самия център на Дъблин. В рамките само на година целият ми живот се беше преобърнал изцяло по изумителен начин. Ресторантът заработи отлично още от самото начало и след няколко месеца видях, че ако продължавам да работя със същото темпо, ще мога да изплатя инвестицията на баща ми в рамките на пет-шест години, което беше просто чудесно. След това, през август, Лора се прибра у дома.

Разбира се, родителите ми въздъхнаха облекчено и всички нямахме търпение да узнаем всичко, което се е случило в Клошан, как върви проектът по възстановяването на замъка, как е мадам Вероник, дали е виждала Тиери и прочее. Отговорите на Лора ни се сториха хладни и безразлични. Тя самата изглеждаше ужасно: беше много отслабнала, с тъмни кръгове под очите. Едва побутваше храната в чинията си. Особеното й поведение не ни позволи навреме да си дадем сметка, че всъщност преживява нервен срив. Мама я заведе на лекар, който й изписа някакъв тоник с отвратителна миризма и без никаква полза. Когато й предложих да се свърже с Оливър, сестра ми почти не реагира. Не разбирах какво се случва с нея и силно се тревожех. Предложих й няколко седмици да поработи в ресторанта. Тя беше прекъснала обучението си в колежа за една година и й оставаше още месец, преди да започне отново занятия. Лора се съгласи, работи няколко дни, но след това изчезна, като остави всички ни в кухнята ядосани и без така нужната ни помощ. После ми каза, че била уморена.

— От какво? — креснах аз. — Ти нищо не вършиш!

Неохотно писах на Оливър с молба да се отбие у дома да се види с Лора. Той се съгласи, като предложи да я изведе на вечеря или някъде другаде, но Лора отказа. Оливър дори й писа лично, но Лора не пожела изобщо да се срещнат. Зачудих се дали около скъсването им не се крие още нещо, останало неизвестно за мен. Погледнато отстрани, Оливър се беше държал като съвършен джентълмен по време на цялата им връзка — изключено беше да й е изневерил или нещо подобно, — но явно Лора отказваше да му прости, задето я беше отхвърлил. Обикновено Лора беше тази, която отхвърляше партньорите си. Личеше си, че не й понася да бъде губещата страна. Не допусках, че Оливър може да е причината за депресията й. Не и в онзи момент.

9. Станли

Трудно ми е да повярвам в онова, което се говори и пише за Оливър. Вярно е, че не съм го виждал от десетилетия, но човекът, когото описват по вестниците, не е момчето, което познавах.

Когато Оливър придоби световна слава под името Винсънт Дакс, наистина се радвах, че животът му се е подредил така добре, защото, доколкото си спомнях, той имаше изключително нещастно детство, нещастно дори по ирландските стандарти. Знам го, защото бях част от това детство. Казват, че децата възприемат собствената си реалност като единствено нормална, затова и предполагам, че Оливър тогава не си даваше сметка доколко пренебрегнат и изоставен беше всъщност, но из училището вървяха слухове за това.

Баща ми почина година преди да постъпя в „Сейнт Финиънс“ в южен Дъблин. Бях на четиринайсет години и имах три сестри. Мисля, че мама просто искаше да получа по-солидно образование и авторитетни мъжки фигури да имат влияние върху развитието ми. Живеехме в провинцията, в южната част на Килкени, и през цялото си детство съм работил във фермата, но мама не желаеше да последвам примера на татко и да легна твърде млад в гроба, което, по нейното мнение, се дължеше на това, че той работеше от сутрин до мрак. По-важната причина — която не осъзнавах по онова време — беше хроничната ми стеснителност. Върху лявото си око имам широк виненочервен родилен белег и съзнанието за него ме измъчваше през по-голямата част от живота ми. Майка ми имала чувството, че ако не намери начин да ме откъсне от фермата още като малък, навярно никога няма да я напусна. Сега разбирам, че е била напълно права.

„Сейнт Финиънс“ не беше лошо училище по тогавашните стандарти. Не помня някога да се е говорело за сексуално насилие там или за други неща от този род. В общи линии свещениците-преподаватели бяха много благи хора. Имахме си и един садист за цвят, разбира се, но само един в цялото училище. За католически интернат през 60-те години това си беше отлично постижение.

Когато започнах, с Оливър се оказахме в един клас. По онова време той учеше и живееше в „Сейнт Финиънс“ от осем години. Днес това ми звучи шокиращо: от мисълта да изпратя малкия си син в интернат едва на шестгодишна възраст направо ме побиват тръпки. През 60-те обаче в това нямаше нищо необичайно. Оливър беше свит и тих, а най-забележителното у него беше фактът, че дрехите му бяха ужасно стари и протрити, почти дрипи. Заради това и заради мургавия си тен той беше обичаен обект на подигравки. В учението се представяше средно, най-добър беше по френски, но отново не отличник. През първата си година в училището, още преди да го опозная, все си мислех, че е приет със стипендия, защото изглеждаше толкова… така де, беден. Знаехме, че няма майка и предполагахме, че е починала. Носеха се слухове, че баща му не бил женен за майка му или пък че е починала при раждането му. Той никога не говореше за нея, така че тези неща някак си се подразбираха. Щеше да е неуместно да го попитаме направо; точно както всички знаехме, че Саймън Уолас е осиновен, но никой никога не говореше за това.

Оливър обаче често говореше за баща си, при това с благоговение и гордост. Не помня точно какво работеше той, заемаше църковна служба — старши съветник на дъблинския архиепископ или нещо подобно. За мен беше голяма изненада, че бащата на Оливър беше такава важна клечка — просто пълното пренебрежение и липса на интерес към сина му бяха смайващи. Онова, което ме шокираше още по-силно, беше фактът, че Оливър имаше брат, по-точно светлоок и русокос полубрат на име Филип, около седем години по-малък от него, който си живееше у дома с бащата и съпругата му и посещаваше началното училище към нашия интернат. Никога не съм ги виждал да разговарят с Оливър или да демонстрират някаква близост. Сякаш изобщо не бяха роднини. Най-ужасното обаче беше, че домът на Оливър се намираше на по-малко от километър и половина от „Сейнт Финиънс“, но на него сякаш му беше забранено да се прибира. По Коледа и през ваканциите той оставаше в интерната с отците. От прозореца на коридора до лабораторията по химия на най-горния етаж на интерната се виждаше домът му. Много, много пъти заварвах Оливър приседнал на перваза, често с моя бинокъл в ръце, да наблюдава как семейството му излиза и се прибира. Днес тази картина ми се струва някак още по-трагична. В коравия свят на мъжкия интернат нямаше място за съчувствие и сантименталности. Ако изпитвахме болка, се учехме умело да я прикриваме.

С Оливър се сприятелихме през втората ми година в интерната. Отношенията ни бяха някак пасивни. Не се избрахме съзнателно. Просто всички други си имаха приятели и компании, а ние бяхме двамата аутсайдери, с които никой не искаше да дружи. Обезобразеното ми лице и болезнената бедност на отхвърления от семейството си Оливър ни поставяше извън всяко училищно общество. Викаха ни „особняците“. Не принадлежахме нито към елитната групичка на популярните, нито на „обикновените“ момчета, не членувахме в нито една банда. Гравитирахме към различните групи, които ту ни вземаха под крилото си, ту ни отхвърляха и ние все се мъчехме да се сближим ту с този, ту с онзи… Смятам, че с Оливър просто си имахме взаимно доверие. В отношенията ни доминираше Оливър, което идеално ме устройваше. Съгласявах се с всичко, което той казваше или вършеше, но тъй като по природа той не беше склонен да нарушава правилата, нито да поема рискове, така и никога не се забърквахме в нищо действително опасно. Той никога не споменаваше белега на лицето ми, а аз никога не отварях дума за майка му. Така поддържахме фундамента на здравото ни приятелство.

Оливър обаче непрекъснато любопитстваше за моето семейство, все ме разпитваше и ме караше по сто пъти да преразказвам случки и анекдоти от ваканциите, които прекарвах у дома. Тъй като нямаше своя майка, той желаеше да научи всичко за моята.

Бащата на Оливър посещаваше училището веднъж на година-година и половина. Седмици преди посещението му Оливър беше кълбо от нерви, стараеше се с всички сили да повиши оценките си и стоеше настрани от всякакви проблеми. Струва ми се, че едновременно копнееше за срещата с баща си и се ужасяваше от нея. Когато майка ми или други родители гостуваха в училището, винаги ни носеха подаръци, най-често домашни лакомства, а по-„готините“ родители подаряваха комплекти дартс, водни пистолети или други оръжия-играчки.

Момчетата, от които се очакваше, че ще споделят с другите донесеното от дома, рязко повишаваха популярността си непосредствено преди посещението на родителите им. Говореше се, че Оливър крие онова, което му носи баща му и отказва да споделя, но аз знаех, че това не е вярно. Баща му никога не му носеше нищо с изключение на един-единствен път, когато му подари томче с псалми.

След втората ми година в интерната, когато на хоризонта се очерта лятната ваканция, майка ми предложи да поканя Оливър да ни погостува за няколко седмици във фермата. Честно казано, не бях сигурен, че идеята е добра. Едно беше да дружим в училище, да правим прашки от откъртени клончета и да шпионираме какво прави училищната медицинска сестра с приятеля си отец Джеймс, но интернатът и домашната среда бяха съвършено различни. В моя дом живеех само с жени — овдовялата ми майка и трите ми сестри, докато Оливър беше израсъл в интерната, заобиколен главно от мъже, ако не броим гореспоменатата сестра и няколко весели чистачки. Помня, че се притеснявах от реакцията на семейството към приятеля ми, притеснявах се и за неговата реакция по отношение на тях, но се оказа, че е било съвсем напразно. Жените в семейството ми се влюбиха в Оливър. Майка ми беше готова да го осинови, ако можеше, а за мой болезнен срам се наложи да наблюдавам как сестрите ми изпаднаха в различни степени на романтично увлечение по него. Уна, най-малката, беше деветгодишна и използваше всеки удобен момент да го кара да я носи на конче и да й чете. Мишел, на тринайсет години, имитираше силен интерес към всичко, което интересуваше Оливър, и печеше най-различни вкусотии в опит да го впечатли. Ийфа, която беше на шестнайсет — с година по-голяма от нас — пробва друг подход: преструваше се, че не го забелязва, но всеки път, когато с Оливър влизахме вкъщи, се оказваше, че тя се преоблича, а и по време на гостуването му разви навика да се обляга на мебелите по начин, който можеше да бъде определен единствено като прелъстителен.

Оливър приемаше всичко това по свой начин. Сигурен съм, че донякъде се притесняваше, но същевременно беше поласкан. Вероятно за първи път в живота си общуваше толкова дълго с момичета на своята възраст. Отначало беше плах и се държеше прекалено възпитано, но постепенно се отпусна и ние го приехме като част от семейството. Планът беше да ни гостува за три седмици. Баща му явно беше предложил синът му да си плати за престоя и прехраната, като работи във фермата с нас, но ние бездруго така бяхме свикнали с лятната работа, че Оливър се вписа идеално в общите задължения. Скоро след това той гордо изпрати картичка на баща си, в която му разказа колко добре си прекарва при нас и го увери, че работи здраво, за да ни помага. Два дни по-късно господин Райън се обади на майка ми и й нареди незабавно да върне Оливър в училището. Оставаха още осем дни от гостуването, но бащата на Оливър не търпеше възражения и не даде никакво обяснение за внезапната промяна в плана. Помня, че майка ми беше много разстроена и преди да качи Оливър на обратния влак към Дъблин, му купи пълен комплект нови дрехи. Оливър стоически се сбогува с всички ни. Изобщо не постави под съмнение решението на баща си, нито демонстрира гняв или яд. Не беше ядосан, но ясно си спомням как проблеснаха сълзите в очите му, докато му махахме от перона: мама го изпращаше тъжна и със свито от жал сърце, а сестрите ми една през друга му пращаха въздушни целувки.

Така и никога не разбрахме точната причина за прибързаното отпътуване на Оливър тогава. Доколкото разбрах, той просто се прибрал в училището и прекарал остатъка от лятото със свещениците, както обикновено. Майка ми до ден днешен твърди, че баща му постъпил така единствено от злоба: картичката на Оливър му подсказала, че момчето е радостно и прекарва добре, и господин Райън решил начаса да сложи край на това. Боя се, че действително друго обяснение нямаше. Трудно е да се повярва, че някой може да бъде толкова жесток към собствената си плът и кръв. Сигурно никога няма да разберем истинската причина за коравосърдечието на баща му, освен ако Оливър не напише някоя автобиография, разбира се. При сегашното му положение обаче не вярвам да му позволят да го стори.

Когато завършихме училище, Оливър постъпи в колеж, а аз се върнах във фермата. От време на време се виждахме в Дъблин да пийнем по нещо. По онова време бях дочул слухове, че Оливър живее в малък апартамент в Ратмайнс и вечер и през почивните дни работи като продавач в „Плод-зеленчук“, за да си плаща наема. Явно баща му вече беше сметнал, че момчето има образование, и — доволен от изпълнения дълг — окончателно си беше измил ръцете по отношение на него. Лятно време Оливър работеше в чужбина, за да си плаща семестриалните такси, но през тези години той буквално разцъфна и натрупа солидно самочувствие. Едно лято с група колеги от колежа отишли на работа на някакво лозе във Франция. Доколкото разбрах, там станала някаква трагедия — май че ставаше дума за пожар, но така и не научих докрай цялата история. Някъде по това време с Оливър прекъснахме окончателно връзка.

През декември 1982 година получих от него покана за сватбата му с момиче на име Алис — илюстраторката на книгите му. Много се зарадвах — беше чудесно, че си е намерил издател, а след това е открил и любовта. По онова време майка ми беше болна и лежеше в болница, така че не успях да присъствам на сватбата. Много съжалявам затова — искаше ми се да отпразнувам този щастлив ден с него.

Няколко месеца по-късно получих покана за премиерата на първата му книга. Отначало се пообърках, защото в поканата беше посочено името Винсънт Дакс, но после звъннах на посочения телефон за повече подробности и разбрах, че това всъщност е псевдонимът на Оливър.

На премиерата имаше не повече от десетина-дванайсет души: беше отец Даниъл от училище, двама-трима от приятелите на Оливър от колежа, които също бях срещал веднъж-дваж, присъстваше, разбира се, агентът му, както и някакви хора от издателския бизнес, беше и новата му съпруга Алис. Прекрасна жена — сърдечна и мила. Направи ми впечатление, че макар да беше илюстраторка на книгата, тя през цялото време настояваше, че това е вечерта на Оливър и че сме се събрали да отпразнуваме неговия успех.

Оливър се тресеше от нерви и аз веднага разбрах защо. Чакаше баща си. Уплашеното момче от ученическите ни години, което отчаяно желаеше да впечатли баща си, все още не беше изчезнало напълно. През цялата вечер, докато хората го поздравяваха и той четеше откъси от книгата си, очите на Оливър час по час се стрелкаха към вратата. Най-сетне го попитах направо дали очаква баща му да дойде. Той ми хвърли поглед, който ясно говореше, че това нито е моя работа, нито подлежи на обсъждане. По-късно седнахме на питие в едно заведение и той малко се поотпусна. Попитах го защо е решил да пише под псевдоним. Той отново се притесни, което ме наведе на мисълта, че баща му е настоял за това.

След това срещите ни с Оливър бяха вече само спорадични. Забелязах обаче, че при всеки следващ разговор той ставаше все по-безгрижен и небрежно-снизходително подминаваше всяко припомняне на общото ни детство. В края на краищата окончателно престана да ми се обажда и да отговаря на поканите ми.

Няколко пъти се мярка по телевизията, слушах го и по радиото, но от последната ни среща вече са минали години.

Откакто възмъжах, срещнах Шийла и се роди малкия ни Чарли, често си мисля какво означава да си баща. Моят собствен баща се самоуби от прекалено много работа и така и не присъства в живота на децата си; бащата на Шийла беше общопрактикуващ лекар в Инъштийг и явно се интересуваше повече от пациентите, отколкото от семейството си. Други бащи пък бяха алкохолици и насилници или пък твърде лениви, за да работят и да отглеждат децата си. Никой от нас не е съвършен. Аз се постарах максимално с Чарли и днес той е прекрасен млад мъж, с когото се гордея. Някои мъже обаче не бива да стават бащи. Просто не са скроени за това.

10. Оливър

Най-ранните ми спомени са смътни. Мрачна стая в дом с готическа архитектура. През повечето време си стоях сам, но понякога при мен идваше една възрастна дама, хранеше ме и беше мила и добра. Мисля, че името й беше Фльор, а може и аз да съм си го измислил и да съм я кръстил така. Помня как веднъж ми поръчаха да се пазя чист, защото баща ми щял да дойде да ме види, но аз неволно разлях червен сок по ризката си, в резултат на което посещението не се състоя. Фльор беше французойка и навярно съм проговорил френски преди английски. Тя ме учеше да чета по малко и на двата езика. Понякога ме прегръщаше и ме наричаше pauvre petit coeur^1.

Спомням си как баща ми веднъж дойде и Фльор беше доста притеснена. Той се взира дълго в мен, после, дърпайки ме грубо, започна да оглежда косата ми, зъбите ми… Какво ли търсеше? Разплаках се, той се развика на жената и напусна стаята, като тресна вратата зад гърба си.

Фльор ми каза, че баща ми ще се жени за дама на име Джудит. Веднъж я мернах от най-горното стъпало на стълбището. Беше красива и с много светла коса и очи. Помня колко силно ми се прииска да бях русокос като нея. Тя не ме видя, а аз не я заговорих. На сватбата не ми беше позволено да присъствам.

Следващият ми спомен е как Фльор ми стяга багажа и се преструва, че се радва за мен, но очите й са влажни от сълзи. Каза ми, че отивам на страхотно приключение и че вече ще си имам много другарчета, с които да играя. Бях развълнуван, но пред главния вход на интерната си дадох сметка, че Фльор няма да дойде с мен, вкопчих се в краката й и я замолих да не ме оставя там, но един благ свещеник ме вдигна на ръце, отвлече вниманието ми с едно камионче, а когато пак се обърнах назад, Фльор беше изчезнала.

Бях едно от най-малките момчета в училището, но свикнах бързо с обстановката и се успокоих. Бездруго никога не бях получавал кой знае какво внимание, а и бях направо омагьосан от множеството хора в интерната и непрекъснатото оживление и движение там. За разлика от другите момчета, не тъгувах за дома, защото — както вече добре знам — човек не тъжи за самия дом, а за хората в него. Тъгувах малко за Фльор, но не кой знае колко. Не бях сред популярните момчета, не бях и отличник, но се стараех с всички сили. Слушах другите момчета да разказват за живота си с майките, татковците, братята и сестрите си и скоро разбрах, че бащите по принцип са строги, и че сигурният начин да спечелиш благоволението им е да изкарваш отлични бележки.

Но колкото и усърдно да учех, колкото и висок да беше успехът ми, така и никога не успях да спечеля одобрението на своя баща.

През ваканциите не ми беше позволено да се прибирам у дома, така че оставах в интерната с отците. Баща ми ме посещаваше на всеки две години и преди гостуването му и аз, и свещениците трескаво се готвехме да го посрещнем. Те благоговееха пред него, точно както благоговеех и аз, тъй като интернатът беше на подчинение на местната епархия, а баща ми отговаряше за финансирането му. С други думи, той преценяваше дали и кога училището да получи пари — това зависеше изцяло от неговите решения. Аз сядах от едната страна на бюрото на директора, а баща ми заставаше прав зад гърба ми, като отказваше да седне или да изпие чаша чай. Седях възможно най-неподвижно, но не можех да спра ръцете си, които безспир разкопчаваха и закопчаваха копчетата на ръкавелите ми. Отец Даниъл разказваше на баща ми колко добре се справям с учението, дори и това да не беше съвсем вярно. Баща ми обикновено пожелаваше да види бележника ми, задаваше един-два въпроса за здравето ми и си тръгваше, без да ме докосне или дори да ме погледне. Отец Даниъл се смущаваше от това поведение на баща пред сина му и винаги се мъчеше да го извини с някоя шега:

— Татко ти е много зает човек, а?

Отново отец Даниъл ми съобщи, че имам по-малък брат, Филип, роден година след женитбата на баща ми и Джудит. Рус като майка си. Той постъпи в началните класове на училището като приходящ ученик, когато аз вече бях в гимназията. В известен смисъл израсна пред очите ми, тъй като от прозореца на един от коридорите на горния етаж се виждаше домът на баща ми. Аз непрекъснато вземах назаем бинокъла на Станли, сядах на перваза там и шпионирах семейството. Гледах как брат ми излиза и се прибира, как Джудит работи в градината, как тримата се събират на алеята отпред, за да се порадват на новия си автомобил. Искрено завиждах на Джудит и Филип.

Спортните празници бяха особено мъчителни за мен. През първите няколко години действително си въобразявах, че баща ми ще дойде, така че седмици по-рано започвах да полагам максимални усилия — ставах рано, тренирах извънредно. Мислех си, че щом баща ми не се впечатлява от академичните ми постижения, то сигурно спортните ми успехи ще привлекат вниманието му. Отначало печелех награди всяка година, но баща ми така и никога не дойде.

Семействата на другите момчета пристигаха за спортния празник: майките нагласени и така силно умирисани на парфюми, че на човек му се насълзяваха очите, придружени от бащите в лъснатите до блясък коли. Идваха и братята, и сестрите — малки, буйни и весели или тийнейджъри, кисели и намусени, носеха бебетата, накипрени в пастелни цветове, които през половината време ревяха и се тръшкаха. Разбира се, следваха много прегръдки, разрошване на косите и мъжки ръкостискания. След спортните състезания на училищната морава се провеждаше пикник, където семействата се събираха, насядали близко един до друг. През тези дни отец Даниъл полагаше максимално усилие да отвлича вниманието ми от пълната ми изолация, като ми възлагаше задачи от „изключителна важност“. Дори когато не печелех медал, той намираше причина да вмъкне името ми в благодарственото си слово.

Така и никога не изгубих надежда, че един ден баща ми ще си спомни за мен. Представях си как той изведнъж осъзнава колко е грешал за мен и че аз всъщност не съм лошо момче. След това идва в училището, взема ме да живея при него и ми казва, че съм прекрасен син.

И тогава, през предпоследната ми година в „Сейнт Финиънс“, с преливащо от радост сърце видях баща ми да пристига с черния си мерцедес и с Джудит на лявата седалка. Домът им беше толкова близо, че спокойно можеха да дойдат пеш, но явно колата беше символ на успех, който нямаше как да не бъде демонстриран. Паркираха на долния паркинг, а аз се втурнах по алеята към автомобила, сърцето ми щеше да изскочи, не можех да повярвам, че мечтата ми може и да се превърне в реалност. Радостта ми рязко се превърна в тревожен смут, когато видях и Филип да скача от задната седалка; тогава осъзнах, че всъщност баща ми идва в училището заради него, заради Филип. Забавих крачка и постепенно спрях насред алеята. Не знаех дали да се върна или да продължа, но вече беше твърде късно. Баща ми вдигна поглед и ме видя. Кимна ми отсечено и вдигна ръка, като за миг си помислих, че ме вика, но в същия момент зърнах стреснатото изражение на Джудит и осъзнах, че баща ми не ми маха, а ме пъди, давайки ми да разбера, че не съм желан в тяхната компания. До края на деня се преструвах на болен и се бях оттеглил в лечебницата, докато спортният празник приключи.

През последната година не участвах в нито едно училищно събитие, като се оправдавах, че имам да уча за матурите. Спортните празници прекарвах в библиотеката, като се опитвах да не обръщам внимание на съобщенията през мегафона навън, на овациите и смеха. По-късно Станли ме намери: носеше ми торта, която майка му направила специално за мен. Обхвана ме странна веселост и двамата с него си спретнахме бой с храна: грабех шепи пандишпан и сладко и замерях с тях Станли, стените, лампите и портретите на бившите директори. Смяхме се до припадък, но веселостта ни не беше еднаква. Моята граничеше с истерия.

Тогава Станли ми беше приятел, истински приятел. В гимназията вече знаех, че съм различен от другите деца. Те си приказваха за ваканции, за братовчеди, за разправии със сестрите и братята, за коледни подаръци и за вечните разговори за политика на масата у дома. Аз не можех с нищо да допринеса за тези разговори и не се включвах в тях. Бях аутсайдер и заради очевидната ми постоянна липса на пари. Униформите ми се скърпваха от забравени стари дрехи на други ученици, от лавката също никога не си купувах нищо. Имаше негласна уговорка отец Даниъл да ми осигурява онова, от което имах неотложна нужда. Не знам дали тя беше установена от баща ми или се дължеше изцяло на доброто сърце на отеца. Подозирам, че е било второто. Един тийнейджър често иска неща, от които няма никаква нужда, но аз не можех да прося от отец Даниъл пари за вонящи бомбички, прашки, желирани бонбони или порно списания.

Станли Конъли споделяше всички тези неща с мен всеки път, когато се сдобиеше с тях. Отново Станли беше първият човек, който ми позволи за първи път да се докосна до истински семеен живот, през онази ваканция, когато гостувах във фермата на родителите му в Килкени. За първи път се оказах заобиколен от жени. Майката на Станли беше вдовица, а той имаше три сестри. Те ме ужасяваха. Тъкмо бях навлязъл в пубертета и хормоните ми бяха извън контрол. Бях висок и силен за възрастта си, можех отлично да върша всичко необходимо из фермата, но вечерите, когато цялото семейство се събираше на вечеря, безспирният шум и дърдоренето на момичетата ме изнервяха. Чувствах се така, сякаш по погрешка са ме заключили в клетка с някакви екзотични животни в зоопарка.

Семейството на Станли се държеше изключително мило и великодушно с мен, а днес вече знам, че сестрите му тогава открито бяха флиртували с мен. Трябваше да се радвам на това внимание, но вместо това аз някак си чувствах, че не го заслужавам, че семейство Конъли всеки момент ще открият, че съм измамник, ще си дадат сметка, че момче, което не заслужава да има майка, не може да има място в дом, благословен с толкова много жени. Представях си как, подобно на животни от непознат и чужд вид, щом установят истината, те изведнъж ще се обърнат срещу мен. Ще ме убият. Ще ме изядат. По същата причина мразя котки — те ме изпълват със същото чувство.

Майката на Станли непрекъснато се суетеше около мен. Искаше да знае какво обичам да ям, а моето неопитно небце скоро ме издаде, че различавам храната единствено съобразно дните от седмицата, в които ни я сервират в интерната. Понеделник: бекон със зеле. Вторник: наденички с картофено пюре. И прочее. Това, че ядях истинско масло, домашно изпечен хляб и пресни месо и зеленчуци в произволни дни от седмицата ме притесняваше и напрягаше. В петък в училище имаше риба, затова казах на майката на Станли, че ми се яде риба. „Каква риба?“, попита ме тя, а аз не можах да й отговоря, но и обясних, че парчетата обикновено са триъгълни, бели и дълги около осем сантиметра. Госпожа Конъли се засмя, но аз ясно виждах колко й домъчня за мен и от онзи момент тя си постави за цел да пробуди вкусовите ми рецептори, което — макар да беше много мило и достойно за възхищение от нейна страна — само ме накара да се чувствам още по-неудобно. Знаех как да се държа на масата и изяждах всичко, което ми се поднасяше, но стомахът ми изобщо не беше привикнал към подобно изобилие и често ми прилошаваше, а посред нощ ме събуждаха болки. През една от тези нощи реших, че когато порасна, ще науча всичко за храната и никога повече няма да допусна да бъда сконфузван по този начин.

Не си давах сметка доколко институцията, която ме отглеждаше, беше влязла под кожата ми, но ясно усещах, че съм обект на съжаление или възхищение, или на някакви други чувства от страна на семейство Конъли, така че когато баща ми ми нареди да се прибирам в училището, почувствах едва ли не облекчение. Станли беше свидетел на бедността и самотата ми, а подозирам, че знаеше повече за семейните ми обстоятелства, отколкото бях споделил с него. Това ме изпълваше със срам и след като напуснах „Сейнт Финиънс“, изобщо не се стараех да поддържам връзка с него, чак докато не се ожених и докато първата ми книга не пожъна успех — тоест, до момента, в който вече имах доказателство, че не съм пълен провал. Междувременно обаче бяха изминали години и между нас двамата вече нямаше нищо общо, освен някой и друг спомен за старите прашки и вонящите бомбички.

Веднъж, преди доста години, бях слязъл в града за среща с един журналист. Бях подранил, времето беше прекрасно — топъл летен ден — и аз реших да мина пеша през Сейнт Стивънс Грийн. Когато заобикалях детската площадка, видях на нея Станли, който люлееше на люлката малко момченце. Приликата между двамата беше поразителна, макар детето да беше пощадено от огромното виненочервено петно, което обезобразяваше лицето на бащата. Станли вече беше по-възрастен, косата му сивееше, макар още да носеше бретона си дълъг в напразен опит да прикрие родилния белег.

Той не сваляше поглед от сина си, сякаш не можеше да повярва на късмета си. Двамата с момченцето бяха затворени в свой собствен свят, без да обръщат каквото и да било внимание на чуждия човек, който ги наблюдаваше отстрани. Детето отметна главичка назад и се заля от смях, докато татко му люлееше люлката все по-силно, и в онзи момент аз бях готов да дам всичко, само за да бъда на неговото място. Само за минутка да се потопя напълно в бащината обич и внимание. После детето спря люлката, като зарови сандалките си в прашния чакъл под нея. Скочи и хукна към една червенокоса жена, седнала на близката пейка. Начервените й устни му се усмихнаха, тя грабна детето в прегръдките си и то зарови личице в извивката на шията й. Чувствах единствено изгаряща завист.

В този момент някой до мен се попрокашля. Обърнах се и се озовах очи в очи с човек от поддръжката на парка, облечен в мръсна униформа, който се взираше многозначително в мен. Дадох си сметка как изглеждам отстрани: сам възрастен мъж, омагьосан от случващото се на детската площадка. Двамата с човека се напсувахме един друг наум и аз, вбесен, си тръгнах на секундата, като преди срещата с журналиста се отбих в една кръчма, за да изпия едно уиски и да успокоя ръцете си, които трескаво закопчаваха и откопчаваха копчетата на ръкавелите ми.

Навярно щеше да е добре ние с Алис да имаме деца, но аз знаех, че всяко детенце само ще ми напомня за едно малко чаровно и палаво френско момченце, което отдавна не беше между живите. Можех да играя ролята на баща дори за Юджийн, брата на Алис, но едно гласче ми подсказваше, че щом баща ми не одобрява мен — силен, красив и успял млад мъж — то Юджийн, умствено изостанал дебелак, положително би го отвратил до крайност.

11. Юджийн

Сейнт Катринс Хаус

ПАЦИЕНТ № 114

Годишен доклад: 17/12/1987

Име: Юджийн О’Райли

Дата на прием: 22/07/1987

Дата на раждане: 17/05/1959

Височина: 168 сантиметра

Тегло: 105 килограма

Коса: кестенява

Очи: сини

Умствен капацитет: Юджийн е с ограничен интелект, умственото му развитие отговаря приблизително на това на седем-осемгодишно дете. Той не може да чете и пише, макар че много обича да притежава собствени книги; има нужда от помощ при обличане (копчета, завързване на връзки на обувките). Храни се сам, но трябва да бъде наблюдаван, защото в противен случай ще яде, докато на масата има храна. Най-често съумява сам да се обслужва в тоалетната. Телевизията не му прави почти никакво впечатление, но обича музиката, макар че физическата му реакция на музиката тревожи другите пациенти. Юджийн не си дава сметка за габаритите на тялото си и физическата си сила.

История: Юджийн О’Райли е приет през юли тази година. Въдворен е в „Сейнт Катринс Хаус“ от зет си Оливър Райън (авторът на детски книги Винсънт Дакс). При приема е бил в добро общо здравословно състояние, макар че сестра Марион докладва за синини над лактите и по тялото му. Господин Райън ги обясни с това, че често се налагало да връзват или затварят Юджийн по време на пристъпи на агресия. Господин Райън силно съжаляваше за инцидентите, довели до появата на синините, но подчерта, че не е имал друг избор, тъй като Юджийн не бил в състояние да контролира темперамента си. Господин Райън докладва, че Юджийн станал труден и агресивен след смъртта на майка си през 1986 година и че вече е невъзможно за него да се полагат грижи в домашна обстановка, особено предвид последния случай на предизвикване на пожар от страна на Юджийн, умишлен опит според господин Райън. Трябва да отбележим, че съществува разминаване по този въпрос между господин Райън и съпругата му Алис Райън, сестра на пациента. Господин Райън уверено твърди, че представата на съпругата му за способностите на Юджийн е нереалистична, както и че тя не си дава ясна сметка за склонността му към агресивни изблици.

Оценка: Склонността към агресия е нехарактерна за възрастни със средни до тежки умствени затруднения, каквито демонстрира и Юджийн, но явно господин Райън е бил напълно прав за наличието на подобна склонност у пациента, тъй като Юджийн прояви известна агресия при отказа си да бъде поверен на грижите ни, и за съжаление се наложи помощта на двама санитари, докато въдворим пациента в заключено помещение, за да може господин Райън да си тръгне. Юджийн среща изключителни трудности в адаптацията си към режима в „Сейнт Катринс Хаус“ и причинява сериозни проблеми сред другите пациенти. Например, често се опитва да вдига други пациенти, когато те седят на столовете си, а след това да тича по цялата дължина на болничните коридори, като ги държи заедно със стола високо над главата си. За някои от пациентите това е весело разнообразие, но за други е ужасяващо преживяване и ние не можем да допуснем здравето и безопасността на когото и да било от поверените на нашите грижи да бъдат застрашени. Юджийн беше мъмрен неколкократно за подобни изблици и реагира войнствено на всеки опит да бъде ограничено движението му. Макар да не бяхме склонни да прибягваме до медикаментозна терапия за Юджийн, в крайна сметка това се оказа единственият ни вариант за действие.

Понякога Юджийн е словоохотлив, а друг път — крайно мълчалив. Господин Райън ни предупреди, че не можем да разчитаме на истинността на думите на пациента, а и ние сами скоро се уверихме, че Юджийн обитава свят на фантазии, в който си представя, че е принц, владетел на магическо кралство. Чрез проби и грешки също така установихме, че е най-добре Юджийн да бъде оставен на собствените си мисли и представи, а не разубеждаван.

През първите два месеца след приемането на Юджийн сестра му го посещаваше почти ежедневно, но беше видимо разстроена всеки път, когато си тръгваше. Това разстройваше и Юджийн, така че реших да пиша на господин Райън и да го помоля да ограничи посещенията на съпругата си в „Сейнт Катринс“ до веднъж седмично. Госпожа Райън обаче не можеше да бъде убедена да не носи домашно приготвени пасти и сладкиши, които ние конфискуваме още на входа в името на доброто здраве на Юджийн.

Норийн Макнали

Изпълнителен директор на дома за медицински грижи

„Сейнт Катринс Хаус“

Мама ме обичаше и Алис ме обичаше, и Барни ме обичаше, и Господ ме обичаше, аз си казвах молитвите всяка вечер всяка вечер, все още си ги казвам всяка вечер и моля Господ да благослови мама на небето и Алис, и моя приятел Барни, но понякога забравям, понякога забравям. Помня, помня Барни е моят приятел, той ме возеше на колата си, ушите му стърчат като на клоун хахаха той ме кара да се смея и ме гъделичка, и ми разказва приказки, и ме кара да летя защото той е Гримас, а аз съм принц Искричко и ми помага да се боря със злата Кралица, която се напишква в гащите хахаха.

Оливър! Не ненененене. Оливър е лош човек той открадна Алис от мен и от мама и от Барни къде е мама искам мама Оливър ме нарани той ме щипе по ръката и стиска и стиска и имах голяма лилава синина Алис идва, тя ми носи сладкиши и ми чете приказки, тя казва че Оливър е направил принц Искричко тя казва, че Оливър е написал за него, но аз знам, че не е той не е той не е той Оливър е лош, той е Кралицата облечена като мъж.

Къде е Барни? Липсва ми Барни къде е моята мама, аз помня, тя е мъртва в сандък в пръстта, тя не обича да се цапа, не искам да съм мъртъв защото всички мъртви хора са в пръстта, татко също е в пръстта, но аз съм го виждал на снимки и Алис каза че бил велик човек.

През цялото време забравям неща, но си спомням как съм вкъщи с мама и Алис и Барни е на гости и ми разказва приказки. Барни ми разправяше, че иска да се ожени за Алис и че аз ще мога да живея с тях, но то беше тайна, не я казвам на никой, но ми се иска Барни да побърза защото Оливър лошия човек вече е женен за Алис така че сега е ред на Барни. Алис си тръгна, когато Оливър се ожени за нея и те живееха в апартамент, аз ходих два пъти там, но ме пуснаха само в стаята на Алис, а Оливър има заключена зелена кутия с нещата за писане и на мене и Алис не ни е позволено да гледаме какво има вътре. Искам да знам какво има в кутията, но Алис казва, че били лични работи на Оливър. Един път погледнах в кутията и Оливър се развика само задето към гледал и мисля, че в кутията има чудовище. След това ми забраниха да гостувам повече на Алис и аз се натъжих, но Барни дойде и ми чете приказки и се качихме на колата му, но не ми позволяват да сядам на предната седалка, защото не мога да се спра да не натискам клаксона на Барни му е смешно, но лошите хора от другите коли много се сърдят много се сърдят и затова трябва да седя отзад. Мама се разболя и беше в болницата. Мама е мъртва. След като мама отиде в пръстта, Алис дойде да живее пак у дома и това беше хубаво, липсва ми мама, къде е мама, а да, мъртва в пръстта. Оливър също дойде да живее у нас той е лош и ме нарича с лоши думи, а това е моята къща и на Алис, а не на Оливър. Мразя Оливър той ме удря, когато Алис не гледа, а после казва лъжи и ми вика грамадна тлъста свиня, аз съм грамаден и дебел, но съм човек той е свиня, открадна Алис и мамината къща, каза, че трябва да вечерям в кухнята и че сега това е неговата къща и че той е шефът, но аз обичам кухнята, обичам къщата, моята и на Алис и на мама, не когато Оливър е шефът. Оливър ми взе летящия стол и го набута някъде, дето не го знам къде е Барни не идва и не правим летенето, то сега и не може без стола. Веднъж Оливър падна в градината и аз се смях смях, смешно беше. Той отиде до болницата, а когато Алис се прибра, й каза, че аз съм го ударил, опашата лъжа си беше, но той ме заключи в стаята ми аз крещях цяла нощ, докато Алис не ме пусна, тя плачеше и вече не беше смешно и аз съжалявах задето се смях че Оливър се удари. Друг път седях на тоалетката на Алис и си вчесвах косата със сребърната й четка, която беше на мама, а мама е в пръстта, а Оливър дойде и счупи огледалото и преобърна тоалетката. Аз се изплаших Алис дотича, а лъжецът й рече, че аз съм го направил, а не бях аз да пукна ако лъжа, а после беше рожденият ми ден и имах торта със свещички и аз ги духнах и си пожелах Оливър да го няма, но онзи ден той беше добър и ми даде да си поиграя със запалката му, която прилича на самолет, а в градинската барака стана инцидент и аз съм много лошо момче, защото запалих пожар и помощ! помощ! като в „Джейн Еър“, една от любимите книги на Алис. Оливър каза, че се страхува от мен и не иска да живее в къщата с мен, ура, ура, това ме зарадва и се разтанцувах защото Оливър си отива, но той не си отива, аз си отивам и го мразя.

Оливър рече, че трябва да ида да живея в Сейнт Катринс не знам какво е Сейнт Катринс, но мисля, че там живее света Катерина и казах добре ако и Алис дойде с мен. Той излъга и каза че и Алис ще дойде, Алис също излъга и после плака плака и аз я натъжих и Оливър рече, че като я натъжавам, ще трябва да ида в Сейнт Катринс самичък. Без мама.

Аз се уплаших в началото къде е света Катерина тука няма светци има само луди хора, аз знам че и аз съм мъничко луд, Барни ми каза, че съм мъничко луд по хубав начин, но хората тук са луди наистина по много луд начин, много по-луди са от мене и някои крещят, но не с думи, а само със звуци не обичам да се крещи, а други са вързани като мъртъвци в инвалидните колички и ги хранят като бебета и им връзват лигавници и телевизорите гърмят силно много силно.

Шефка е една дама госпожица Норийн която се усмихва и смее, когато звъни на Оливър да му каже, че съм лошо момче чувам я през стената на сестринската стая, но с другите не се смее и усмихва, а е все намусена и не обръща внимание на никого и крещи на сестрите къде е мама, спомних си, в калта, къде е Алис тя идваше в четвъртъците носи пасти играем игри само че вече не идва. В началото бях много уплашен и исках да си ида вкъщи в моята стая и при моето си легло с грамофона, дето ми го подари Барни, но Алис казва че живея тук с дузина приятели някои не ме харесват, други ме обичат, сестра Марион ми е любимата, не харесвам госпожица Норийн тя ме кара да седя с ръце под бедрата Кристи е много стар, текат му лиги както на мен преди и мама казваше, че това е невъзпитано и аз го казах на Кристи, но той се разкрещя госпожица Норийн каза върви си в стаята, но това не е моята стая това е стая на всички ни Кристи, Били, Малаки, Конъл и забравих ги другите, ние си делим една голяма стая и без приказки след като угаснат лампите и без приказки преди лягане и без сандвичи със сладко в леглото помня сандвичите на Барни и приказките за Себелюбивия великан и онези за Алиса дето слязла в дупката след заека, но аз съм в приказката за Гримас и аз съм Принца, така че тя ми е любимата и вчера Кристи отиде в пръстта, без повече лиги слава Богу.

Той беше мъртъв в леглото си и аз му рекох да потърси мама в пръстта и сестра Марион тя ми е любимката и идва през деня и ми дава бонбони това е нашата тайна и Алис не дойде вчера нито миналата седмица нито от много седмици. Видях госпожица Норийн и сестра Марион да се карат. Госпожица Норийн разплака сестра Марион сестра Марион ме пита за Барни и къде живее той и аз й казах, че Барни ми е приятел и тя му се обади и сега той идва да ме вижда и ми разправя, че Алис е в Щастливата страна и рисува картинки и лети със стола. Тя не е в пръстта. Барни ми се закле за това, а Барни не лъже. Барни каза, че можем да посетим Алис, когато порасна. Барни казва, че трябва да съм по-пораснал.

12. Оливър

Кабинетът ми е стая с висок таван в лявата страна на къщата. Когато е бил жив, бащата на Алис сигурно също я е използвал за кабинет или за някаква работно помещение, но когато с Алис се нанесохме, тя беше нещо като стая за игри за Юджийн. Пълна беше с плюшени играчки, книжки, имаше един стар грамофон, изобщо беше мърлява и разхвърляна. В средата, върху стар вмирисан килим, се мъдреше стол, много по-подходящ за кухнята: дървен, с тънки дървени летви и ниска напречна дъска за облегалка и с подлакътници. През годините е бил пребоядисван многократно и под покрилата го мръсотия се виждаха лющещи се слоеве синя, червена и жълта боя. Явно това беше „летящият стол“ на Юджийн. Сигурно трябваше да се чувствам поласкан, че първата ми книга е вдъхновила появата му, но ви уверявам, че не е бил част от първоначалната ми идея!

Иначе стаята беше светла и просторна, с два големи прозореца на външните стени: единият гледаше към задната морава, а вторият — към страничната алея на къщата. Двете вътрешни стени бяха облепени с флорални тапети, изпъстрени с накачени плакати на Дисни, афиши от турнета на Дюран Дюран и обложки от албуми на Майкъл Джексън.

Това беше единствената стая в къщата, на чиято врата имаше солидна месингова брава и ключалка, затова настоях, че ще бъда в състояние да работя само тук. Алис отначало не беше много съгласна, но аз я убедих, че ще намерим по-подходящо място за Юджийн на горния етаж — в бившата нейна стая. (За наша спалня бяхме определили бившата спалня на родителите й). Един ден, когато двамата с Юджийн бяха на разходка, аз разчистих стаята, която си бях избрал, изпразних я до голи стени, извлякох боклуците навън, струпах ги в ъгъла на двора и ги запалих. Последва — според мен — с нищо необоснована разправия. Юджийн беше най-силно разстроен заради проклетия стол. Сякаш цялата къща не беше пълна със столове, до един по-хубави! Той хлипаше като бебе и аз начаса си дадох сметка, че по никакъв начин не мога да живея в подобен хаос.

Преобзаведох стаята по мой вкус. Стая на джентълмен: с ламперия от тиково дърво и библиотечни шкафове чак до тавана на двете вътрешни стени, с тежки кадифени завеси на прозорците. Отворих отдавна неизползваната и зазидана камина и сложих купеното от антикварен магазин махагоново бюро под лек ъгъл, така че да гледа към прозорците. По-късно на един търг купих и кожено кресло, стандартна висока лампа, която да поставя зад него, както и настолна лампа с класически зелен абажур. Приглушената светлина е изключително важна. От една английска фирма си поръчах и широка кожена подложка за върху бюрото, а от една винтидж книжарница — подбрани първи издания, за да запълня библиотечните рафтове. Само след няколко кратки седмици стаята вече приличаше на кабинет на писател и действително при интервютата, които давах у дома, журналистите неизменно отбелязваха атмосферата й — точно така си представяли кабинета на творец, носител на толкова награди. Сякаш в правилната стая верните думи се появяваха от само себе си.

Алис знаеше, че не бива да ме безпокои. Доставяше ми удоволствие убеждението й, че геният ми изисква усамотение и тишина. Използвах точно този довод, когато малкият дебил Юджийн искаше да разбере какво има в зелената дървена кутия. Алис никога не демонстрираше подобно любопитство, но Юджийн просто не се отказваше. Направо беше обсебен от кутията. В няколкото случая, в които ги пусках с Алис в кабинета ми, той директно се затътряше към рафта, на който я държах, и почваше да се взира към нея.

— Какво има в кутията, Оливър? Какво има в кутията? Чудовище ли има в кутията, Оливър? Какво има в кутията?

— Нищо — настоявах аз, — само скучни актове за раждане, паспорти и застрахователни полици. Нищо интересно.

— Покажи ми! Покажи ми! Искам да видя какво има в кутията! Покажи ми какво има в кутията! — и тропаше с крак при всяко изречение, а аз виках Алис да се оплаквам, че Юджийн ми пречи и да настоявам да го махне от очите ми. Той често висеше точно пред вратата, чакаше ме да изляза, и щом си подадях носа, веднага ми се нахвърляше: „Какво има в кутията, Оливър?“

Най-сетне уведомих Алис, че не съм в състояние да пиша, докато Юджийн живее под нашия покрив. Тя окончателно се съгласи да го отпрати, едва когато намерих приличен дом, в който бяха склонни да го приемат. Никак не беше евтино — факт, който Алис отказа да оцени по достойнство. Обвини ме, че съм „мразел“ брат й. Всъщност надценяваше чувствата ми спрямо Юджийн. Просто не го исках в дома ни.

По този въпрос Алис продължи да мрънка години наред. Първите две години, след като отпратихме Юджийн, продължаваше да го води у дома за Коледа, но всеки път това просто подновяваше споровете ни по темата и в края на краищата реших — за доброто на всички ни — да сложа окончателно край на тази история. Последният път, когато Юджийн прекара коледните празници в дома ни, го притиснах в ъгъла на кухнята и с думи прости му разказах една много специална историйка, като се постарах да му стане кристално ясно, че няма да е разумно да ни гостува повече. След това той просто си облече палтото и почна да крачи напред-назад из антрето, като си мънкаше нещо под носа. Алис излезе извън кожата си от тревога, безброй пъти го попита какво става, но, слава Богу, той ме беше разбрал много добре и си държеше лигавата уста затворена. После се разрева и Алис го върна в „Сейнт Катринс“. По-късно, когато изтъкнах колко мъдро е било решението ми да не държим у дома очевидно умствено недоразвито бебе в тялото на възрастен мъж, тя стана, излезе от къщи и не се прибра три дни. Първият й бунт. Аз, естествено, си знаех, че ще се върне. Не се съмнявах нито за момент. Твърде много ме обичаше. Повече не ми се наложи да виждам дебила, макар че Алис продължи да го посещава.

* * *

След като разкарах Юджийн от хоризонта, в живота ми се възцари рутина, която беше нарушена едва през 1993 година, когато Мойя се настани в съседната къща. Двамата с тъпия й съпруг веднага се сприятелиха с нас. Ласкаех се, че Мойя се блазни от славата ми. Доколкото разбрах, тя самата беше донякъде известна — явно беше играла в някаква популярна сапунена опера — но аз лично не я познавах отпреди.

От самото начало тя флиртуваше открито с мен. Седях си например един зимен следобед в кабинета и усърдно анализирах всяко изречение, полирайки го до съвършенство. Вдигнах за момент поглед към прозореца и какво да видя — Мойя простира в техния двор само по прозрачно розово пеньоарче и високи токчета. Сигурно е умирала от студ. Улови погледа ми и припна да се прибере, преструвайки се на сконфузена, но тя си беше ужасно слаба актриса, затова и стана ясно като бял ден, че се опитваше да ме съблазни. Не се изненадах особено. Съпругът й беше такова незабележително нищожество, че в момента не мога да се сетя дори за едно-едничко интересно нещо, което да е сторил или казал. От време на време мярках и него да работи нещо в градината.

През летните месеци Мойя се излагаше още по-брутално, като си правеше слънчеви бани гола-голеничка, полегнала на шезлонг, нагласен така, че да се вижда идеално от прозореца на кабинета ми. Не мога да не призная, че гледката беше повече от прилична.

Когато започнахме да се срещаме, тя ми пишеше послания на големи листове хартия и ги лепваше на страничния си прозорец, за да мога да ги видя — нещо като стенвестник с любовни писма. По онова време това много ме вълнуваше. Струваше ми се много мило. Съумяхме да продължим отношенията си, дори докато работехме в чужбина, по-точно в Ню Йорк, където тя играеше в бродуейската постановка на „Соларанд“. Там обаче историята свърши със страшно фиаско, когато уволниха Мойя от трупата и тя насмалко да ме хване в крачка с малката сладуранка, която зае мястото й в спектакъла. Тогава Мойя спретна такава сцена, та човек можеше да се закълне, че тя е съпругата, на която грозно са изневерили, но аз поговорих с нея, успях да я успокоя и след време дори подновихме връзката си.

Към края нещата зациклиха окончателно и аз отново преобзаведох кабинета, като подредих мебелите така, че бюрото ми да не гледа към прозорците. Мойя не остана никак доволна. Аз обаче трябваше да се съобразя и с жена си, а не исках Алис да страда излишно.

В самото начало пишех на пишеща машина, но Алис често отбелязваше, че чува твърде малко „тракане“ от кабинета ми, така че в първия момент, в който компютрите започнаха да се продават свободно, си взех, а днешният ми модел е буквално произведение на изкуството, който ми позволява да работя тихо и в пълна тайна. Разбира се, днес Интернет прелива от интересни теми, които отвличат вниманието, и човек може да изгуби дни в разглеждане на различни любопитни неща като викторианска порнография например или титанови дрелки за бормашина, ако това го влече. Съществуват и социалните мрежи, Фейсбук, Туитър, които сигурно са чума за другите писатели, но мен ме устройваха идеално, тъй като имах твърде много свободно време.

Както и да е, докато пишех книжките от поредицата „Принцът на Соларанд“, Интернет в днешния му вид още не съществуваше и имаше значително по-малко забавления, с които да запълвам дните. Веднага след закуска, някъде към девет и половина сутринта изчезвах в кабинета и заключвах вратата зад гърба си. Тишина, спокойствие и самота. Грабвах „Айриш Таймс“ и започвах с по-лесната кръстословица, после преминавах към по-трудната. След това изчитах новините, поглъщах „Айриш Таймс“, „Гардиън“ и „Телеграф“ от кора до кора. Поддържах се отлично информиран за политическите машинации както вляво, така и вдясно, което ми даваше отлична обща картина на събитията и осведоменост на истински експерт. (Опасявам се обаче, че въпреки цялата информация, с която разполагах, не успях да предвидя финансовата криза. Изгубих минимум сто хиляди евро в лоши инвестиции — проклетият ми счетоводител и неговите съвети! — и съм сигурен, че имотите в България принципно нищо не струват, но когато инвестирах, рискът беше минимален).

Излизах от кабинета към единайсет преди обяд за чай и бисквити, както и да послушам за половин час политическото предаване по радиото. След това се връщах в кабинета и се заемах с кореспонденцията си. Най-често бяха молби за интервюта, покани за литературни четения и фестивали, писма от докторанти, използващи произведенията ми за основа на дисертациите си:

Скъпи господин Дакс,

Откривам в текстовете Ви множество доказателства, че приказките за деца, които пишете, представляват далечна алегория на нацистките преследвания на евреите преди и по време на Втората световна война, и бих желал да питам дали не бихте ми отделили време за един разговор…

Аз и творчеството ми досега сме били предмет на не по-малко от осемнайсет академични дисертации и няколко статии, занимаващи се с аналитично деконструиране на текстовете ми. Стараех се съзнателно да не помагам с нищо на тези студенти и докторанти, макар те пък да полагаха максимални усилия да открият най-разнообразни скрити послания и значения в произведенията ми.

Веднъж Алис ми предложи да си наема секретарка. „Нямаш време да се занимаваш с всички тези писма!“, рече тя.

След обяд четях час-два, най-вече класика, макар в последно време силно да се интересувах от Стария завет и Библията. Постепенно бях събрал сериозна библиотека. Веднъж чух Алис да казва на Мойя: „Не знам кога намира време да чете всички тези книги!“ Кога ли наистина?

В един период на скука инсталирах фитнес уреди в кабинета и се поддържах във форма. „Такова правилно решение!“, казваше Алис. „Трябва да си имаш някакво занимание през деня, което да те отвлича от работата!“

В четири следобед започвах действително да работя: дума по дума, помагах си с куп различни речници, преработвах изреченията отново и отново, всяка част преписвах по много пъти, докато постигна правилната конструкция. Позволявах си да работя около час на ден. Трябваше да проточвам максимално нещата.

„Сигурно си капнал!“, възкликваше Алис, когато изпълзявах от лабораторията си, аз се съгласявах и й се усмихвах снизходително. Алис работеше здраво върху илюстрациите, така че понякога сготвях вечеря, за което тя беше повече от благодарна.

Нямам намерение да се присмивам на Алис. Тя положи всички усилия. Направи всичко възможно. Неизменно ми беше вярна. Това е отлично качество за една съпруга.

13. Мойя

Бях потресена до дъното на душата си, когато разбрах какво е сторил Оливър на Алис. Всички познати само за това говорят. Имам предвид че, доколкото знам, той никога не се е проявявал като насилник, а ако беше така, аз щях да съм първата, узнала за това. Ако се беше случвало и преди, Алис несъмнено щеше да сподели с мен. Толкова се радвам, че съм далеч от събитията и съдебния процес! Не всяка реклама е добра. На мен Оливър категорично не е посягал. Виждала съм го раздразнен, ядосан, той по характер беше кисел, а към края на връзката ни се държеше откровено грубо с мен, но в началото беше съвсем различен.

Винаги съм смятала, че Оливър е можел да се обвърже с много по-подходяща жена от Алис. Тя просто не беше негов тип! Това навярно звучи смешно, особено като се има предвид колко дълго бяха женени, но всеки, който ги е виждал заедно, би казал същото. Е, може би не би го казал, но със сигурност си го е помислял. Е, така или иначе, Оливър и Алис рядко се появяваха заедно на светски събития, така че навярно и самият Оливър е споделял мнението ми по въпроса. Твърдеше, че не излизат често, защото Алис била плаха и свита. Ако бях на нейно място, не бих изпускала съпруга си от поглед.

За първи път срещнах семейство Райън, когато се нанесохме в къщата, съседна на тяхната. Беше преди почти двайсет години. Кейт и Джери бяха съвсем малки. Така и не можех да приема, че къщата им всъщност е била родната къща на Алис, защото винаги ми се струваше, че домът им категорично е територия на Оливър.

Използвах първата отворила се възможност да се представя и да се запознаем. По онова време познавах Оливър единствено като Винсънт Дакс. Кон не беше склонен да дойде с мен: и на него често не му се излизаше. Но аз настоях. Отвори ни лично Оливър. Главата ми буквално се завъртя. Действително беше много красив мъж. Мургав и пламенен. През годините неизменно се грижеше за себе си. С него толкова си приличаме!

Сигурна съм, че между нас с Оливър пламна мигновено привличане. По онова време Кон нямаше ни най-малка представа от отношенията ни, както — при цялото ми уважение — нямаше представа и от повечето неща в този живот. Преди си мислех, че в един по-справедлив свят Кон би се събрал с Алис, а Оливър — с мен и всички щяхме да си живеем дълго и щастливо. Бог ми е свидетел, че през годините положих максимални усилия да сближа Алис и Кон, но уви, Кон няма потенциала да разпознае възможността, дори когато е точно под носа му. Сигурно я е отегчавал до смърт, но тя беше винаги толкова покорна и услужлива, че едва ли е имала нещо против. Толкова ни улесняваше тази жена! Оливър и мен, имам предвид.

Алис, макар да беше художничка, нямаше артистичен вид. Обличаше се старомодно, безинтересно, беше пълна. Носеше бабешки дрехи и притежаваше колекция от най-противните жилетки, които съм виждала през живота си, но пък обожаваше Оливър. Това се виждаше от километри. А и кой можеше да я вини?

Общото между нас с Кон беше само неделният семеен обяд. Той обичаше храната. В негова защита ще кажа, че неизменно сипеше комплименти за готвенето ми. В края на първата година от брака ни вече знаех, че женитбата ни е била грешка. Трябваше още тогава да го оставя, но вече бях бременна с Кейт, а и Джери се роди две години по-късно. Кон е страхотен баща, не мога да си изкривя душата! Неизменно търпелив с децата, които — честно си признавам — едва ли щях да успея да отгледам сама. Тъп и скучен е, което не би било проблем, ако нямате нищо против рутината. Куп жени биха дали мило и драго да се омъжат за него. Кон е зъболекар. Печели много. На работа прекарва времето си като се взира в теснотата на хорските усти, изпълнени с гниене и разложение. Това искрено го интригува. Това и работата в градината. Когато преди няколко години много зъболекари започнаха да се преориентират към козметичната стоматология, ботокс и дерма филъри, дали успях да убедя Кон да последва примера им, как мислите? Не, разбира се, че не успях. Както казах, липсва му въображение. Толкова нерви можеше да ми спести.

Не бива да говоря лошо за него. Мразя да се държа сурово с някого. За мен Кон беше нещо като нежелан домашен любимец. Нали се сещате: не го искаш у дома, но и сърце не ти дава да го нараниш, а и не искаш да му се случи нещо лошо, ако го изхвърлиш. Кон ме обича по свой си начин и това е кръстът, който трябва да нося цял живот.

Оливър беше негова пълна противоположност във всяко отношение, но беше забранен плод за мен. Това правеше нещата още по-вълнуващи. Знаех, че ми се възхищава. Достатъчно често го хващах да ме наблюдава през прозореца на кабинета си. Знаех, че няма да е нужно много, за да го съблазня. Ние, жените, понякога просто знаем.

Някъде в средата на деветдесетте получих ролята на Кралицата в сценичната адаптация на първата книга на Оливър от поредицата „Принцът на Соларанд“. Оливър често идваше на репетициите, за да следи как вървят нещата или да съгласува предложени промени по текста. За автор на либретото бяха ангажирали друг писател, Греъм. Оливър беше твърде зает. Греъм беше много доволен от отзивчивостта и сговорчивостта му относно сценария. Обикновено авторите ревностно бранят текстовете си от всякакви промени или редакции, но Оливър се съгласяваше с всичко: дори когато се предложиха съществени промени в някои от персонажите и в опорните точки на сюжета, той нямаше нищо против.

След първата ни съботна репетиция Оливър заведе част от екипа в „L’Etoile Bleue“ — любим ресторант на арт средите, собственост на Майкъл и Дърмът, най-известната гей двойка в Ирландия. Оливър черпеше щедро. По онова време, тъй като бяхме съседи, помежду ни се бяха установили леки, фамилиарни отношения и не ми беше трудно да го обсебя по време на целия обяд. След това той, естествено, предложи да ме закара до вкъщи. Малкото изпито вино на обяда беше отслабило самоконтрола ми и когато наближихме Авенюто, се залових, че обяснявам на Оливър за колко привлекателен го намирам. Разбирах, че поемам риск. Водех се за приятелка на Алис, а и той с нищо не ми беше подсказал, че изпитва каквото и да било към мен. Затова бях повече от доволна, когато той сложи ръка на бедрото ми.

— Искаш ли да направим още едно кръгче?

Не мога да твърдя, че не разбрах какво имаше предвид. През следващите две десетилетия продължихме редовно да правим „кръгчета“. В началото беше невероятно вълнуващо. Това беше първата ми изневяра. Добре де, първата, на която действително придавах някакво значение. Паднах си сериозно по Оливър и не спирах да фантазирам какъв би бил животът ни, ако бяхме наистина заедно.

През 1996 година беше обявено, че след големите успехи в Лондон и Дъблин „Принцът на Соларанд“ заминава за Бродуей и че Оливър ще ни придружава през първите няколко седмици в Америка. Тогава си помислих, че това е големият ми шанс. Първоначалното решение беше постановката да се играе шест седмици с възможност за удължаване на периода при успех. Не се съмнявах, че щях да получа предложения за роли в киното, с Оливър да напуснем семействата си, да се преместим в Лос Анджелис и да оглавим списъците с най-търсените знаменитости на Холивуд.

Американските издатели на Оливър го настаниха в „Ню Йорк Плаза“, защото по онова време ухажваха и него, и агента му да им продадат филмовите права, а пък на мен и неколцина от театралната трупа ни намериха квартира в едни мърляви апартаментчета в Ист Вилидж. Разбира се, Кон също искаше да дойде. Казах му, че няма смисъл, че аз просто ще бъда прекалено заета, за да прекарваме каквото и да било време заедно: през първите една-две седмици ще репетирам, след това няколко седмици ще има репетиции с публика, а след премиерата — по осем представления седмично. Знаех, че Алис няма да идва. Никога не придружаваше Оливър в командировките му. Такава си беше — домошарка.

Въпреки възторжените отзиви за шоуто в Лондон и Дъблин, американските продуценти искаха да правят промени. Големи промени. Само петима от оригиналната трупа на ирландската постановка запазвахме ролите си. Целият миманс беше от американски хористи. Щяхме да работим с нов, американски режисьор — Тъг Бломенфелд. Ейслинг, ирландската ни режисьорка, беше бясна, но нямаше думата и беше принудена да си мълчи, докато Тъг разместваше сцени и настояваше за напълно ненужни промени, за да може някак да оправдае колосалния си хонорар. От самото начало с него не се разбрахме, най-вече защото при първата ни среща аз бях на проби за костюма, взех го за някой от гардеробиерите и му връчих клина си, за да го занесе на пране. Той се засегна ужасно и не пожела да приеме случката със смях, както би направил всеки нормален човек. Оттогава нататък отношенията ни вървяха все по на зле. Тъг се опита да ореже куп от репликите ми и да ме държи скрита зад някакъв декор през половината време, така че публиката да не може да ме вижда. Опита се да ме накара да изпълня финалната песен в различна тоналност, която не подхождаше на гласа ми. Пред целия екип ми нареди да престана „да преигравам“. Гадина.

Навярно в трупата отпреди се шушукаше, че се виждам с Оливър, но никой не ми го беше казвал в очите, макар да се правеха намеци и да настъпваше конфузно мълчание всеки път, когато двамата пристигахме заедно в театъра или на репетиция. Оплаквах се напоително на Оливър от промените, които Тъг правеше, но Оливър настояваше, че няма никакво влияние върху трупата и с нищо не може да ми помогне.

Репетициите бяха напрегнати, но от време на време все пак успявахме да откраднем по час-два за нас. Прекарвахме прекрасни следобеди, разхождахме се по туристическите маршрути: Емпайър Стейт билдинг, Рокфелер Плаза, галерията Гугенхайм, Метрополитън опера, музеят Фрик, разходка с файтон из Сентръл парк. Една вечер бяхме седнали в „Сардис“. Оливър отлично знаеше как да подкупи оберкелнера, за да получим най-добрата маса. Бях много впечатлена. Бедната след това на масата зад нас мернах Ал Пачино. Исках да отида да му се представя, но Оливър настоя да не го притесняваме. Но все пак си разменихме местата, за да може да гледам Ал през цялото време. На няколко пъти ходих до тоалетната, за да минавам край него, но се принудих да приема, че той не ме позна, нищо че лицето ми се мъдреше на афиш два на три метра само на три преки от ресторанта. Оливър страшно се забавляваше от цялата случка. В края на вечерта, когато тъкмо излизахме от ресторанта, оберкелнерът ми подаде бележка. Отворих я, а в нея пишеше: „Радвам се, че те видях, хлапе. Късмет с шоуто. Ал“! Малко остана да припадна и бях готова да се втурна обратно вътре да благодаря на господин Пачино, но Оливър категорично отказа, а по-късно ми призна, че платил на оберкелнера да напише бележката. Почувствах се малко глупаво и отначало се разочаровах, но трябва да призная, че като цяло жестът беше мил. Тогава си мислех, че Оливър е такъв мъж. Очарователен, мил и съобразителен.

Той беше изключително приятен компаньон. Беше много начетен и знаеше много, така че дори най-скучната разходка из някоя галерия се превръщаше в увлекателен разказ за живота на художниците или в социално-исторически коментар на времето, по което са били създадени творбите. Освен всичко друго, Оливър имаше специфично чувство за хумор, а и изглеждаше като кинозвезда. Портиерите и келнерите до един отстъпваха пред него. Той излъчваше авторитет, нехарактерен за ирландските мъже. Излъчваше самоувереност.

Ню Йорк кипеше от живот, разкривайки най-прекрасните, най-ужасните и най-чудноватите му страни. Е, струва ми се, че прекарването щеше да е малко по-романтично, ако Оливър от време на време ме държеше за ръка или нещо такова, но той никога не е бил по прегръдките и целувките, а изблиците на чувства държеше да се случват зад затворената врата на спалнята. В онези дни направих опит да го опозная по-отблизо, разпитвах го за детството и семейството му, но той веднага сменяше темата или нещо друго отвличаше вниманието му. Тогава останах със силното впечатление, че той не обича да говори за миналото. За мое голямо неудоволствие обаче надълго и нашироко говореше за Алис — колко добри били илюстрациите й, какво усилие полагала да подобри уменията си в кухнята или пък колко го уважавала и винаги се консултирала с него преди някоя голяма покупка. Беше вбесяващо да виждам как за него не е проблем от една страна да пее дитирабми за жена си, а от друга — да ме целува до полуда. Никога преди не бях срещала човек, който да съумява да разделя аспектите от живота си по такъв безсърдечен начин. Но колко беше красив! Стисках зъби и всеки път се съгласявах какво съкровище е Алис, докато обвивах крака около врата му.

Колкото повече наближаваше датата на премиерата, толкова повече се усложняваха нещата в театъра. След първата репетиция пред публика от постановката бяха изрязани всички сцени с мен, с изключение на една, премахнато беше и голямото ми солово изпълнение след антракта. Маркъс, който играеше Гримас, получи чисто нова песен, а първо действие щеше да завършва със специални ефекти и акробатичен номер с летящия стол, вместо с моята зашеметяваща поява, следвана от целия хоров миманс. Побеснях. Ирландските продуценти ме избягваха и отказваха да се срещнат с мен. Американците даваха парите и можеха да правят, каквото си поискат. След десетото ми обаждане в Ирландия дори агентът ми престана да ми вдига телефона. Оливър беше отлетял до Лос Анджелис за някакви срещи и нямаше да се върне до вечерта на премиерата. Другите артисти виждаха, че съм в немилост пред Тъг, и се държаха на разстояние от страх да не би лошото му отношение да се прехвърли и върху тях, така че скоро си дадох сметка, че съм напълно сама. Една вечер, след няколко джина, звъннах дори на Кон и му плаках по телефона заради цялата тази несправедливост.

В деня на премиерата ме бяха повикали в театъра в осем сутринта — нелеп час за един актьор. Междувременно узнах, че всички други от трупата са повикани в единайсет преди обяд и веднага ме изпълниха подозрения. Изтормозих инспициентката, настоявайки да разбера какво става. Тя твърдеше, че нищо не знае.

Щом пристигнах в театъра, веднага ме въведоха в една от конферентните зали, в която вече седяха почти всички старши продуценти на шоуто, сред които и Тъг. Самодоволният Тъг.

— Решихме да дадем ролята на Кралицата на друг — подхвана той.

— Моля?!

До Тъг, забола поглед в масата, седеше Ейслинг и се преструваше, че рови в някакви записки. Явно се чувстваше много неудобно, но така и трябваше да бъде!

— Искаме да ти благодарим за старанието и добрата работа, но смятам — а и всички ще се съгласят с мен — че имаме нужда от Кралица с малко повече… — Тъг не можеше да намери подходящата дума.

— Енергия! — подсказа услужливо един от американците.

Тъг сякаш се окуражи.

— Да — рече, — чувстваме, че ролята идва в повече за човек на твоята… — той ме погледна право в очите и произнесе последната дума с очевидна наслада — … възраст.

Не си спомням точно какво казах на събралите се в залата нещастници, но определено си тръгнах с крясъци:

— Шибани дилетанти, всичките до един!

Ейслинг ме набута в едно такси и каза, че щяла да оправи нещата. Слава Богу, агентът ми успя да направи така, че историята да не се появи във вестниците, но условието му беше да не съдя нито Тъг, нито някого от продуцентите. Прессъобщението беше обичайната история за преумора, комбинирана с инфекция на гърлото, превърнала се в хронична. Била съм се „оттеглила с достойнство от ролята“ и съм пожелала успех на Шели Раднър (двайсет и три годишна), доскоро хористка в нейния „дебют на Бродуей“.

Ейслинг и ирландските продуценти се опитаха да се извинят и да обяснят, че не са виновни. Както винаги в шоубизнеса, отново най-важен беше бизнесът, а не шоуто. Тъг беше решил да ме разкара и имаше по-голям контрол върху бюджета на продукцията от хората в моя екип. Не се съмнявах, че спи с Шели.

Върнах се в апартамента ни и изпих всичко, което беше останало от покупките ни в безмитния магазин на идване. Опитах се да звънна на Оливър в „Плаза“, но него го нямаше. Опитах се дори да се обадя на Кон в Дъблин, но той не вдигна. Заспала съм, но се събудих към десет часа вечерта с безумно главоболие и желание за мъст.

Запътих се обратно към театъра. Премиерата на шоуто тъкмо беше свършила и публиката се точеше навън покрай сериозно преработените афиши, на които лицето ми беше заменено с това на Шели (двайсет и три годишна). Хората се усмихваха и си тананикаха финалната песен. Шоуто щеше да стане хит. Оркестрантите пушеха пред страничния вход и аз за момент се поколебах, като се чудех дали днес аз не съм основната тема на вечния им брътвеж. В този момент вратата се отвори и навън излезе Шели, следвана от Оливър, чиято ръка собственически стискаше рамото й в несъмнен жест на позната интимност, а тя се извърна и зарови лице в шията му. В секундата, в която буквално се канех да им се нахвърля физически, някой ме потупа по рамото. Обърнах се и се озовах очи в очи с объркания и уморен от дългия полет Кон, стиснал огромен букет от червени рози.

— Изненада! — рече той.

Аз повърнах.

С Кон заедно напуснахме Ню Йорк на следващия ден. Той беше изключително мил по своя дразнещ начин, като ме уверяваше, че на Бродуей всичко е пари и никой не се интересува от изкуство.

— Точно така, за какво ни е Ню Йорк? Нали си имаме Кейт, Джери, градината? Нали сме заедно?

През следващите няколко дни се крих, потресена от двойното предателство. Работата ми и любовникът ми. Да, да, аз изневерявах на Кон, Оливър изневеряваше на Алис, но винаги съм смятала, че изневеряваме само един с друг, че означаваме нещо един за друг. Алис на няколко пъти звъня по телефона, носи ни домашна храна, сякаш някой беше умрял. Макар че това донякъде беше вярно. Не се съмнявах, че с кариерата ми е свършено, както и че ще убия Оливър следващия път, когато го видя.

Огорчението ми от факта, че Шели отново игра Кралицата във филмовата версия на мюзикъла — единствената от бродуейската трупа, която запази ролята си и на големия екран — е бездънно. Мамка му, дори я номинираха за Оскар за тая роля, добре, че Мерил взе наградата тази година, Бог да я поживи.

Оливър се върна вкъщи три седмици след мен. Алис, щастлива, отиде да го вземе от летището и аз гледах през прозореца как той слиза от колата и безгрижно се изкачва по стъпалата към входната им врата. Три дни чаках да ми звънне или да се отбие. Категорично нямаше начин след последните изпълнения да се моля отново за вниманието му.

На четвъртия ден не издържах. Кон беше на работа, а и видях Алис да излиза с колата от двора им като, както обикновено, забърса с бронята едната колона на външната им порта. Знаех, че Оливър е сам.

Исках да изглеждам възможно най-добре за предстоящия сблъсък и внимателно се приготвих: прическа, вежди, нагласих се в най-съблазнително одеяние.

Оливър ми отвори, плъзна поглед по мен и подсвирна от възхищение.

— Скъпа, как си? Чаках удобен момент да ти се обадя.

— Шели? — изплюх аз, неспособна да овладея гнева си. — Чукаше Шели, така ли?

Оливър трепна. Мразеше вулгарния език, но също така изглеждаше объркан.

— Шели… — подхвана той, сякаш се мъчеше да си спомни за кого става дума. — За какво говориш?

— Не ме лъжи, Оливър! Видях те да излизаш с нея от театъра!

— О, онзи път ли? Как не си разбрала? Кон беше отвън и се опитах да направя така, че той да не заподозре за нас с теб!

За момент се обърках.

— Кон ми каза, че пристига в Ню Йорк, за да те изненада. Опитах се да го разубедя, но той настояваше и аз се притесних да не би да е заподозрял нещо за нас, така че реших, че е най-добре да направя така, та той да си помисли, че се виждам с друга жена. Всичко обаче ужасно се обърка. Не успях да му съобщя, че са те уволнили, защото в онзи момент той беше насред Атлантическия океан. Знаех, че ще те чака пред страничния вход след края на шоуто, така че реших да се появя пред погледа му с някаква мадама, увиснала на ръката ми. Шели първа ми се мерна пред очите.

Не бях напълно сигурна дали да му вярвам — в края на краищата, той лъжеше Алис с такава лекота — но той улови ръката ми, вдигна я до устните си и целуна връхчетата на пръстите ми. Тогава си дадох сметка, че няма кой знае какво значение дали ми казва истината или не. Нямаше да се откажа от него. Напрежението се отля от главата ми като вълна.

— О, Оливър — казах. Тогава той ме целуна, поведе ме към горния етаж и аз реших, че може би всичко ще се подреди.

Връзката ни продължи оттам, откъдето беше спряла. Всъщност нещата между нас вървяха толкова гладко, че няколко месеца по-късно събрах достатъчно смелост да предложа един ден да се разделим с половинките си и да създадем наш общ дом.

— Не ставай глупачка — отвърна Оливър.

Заяви ми ясно, че няма никакво намерение да напуска Алис. Каза, че нямало да бъде честно спрямо нея. Отначало се опитах да го накарам да разбере, че ще бъде по-щастлив с мен, че аз съм по-подходяща за него, че ще бъда по-достоен партньор за човек с неговото положение в обществото, но всичките ми молби се посрещаха с мълчание, което продължаваше с месеци, и в края на краищата аз се научих, че ако искам той да споделя поне част от себе си с мен, ще трябва да правя всичко по неговия начин.

След известно време и кариерата ми също потръгна. Избраха ме за капитан на отбор в една телевизионна игра, освен това работех много с гласа си в реклами и радиопиеси.

Помня как преди малко споменах, че се водех приятелка на Алис. Истината е, че не можех да я понасям. Не защото ми беше сторила нещо, но защото пречеше на плановете ми. Просто исках Алис да изчезне.

А сега тя в някакъв смисъл направи точно това. Не се гордея с начина, по който мислех за нея.

Не смятам, че съм предала Алис. Щях да я предам, ако Оливър се беше съгласил да я напусне. Тогава вече щях да я предам и окото ми нямаше да мигне.

Тя обаче беше и полезна. Не мога да не призная, че страшно много ми помагаше с децата. Когато работех дълги дни в студиото или репетирах в театъра, а Кон беше в клиниката, Алис идваше у нас и ги посрещаше след училище. Казваше, че Оливър се нуждаел от пълна концентрация, за да пише книгите си, така че и дума не можеше да става децата ми да ходят у тях — те щяха ужасно да го разсейват. Алис всъщност беше нещо като неофициална бавачка и гувернантка за Кейт и Джери. Понякога, когато се приберях у дома, заварвах приготвено тристепенно меню — Алис готвеше. Доколкото разбрах, след женитбата си започнала да се интересува много от храната. Оливър ми беше разправил, че израснала с умствено изостанал брат, който можел да яде само оризов пудинг и картофи, така че Алис явно не знаела въобще какъв се предполага да е вкусът на храната, докато Оливър не я пратил на готварски курсове още в първата седмица след сватбата. Признавам, че това стимулира и собствения ми интерес към готвенето. Направо не можех да повярвам, че се чувствах принудена да се съревновавам с проклетата Алис. Харесваше ми в редките случаи, когато Кон пътуваше и можех да приемам Оливър у дома, да мога да му поднасям такава храна, на каквато беше свикнал в дома си.

Може би си мислите, че всъщност с Алис имахме доста общо. В края на краищата, и двете бяхме влюбени в един и същи мъж. Бяхме принудени да общуваме по най-различни начини. Всъщност, аз инициирах нашето „приятелство“ — това ми се стори най-лесният път да се приближа до Оливър. Господи Боже, тази жена ме подлудяваше с флегматичния си, отнесен маниер и с глупавите си разговори. Ужасявах се от следобедите, които от време на време ми се налагаше да прекарвам с нея. Винаги се стараех да измисля занимания, които да ангажират вниманието й и да намаляват нуждата да разговаряме: кино, пазаруване, театър.

Разбира се, сега се чувствам виновна за всичко това. За последен път видях Алис на летището в Бордо през ноември, само няколко дни преди Оливър да й посегне. Беше много разстроена. Отначало мислех, че е заради нас с Хавиер. Несъмнено цялата истина ще се разкрие по време на процеса.

Може би трябваше да бъда по-добра с Алис и може би не трябваше да спя със съпруга й в продължение на почти двайсет години, но една мъничка част от мен днес горещо желае цялата тази битка и суетня с процеса да беше заради мен. Чудя се дали Оливър някога наистина ме е обичал. Или пък нея.

14. Оливър

Когато бях млад, много млад, още преди онова лято във Франция, се опитвах искрено да бъда добър човек. По-голямата част от живота си прекарах в опити да впечатля човек, който повече или по-малко откровено отказваше дори да признае съществуването ми. В акта ми за раждане за име на майката е записано „Мери Мърфи (моминска фамилия)“ — навярно едно от най-разпространените женски имена в Дъблин по онова време. Актът потвърждава, че родителите ми не са били женени. През годините личното ми разследване по въпроса не разкри нищо повече за самоличността й и аз мога само да допусна, че записаното не е било истинското й име. За баща е записан „Франсис Райън“. В графата „чин или професия на бащата“ пише „свещеник“. Давам си сметка, че през 1953 година това е било скандал или би било, ако не беше потулено по някакъв начин.

За „място на раждане“ в акта ми за раждане е записано „Дъблин“, макар че името ми не фигурира в регистрите на нито една болница в града и по тази причина не мога да съм сигурен, че датата ми на раждане е точна. На онази дата в Дъблин децата си са родили две жени на име Мери Мърфи. Положих огромни усилия да издиря и тях и наследниците им, само за да отхвърля възможността за всякаква роднинска връзка помежду ни.

Чудя се как е възможно от майка ми да не е останала никаква следа. Знам, че времената са били други, но как е било възможно документ с толкова неточности като акта ми за раждане да бъде изобщо издаден и одобрен? Да, в онези дни църквата е държала страната в здрава хватка, но този документ е откровена измама. Веднъж събрах куража да попитам баща си за майка си и за обстоятелствата около раждането ми. „Майка ти беше блудница“, написа той в отговор, сякаш това беше достатъчно обяснение. Не след дълго се наложи да чуя възможно най-фантастичната версия за събитията, довели до раждането ми, но тази история не можеше да ми бъде разказана преди смъртта на баща ми.

Един ден през март 2001 година, както небрежно прехвърлях съботния „Айриш Таймс“, попаднах на некролога на баща ми.

„… от дълбоко опечалените близки, съпруга Джудит и син Филип…“

Отначало не успях точно да определя чувствата, които ме обзеха. Определено не се натъжих, може би почувствах известно облекчение. Отдавна бях приел, че той не ме иска в живота си, но така и никога не ме напускаше слабичката надежда, че един ден баща ми ще намери сили в сърцето си да ми прости за онова, което смята за мое провинение, че ще почувства гордост от успехите ми и ще заяви официално бащинството си. Сега, когато тази надежда окончателно изчезваше, навярно вече можех да си отдъхна.

Текстът на некролога обаче ме огорчи неочаквано силно. Аз също бях негов син, но не заслужавах дори да бъда споменат.

Опелото беше определено за следващия понеделник. Любопитството ми надделя. Казах на Алис, че имам среща в града и отидох до черквата на Хадингтън Роуд. Промъкнах се най-отзад, избягвайки погледите на енориашите, които евентуално биха могли да ме познаят. Моментът не беше подходящ да раздавам автографи. Събра се внушително множество, куп свещеници, дузина епископи и един кардинал. Джудит беше елегантна и се държеше с изящно достойнство, а Филип — за разлика от майка си — погрозняваше с възрастта, но на шията му, за моя изненада, грееше свещеническа якичка. Каква ирония, помислих си, кръвната линия на рода ми ще загине с него.

Опелото приключи и аз се промъкнах напред, за да поднеса съболезнованията си на опечалените. Джудит пое протегнатата ми ръка с влажните си длани.

— Оливър! — възкликна тя, страните й пламнаха и веднага се обърна към Филип. — Помниш ли Оливър от… училище?

Филип се обърна към мен, видях скръбта в пълните му със сълзи очи и се зачудих как може да скърби толкова. Веднага разбрах, че се обърка — не можеше да разбере защо съм дошъл.

— Да, разбира се, благодаря ти, че си тук. Чух, че вече си писател.

— Да, писател — отвърнах. — Пиша за деца.

— Да.

Зад мен се трупаше опашка от хора, които желаеха да поднесат съболезнования и вече разбирах, че трябва да вървя.

— Съжалявам за загубата ви — успях да продумам.

Пред църквата заварих отец Даниъл от „Сейнт Финиънс“ да пуши лулата си. Поздрави ме топло и благодари за ежегодното дарение, което правех на училището.

— Сигурен съм, че ти е трудно днес… — подхвана той.

— Джудит и Филип… те въобще знаят ли, че съм негов син? — опитвах се да овладея треперещия си глас.

— Мисля, че Джудит знае — поклати глава отец Даниъл. — Текстът на некролога… такова беше желанието на баща ти. Не искаше да те споменаваме.

Отец Даниъл ми поднесе съболезнования, което беше мил, макар и ненужен жест от негова страна.

— Не бях сигурен дали ще дойдеш. Канех се да ти звънна. Ела да се видим другата седмица. Има нещо, което трябва да ти обясня. За баща ти.

15. Филип

Иска ми се никога да не бях узнавал, че Оливър ми е брат. Полубрат. Не мога да проумея как е било възможно да посегне по този брутален начин на една жена, особено собствената си съпруга. Потресен съм. Мислих, вгледах се в сърцето си и се молих. Знам, че трябва да се опитам отново да се свържа с него, но просто не съм готов. Още не. За щастие засега никой не знае, че сме роднини, и смятам, че е най-добре това да си остане така. Навярно, ако бяхме отраснали заедно, животът му щеше да е друг.

Семейството ми беше традиционно. Във финансово отношение бяхме доста добре, но живеехме разумно, макар и без лишения. Единствената явна отстъпка от пестеливия ни начин на живот беше семейният автомобил — неизменният мерцедес. Живеехме в средно голяма къща в хубав квартал, която — смятам — родителите ми бяха избрали заради близостта й до училището ми. Бях отгледан като единствено дете, обгрижван и от двамата си родители. Не съм страдал от това, че нямам братя и сестри, защото никога не съм знаел какво е да имам. Когато пораснах достатъчно и започнах да наблюдавам другите семейства, усещах единствено задоволство, че разполагам и с двамата си родители и няма нужда да се съревновавам за вниманието им. Мама и татко бяха щастливо женени и рядко се караха, макар че всеки от тях до голяма степен водеше самостоятелен живот. И двамата бяха религиозни, баща ми навярно малко повече от мама. Тя беше отстъпчива, позволяваше ми всичко и ме защитаваше от татко, когато беше сигурна, че той не би одобрил една или друга моя постъпка. Татко беше с по-сложен характер. Мисля, че беше строг, но неизменно справедлив. Мама беше по-сладкодумна от татко и обичаше театъра, концертите и всякакви светски събития, които често посещаваше. Татко по-често си стоеше у дома с книга в ръка или гледаше някое предаване за дивата природа по телевизията. Не обичаше особено да общува с хора. През цялото си детство помня, че бяхме домакини само на две по-големи партита, като и в двата случая неудобството на баща ми беше осезаемо. Той рядко пиеше и съзнателно избягваше компанията на пияни хора. Възхищавах му се силно и макар да обичам и майка си, влече ме именно татковият начин на живот.

Бях сериозно дете, мълчаливо, разсъдливо и като цяло покорно. Родителите ми обичаха да се хвалят, че никога не съм „създавал проблеми“. В училище се представях на ниво над средното, не бях особено спортна натура, но „се стараех“. Лесно се сприятелявах и често ме избираха за председател на класа. Мама си стоеше у дома, татко ходеше всеки ден на работа — беше старши счетоводител в Двореца на архиепископа. Преди да срещне мама, бил свещеник. Не беше необичайно нечий баща да е бивш свещеник. Много мъже се присъединяват към църквата, за да заслужат одобрението и гордостта на семейството си, а после скоро осъзнават, че не им е там мястото. Мама била племенница на епископа, който ръководел служението на татко. Винаги съм смятал, че любовта на татко към мама е била причината да напусне църквата, но у дома не се говореше за такива неща. Често поведението и начинът му на живот бяха дотолкова свещенически, че се чудех дали не съжалява, че се е отказал. Веднъж, когато вече бях по-голям, го попитах за това, но мигом съжалих, защото той само въздъхна и смени темата. През повечето време той беше благ, любящ баща, но най-вече когато бях послушен и добър. Простъпките ми се посрещаха с конско, последвано от продължително мълчание. Отрано се научих, че ако искам прошка, трябва да я поискам.

В училище донякъде се боях от Оливър Райън. Той беше с години по-голям от мен, вече в гимназията, а аз бях още много малък, така че рядко се засичахме, но си го спомням отлично, най-вече заради странното му поведение. Гимназията и началното училище имаха общ коридор, общи бяха и игрищата навън, така че от време на време с него се срещахме и на мен никак не ми допадаше начинът, по който той ме гледаше. Винаги ми се струваше, че аха-аха и ще ме заговори, но това никога не се случи. Просто погледът му беше плашещ за едно седем-осемгодишно момче. Оливър беше висок, силен на вид, но винаги беше някак си раздърпан, дрипав. Униформата никога не му беше по мярка: панталоните му бяха все твърде къси, лактите му се виждаха през протритите ръкави на пуловерите. Опитвах се да не му обръщам внимание и се стараех да не му се мяркам пред очите. Фамилните ни имена бяха еднакви, но имаше и други момчета на име Райън, така че това не ми правеше никакво особено впечатление. Той живееше в интерната, а аз бях просто ученик, който идва за учебните занятия и после се прибира у дома.

Един петък по обяд един от учителите ме изпрати до сградата на гимназията, за да занеса една бележка на ръководителя на лабораторията по химия и биология в коридора на най-горния етаж. Като минавах край един от прозорците, видях, че от него се открива отлична гледка към дома ми и спрях, за да хвърля един поглед. След това си продължих по пътя, а след още няколко минути, на връщане, заварих Оливър, седнал на перваза на същия прозорец, вдигнал бинокъл пред очите си. Беше стиснал съсредоточено зъби и въобще не ме забеляза, когато претичах край него, но един поглед през рамо ми потвърди онова, което бях заподозрян веднага. Бинокълът беше насочен към моя дом. Той шпионираше моя дом.

Когато същия ден се прибрах от училище, се опитах да забравя случката, но бях уплашен и разстроен. След като казахме молитвата и мама започна да сервира обяда, повдигнах темата:

— В гимназията има едно момче, което днес шпионираше къщата ни.

— Май четеш твърде много комикси — отвърна татко и едва-едва повдигна глава от документите, които преглеждаше.

— Не, наистина — казах. — Наблюдаваше къщата с бинокъл.

Мама вече се заинтригува.

— Голямо момче ли? Може да е наблюдавал птиците или самолетите.

— Не — настоях, — сигурен съм, че гледаше насам.

Баща ми спря да чете и вдигна очи от документите.

— Знаеш ли името на това момче?

— Оливър. Оливър Райън.

На масата определено се възцари смут. Какво толкова бях казал? Мама погледна татко, после сведе очи към скута си.

— Какво? Познавате ли го?

Баща ми прехапа устни и се отпусна назад на стола.

— Какво толкова има? — попитах. — Да не сме роднини?

Без да каже и дума, мама стана от масата и се зае да раздига чиниите със супата, макар да бяхме хапнали едва по няколко лъжици. Изчезна в кухнята, откъдето долетя демонстративно дрънкане на съдове и прибори.

— Той е далечен братовчед — каза татко. — Не желая да имаш нищо общо с него.

Братовчед! Имах само двама братовчеди по майчина линия и нито един по бащина.

— А защо? Какво му е? Какво е направил? Лошо момче ли е?

Изведнъж баща ми се ядоса. Никога преди не го бях виждал толкова изнервен.

— Не ме разпитвай! Момчето е с долен произход. Твърде малък си, за да разбереш, но майка му не беше стока, така че съм сигурен, че и той не е. Повече няма да обсъждаме това! Просто стой настрана от него.

Стреснат от внезапния му гняв, аз се разплаках. В същия момент баща ми съжали, че си е изпуснал нервите. Разроши косата ми с голямата си длан и ме погали по бузата. А после каза с благ глас:

— Хайде да не говорим повече за това.

Сълзите ми пресъхнаха и мама се върна в стаята. Темата се смени набързо, разговорът се завъртя около новото куче на съседите, а след малко аз скачах от радост, защото татко предложи да вземат куче и на мен за следващия ми рожден ден.

Същата вечер обаче дочух приглушените гласове на нашите от долния етаж — караха се. Затръшна се врата. На сутринта всичко отново беше нормално.

Но любопитството ми вече беше изострено. Мама парира всичките ми въпроси и заяви, че повече няма за какво да я разпитвам. Поразпитах и из училище. Повечето деца смятаха, че родителите на Оливър са починали. Всички знаеха, че той остава в интерната през ваканциите. Някои предполагаха, че е стипендиант, израсъл в сиропиталище, което навярно обясняваше и дрипавия му вид. Понякога у дома заставах на прозореца, който гледаше към училището, и махах на Оливър, за в случай че гледа в този момент. Никога не разбрах дали ме е видял, но макар той да продължаваше да ме зяпа, когато се срещахме, спрях да се боя и започнах да чувствам към него известна топлота. Имаше нещо смътно романтично в мисълта, че имам братовчед-сираче. Не стигнах по-далеч в „разследването“ си, а когато след година-две Оливър завърши и напусна училището, аз напълно забравих за него.

Струва ми се, винаги съм знаел, че искам да стана свещеник. Разбира се, огромно влияние оказа и силно католическата атмосфера у дома, но още тогава за мен тайнствата имаха особено значение. За разлика от повечето деца, те ми доставяха радост, обичах Великден повече от Коледа — представата за най-великата жертва и за възкресението бяха по-вълнуващи от Дядо Коледа. Баща ми много се радваше, че проявявам такъв интерес към църковното и ме насърчаваше. Мама не се радваше чак толкова. Мисля, че тя предпочиташе да си устроя живота, да се оженя за някое добро момиче, с което да народим куп внучета. Опита се да ме разубеди и да ме отклони от избрания път. Това се превърна в източник на един от така редките раздори между родителите ми.

Излизах с няколко момичета и експериментирах сексуално, но всичко ми се струваше като предателство спрямо вярата ми, грубо отклонение от онова, за което знаех, че е моят път. В думата „призвание“ често се влага мистичен смисъл: човек чува „послания от Бог“, явяват му се светкавици или го изпълва особено „чувство“, но моето решение да постъпя в семинарията се дължеше на далеч по-прозаични причини. На първо място фактът, че не желаех да се реализирам на никакво друго поприще. Исках единствено да ръководя енория, да служа на паството, да отслужвам литургии, да давам последно причастие. Помагах доброволно в църквата, откак бях момче, свещениците бяха хора, на които гледах като на светъл пример и от които се възхищавах. Противно на популярното убеждение, не се страхувам от жените, нито се чувствам неудобно в тяхно присъствие. Общуването с тях ми носи огромна радост. Просто нямам нужда от съпруга и деца. Не съм и гей, както майка ми допускаше. Чисто и просто безбрачието е нещо, в което се чувствам щастлив и спокоен. Татко беше на седмото небе от радост, когато му казах, че искам да постъпя в семинарията. Нищо, рече, не можело да го накара да се гордее повече с мен.

Няколко години по-късно — вече следвах в семинарията — видях снимка на Оливър Райън във вестника. Бил „сензация“ на книжния пазар. Спомних си, че ни е братовчед, само дето вече се подвизаваше под името Винсънт Дакс. При следващото ми гостуване у дома споменах това пред татко и го помолих да ми обясни роднинската ни връзка с Оливър — онази, която той не намери думи да обясни на малкия си син преди толкова години. Веднага ми стана ясно, че татко все така изпитва неудобство да обсъжда тази тема. Каза ми, че майката на Оливър била жена с „лоша репутация“. Заразпитвах за връзката на нашия род с него — щом е Райън, значи това е било името на баща му, който реално трябва да е наш роднина? Татко отклони поглед и отвърна, че бащата на Оливър починал млад от туберкулоза. Разбрах, че ме лъже. Заподозрях, че майката на Оливър е била проститутка, че навярно баща му е починал от сифилис или друга венерическа болест и че татко иска да скрие от мен подробностите. Виждайки притеснението му, промених посоката на разговора и отбелязах, че най-малкото е радостно в семейството ни да има такъв известен автор. Татко буквално трепна от възмущение и ми напомни, че ако искам да направя успешна църковна кариера, не бива по никакъв начин да свързвам името си с никакви скандали, особено семейни. Знаех, че е прав.

Славата на Винсънт Дакс обаче растеше и аз следях как медиите отразяват успеха му. Дори си купих една от книгите му. Наистина беше много добра. Гордеех се тайничко с братовчед си, но пазех тези чувства за себе си.

В деня на ръкополагането ми татко беше най-щастливият човек. Бях много доволен, че съм му донесъл такава радост. С татко винаги сме били близки. Мислехме еднакво за много неща. За да отпразнуваме ръкополагането ми, той похарчи повече, отколкото би похарчил за сватбата ми, и настоя да плати да ми ушият и раса по поръчка. Майка ми, със зачервени от плач очи, обърна гръб на всичките си съпротиви и съмнения, и ми пожела успех от цялото си сърце.

Все още не мога да повярвам, че баща ми е лъгал толкова дълго за нещо толкова важно. Не можа да ми каже истината дори на смъртния си одър. Минаха почти единайсет години от деня, в който установих истината, но дори и при това положение… как мога да знам със сигурност? Единственият човек, който я знаеше от първа ръка, не е сред живите.

Диагностицираха баща ми с рак на панкреаса само шест седмици преди смъртта му. За щастие страданието му беше кратко, а и той от началото знаеше, че това е краят. По една случайност аз бях дежурният свещеник в хосписа, в който той прекара последните си седмици. Така можех да бъда до него, да седя с него и да се моля с него. Може би химиотерапията би му дала малко повече време, но той се отказа от нея, като избра качеството на живота пред продължителността му. Болките му се влияеха добре от лекарствата и той посрещаше посетителите си спокойно и с достойнство. В самия край, когато стана ясно, че му остават само дни или часове, мама и аз бдяхме над него, стараехме се да поддържаме оптимистичен тон, макар да знаехме, че надежда няма. Когато му дадох последно причастие и го миропомазах, той беше в пълно съзнание.

За мен последното причастие е най-важното и смисленото от всички тайнства. То дава на болния силата, покоя и куража да издържи болката и страданията, присъединявайки се така към страданията Христови, то е и опрощаване на греховете, и духовна подготовка за преминаване във вечния живот. Баща ми прие думите ми и сведе хлътналите си очи за молитва, но мама, застанала от другата страна на леглото, взе ръката му в своята и я погали.

— Франсис? Има ли нещо, което би желал да кажеш на Филип?

Обърках се и се подразних, че майка ми смущава с приказки този момент на пълен покой. Татко също се обезпокои. Размърда се в леглото и аз нагласих възглавниците под раменете му, за да му стане по-удобно. Той затвори очи и въздъхна. Погледнах въпросително майка си.

— Франсис — подхвана отново тя кротко, галейки скъсеното му чело, — време е да му кажеш.

Баща ми зарови лице във възглавниците, отвръщайки се и от двама ни и от потрепването на чаршафите се досетих, че плаче. Разстроих се, като видят страданието му и укорих мама. За каквото и да ставаше дума, сега със сигурност не му беше времето за признания. Повиках сестрата и тя увеличи дозата на морфина. Баща ми се успокои, хвана ръцете и на двама ни, докато не потъна в безсъзнание. Няколко часа по-късно издъхна. Навън вече се съмваше.

В деня след погребението му мама ми каза, че Оливър Райън е мой полубрат. Отчаяно искала баща ми да ми го съобщи, но той до края се срамувал ужасно. Разказа ми как някаква жена забременяла от татко през 50-те години, докато той още бил свещеник. Била като че ли медицинска сестра, а може би дори монахиня. Мама не смяташе, че майката на Оливър е била проститутка, както твърдеше татко по времето, когато ми обясняваше, че Оливър ми бил братовчед. Баща ми никога и пред никого не разкрил името на майката. Мама каза още, че жената изоставила бебето, изчезнала безследно и никой повече не я видял. Баща ми разказал всичко това на мама още в първите дни на връзката им. Настоявал, че отношенията им трябва да се изградят на основата на пълна почтеност, и изпратил Оливър в „Сейнт Финиънс“, за да бъде отгледан от свещениците там.

Не майка ми била причината татко да се откаже от свещеническия сан. Те се запознали години след като той бил напуснал служението. Тя дори каза, че отначало татко се съпротивлявал на връзката им; мама смяташе, че в края на краищата ги свързала общата им вяра, както и фактът, че единственият й чичо, епископът, ръководил татко, дал одобрението си за отношенията им. Едва тогава татко си позволил действително да се влюби в мама. До края на живота си той поддържаше изключително близки връзки с църквата и продължаваше да работи за нея.

Майка ми настояваше, че тя би отгледала Оливър като свой син, но татко не й позволил. Каза още, че това бил единственият истински наболял проблем в брака им. Оливър бил онази част от живота на татко, която той чисто и просто отказвал да признае и да обсъжда. По мнението на мама татко страстно и ирационално мразел момчето и тя така и никога не разбрала защо.

Разбира се, бях потресен, когато узнах всичко това. Как беше възможно бащата, когото познавах, да изостави така жестоко едно дете, при положение че към мен винаги се е отнасял с топлота и обич? Как е посмял да ме лиши от живия ми брат? Без значение каква е била майката на Оливър, как е могъл баща ми да мрази невинното дете? Майка ми не можа да ми даде отговори на тези въпроси, не успяха да ми ги дадат и познатите на баща ми свещеници, които навярно са били свидетели на цялата история. Те или изобщо не знаеха какво се е случило, или бяха подочули нещичко по онова време, но никой фактически не успя да добави нова информация към онова, което вече ми беше известно. Още по-шокиращо за мен беше, че Оливър очевидно знаеше, че с него имаме един и същ баща. Колко ли ми е завиждал? Втренчените погледи, шпионирането с бинокъла и другите му странни прояви от ученическите дни изведнъж придобиха смисъл. Оливър Райън действително беше наблюдавал семейството ми. Ако сега аз чувствах така тежко предателството на баща ни, то как ли се е чувствал Оливър през целия си живот? По-рано същия ден бях получил съболезнования от собствения си брат за смъртта на общия ни баща! Знаех, че в някакъв момент в неособено далечното бъдеще ще трябва да се свържа с този непознат за мен човек. Навярно все още не беше късно да го поканя да стане част от семейството ни?

Когато няколко месеца по-късно все пак го издирих, срещата ни не мина добре.

16. Оливър

Тайнствените думи на отец Даниъл на погребението на баща ми ме заинтригуваха. Чудех се дали той не ми е оставил някакво наследство или послание, което да ми предадат след смъртта му, и се колебаех дали изобщо желая да го получа. Отец Даниъл обаче цял живот е бил много добър с мен и силно ми се искаше да се срещнем.

По онова време той вече беше доста възрастен, но умът му беше все така остър и годините не бяха притъпили великодушието му. Знам, че ако отец Даниъл беше още жив днес, настоящото ми положение щеше да бъде за него страшно разочарование, но едновременно с това може би единствено той от всички хора в живота ми би разбрал истински отчаянието ми.

Въведоха ме в кабинета на отеца — стая, така добре позната ми от малобройните посещения на баща ми в ученическите ми дни. Не беше променена изобщо. Веднага видях, че отец Даниъл е притеснен и първите му думи бяха, че не е сигурен дали постъпва правилно, като ми дава тези сведения.

— Баща ти беше… особен човек — подхвана той. Нямаше две мнения по въпроса. — Исках да… Не съм сигурен дали… — още колебания и несигурност.

По всичко личеше, че наследство няма. Не се разстроих. По онова време вече нямах нужда от пари. Отец Даниъл обясни, че баща ми оставил състоянието си единствено на Джудит и Филип. Не съм бил споменат в завещанието. Впоследствие Джудит дала на отец Даниъл кутия със златни медали — отличията на баща ми за църковната му дейност — и го помолила да ми ги предаде. Отворих кутията и ги разгледах. Медали, гравирани с разпятия.

Отец Даниъл се опита да ми се извини от името на баща ми. Аз пренебрегнах извинението и приех малка чаша уиски, за да туширам неудобството на свещеника от цялата ситуация.

— Той споменавал ли е пред теб някога…? За майка ти? — явно самото споменаване на майка ми го притесняваше.

Мигом се стегнах и изправих рамене.

— За… майка ми? — дори самата дума усещах чужда в устата си.

Отец Даниъл се размърда в креслото си.

— Разбирам, така и предполагах. Не е лесно… — започна той отново. — Не се налага да го правим, ако… не искаш.

Помолих го да ме извини за минутка и излязох от кабинета, почувствал непреодолим порив да запаля цигара, а ръцете ми сами посегнаха към копчетата на ръкавелите. Закрачих напред-назад по коридора отвън, силно изкушен да обърна гръб на всичко и да си отида. Наистина ли имах нужда от това, трябваше ли на всяка цена да узная онова, което отецът имаше да ми каже? Трябваше, разбира се. Всяко момче, независимо на каква възраст е, има нужда от майка. Ако не мога да я имам, трябва поне да знам нещичко за нея. Така е редно. Дали имам нужда от подобна информация, беше съвсем отделен въпрос, който не стоеше на дневен ред. Исках да знам повече. Спрях се, преди да се върна в кабинета на отец Даниъл и се замислих дали, когато след малко отново изляза от него, няма да бъда вече друг човек? Помолих отец Даниъл да ми разкаже всичко.

— Съжалявам — отвърна той, — но мога да ти разкажа само онова, което казаха на мен по онова време. Не мога да докажа нищо, но имах приятели, които бяха там лично и те ми разказаха.

— Къде там? — в първия момент не разбрах какво има предвид.

— В Северна Родезия, днешна Замбия — отвърна отецът. — Имаше и официален доклад, но всичко се потули. През последния месец се опитах да го издиря, за да мога все пак да ти дам някакъв документ в подкрепа на думите ми, но е изчезнал. Архиви за случилото се няма.

Ето ги „фактите“, такива, каквито ми ги изложи отец Даниъл.

Като млад свещеник-мисионер, баща ми заедно с трима други отци бил изпратен по поречието на река Замбези със задачата да открие училища в селските райони на страната, както и да се е наричала тя през 50-те години. За година го разпределили в едно особено бедно и полузапустяло село на име Лакуму, където той се сближил с местно момиче, което се казвало Амадика.

О, не. Баща ми е бил свещеник-педофил? О, не. Какво общо има това с мен?

Отец Даниъл положи специални усилия да ме увери, че Амадика не била дете. Навярно била осемнайсет-деветнайсетгодишна или дори над двайсет. Връзката й с баща ми била изцяло платонична. Очевидно е била особено умна и прилежна ученичка, тъй като се знаело, че баща ми я награждавал за успехите й в училище и й позволявал да му готви и да чисти дома му.

Държал я е като робиня? Това ли е? Какво общо има това с мен?

Училището станало толкова популярно, че установили правило, според което можели да го посещават само малки деца. Майката на Амадика умолявала баща ми да позволи на момичето да продължи да учи, но той отказал. Не можел да нарушава правилата за никого.

Изглежда, че Амадика била изпратена от майка си да съблазни баща ми и така да договори с него правото си да посещава училището. Отец Даниъл каза, че местните нямали с какво друго да подкупят преподавателите, а майката на момичето се надявала, че по-доброто образование ще обезпечи бъдещето й. Всички знаели, че баща ми е особено благочестив и амбициозен свещеник, но явно в онзи момент се поддал на природния си нагон и спал с момичето. Непосредствено след това категорично я отхвърлил, забранил й да идва в училището и прекратил окончателно отношенията им.

Ама разбира се, че ще преспи с нея. Тя сама му се е предложила. А след това е изгарял от срам. Какво общо има всичко това с мен?

Бременността на Амадика предизвикала скандал, особено когато тя заявила, че бащата е отец Франсис Райън. Баща ми пламенно отричал, докато момичето не родило напълно бяло бебе — мен.

Не.

Невъзможно. Не.

В този момент от разказа онемях отначало от изненада, а след това — от шока. Поради казаното от баща ми, винаги съм смятал, че раждането ми е било резултат от негова афера с проститутка, и затова не съм изгарял от желание да разследвам въпроса в дълбочина, особено след като се убедих, че актът ми за раждане е очевидно фалшифициран, но това, което чух сега, беше твърде фантастично, за да е вярно. Ами че аз бях съвършено бял! Отец Даниъл също призна, че му е било доста трудно да осмисли историята, но се закле, че тя му е разказана от другите отци, които са били на същата мисия. Настоя, че Амадика не е била проститутка, а момиче, принудено от бедността, отчаянието и безперспективността на положението си да използва единствения ресурс, с който е разполагало, за да се опита да си извоюва по-добър живот. Това обяснение някак си ми импонираше, но просто не можех го приема.

— Нямате доказателство! — прошепнах. — Казахте, че архивите не са запазени!

— Не са запазени — призна отец Даниъл, — но аз изобщо не мога да си представя защо онези, които споделиха с мен историята, биха лъгали за нещо подобно. В момента аз съм единственият жив човек, който може да ти разкаже за случилото се.

Крачех из кабинета, опитвах се да осмисля чутото, но в него просто нямаше никаква логика.

— Може би сгреших, като ти разказах, но смятам, че трябва да го знаеш. Всичко беше потулено много старателно.

Не му повярвах изобщо и го заявих недвусмислено. Отец Даниъл се извини, задето ме е разстроил така, и аз ясно виждах как се измъчва от това, че ми е разказал такава чудата история.

— Можеш да продължиш живота си, както досега. Само аз и ти знаем това, което чу в тази стая.

— Какво се е случило после? С нея?

Продължих да се опитвам да уловя логиката в една нелогична история, а отец Даниъл продължи да разказва. Чия история беше това? Нима моята?

Амадика отхвърлила бебето от първия момент. Дотогава никой в селото не бил виждал бяло бебе. Тя се ужасила от него, приятелките и съседите й я изолирали напълно, защото смятали, че бледата болнава кожа на детето ще донесе проклятие за племето. Амадика оставила бебето на прага на колибата на баща ми и заедно с майка си напуснала селото. Никой не знаел къде отишла. Никой така и не узнал второто й име.

Баща ми получил нервна криза. Според другите отци той бил особено силно посветен на вярата и църквата. Отец Даниъл допусна, че за баща ми е било изключително трудно да приеме, че е престъпил клетвите си. Продължавал да настоява, че никога не е инициирал сексуален контакт с никого. Мащабните му амбиции за църковна кариера били унищожени. Бил принуден да се откаже от свещеническия сан и да се върне в Ирландия с нежелания си син. Въпреки това, заради силните му връзки с Двореца на архиепископа, го наели там като финансов съветник и го посъветвали да стои възможно най-далеч от мен, за да не провокира въпроси, които биха довели до скандал. Приели, че с порастването бебето — тоест аз — ще развие физически белези, които да издават расовите му корени: смятали, че или косата ми ще се накъдри, или че носът ми ще се сплеска, но аз съм ги опровергал, като съм запазил напълно бялата си външност. Повечето от хората, които знаели за съществуването ми, били уведомени, че съм осиротял племенник, но няколко години по-късно баща ми срещнал Джудит, оженил се за нея, а мен оставил в „Сейнт Финиънс“.

Ако отец Даниъл беше прав, ако всичко разказано беше истина, аз представлявах някаква извратена игра на природата. Очите ми бяха тъмни, а тенът ми — малко по-мургав от този на средностатистическия ирландец, но във всяко друго отношение си принадлежах на бялата европеидна раса. Избрах да не повярвам на разказаното.

Не го споделих с никого и когато отец Даниъл почина година по-късно, реших да оставя историята да умре с него. За мен тя вече беше без значение, бездруго не можех да направя нищо, за да променя миналото. Кой знае какво точно е ставало в Африка? Мое малко частно разследване впоследствие установи, че в съответния период баща ми се е намирал в северна Родезия, че селце Лакуму действително е съществувало, но по-нататък в търсенето на истината не бях готов да стигна. Пък и вече нямаше значение.

Истината е, че заслужавах по-добър баща. Срещнах един такъв във Франция, но уви, той беше чужд, а не мой.

17. Вероник

Не мога да си спомня как стана така, че през онази година наех на работа ирландски студенти. Знаех много малко за Ирландия, чувала бях за уискито им и малко за музиката им. Струва ми се, че цялата организация с наемането стана с помощта на приятел на една моя братовчедка. Помня, че бях скептична относно това как висшисти ще успеят да се приспособят към тежък физически труд, но не мога да отрека, че младежите истински се постараха и работата им спореше, макар и не всеки ден. По същото време се бяхме съгласили да приемем на работа и няколко южноафриканци, които имаха желание да изучат винопроизводството в района на Бордо. Ние трябваше да ги обучим и да им плащаме скромна месечна сума срещу техния труд. Естествено, нито един от белите работници не беше доволен, че трябва да работи рамо до рамо с черните момчета, но баща ми — все още герой за местната общност — даде пример. Без да му се налага изобщо да прибягва до думи, самото му присъствие деликатно ни напомняше зловещите последствия от расовата нетърпимост.

По-късно се срамувах, задето не проучих по-сериозно кой всъщност щеше да дойде от Африка в имението онова лято и как щеше да работи. Просто получих писмо от някакъв човек от Стеленбош, който ме питаше дали съм съгласна да изпрати при мен сина си, заедно със седмина работници, които да изучат лозаро-винарските техники на региона. Аз приех и се подготвих през следващите два месеца в имението да живеят още осем души. След това обаче пристигнаха седмина черни мъже, някои съвсем млади, и един бял на име Йоост, който единствен говореше френски. Оказа се, че Йоост ще наследи земя на Западния бряг и баща му се разпоредил тя да бъде засадена с лозя. Самият Йоост обаче нямаше никакво намерение да върши работата лично, така че беше довел седмина от работниците си, които да се обучат и след това да засадят и да се грижат за лозето в бъдещия му имот. Категорично отказа да допусне африканците да спят в общите спални помещения и ги настани в плевнята на една от къщите в селото. Също така не им плащаше надница, а държеше да им се плаща във вино, от което имахме огромни количества и го раздавахме щедро. Всичко това ми се изясни не в самото начало, а на един по-късен етап. Другите работници ми съобщиха как всъщност стоят нещата. Не се чувстваха удобно в подобна ситуация, а аз скоро видях със собствените си очи синините и драскотините по африканските работници, което ме убеди окончателно, че разказите за жестокостта на Йоост отговарят на истината и лично му наредих да напусне имението. Нищо повече не можех да направя за горките момчета, които бяха почти роби. Нямаха никакво образование, не говореха френски, а при нас нямаше достатъчно работа, че да ги наемем след края на лятото. Една вечер, когато Йоост хъркаше пиян в селото, с папа отидохме при африканците, занесохме им пари и храна и макар те до един да се ужасиха от постъпката ни, един от тях все пак събра кураж да ни благодари и ми стисна ръката. Другите останаха смаяни от дързостта му.

Към онзи момент технически аз надзиравах и отговарях за всичко, случващо се в имението, в къщата, в овощната градина, маслинената горичка и винарната. Разбира се, имах и огромната подкрепа на всичките ни приятели и съседи от селото, но практически бях наела двама от местните — Макс и Константин — за управители, които ръководеха отделните групи работници и всички познати, които работеха за нас и на които имахме доверие. Сега ми се струва забавно, като си спомня, че работата ни тогава напомняше тази в кибуците в Израел или на организираните по британски модел комуни; разликата беше, че настоявах вечер семейството да се храни отделно в къщата, а работниците — навън. Също така категорично бях заявила, че никой от работниците няма да преспива в къщата. Всичко друго се споделяше между всички ни. Активно насърчавах папа да ми отстъпи контрола върху всичко и в един момент той с облекчение ми предаде юздите и се оттегли щастливо в пенсия. Твърдо настоя обаче да поеме грижата за образованието на Жан-Люк. Синът ми трябваше да започне училище през есента и дядо му беше решен да му даде възможно най-добрия старт.

Най-силно удовлетворение ми носеше възможността да храня работниците, така че се бях самоназначила за шеф в кухнята — роля, навярно по-ниска от тази, която папа би желал за мен, но това беше работата, която желаех да върша и в която се справях отлично. След войната, когато останахме без прислуга, леля Сесил запретна ръкави и се научи да ни приготвя вкусна и питателна храна, а аз се научих от нея. Тя ми показа всички тънкости на добрата провинциална френска кухня и сега аз приготвях простички, но пълноценни блюда за нашите работници, а на съседите Макс и Константин разчитах да поддържат реда в лозето и в градините.

Оливър и Лора бяха първите ирландски работници, на които действително обърнах внимание. Бяха много красива двойка. Някой трябваше да ги увековечи на портрет. Оливър беше изумително красив за ирландец. Вместо бледия неравномерен тен на останалите, неговата кожа беше гладка и матова, а очите му — искрящи и с дълги, гъсти ресници. Приятелката му Лора също беше тъмнокоса и с чиста кожа, много дребничка и нежна. Много от местните момичета работеха на лозето, но аз за първи път се замислих дали това момиче не е твърде крехко, за да издържи на полската работа.

Оливър говореше добре френски и превеждаше на останалите, а папа скоро започна да се отнася към него като към говорител на цялата ирландска група. От времето, прекарано в затвора, дясната ръка на папа трепереше и му беше трудно да пише. Помоли Оливър да му помага с документацията. Оливър силно се заинтригува и от Жан-Люк и не след дълго между тримата се установи силна връзка, която с лекота преодоляваше бариерите на възрастта, езика и житейския опит. Папа помоли Оливър да му стане асистент, а аз, свикнала никога нищо да не му отказвам, се съгласих. Изумително бързо между тях се установиха изключително близки отношения. Сякаш папа и Жан-Люк най-сетне бяха намерили човека, когото отдавна бяха търсили. Тогава си помислих, че съм сгрешила, задето лиших сина си от баща, че папа би се радвал на друг мъж у дома, и по тази причина, макар да не одобрявах това внезапно приятелство, аз го търпях заради папа. Не знаех защо Оливър установи толкова близка връзка с баща ми. Предполагах, че си има баща, и ме гризеше лека ревност, задето трябва да деля с него своя.

Аз не бях единствената, която ревнуваше от тези нови отношения. Приятелката на Оливър побесня от неговото „повишение“ в асистент на папа. По настояване на папа и против моята воля, той започна да се храни с нас в къщата, но най-силната ревност на Лора беше насочена към факта, че младежът очевидно предпочиташе компанията на един старец и едно малко момченце пред нейната. Жан-Люк го обожаваше. Оливър се боричкаше с него и играеше онези силови игри, за които папа вече беше твърде възрастен. Когато най-сетне успявах да убедя Жан-Люк да си легне вечер, в разговора ни преди сън неизменно присъстваше името на Оливър. А аз си мислех за Пиер и за това какъв добър баща щеше да бъде, ако познаваше сина си.

Лора имаше брат на име Майкъл, който изникна изневиделица една сутрин на вратата на кухнята и предложи услугите си — искаше да помага с изпичането на хляба. Впоследствие се оказа, че това е било благоприятна случайност за всички с изключение на Ан-Мари, която толкова се стресна при вида на едър, бледен ирландец на вратата на кухнята, че се спъна, падна и си счупи ръката. Ан-Мари беше моето момиче за всичко в кухнята, ако приемем, че мога да нарека една 77-годишна жена „момиче“. Тя работеше за семейството ни от Първата световна война и още от миналото лято я бях помолила да ми помага в кухнята, така че с нея се разбирахме отлично. Тя ми разправяше истории за легендарната красота на майка ми и великодушието й. В резултат нито за миг не ме напускаше съзнанието, че трябва да бъда винаги достойна за добротата и величието и на двамата си родители. В онзи ден през 1973 година Ан-Мари за първи път се остави да бъде убедена да си вземе болничен, докато ръката й оздравее. Седемдесет и седем годишната кост обаче не заздравяваше лесно и аз си знаех, че ще се наложи да се справям без нея поне няколко месеца.

Майкъл, който изобщо не разбра, че е виновникът за този инцидент, се оказа набързо нает на работа, тъй като в дванайсет часа същия ден трябваше да се сервира обяд на трийсет човека, а клетата Ан-Мари трябваше да бъде откарана до болницата. За късмет Майкъл се оказа умен, а тъй като готвенето се усвоява чрез демонстрация и повторение, езиковата бариера между нас не се оказа пречка. Въпреки това бях смаяна от това колко малко знае той за храната, колко малко от продуктите изобщо разпознава. Може би беше вярна приказката, че в Ирландия ядат само картофи. Майкъл обаче се учеше бързо и — което беше по-важно — готвенето му доставяше удоволствие: той подхождаше с безкраен ентусиазъм към всеки аспект на процеса. Аз обаче все още не бях сигурна дали появата му в кухнята не е продиктувана от някакъв съвсем друг, негов си мотив; освен това на няколко пъти го хванах да ме гледа така, сякаш съм някакъв нов, непознат продукт, който не е сигурен дали трябва да обели, свари или направо да засади в градината.

Един ден той несръчно отмести косата от очите ми и мен внезапно ме осени мисълта, че момчето има склонност към фризьорската професия, така че му позволих известно време да си играе с косата ми. Какво клише, мислех си — фризьор-гей. Защото той очевидно беше гей.

Френският му беше все още доста слаб, но когато предпазливо го запитах за сексуалността му, той ме разбра мигом и избухна в сълзи. Осъзнах, че това всъщност е неговото разкриване пред света и че съм съборила язовирна стена, зад която досега са се трупали вина, потиснати емоции и объркана идентичност. Бях се досетила, че е влюбен в приятеля си Оливър, който ходеше със сестра му Лора. Catastrophe. Уверих го, че няма да кажа на никого и му уредих среща с Морис, нашия съсед, който беше открит гей и говореше английски. Надявах се той да посъветва момчето и се вбесих, когато разбрах, че го е завел в гей нощен клуб в Бордо. Реших, че е било прибързано, но коя бях аз, че да се меся в чужди работи? В края на краищата, ставаше дума за възрастни хора.

Така че в онзи момент бях опознала Майкъл и Оливър доста добре. Лора беше връзката между двамата и не след дълго започнах да усещам и нейното присъствие в живота си. Тя беше прекрасно момиче, може би донякъде разглезено, и ненавиждаше факта, че Оливър и Майкъл работеха в къщата и тя ги виждаше само вечер, докато през цялото останало време беше оставена с другите на лозето или в овощната градина, така че когато един ден припадна навън и я донесоха в безсъзнание в кухнята, веднага се изпълних с подозрение: реших, че се преструва, за да влезе и тя в къщата и да привлече внимание към себе си. Тя обаче беше пребледняла и действително й беше лошо. Права бях да имам подозрения, но не такива, каквито бях решила първоначално. Заведох я при лекаря в селото и с нейно съгласие той ми съобщи, че Лора е бременна. Отначало се ядосах. Това беше първата година, в която наемах работници от други страни и проблемите не спираха — отначало африканците, а сега и това. Носех отговорност за тези хора, а очевидно безразсъдното поведение на Лора ми показваше, че нещата са се изплъзнали от контрол. Има толкова начини да се избегне една бременност, при това нямам предвид въздържанието! Опитах се да бъда спокойна, когато разговарях с Лора. Тя плачеше и се боеше, че ще я помоля да напусне имението. Не знаех как да постъпя. Лора ме умоляваше да не казвам на Оливър, страхуваше се, че това ще се окаже краят на тяхната връзка, макар за мен да беше очевидно, че тази връзка отдавна е приключила. Оливър се беше влюбил в семейството ми. Не знаех какъв съвет да дам на Лора, затова изобщо се въздържах от съвети. Тя беше от строго католическо ирландско семейство. Въпреки че в имението ни имаше параклис, татко ме беше отгледал, без да ме възпита в никаква вяра и без да ми внуши задължителното чувства за вина, на което много католици с радост се отдаваха. Вариантите, открити пред една невярваща французойка, навярно бяха немислими за една ирландска тийнейджърка. Лора беше само на деветнайсет години, но трябваше да вземе решението си сама. Брат й Майкъл беше доста разтревожен. Тя го излъга, каза му, че е хванала някакъв стомашен вирус. Позволих й да остане в къщата няколко дни, но след това я изпратих обратно в овощната градина. Оставих я сама да направи своя избор. Няколко седмици по-късно вече нищо не ме интересуваше. Нито Лора, нито каквото и да било друго.

През войната папа поръчал 100 галона парафин за лампите в избите, така че да не се налага еврейските семейства, които се криеха там, да прекарват дните си в пълен мрак. Парафинът доставил през нощта негов приятел със солидни връзки в Париж. Знаех, че баща ми е продал бижутата на майка ми, за да го плати, тъй като по онова време златото било единствената конвертируема валута. Когато през 1944 година къщата била ограбена, германците най-напред помислили, че складираното е нафта и се опитали да го налеят в резервоарите на камионите, но в края на краищата се оказало, че след заминаването им единственото нещо, останало почти непокътнато след тях, са тенекиите с парафин, изнесени в пристройката към източното крило на сградата, плътно долепена до библиотеката. През 1973 година цялата къща отдавна беше електрифицирана. Беше ми минавало през ума да се отърва от парафина, но баща ми като човек, преживял две войни и съответно много по-чувствителен към въпросите на снабдяването от мен, настоя да го задържим за в случай на следваща война или просто на срив в електрическата система, в която все още нямаше пълно доверие. Онова лято беше особено горещо и сухо. На 9 септември 1973 година не беше валяло от осемдесет и четири дни, а температурите бяха много над средните за това време на годината.

Жан-Люк спеше или в моята стая, или при дядо си. Собствената му спалня рядко се използваше. И аз, и папа имахме по едно малко креватче, поставено перпендикулярно на нашите легла. Тогава това беше съвсем обичайно във френските домове. Ако някоя вечер папа разказваше на Жан-Люк особено интересна приказка, детето по никакъв начин не можеше да бъде убедено да дойде да си легне в моята стая. Папа оставаше с него, докато Жан-Люк се унесеше, а после ни се струваше жестоко да местим спящото дете, така че просто го оставяхме там, където е заспал.

Не знам как е започнал пожарът. Дали причината е била лулата на баща ми, някоя цигара, случайно въгленче от печката — навярно никога няма да разберем. Спомените ми от онази нощ са доста неясни. Събудих се от шум, подобен на силен вятър, който свистеше по коридорите, а после — от викове отвън. Отначало помислих, че сънувам. Дори когато станах от леглото, надникнах през прозореца и видях цялото източно крило на къщата в пламъци, всичко ми се стори толкова нереално и абсолютно неочаквано, че все още не разбирах колко страшна е ситуацията. Тръгнах по нощница през изпълнения с дим коридор, когато действително проумях пълния ужас на случващото се пред очите ми. Шокът ме разсъни напълно, но ме остави объркана и лишена от чувство за посока, така че хукнах по коридора към — както ми се струваше — източното крило, но димът и нажеженият въздух ме накараха да се върна. Започнах да викам обичните си баща и син, но в отговор чувах единствено съскането и пукота на пламъците и цепенето на рушащото се дърво. Изпаднах в истерия, втурнах се в пламъците, за да стигна до коридора на източното крило, но подът под краката ми беше жив огън и скоро долових миризмата на изгорялата си коса. Когато видях, че съм в горната част на горящото стълбище, разбрах, че не мога да продължа нататък. Не знам как съм си изгорила ръцете толкова лошо. В онзи момент не чувствах болка. Не знам и как съм стигнала от коридора на горния етаж до двора, но помня, че там попаднах в обятията на Майкъл, който не ме пускаше обратно, а аз го ритах и хапех, мъчех се да се отскубна и да спася единствените хора на света, които обичах.

Тогава не го знаех, но по-късно разбрах, че Жан-Люк и дядо му са починали в съня си от вдишания дим. Това ми донесе известно облекчение, защото месеци след пожара адът на въображението ми показваше как двамата изгарят, всеки пред очите на другия, опитват се да се спасят и крещят за помощ.

Хаосът на онази нощ се връща при мен откъслечно: изненадващата сила на собствените ми писъци, прегръдките на Майкъл и Константин, които ме държаха настрани от пламъците, мирисът на пожара и на собствената ми пот, ирландските момичета, които плачат, мъжете, които поемат контрола и се изживяват като важни, ангажирани хора на действието. Някак отделно от всичко си спомням бременната и изпаднала в истерия Лора, вкопчена в Оливър, който изглеждаше така, сякаш въобще не усещаше присъствието й.

През следващите дни бях на силни успокоителни. Нямам спомен от погребенията, но ми разказаха, че съм присъствала. Върнах се в къщата. Западната част от къщата не беше засегната. Имаше само минимални поражения от дима. Дебелите каменни стени между източното крило и коридора спрели пламъците и не позволили огънят да обхване и етажите на частта, в която спях аз. Непокътнати бяха кухнята, салона, моята спалня и други помещения. Стотици хора идваха и си отиваха, носеха храна, молеха се за мен, окуражаваха ме и ме благославяха, споделяха опита от своите загуби, но минаха седмици, преди наистина ясно да видя бъдещето си точно такова, каквото папа винаги се е опасявал, че ме очаква.

Някои от работниците напуснаха скоро след пожара, като се сбогуваха с извинителен тон. Очевидно беше, че не можем да им платим. Лозето беше изоставено, но ирландските студенти останаха още месец. Повечето от тях бяха дошли с желанието за нови преживявания, а не поради финансова необходимост. Майкъл беше чудесен и с готовност пое цялата работа в кухнята. Аз не се интересувах от нищо, а и ръцете ми още дълго щяха да оздравяват. Останалите положиха максимално усилие да разчистят останките от източното крило. След това обаче трябваше да се връщат в колежа, защото бездруго вече бяха пропуснали първите няколко седмици от зимния семестър. Оливър дълго беше в шок и не разговаряше с никого. Признавам, че презирах скръбта му, защото смятах, че той няма право на нея. Познаваше папа и Жан-Люк от два месеца, а за мен те бяха целият живот, така че горчив гняв ме изпълваше всеки път, когато го видех да седи на стъпалата на терасата, заровил лице в ръцете си, докато Лора се опитваше да го върне към живота така, както преди ние се опитвахме да съживим лозичките в изоставеното лозе.

Когато стана време ирландците да си заминават, Лора ме попита дали може да остане. Сподели с мен, че в момент на отчаяние признала на Оливър за бременността си с надеждата, че новината ще го стресне и ще го върне в реалността, но Оливър не искал и да чуе и й заявил, че никога няма да бъде баща отново. Отново? Как така „отново“? Лора ми обясни, че Оливър играел с Жан-Люк една игра, в която двамата се престрували, че са баща и син. Участие в играта вземал и баща ми. Не знам дали това е било истина, но навярно Оливър действително се е чувствал в известен смисъл като баща на Жан-Люк и син на папа. Глупава игра наистина, но ми помогна най-сетне да разбера болката и скръбта му. Тогава, без да кажа и дума на Оливър, аз му простих.

А на Лора казах, че може да остане. Не предполагах, че ще живее с мен още цяла година, нито че самата тя ще умре скоро след това. Толкова много смърт.

18. Майкъл

В месеците след завръщането й от Франция настроенията на Лора бяха непостоянни и непредвидими. Родителите ми много се тревожеха. Тя се върна в колежа през октомври 1974 година, но прекъсна отново още през ноември. След това, в първата седмица на декември, изчезна.

Един четвъртък сутринта мама ми се обади в ресторанта да ме пита дали знам къде е Лора. Предишната вечер си легнала около десет часа, но когато на следващата сутрин мама я повикала, не получила отговор. Никой не бил спал в леглото на Лора, но и никой не я бил чул да напуска къщата през нощта. Обадихме се на всички приятели и съседи, но никой не я беше нито виждал, нито чувал. Когато в петък сутринта сестра ми все още не се беше появила, мама не беше на себе си от тревога. Последно двете разговаряли в сряда сутринта и Лора й се сторила спокойна. Толкова спокойна, че мама решила, че някаква повратна точка е премината и тревогите на Лора са започнали да се уталожват. Уговаряли се през уикенда да отидат да купят едни ботуши. Мама ги мернала в магазина и решила, че на Лора много ще й отиват. Уговорили се да отидат да ги вземат в събота. Лора казала, че няма търпение да се върне в колежа и към нормалния живот, признала, че годината, прекарана във Франция, била сериозно изпитание и добавила, че трябвало да се върне с мен у дома още през 1973-та. Мама я уверила, че Лора има пълното разбиране и подкрепа на всички ни и че когато веднъж се върне към нормалния си ритъм на живот, нещата бързо ще си дойдат на мястото. Карахме мама да ни преразказва този разговор отново и отново, да повтаря и най-дребните подробности, но така и не можахме да открием в него никакви зловещи или притеснителни знаци. Само дето по-късно намерихме ботушите, които мама харесала, на дъното на Лориния гардероб — чисто нови, но не с размера на Лора. Бяха с размера на мама, а от магазина ни потвърдиха, че Лора ги купила още в сряда следобед.

В петък сутринта започнахме да звъним по болниците. Не спирах да се питам колко ли често се случва изчезналият човек да се окаже в някоя болница, неидентифициран и с пълна амнезия? Явно не достатъчно често, особено за близките, които трескаво търсят изгубените. В петък следобед у дома дойде полицията, за да снеме показания. Искаха да пуснат и снимката на Лора по вестниците. Най-красивата нейна снимка, която имах, бях направил във Франция с апарата ми „Агфа Инстаматик“. На нея всички бяхме пияни. Лора беше облегнала глава на рамото на Оливър. Той беше гол до кръста. Очите на сестра ми бяха затворени, а част от лицето й се скриваше от няколкото вдигнати напред чаши с вино. На тази снимка обаче Лора се усмихваше. Усмихваше се така, сякаш знаеше тайна, която не беше известна на никого другиго в целия свят. Съгласихме се, че снимката не е подходяща за публикуване, така че татко намери друга, правена миналата Коледа, на която сестра ми изглеждаше красива и сериозна едновременно. Родителите ми бяха ужасени от предстоящата публичност, която щеше да ни сполети. Ние изнасяхме семейните си проблеми навън от дома, а за мама и татко нервната криза на Лора беше като мръсно бельо, непредназначено за чужди очи.

Слънцето продължаваше да изгрява и залязва, стенният часовник в коридора тиктакаше и отмерваше като метроном мъчителните часове, колите минаваха отвън по улицата, деца се разхождаха по тротоара пред портата на двора и до нас долиташе смехът им, но в средата на нашия общ семеен живот беше зейнала дупка — една огромна въпросителна без отговор. Снимката трябваше да излезе във вестниците в понеделник, тогава трябваше да се излъчи и репортаж за изчезването по телевизията, но още в неделя следобед полицаите се обадиха и повикаха татко в управлението. Веднага разбрахме, че по случая има някакво развитие, но татко не позволи мама да го придружи. С нея останахме да го чакаме, обсъждахме какво ли може да се е случило, и двамата изтръпнали от ужас, неспособни да изкажем на глас онова, което вече знаехме, но се бояхме, че изречем ли го, то ще се превърне в истина.

Татко се върна сравнително бързо, придружен от брата на мама, чичо Дан, и от една млада полицайка. Не знам защо и тя трябваше да идва. Може би такъв беше протоколът в случаи като нашия. Може би държаха да се уверят, че татко се е прибрал безпроблемно.

Същата сутрин тялото на Лора било изхвърлено на плажа Трагумна в западен Корк. Човек, извел кучето си на разходка (защо свидетелите винаги са хора, извели кучетата си на разходка?) предната вечер видял някого високо на скалите и се обадил на полицията. Лора бе влязла в морето облечена. Ние се възпротивихме: не можеше да е тя! Защо би отишла там? Дълбоко в себе си обаче знаехме, че Лора би отишла точно на онзи бряг. Това беше плажът, на който играехме като деца, когато ходехме на гости на баба в Скибърийн. Недалеч от тялото полицаите намерили и дамската й чанта. Бележка нямало, но намереното вътре било достатъчно, за да я идентифицират. Същата вечер всички заминахме за Корк, за официалното разпознаване на тялото. Татко и чичо Дан се опитаха да ни убедят с мама, че няма нужда ние двамата да виждаме Лора. Аз се съгласих, да ми прости Господ, но мама настоя, така че двамата с татко влязоха през летящата врата, а аз останах с чичо Дан да чакам отвън. Чувах стъпките им да отекват по плочките в коридора, а после остана единствено жуженето на хладилните инсталации на моргата, дъхът ми и дъхът на чичо Дан. За пореден път времето доказа, че не помага, когато си изправен очи в очи с истинска трагедия: с чичо Дан чакахме — минути ли, часове ли — за да чуем новината, която отдавна не беше новина. В един момент чичо Дан предложи да се помолим. Не разбрах с какво щеше да ни помогне това.

Смятам, че в крайна сметка родителите ми починаха от скръб, макар че смъртта им дойде няколко години след смъртта на Лора. Свързахме се с мадам Вероник, но тя не можа да хвърли светлина върху евентуалните причини за самоубийството на сестра ми. Мадам повтаряше, че Лора работила отлично при нея и че не е забелязала нищо странно в поведението й. Каза още, че трябва да се гордеем, че Лора била такава интелигентна и способна млада дама. Това ни донесе известна утеха.

Връщахме се отново и отново към това, което ни беше известно от живота на Лора през последните й години. Преди да заминем за Франция, тя беше умно, енергично, весело момиче с блестящо бъдеще. Първите сигнали на промяната се появиха през лятото на 1973 година. В интерес на истината, мнението на мадам за Лора ме изненада. Изненада ме, но донякъде ме и успокои.

Погребението беше опустошително преживяване. Оливър ни изпрати съболезнованията си с красиво надписана картичка, но не присъства лично. Изпитах към него слаб гняв, който се примеси към гнева и скръбта, които бездруго ме владееха. Поведението му беше непочтително към родителите ми, към мен и към паметта на Лора. Какво можеше да е толкова важно, че да му попречи да дойде на погребението й?

С помощта на полицията успяхме да спрем разпространяването на снимката, която се появи само в един вестник. Погребението беше в тесен кръг и картичките със съболезнования пристигаха по-късно, бавно, в течение на много месеци. По онова време за самоубийството не се говореше, хората не знаеха как точно да съчувстват на близките на самоубиеца, така че ние се справяхме с мъката сами, най-вече за да не притесняваме излишно приятелите си. Не смятам, че отношението към самоубийството се е променило кой знае колко оттогава. Ако човек умре от рак, ходът на болестта е достъпно обяснен, етапите на влошаване са вписани в съответната документация, но при самоубийството смъртта не се обсъжда публично и човек няма с кого да сподели скръбта си. Случаят се превръща в малката мръсна тайна на опечаленото семейство.

Знаех, че промените в поведението на Лора бяха настъпили още преди да напусна Франция, и скоро се замислих дали пък Оливър не е човекът, който държи ключа към тайната на нейната депресия. В края на краищата, той я познаваше най-интимно. Обмислих дори варианта да е била бременна, когато я оставихме във Франция, но от друга страна и аз познавах Лора и не можех да си представя да направи аборт или да даде бебето за осиновяване, независимо от позора, който щеше да си навлече по този начин в онези години. Единствената ми друга хипотеза беше все пак да е забременяла, а след това да е пометнала. Подхвърлих идеята на Оливър и тя го потресе. Дори не му беше хрумвала. Тогава съжалих за предположението си, защото Оливър сигурно се е почувствал така, сякаш го обвинявам за смъртта на сестра си.

Години по-късно Оливър нарече една от най-храбрите героини в своите книжки с името на Лора. Стана ми приятно. Бездруго единственият ни контакт междувременно беше в началото на осемдесетте, когато ми звънна да помоли деликатно „L’Etoile“ да бъде домакин на сватбеното му тържество.

По онова време Дърмът вече се беше присъединил към мен и беше управител на ресторанта, а аз — главен готвач. Въпреки конфузната ни първа среща, впоследствие се оказа, че Дърмът страшно го бива с хората: помнеше имена, рождени дати, любими питиета. Освен това беше отличен организатор и съумя да отмъкне най-добрите келнери в Дъблин от предишните им работодатели. Клиентите се връщаха в ресторанта ни колкото заради храната, толкова и заради отличното обслужване и вниманието, което получаваха от Дърмът и екипа му.

Ресторантът се помещаваше в стара двуетажна сграда, а аз живеех удобно в апартамента отгоре. Специализирах — naturellement — във френска провинциална кухня, която един особено противен критик определи презрително като „селска храна“, но менюто ни всъщност беше доста изтънчено за Дъблин в онези години. Сервирахме алкохол и приемахме резервации за късни часове, така че скоро станахме популярни сред театралната общност на града. От една страна това беше хубаво — тези клиенти пиеха много и придаваха известен блясък на заведението, но пък от друга страна често не можеха да си платят сметката или пък оставаха до затваряне и след това се налагаше да ги настаняваме някъде, за да си отспят до сутринта. Знаех толкова пикантни истории от кулисите на дъблинските театри, че можех да оставя без работа всеки светски хроникьор, но ние в ресторанта се гордеем с дискретността си, а Дърмът толкова държи на нея, че понякога вбесява и мен — категорично отказва да ми съобщи кой с кого спи.

Зарадвах се да чуя Оливър след толкова време и с радост организирах сватбеното му тържество. Освен това исках да му покажа, че и аз съм успял, имам стабилна връзка с прекрасен партньор и не съм някаква противна шега на природата.

Изборът му на съпруга ме изненада. Алис. Да, беше хубавичка, но всички знаехме с какви красавици излиза Оливър, а тя твърдо не покриваше дори елементарните му критерии. Алис не беше Лора. Бедната Алис. Каквото и да й се е случвало по-късно, в онзи ден тя беше щастлива. Никой от семейството на Оливър не присъстваше на тържеството. Отдавна подозирах, че намеците, които той подхвърляше за богатите си родители, са чиста измислица. Бях решил, че вероятно е сирак, и отсъствието на каквито и да било негови роднини на сватбата му потвърди подозренията ми.

Не бях виждал лично Оливър с години, само няколко пъти го бях мяркал по време на интервютата, които даваше за телевизиите. Отдавна не беше идвал и в ресторанта. Когато постигна първите си успехи като писател, много се радвах за него. Макар да нямах деца, прочетох една-две от книжките му и макар да бях наясно, че са писани за съвсем различна аудитория, веднага усетих, че у тях има нещо специално. Адаптираха ги за кино, във филмите участваха холивудски звезди, така че съм гледал историите на Оливър, дори и да не съм ги чел всичките. Името му се въртеше редовно по медиите и аз не можех да помисля за него, без да си спомня най-напред — със силно смущение — как сам обявих открито своята сексуалност, а след това — с дълбока скръб — за красивата си сестра Лора.

Сега, когато истината за характера на Оливър се разкри, започнах отново да обмислям възможността той по някакъв начин да е предизвикал нервния срив у Лора. Тя загина година след престоя ни във Франция, но не мога да се отърва от все по-засилващата се увереност, че нещо ужасно се е случило между нея и Оливър през онова лято, нещо толкова ужасно, че впоследствие да я накара да влезе в морето с пълни с камъни джобове.

19. Вероник

Майкъл направи всичко възможно да убеди Лора да напусне замъка Д’Егс с него, но тя отказа. Беше решена да остане в Клошан, за да роди тайно бебето. Използва трагичната ситуация, като твърдеше, че може да прекъсне следването си за една година, за да ми помогне, повтаряше, че не може просто да ме зареже — мен, съсипаната от скръб жена, останала без сина и баща си. Брат й доста се изненада от тази нейна внезапна предана привързаност към мен. Дойде да ме пита дали действително Лора ще ми бъде от помощ, ако остане.

Не му казах истината за бедата, в която беше изпаднала сестра му. Пък и наистина се нуждаех от помощ. Ръцете ми още бяха превързани и макар съседите ми да бяха щедри и великодушни хора, в края на краищата пак си оставах сам-сама. Майкъл настоя да не плащам нито на него, нито на приятелите му за свършената работа. Много благородно от негова страна. Тези момчета и момичета наистина бяха много sympathique. А те двамата с Лора бяха дори много добри хора.

Наблюдавах сбогуването на Оливър с Лора от прозореца на спалнята си. Боях се, че тя ще направи някаква жалка сцена и ще изгуби достойнството си, но момичето само хвана приятеля си за ръката и със сериозен израз му прошепна нещо на ухото. После крадешком притисна ръката му до корема си, но той рязко я отдръпна и по време на целия им разговор не я погледна дори веднъж в очите. Държеше се на разстояние от нея, като непрекъснато подръпваше маншетите на ръкавите си. Тогава си помислих колко студен е всъщност Оливър, колко безчувствен и безотговорен, и се зачудих как са могли баща ми и синът ми да го обикнат толкова. После той последва останалите студенти в камиона, който щеше да ги откара до града, Лора заплака, а Майкъл, който не знаеше за бебето, сигурно си е помислил, че е станал свидетел на окончателния край на връзката между сестра му и Оливър. Прегърна я набързо и й подаде носната си кърпичка. Виждах как пак се опитва да я накара да размисли и да си тръгне с тях, но тя само клатеше отрицателно глава. Двамата отново се прегърнаха, Майкъл се качи на камиона и всички заминаха. Лора им махаше, докато не ги изгуби от поглед, после остана загледана към онова място на хоризонта, където се беше скрил камионът. След това сведе очи надолу и прошепна нещо нечуто на бебето в корема си. Дори в огромната си скръб усетих как ми домъчнява за момичето.

Тогава опознах Лора. Край нея вече нямаше хора, които да говорят английски, така че френският й бързо се подобри. Тя беше смела и решителна млада жена. Когато другите заминаха, тя вече беше навлязла в третия месец от бременността си; едва-едва започваше да й личи, но тя вече беше планирала всичко и цялостно се беше поуспокоила. Бебето щеше да се роди следващия март и тя смяташе да го даде за осиновяване в манастира „Светото сърце“ в Бордо, а след това да се прибере у дома и да се върне към нормалния си начин на живот. Беше завършила гимназия под ръководството на монахините от „Светото сърце“ в Ирландия и им вярваше, сигурна беше, че ще бъдат добри с детето й. Силно се съмнявах, че има представа какви чувства изпълват младата майка при вида на новороденото, но, както вече казах, по онова време влагах всичките си сили в това да слагам единия си крак пред другия и да продължавам напред, така че не можех да мисля за никого другиго.

Лора наистина ми беше от огромна помощ, макар че ми отне доста време да го осъзная. Отначало ме дразнеше, защото настояваше да се моли за мен и заедно с мен, палеше свещи и се кръстеше всеки път, когато минеше край останките от изгорялото източно крило. Сякаш който и да било бог би допуснал невинно дете и герой от войната да изгорят в пламъците! Постепенно обаче започвах да разбирам, че в Лорините ритуали има някаква утеха, която държеше мрака на отчаянието настрани. Вярата на Лора подпомагаше увереността й, че всичко има висша цел, че за всичко има причина, която — макар и често да не се разкрива пред нас — служи на доброто на човечеството. До ден днешен не мога да твърдя, че подкрепям подобна теория.

През ноември, след като и последните сезонни работници напуснаха, Лора поиска разрешение да се премести в къщата, защото външните спални помещения не бяха подходящи за зимата. Правилото ми, че в къщата може да живее само семейството, ми се стори безсмислено, тъй като семейство вече нямаше. През зимните месеци с Лора лека-полека станахме приятелки, споделяхме, а тя всячески се грижеше за мен, хранеше ме, бдеше над мен. Шокира се, когато й разказах историята с бащата на Жан-Люк, но изпадна едва ли не в ужас, когато й съобщих, че баща ми е подкрепял моя план и дори го е насърчавал. Дотогава беше приемала, че съм вдовица и настоя, че самотна майка с дете без брак никога няма да бъде приета в Ирландия, че в нейната страна това е срамно. Във Франция също е срамно, обясних й аз, само дето аз имах изключителен баща. Лора подчерта, че още не е късно за мен да се влюбя, да се омъжа и да имам други деца. Тогава бях на трийсет и девет години — два пъти по-голяма от нея, но вече бях сигурна, че не желая любов. Не си струваше риска да я изгубя. Лора кимаше мъдро, но не посмя да сравни моята загуба със загубата на Оливър, макар да знаех, че това се върти в ума й. Само месец след заминаването на брат й и приятелите й, тя вече не говореше за Оливър. Той не отговаряше на писмата й, не приемаше телефонните й обаждания. Тя разбра, че не е възможно да накараш някого да те обича насила, и с това съзнание продължи живота си и грижата си за втория, малък живот, който растеше в нея.

Смятам, че към края на бременността Лора вече беше започнала да обмисля варианта да задържи бебето и да се върне с него у дома, рискувайки да се изправи срещу укорите на семейството си. Използваше ме за пример за това, че е възможно жена в сходно положение да води съвършено нормален живот. Беше сигурна, че отначало родителите й ще са ужасени, но в края на краищата няма да я изгонят. Семейството й имаше достатъчно средства, за да я издържа, а дори и да откажели, имала някаква леля, която живеела в отдалечена провинция, където Лора можела да се премести и също да продължи живота си като „вдовица“. Аз насърчавах тези й разсъждения, защото смятах, че майка и дете не бива да се разделят при каквито и да било обстоятелства, окуражавах я и да пише на семейството си, за да им каже истината предварително. Тя настояваше да изчака, докато бебето се роди. Тогава щеше да вземе окончателното решение дали да го вземе у дома.

Бях много разочарована, когато разбрах, че Лора е лъгала и мен, и Оливър. Разбирах защо е лъгала него, естествено, но нямаше никаква причина да не каже истината на мен. Дори когато живото доказателство за истината ни гледаше буквално в очите, Лора продължаваше да настоява на лъжата си и аз смятам, че именно фанатичното поддържане на тази лъжа беше онова, което в края на краищата помъти разума й. Сега, когато истината за зачатието на бебето се изясни, отказът на Оливър да срещне погледа на Лора при раздялата им, цялостното му дистанциране от нея вече започваха да придобиват някакъв смисъл.

Раждането започна през втората седмица на март: донякъде рано, но безопасно близо до термина. Ан-Мари вече се беше върнала. Не повикахме лекар. Нямаше нужда. Ан-Мари, освен че работеше за семейството ми, беше и отлична акушерка. Нямаше официална квалификация, но беше изродила мен, Жан-Люк, както и половината хора в селото. Започнеше ли раждане, винаги викаха най-напред нея. Тя набързо прегледа Лора и каза, че раждането няма да продължи повече от четири часа, както и че — предвид възрастта и здравето на Лора — ще бъде леко. Останах да крача из коридора, докато Ан-Мари и Лора се бореха в спалнята, и най-сетне чух вик, шокирания вик на Ан-Мари, а миг по-късно и плача на бебето. Влязох в стаята, когато тя тъкмо подаваше увитото вързопче на зачервената Лора, и трябваше сама да сподавя изненаданото си възклицание, когато зърнах бебето. Ан-Мари сви рамене, вдигна ръце във въздуха и напусна стаята. Бебето несъмнено беше мулатче, от смесена раса. Красиво момиченце с ясните сини очи от Лора, но и със ситни тъмни къдрички, а чертите на лицето й бяха тези на бебетата от африканския континент. Явно Лора беше изневерила на Оливър с едно от южноафриканските момчета. Бях шокирана. Детето беше наистина една огромна изненада.

Реакцията на Лора към раждането беше изумителна. Отначало тя с нищо не показа, че е забелязала цвета на кожата на бебето, просто го притисна силно към себе си, сякаш от това зависеше животът и на двете.

Отново не знаех какво да й кажа. Тя е чернокожа, казах най-сетне, но Лора сякаш не разбра какво й говоря. След това се вгледа в лицето на бебето и рязко приседна, отдръпна детето от очите си и отново се взря. После ми каза, че греша. Отвърнах, че навярно сама е знаела, че нещо такова е възможно да се случи. Кротко я попитах кой е бащата. „Оливър“, настояваше тя отново и отново, докато не си дадох сметка, че сама е убедила себе си, че това е истината.

След онзи момент отношенията ни се промениха. Признавам, че се стараех да стоя настрани от бебето. Болката от загубата на детето ми беше все още прясна и се боях да се сближавам и привързвам. Лора сигурно разбра, че не й вярвам, но макар за мен да беше безразлично дали е спала с черен или със зелен мъж, тя продължаваше да държи на своето. Предположи, че цветът на малката ще изсветлее до няколко дни… седмица… две седмици… и истинската й европеидна природа ще се разкрие окончателно. Наистина ли смяташе, че може да ме заблуди? Или че чертите на лицето на бебето ще се променят? Както и предполагах, тя силно се привърза към него и го кръсти Нора — на майка си, всеки ден разиграваше етюда за това как чака кожата му да избелее, отправяйки непрекъснато молитви към Всевишния това да стане по-бързо. Реших да не засягам повече въпроса за расата на детето, но започнах да се опасявам, че Лора губи разсъдъка си. Тревожех се за нея.

След няколко седмици предпазливо предложих, че навярно е време Лора да се свърже или със семейството си, или с манастира в Бордо. Сега тя беше двойно по-тревожна, отколкото докато беше бременна. Да се върне в Ирландия с родено без брак бебе беше храбра постъпка, но да занесе у дома чернокожо бебе би предизвикало колосален скандал. Още през 1974 година Франция беше в голяма степен мултикултурна държава заради колониите си. Да, при нас представителите на различните раси живееха преимуществено из големите градове, но доколкото разбирах, в Ирландия присъствието на африкански или азиатски емигранти беше практически нулево. Допусках, че дете от смесена раса ще бъде напълно изолирано в ирландското общество. За пореден път Лора настоя, че Нора не е от смесена раса, и аз уморено се отказах да споря.

Минаха още два месеца, а Лора не можеше да вземе решение. Сякаш наистина чакаше бебето да избелее! В края на краищата я помолих да си върви. Може би беше безсърдечно от моя страна, но аз си имах собствена скръб и собствени проблеми, а и — честно казано — присъствието на това красиво дете в дома ми ме изнервяше. Горчиво завиждах на Лора. Дадох й адреса на манастира „Светото сърце“ в Бордо и намерих социална работничка, която да поеме случая. Лора се отчая окончателно и дори предложи да осиновя дъщеря й, така че тя да може да идва да я посещава всяко лято. Категорично заявих, че това е изключено. Вбесих се от подобна безчувственост и приятелството ни охладня значително.

Въпреки всичко се натъжих, когато двете с бебето си тръгнаха, а Лора си поплака, когато ги закарах с Нора до гарата. Там целунах и едната, и другата и им пожелах всичко хубаво, макар дори и в онзи момент да не бях напълно сигурна как ще реши да постъпи Лора с бебето. Помолих я да ме държи в течение къде се е установила, както и обещах да не разкривам обстоятелствата около раждането на Нора на никого. Това беше последният път, когато видях Лора. Следващите новини, които получих за нея, пристигнаха малко преди Коледа същата година с печалното писмо на Майкъл.

Лора беше мъртва, очевидно ставаше дума за самоубийство. От писмото личеше, че семейството й не подозира за бебето. Майкъл търсеше отговори, питаше дали Лора се е държала странно при мен, дали знам за някаква травма или нещастие, което да й се е случило междувременно, и изобщо дали съм наясно какви биха могли да бъдат причините тя да посегне на живота си. Сред множеството си измъчени теории той споделяше, че смята за възможно Лора да е била бременна и да е пометнала.

Обмислих отговора си много внимателно, смятах, че семейството вероятно има право да знае истината, но каква полза от това? От приятелка в Бордо бях научила, че бебето е дадено за осиновяване, но през следващите месеци Лора не е поддържала връзка с манастира. Дори семейството й да разбереше за детето, дори да пожелаеха да си го вземат, вече беше твърде късно. В писмото си разкрих частица от истината, премълчавайки най-важното: шокирана съм от ужасната новина; не знам нищо за никакъв аборт; Лора беше прекрасен човек, който ще липсва силно на всички ни в замъка Д’Егс; помощта, която ми оказа в процеса на преодоляване на личната ми болка е безценна. Заявих им, че могат да се гордеят с такава смела и красива дъщеря. Поднесох съболезнования на семейството и изпратих поздрави на Оливър.

В нощта, преди да пусна писмото, баща ми ми се яви насън. В съня и двамата знаехме, че той е мъртъв, но цялостната атмосфера беше спокойна и естествена, двамата си бъбрехме, както преди. Той ми каза да започна на чисто и да не допускам миналото да съсипе бъдещето ми. Че трябва да започна отново да живея и да не позволявам на трагедиите от последните петнайсет месеца да осуетят шанса ми отново да бъда щастлива. Насън папа докосна отново бузата ми така, както правеше, когато бях малка, и ме целуна два пъти по главата: една целувка от него и една от Жан-Люк.

Да се опитам да реставрирам къщата или да я продам и да замина? Сякаш за мен нямаше вариант да започна отначало сама. След пожара не бяха полагани грижи нито за лозето, нито за овощната градина, нито за маслиновата горичка, но нямах нито сили, нито желание за това. Не можех да разчитам безкрайно и на парите и великодушието на съседите. Да, те чувстваха, че имат дълг към баща ми, но това поколение вече старееше, а младите не ни дължаха нищо, макар да бях сигурна, че ако помоля за помощ, няма да ми откажат.

В края на краищата реших да продам имота и да се преместя в града при една своя братовчедка. Така щях да живея на около четирийсет километра от Клошан. На следващия ден обаче, след като агентът окачи табелата „Продава се“, при мен дойде гост.

Не бях виждала Пиер от седмицата, в която беше заченат Жан-Люк. Бях положила максимално усилие да го забравя. До този ден той беше удържал на думата си и беше стоял настрани от Клошан, особено след като някои новини бяха стигнали до Лимож: чичо му му беше съобщил, че около девет месеца след последното му посещение тук беше възникнал мини скандал. Чичо му не пропуснал да го предупреди да не се мярка в Клошан и да не позори семейството. Сега всички знаеха, че съм отгледала момчето сама с помощта на баща си, а при пожара миналата година и двамата са загинали, а аз съм останала сама. Пиер и чичо му се досетили кой е бащата на Жан-Люк и Пиер горчиво съжалил, че не е бил част от живота на сина си. Поискал развод от съпругата си, за която бил сигурен, че му изневерява с някакъв местен магистрат, а тя в отговор го напуснала, като отвела и двете им дъщерички със себе си. Пиер никога не престанал да мисли за мен, няколко пъти през годините ми писал, а после късал писмата. Разказа ми, че все още ме обичал с цялото си сърце, защото аз съм била първата му любов.

Бях искрено смаяна от това как една дълго лелеяна мечта може да се превърне в реалност и този мил и добър мъж действително предложи да се грижи за мен и да ме обича. Не можах да устоя на предложението му, защото копнеех точно за любов и грижа, а да ги получа тъкмо от мъжа, за който не смеех и да помисля цели седем години, беше наистина една сбъдната мечта. Пиер беше потресен и объркан, когато му признах, че съм го избрала за баща, и проля горчиви сълзи, че така и не е имал възможност да се запознае със сина си. Не можех да сторя друго, освен да го помоля за прошка за измамата си. Постепенно, като разказвах случки и спомени от краткия живот на сина ни, душата ми започна да се изцелява, а Пиер — да придобива представа за това какъв беше Жан-Люк. Уверих го, че детето е било красиво, точно като татко си.

Тъй като вече нямах нито какво да доказвам, нито какво да губя, допуснах Пиер в живота си, тъй като с него можех да споделя скръбта си, а можех и да отвърна на любовта му. Времето минаваше, с него остарявахме заедно и се сближихме до такава степен, че днес той е целият ми живот. Не бяхме благословени с второ дете — за мен вече беше твърде късно — но аз съм в прекрасни отношения с двете дъщери на Пиер, които идват в имението всяко лято, водят своите деца и помагат в кулинарната академия.

С Пиер се оженихме бързо. Решихме, че достатъчно време сме прекарали разделени. Реших да не продавам къщата. Пиер беше усвоил отлично месарския занаят от чичо си и в момента притежаваше процъфтяваща месопреработвателна фабрика в Лимож, която постепенно успя да премести в Клошан, така че вдъхна живот на малката ни общност и отвори много нови работни места, които имението Д’Егс вече не можеше да осигурява на местните хора. Продадохме лозето, овощната градина и маслиновата горичка, като си запазихме само десет акра от земята, за които извадихме изрично разрешение, че е земеделска и не подлежи на застрояване.

Започнахме да възстановяваме източното крило, но мен работата там не ме влечеше. Онази част от дома ми беше изпълнена с призраци и тежки спомени. Чудех се дали изобщо е разумно да изграждаме наново тази част от къщата. Кой щеше да спи в спалните, кой щеше да чете в библиотеката? Тя беше опустошена веднъж от нацистите, втори път — от пожара и сега аз просто не изпитвах и капка ентусиазъм от поредното й възраждане. Руините бяха окончателно разчистени, а стълбището — възстановено. Тогава аз реших да затворим източното крило веднъж завинаги. Въпросът не опираше до пари, макар действително да не можехме да си позволим разточителство. Пиер ме подкрепи в решението ми, увери ме, че с него сме екип и че когато настъпи подходящият момент, ще знаем как да постъпим.

След първоначалната ни размяна на писма след смъртта на Лора, двамата с ирландеца Майкъл продължихме да си пишем от дъжд на вятър. Той ми съобщи, че е отворил ресторант, което ме изненада: не че не го биваше в готвенето, просто ми се беше сторило, че по-скоро ще се увлече по фризьорството. Майкъл смяташе за моя заслуга това, че съм го запознала с много нови вкусове и кулинарни експерименти, и настояваше, че никога не би се заинтригувал толкова силно от храната и приготвянето й, ако не бил попаднал на такава блестяща учителка. Понякога ми пишеше от различни екзотични дестинации, описваше нови продукти или рецепти, които е открил, и предлагаше промени и подобрения към тях. Канеше мен и съпруга ми да му погостуваме в Дъблин и да посетим ресторанта, но ние така и не го направихме. Истината е, че при среща неизбежно трябваше да говорим за Лора, а аз се боях, че няма да успея да поддържам успешно лъжата, че тя е напуснала дома Д’Егс щастлива и здрава. Малко по малко направих така, че кореспонденцията ни с Майкъл да прекъсне окончателно. Струваше ми се, че няма голям смисъл да я поддържаме.

Майкъл обаче се превърна във вдъхновение за моя собствен проект. Разбирах от храна: от производството й, приготвянето, готвенето и сервирането й, а и Майкъл беше доказателство, че мога да обуча добре друг човек. В главата ми започна да се оформя идея, помолих Пиер за съвет, а той се зарази от моя ентусиазъм и двамата заедно се консултирахме с архитекти и начертахме бизнес план.

Вместо да възстановяваме източното крило, щяхме да изградим сграда със собствено предназначение: кулинарна академия с хотелска част над нея. Бяхме категорични, че новата постройка трябва да отговаря на духа на цялата къща и че трябва при строежа да се използват оригиналните запазени стени от източното крило, за да не се разваля общата естетика. Планът беше повече от разумен. Вече беше ясно, че с малко помощ мога без проблем ежедневно да изхранвам група от трийсет души. Колко по-лесно би било, ако тези трийсет си готвят храната сами? В интерес на истината, скоро разбрахме, че не можем да приемаме групи, по-големи от петнайсет души — това беше максимумът, за да можем да ги настаним и обучаваме адекватно. Структурно интериорът на новата сграда щеше да бъде коренно различен от оригиналния вид на източното крило, а и, разбира се, тя щеше да е напълно обезопасена срещу пожари.

Отворихме академията през 1978 година и постепенно изградихме бизнеса си. Да, все още наблюдавам лично всеки аспект от работата, но за нас постоянно работи екип от минимум седем души — в зависимост от заетостта — за да мога от време на време да си почивам. Вече се радваме на международна репутация на институт, предлагащ отлично качество, имаме няколко награди, а гостите ни са от цял свят. Вследствие дори възобнових връзката си с Майкъл като начин да популяризирам академията и в Ирландия, и той ми изпрати много нови курсисти. С Пиер пътуваме много и изучаваме няколко нови езика. Преди петнайсет години Пиер продаде фабриката и се присъедини към мен в „Cuisine de Champagne“. Използваме десетте си акра, за да отглеждаме плодове, зеленчуци и билки, също така произвеждаме сами месото и сирената си. Имали сме и силни, и слаби години, но обикновено имаме и списък с чакащи курсисти, които желаят да се запишат при нас. Това, че открихме академията, стана причина много по-късно да узнаем, че в края на лятото на 1973-та година се е случило още нещо: дълго пазената тайна за кражба, измама и жестоко предателство. Тайната на Оливър Райън, който се оказа чудовище.

20. Оливър

Около четири месеца след смъртта на баща ми през 2001 година получих писмо от Филип. Моят брат. Майка му го осведомила за роднинската ни връзка и той съжалявал, че не е знаел за това преди. Искал да се срещнем. Дни наред мислих дали да отида на срещата или не. Какво можеше да ми предложи той? Какво изобщо имахме да си кажем? Любопитството ми обаче надви и двамата се уговорихме да се видим в един хотел в центъра.

Брат ми беше изключително притеснен. Аз не. Външно той ни най-малко не приличаше на баща ми. Русолявата му коса оредяваше. Времето изобщо не беше така благосклонно към него, както към мен. В интерес на истината, изглеждах по-млад от него.

Когато пристигнах, той вече се беше настанил дискретно в кресло с висока облегалка в един ъгъл на фоайето. Изправи се смутено и си стиснахме ръцете. Беше ни поръчал сандвичи и чай. Наля и ми поднесе чаша. Аз отказах, защото знаех, че това ще го накара да се почувства неудобно. За да стане още по-конфузно, още преди да седна, поръчах на келнера голямо уиски.

— Хубаво е, че най-сетне се запознаваме — започна той. — Не съм те виждал от погребението… Тогава не знаех…

Аз обаче не се церемоних.

— Какво всъщност знаеше?

— Той ми каза, че си ни далечен братовчед. Впоследствие мама ми съобщи истината.

Братовчед значи. Интересно.

— Някога споменавал ли е майка ми? — не можах да се въздържа. Просто исках да знам.

— За нея ни каза, че… — Филип се поколеба. — Каза, че била жена с лоша репутация.

Каза го с извинителен тон, от което думите прозвучаха нелепо — ама че старомоден израз. Почти библейски.

— Мама смяташе, че може да е била медицинска сестра — продължи той. — Така и никога не узнала истината. Той никога не говореше за нея. Никога.

Медицинска сестра? Със сигурност по-убедителна хипотеза от фантастичната версия на отец Даниъл.

— Ирландска медицинска сестра?

— Предполагам. Не знам със сигурност. Времената са били други. Аз наистина много съжалявам. Съжалявам, че те е изоставил така.

Прекъснах го. Не понасям сантименталности.

— Свещеник ли си? — исках да знам защо.

— Да, така е, аз всъщност, така де, всъщност винаги съм искал да бъда свещеник. От около четиринайсетгодишна възраст.

— Да бъдеш като него? — подсмихнах се злобно аз. — Или за да скъсаш с него?

Брат им ме изгледа объркано.

— Знаеше ли, че той също е бил свещеник? Преди… мен?

— Да, да, знаех, но никога не съм искал "да скъсам" с него!

— Не си искал да се отскубнеш от властта на този студен и безчувствен негодник?

Усещах, че лека-полека започвам да си изпускам нервите.

— Той изобщо не беше такъв — отвърна брат ми. — Беше прекрасен баща, грижовен, щедър и любящ. Той ни обичаше.

В този момент келнерът ми донесе уискито. Тъкмо навреме, защото имах нужда да се поовладея. Баща ми, любящ? Грижовен? Бях приел, че се е отнасял с жена си и с втория си син по същия безжалостен начин, по който се беше отнасял и с мен. Бях очаквал да узная, че Филип е отгледан в атмосфера на леден ужас и че Джудит се е страхувала от съпруга си.

Гаврътнах питието на екс и поръчах второ.

— Съжалявам — продума Филип. Извиняваше ми се за щастливото си детство. Мушна ръка в джоба на сакото си и ми подаде запечатан плик.

— Трябва да вземеш това — каза.

Пръстите ми се свиха конвулсивно. Най-сетне, писмо! Някакво обяснение. Навярно дори извинение? Или истината за майка ми? Върху плика не беше написано нищо. Засрамих се от треперещите си пръсти, когато посегнах да го взема.

Скъсах го и видях, че вътре има чек, подписан от Филип. Дори не погледнах сумата.

— Трябвало е да споделяме всичко през живота — заекна брат ми. — Но сега бих искал да… бих искал… ако не е твърде късно…

Мушнах чека обратно в плика и му го върнах. Шокиран бях от силата на собствения си гняв. Исках да причиня болка на някого, да ухапя някого. Досега си бях въобразявал, че надеждите ми да получа прошка от баща си бяха погребани заедно с него, но явно не съм бил прав. Изведнъж се почувствах откъснат от всичко, безтегловен, като кораб без котва, изпълни ме усещането за предстояща опасност. Лицето ми пламна. Почувствах се отново отхвърлен. Измамен. Защо той? Защо Филип, а не аз? Лицето на Филип — открито, честно, невинно — си просеше удар.

— През целия си живот не съм получавал от него нищо друго, освен онова, което е бил задължен да ми осигури по закон — опитах се да удържа гласа си тих и спокоен. — Аз сам постигнах успехите си. Аз. Сам. Не ми трябват пари. Какво те кара да смяташ, че брат ти, копелето, точно сега има нужда от парите, които гузната съвест те кара да даваш? — изправих се.

— Моля те, моля те, седни. Как не разбираш, не ти ги давам, защото имаш нужда! Това не е подаяние. Трябваше отдавна да си ги получил. Те са твои по право.

В ума ми нахлуха спомени за нещата, които бедността и отчаянието ме бяха карали да правя през годините. Мисли за кошмарното и зло дело, което не бих дори замислил, ако навремето можех да разчитам на финансовата подкрепа на баща си.

— Твърде късно е.

— Много съжалявам, ако съм ти се сторил несъобразителен. Това е просто един жест. Исках да видиш, че съм готов да споделя с теб всичко. Майка ми желае същото.

— Майка ти знаеше, че той ме е изоставил, и не направи нищо по въпроса!

Филип нямаше какво да отговори, но, притиснат, пробва друг подход.

— Знам, че не можем да ти се реваншираме за… случилото се, но можем да опитаме… Бих могъл да ти помогна… да продължиш напред? Не е нужно вече да сме непознати. Майка ми иска да сме приятели. Ти си ми брат, за Бога!

Виждах колко е разтревожен, колко истински е разтърсен. Колко наивно от негова страна да сметне, че един неангажиращ разговор на чаша чай и един чек ще оправят нещата! В що за фантастичен свят живееше този човек? Виждах, че не е нужно много да извадя идеалния Филип от равновесие.

— За Бога! Ти сериозно ли, Филип? Мислиш, че твоят Бог би позволил нещо подобно да се случи? Няма Бог.

Напипах ахилесовата му пета. Бях поставил неговия Бог под съмнение.

— Що за човек си ти!? — кресна той. — Аз просто се опитвам да постъпя правилно. Ако знаех преди… Отдавна ми бяха казали, че не си стока!

— И никога не си поставял тези думи под съмнение, не си се чудел? Не си питал за този твой "братовчед"?

— Защо да питам? Нямах причина за това! Все още нямам представа защо той те мразеше… — Филип си прехапа езика, но вече беше късно. Думите бяха изречени. Обърнах му гръб и си тръгнах. Той никога повече не ме потърси. Бас ловя, че сега е доволен, задето така и не установихме братски отношения помежду си. В края на краищата, бяха го предупредили, че не съм стока. И това си е чистата истина. Питайте жена ми.

21. Мойя

Кон почна да говори за пенсиониране. Беше само на шейсет и две години. Нищо не ме плашеше повече от тази перспектива. Поне докато той работеше по цял ден, можех малко или много да правя каквото си искам, да ходя, където си поискам, и да продължавам малките си интрижки и забежки, без да се налага да давам обяснения. От мисълта за безличното, тъпо лице на Кон, което бди над мен ден и нощ, ме побиваха тръпки.

Дългогодишната ми афера с Оливър бързо губеше блясъка си. Не бях глупачка. Той отклоняваше повечето от поканите ми, много повече, отколкото приемаше. Вече дори не си даваше труд да измисля извинения, просто ми се тросваше с едно рязко „не“. Измъчвах се с месеци, бях си записала дори час за липосукция на корема и горната част на бедрата. След процедурата връзката ни сякаш живна, но само за кратко. През октомври миналата година вече ми беше омръзнало да ме пренебрегват и да ме приемат за даденост, така че измислих план как с Оливър да си откраднем малко време само за нас. Отговорът се криеше в двуседмичен кулинарен курс във френски замък в Прованс. Не за нас с Оливър, естествено. За Алис. Тази идея промени живота на всички ни. Предимно към по-лошо.

Дърмът от „L’Etoile Bleue“ ми даде идеята. Една вечер вечеряхме там с приятели от актьорските среди и когато Дърмът поднесе с елегантен жест сметката, под нея беше подпъхната рекламна брошура на въпросната кулинарна академия. Идеята веднага започна да се оформя в главата ми. Предложих я на Алис, уверена, че преживяването ще й допадне. Тя веднага много се запали, но не й хареса мисълта да пътува сама. Кон, който явно в момента на разговора се е навъртал наблизо, за първи път през живота си реши да ми направи истински подарък за рождения ден: двуседмичен кулинарен курс във Франция. С Алис. Такъв глупак е.

Оливър не прояви почти никакъв интерес, когато му представих в общи линии плана си и му обясних как съм се хванала в собствения си капан. Той бездруго все повече се отдалечаваше от мен и настоя, че и на мен, и на Алис ще ни се отрази добре да заминем. Не съм сигурна как точно му позволих да ме уговори. Той действително искаше двете с жена му да бъдем приятелки. По време на връзката ни се е случвало на няколко пъти да правя презрителни забележки за нея, които той неизменно посрещаше с ледено мълчание, така че постепенно се научих да си запазвам мнението за себе си. Оливър допълни, че наистина се нуждаел от време, за да работи по новата си книга. Тя, подчерта той, щяла да бъде най-важното произведение, което някога е писал. Отначало се изпълних с подозрения. Нима писането на книги не беше редовното извинение, с което той излизаше пред Алис, когато всъщност с него се отдавахме на любовни ласки? Дали не се виждаше с някой друг? Сигурна бях, че желае да разкара и двете ни от очите си, без въобще да се интересува къде ще ходим или какво ще правим. Ако бях на мястото на Алис, просто щях да взема кредитната му карта и да се развихря, но тя, да е жива и здрава, никога не е била от най-умните.

Заминахме за „Cuisine de Champagne“, която се намираше на час път от летището на Бордо. Карах аз (дори когато шофираше от нашата страна на шосето, Алис беше ужасна зад волана. Оливър отказваше да й купи прилична кола, защото нейната беше толкова изподрана, очукана и безброй пъти оценявана от застрахователите, че беше цяло чудо как още се движи).

Академията се намираше край малко селце. Занятията от курса се провеждаха в специална модерна пристройка, потънала в сянката на старо имение, което някога е било наистина впечатляващо. В едно от крилата на имението беше хотелската част, като вратите на стаите извеждаха към обща открита галерия, под която се простираха обширно фоайе и голяма обща столова. Под ръководството на възрастната, но жизнена мадам Вероник прекарахме две прекрасни седмици, потопени в културата на френската храна и френското вино, разнообразявайки се с ежедневни разходки до местните пекарни, маслинови горички и лозя. Околността беше великолепна. Явно цялата земя наоколо доскоро бе принадлежала на имението, така че имахме разрешението на всички местни фермери да се разхождаме навсякъде на воля. Срещнахме се с любители на храната от цяла Европа, от Щатите и Канада. Повечето бяха жени на наша възраст, но, разбира се, в компанията беше намерил място и неизменният красив ерген: Хавиер, наскоро навършил петдесет, хубавец, макар и леко пълен и набит. Косата му беше сребърна, а не жълтеникавосива, както е при побелелите възрастни ирландци. Истински сребърна. Притежаваше лодка на река Гарона, която смяташе да превърне в плаващ ресторант.

Признавам, че конкуренцията на останалите дами от курса беше жестока, а и ме жегваше лека вина, когато се сетех за Оливър (и никаква, когато се сетех за Кон), но Хавиер беше божествен. Подходих тактически, като в началото обръщах най-много внимание на един оплешивяващ дебел тексасец и жена му, като постепенно се намествах в зрителното поле на истинската си цел. Нали разбирате, аз съм актриса и отлично знам как да привличам внимание. Знам как да подчертая преимуществата си. Ботоксът помага, но само донякъде.

В началото се постарах да бъда максимално дискретна. Беше ужасно вълнуващо да се промъквам на пръсти по стълбищата посред нощ. Несъмнено Хавиер е най-внимателният и мил любовник, който някога съм имала. Опитвах се да държа чувствата си настрана от това, което — естествено — беше просто един кратък ваканционен романс. Чаровен, начетен, но за съжаление абсолютно фалирал, подкрепян финансово от брат си, който търгувал с автомобили, Хавиер ме караше да се смея и обещаваше да си намери всички мои филми на DVD. Така де, и двата ми филма. Прекарахме общо шест нощи заедно, но за първи път през живота си чувствах, че мога да бъда напълно искрена с мъж. Нямах нищо за губене. Може би защото още отначало бях решила, че това е малка забежка, нямах никакви задръжки. Хавиер ме намираше за ексцентрична и забавна. Никога не бях се самоопределяла нито като едното, нито като другото. Последната ни нощ заедно Хавиер ме помоли да остана с него. Във Франция! В първия момент се засмях. Да напусна съпруга си на моята възраст беше донякъде нелепо, а и всеки път, когато съм мислила за това, съм си представяла, че Кон ще бъде този, който ще си тръгне, а не аз, макар, признавам, мисълта за нов живот, за втори шанс, определено беше освобождаваща.

През това време Алис си вършеше своите неща, най-вече висеше с мадам и останалите от екипа на академията, като подобряваше своя френски. Сигурна съм, че знаеше за мен и Хавиер, но никога не направи и най-малък коментар. Предполагам, че й е било неприятно дори да мисли за това. През последните двайсет години ме беше слушала да се оплаквам от Кон, но винаги ме беше уверявала, че нещата ще се оправят и че двамата сме чудесна двойка. Горкичката Алис, тя вечно виждаше само най-доброто у хората. Дори у съпруга си.

Последната сутрин пред заминаването ни се промъквах през фоайето, когато заварих Алис седнала там. Беше към седем и половина, зората едва изгряваше над долината. Тя ни най-малко не се изненада, като ме видя. А след това директно ме попита:

— Колко добре познаваш съпруга ми, Мойя?

Глътнах си езика. Какво беше пък това сега? Да не би рано-рано тази заран Оливър да й беше звъннал по телефона, за да признае прегрешенията си? Да не би да беше решил да я напусне? Трябваше да отиграя ситуацията изключително внимателно.

— Божичко, Алис, какво говориш? Да не си пийнала повечко снощи?

Тя ме изгледа. По-точно впери поглед в мен и буквално ме прониза.

— Как смяташ, дали е честен човек?

— Господи, Алис, смятам, че трябва да идеш да си доспиш! — отвърнах бодро, като се мъчех гласът ми да не издаде колко съм нервна. Какво можех да си помисля? Дали беше открила нашата афера? Ако е така, навярно беше за добро. Дали сега щеше да напусне Оливър? Трябваше ли да си призная? Дали чувствата ми към Оливър бяха непроменени след дните, прекарани с Хавиер?

Алис стана от масата, прибра се мълчаливо в стаята си, без да ме погледне, и затвори вратата зад гърба си.

Аз буквално литнах към своята стая и начаса звъннах на Оливър. Той беше сънен и ужасно се подразни, когато с нервен шепот му обясних какви ги приказва жена му.

— Не ставай смешна, Мойя! Тя знае само онова, което съм й казал. Аз поне винаги съм бил много внимателен. Какво, за Бога, си й казала ти!

Аз, естествено, настоях, че съм невинна, но Оливър побесня.

— Нямам нужда от тези глупости! Пиша. Не мога да се разсейвам. Не ми звъни повече.

И аз не му звъннах повече. Денят си продължи привидно нормално, но до един момент. Алис беше особено мълчалива. С Хавиер прекарахме сутринта заедно, като се сбогувахме много искрено и мило. При мисълта, че повече няма да го видя, се разплаках. Неговите очи потъмняха от скръб.

С Алис тръгнахме за летището и прекарахме два неприятни и уморителни часа в чакалнята. Използвах времето, за да прехвърля отново наум последните събития. Дали тя знаеше? Как е узнала, при това точно тук? Винаги ли е знаела? Оливър заслужаваше ли всичко това? Какво всъщност исках аз? А, да, също така дали изразът на лицето на Кон ще се промени дори и на косъм, когато научи?

Когато повикаха пътниците за нашия полет, аз окончателно осъзнах, че с него ще се върна в живот, изпълнен с неудовлетворение, раздразнение и скука.

На летището настъпи ужасна суетня, когато обявих, че не възнамерявам да се кача на самолета. Натовареният вече багаж беше разтоварен обратно, трябваше да се идентифицират моите куфари и да ми се върнат, а вследствие на това полетът закъсня. Прегърнах Алис и й се извиних. Не й казах за какво точно, но извинението беше искрено. Тя сама щеше да се сети.

Когато се върнах в академията, Хавиер тъкмо си заминаваше. Видя ме и целият грейна.

— Ma fille! — рече.

Нещата при мен се развиха отлично. Живеем живот, много различен от този, който смятах, че винаги съм искала. С Хавиер планираме да управляваме заедно нашето речно бистро. Той ще готви, а аз ще съм салонна управителка, като от време на време — в зависимост от клиентите — ще изнасям кратка безплатна кабаре програма. Надяваме се да изкарваме достатъчно през лятото, за да може да прекарваме спокойно кратките зимни месеци в малката ни вила. Децата ми побесняха от моето решение. Бяха много засегнати, но смятам, че скоро ще ми простят. Кейт и приятелят й ще ни дойдат на гости следващия уикенд и щом видят колко съм щастлива, веднага ще разберат защо постъпих така. Кон се държи прекрасно по всички финансови въпроси. Кейт ми каза, че изглеждал облекчен, задето съм се махнала, и започнал да носи кафтан из къщи.

Ужасена съм от онова, което Оливър стори на Алис. Тъкмо когато смятате, че познавате някого! Оказа се, че съм им звъннала по телефона точно вечерта на нападението. Честно казано, съм в пълен шок.

Знам, че не постъпих честно с Алис. Целият живот не беше справедлив към нея. Най-нечестно обаче постъпи Оливър. Засега малцината, които знаеха за нашата връзка, си държат устата затворена, но следващия месец, когато започне процесът, кирливите ризи наистина ще се извадят пред всички. Сега живея нов живот и последното, от което имам нужда, е противните подробности от миналото ми с Оливър да застрашат бъдещето ми с Хавиер.

Мога да направя състояние, ако продам историята си, но няма да го направя. От уважение към клетата Алис.

22. Вероник

Към края на октомври миналата година в "Cuisine de Champagne" пристигнаха две около шейсетгодишни дами от Ирландия. Веднага ми направиха впечатление, защото бяха много необичайна двойка. Едната беше шумна, носеше твърде много грим и открито си постави за цел да съблазни единствения ерген в групата. Другата беше мълчалива, по-вглъбена и по-малко склонна да общува. Съжалих я, защото веднага стана ясно, че приятелката й е решила да не й обръща никакво внимание по време на целия им престой. Представих се на Алис, няколко вечери я каних да се присъединява към нас с Пиер, и тримата обсъждахме всичко, което принципно не трябва да става тема за светски разговори: политика, религия, раса и прочее. Мойя, приятелката на Алис, беше направила резервациите онлайн, така че едва последната вечер от престоя им забелязах фамилното име на Алис, докато тя се подписваше на рецепцията.

— Райън ли? — попитах. — Първият Райън, с когото се запознах, беше младеж от Ирландия и работеше тук през лятото на 1973 година. И той беше Райън, Оливър Райън.

— Това е името на съпруга ми!

Двете се засмяхме на съвпадението. Алис беше смаяна и ми показа снимки на мъжа си. Веднага установихме, че става дума за същия Оливър. Вече по-възрастен, но все така красив. Нямаше как да го сбъркам с друг. С Алис си говорихме почти цялата нощ. Зарадвах се да разбера, че Оливър е станал преуспяващ писател. Спомних си, че Майкъл го беше споменал в писмата си. Алис се шокира, когато й разказах основните събития от онова лято — пожарът и смъртта на сина и баща ми. Знаеше, че като млад Оливър е прекарвал лета в чужбина — самата тя се беше влюбила в него на един гръцки остров — но явно той никога не беше споделял с нея подробности от лятото на 1973 година. Само й беше споменал, че е работил в някакви лозя. Това ми се стори странно, защото помнех колко беше травмиран от случилото се и беше много чудно как за всичките тези години никога не е споменавал за пожара или за загиналите. Случилото се през онова лято не можеше лесно да бъде забравено, особено пък от Оливър. От уважение към личния му живот не споменах на Алис за дълбоката му връзка с папа и Жан-Люк, защото си дадох сметка, че щом той четирийсет години не е отворил дума за тях пред съпругата си, значи има основателна причина да ги е заровил дълбоко в съзнанието си. Все така дискретно не споменах и Лора в друг смисъл, освен като част от компанията на Оливър, но Алис явно знаеше за нея. Сватбеното тържество на Алис и Оливър било в ресторанта на Майкъл, макар че, доколкото разбрах, Оливър и Майкъл вече не били приятели, а Алис спомена, че сестрата на Майкъл загинала при трагични обстоятелства преди много години. Клетата Лора.

— Оливър много ми помогна след пожара. Беше много разстроен.

— О, радвам се да го чуя… имам предвид да чуя, че е бил така отзивчив — не без гордост отвърна Алис.

— Да, той, разбира се, скърбеше за папа и Жан-Люк, но настоя да разчистим библиотеката, където работеха двамата с папа. После ми разказаха, че там Оливър свършил работа като за десетима мъже. Сигурно е бил съсипан и от това, че цялата им обща работа с папа е станала на пепел. Той работеше толкова усърдно по преписите за папа.

— Баща ти е пишел? — попита Алис.

— Да. Малко съм изненадана, че Оливър никога не ти е разказвал всичко това. Баща ми го ангажира да препише всички приказки, които беше разказвал и записвал за Жан-Люк.

— Детски приказки? Е, сигурно оттам е дошло и вдъхновението на Оливър. Той също пише за деца. Колко хубаво, че баща ти е бил този, който му е дал тази идея. За какво се разказваше в неговите приказки? — попита Алис.

— Едва си спомням, беше толкова отдавна, но знам, че главен герой беше принц Слънчевко, който си имаше верен слуга на име Мърморко, имаше и зла вещица, и един летящ стол.

Алис присви очи и притисна гръдта си с длан.

— Принц Искричко — продума. — И Гримас.

Не я разбрах.

— Добре ли си? — попитах.

— Разкажи ми още за приказките — рече Алис с изтънял и писклив глас. Не можех да разбера с какво съм я засегнала така.

Не можах да си спомня никакви подробности повече и тя съвсем се разстрои.

— Сигурна ли си, че баща ти е писал приказките, а не Оливър?

Сега беше мой ред да се засегна от настоятелния й тон.

— Що за абсурден въпрос! Баща ми започна да пише тези приказки веднага, след като го освободиха от затвора след края на войната, дълго преди да срещне Оливър!

Алис скочи от мястото си и закрачи из стаята. А след това за моя огромна изненада започна да разказва приказките, които не бях чувала от десетилетия.

— Имало едно време млад принц, който живеел в страна, изпълнена с радост и обляна в слънчева светлина. От мрака обаче дошла зла кралица и войските й нападнали и завладели слънчевата страна. Кралицата прогонила слънцето и наредила на всички или да живеят във вечен мрак, или да умрат. Слугата на принца изобретил вълшебен стол, който можел да лети отвъд звездите и всяка сутрин принц Искричко и слугата му Гримас политали отвъд луната, за да търсят слънцето. Най-сетне го открили, уловили слънчевата светлина в наметалата си, тайно я занесли отново в царството си и я дали на хората.

Изгубих ума и дума.

— Откъде… откъде знаеш това? — попитах.

— Оливър го написа. Аз го илюстрирах! — отвърна тя. — Илюстрирала съм всичките му приказки! — и избухна в ридания.

Шокът ми се превърна в гняв и изведнъж почувствах нужда да защитя отдавна починалия си баща от тези лъжи.

— Папа с такова удоволствие ги пишеше — упорствах аз с обясненията си. — Четеше ми ги, когато бях дете. Бяха част от ритуала ни преди сън, но след това аз растях, а той пишеше все по-малко. Щом забременях с Жан-Люк обаче започна отново, пишеше ги с подновена страст и продължи да го прави до смъртта си, въпреки физическото усилие, което му струваше това.

— Как записваше той приказките? Пазиш ли копия? — искаше да знае Алис.

— Бяха записани на хвърчащи листа, разхвърляни из цялата къща. Папа затова и ангажира Оливър — да ги препише всичките в подвързани с кожа класьори, за да са комплектовани.

— Защо е помолил Оливър за това? Защо точно него?

— Не знам. Харесал го беше. Папа се отнасяше към Оливър като към собствен син. Баща ми не обичаше да пише на машина. Но настояваше приказките да бъдат черно на бяло.

За мой ужас стана ясно, че Алис знае за приказките на баща ми повече от мен. Имената на героите и местата бяха различни — вещицата на папа беше станала на зла кралица — но самите истории бяха несъмнено същите.

Смятам, че истината може да причини повече болка от лъжата. Най-добре е някои тайни никога да не бъдат разкривани. Фактите са простички. Оливър е откраднал приказките на папа. Няма начин да го докажа. Приказките съществуваха до края само в напечатаните от самия него листа. Единствените хора, които си спомняха оригиналните версии, отдавна не са сред живите.

Когато публикува, Оливър използва псевдоним: Винсънт Дакс. Колко хитро и подло. Аз нямам деца, така че никога не съм купувала книгите му и и не бих го направила. Дъщерите на Пиер не си падаха много-много по книгите. Когато проверих всичко в Интернет обаче, си дадох сметка каква солидна индустрия се беше оформила около принц Слънчевко или Искричко, както го беше прекръстил Оливър. Филми, мюзикъли, мърчандайз. Оливър беше направил милиони от труда на мъртвия ми баща и беше оскърбил паметта му.

Откритията разстроиха силно жена му. Разговаряхме през цялата нощ, почти до зори. Разбрах, че приказките на папа са били онова, което най-напред беше привлякло Алис към Оливър. Той явно пестеше историите, публикуваше по една на година-две, за да е сигурен, че ще му стигнат задълго, но сега явно ги беше изчерпал, защото не беше публикувал нищо от пет години. С Алис преценихме, че е прекарал минимум двайсет и пет години, зает старателно да превежда и плагиатски да видоизменя труда на баща ми. Алис настояваше, че в момента работел по книга, която му се удавала особено трудно. Щяла да бъде първият му роман за възрастни, но засега настоявал, че страда от упорит писателски блокаж.

Стана ясно, че той дори не е бил добър съпруг на Алис. Тя знаеше, че й е изневерявал. Навярно дори със спътничката й, Мойя. Не зачитал труда й и не уважавал мнението й. Не търпял приятелите й. Не се разбирал с умствено изостаналия й брат и в един момент го разстроил до такава степен, че клетият човек станал агресивен и трябвало да бъде настанен в дом.

— Защо остана с него? Защо не си го напуснала досега?

— Той има нужда от мен… имаше нужда от мен — поправи се тя. — Казвал ми е, че без мен не може да пише.

— Ами любовта?

— Смятах, че точно това е любовта.

На следващия ден Алис и Мойя си заминаха. Няколко часа по-късно Мойя се върна. Тази смешна жена напускаше съпруга си, заради един — очевидно — самотен ерген. Такива са си ирландците — без драма не могат да живеят!

Алис ми писа по имейла, че е намерила подвързаните с кожа класьори и възнамерява да разговаря с Оливър за тях, но ме моли да бъда търпелива. Нито за момент не съм и допускала, че той ще я нападне физически, но започнах стриктно да следя новините за него и когато по-късно прочетох, че са го арестували за посегателство над Алис, осъзнах, че по някакъв начин и аз съм замесена, че историите на баща ми са причината за нещастието. Свързах се с ирландските власти. Обясних им какъв е мотивът за нападението. Сега ми предстои да пътувам до Ирландия — за първи път! — за да свидетелствам на процеса. Адвокатите ми съобщиха, че Оливър ще признае плагиатството. Ужасена съм от това, което е сторил на Алис, и донякъде ми се иска никога да не я бях срещала и никога да не бяхме откривали истината.

Истината обаче си остава. Оливър е предал всички ни.

Папа не пишеше тези приказки, за да бъдат публикувани. Пишеше ги за мен и за прекрасното ми момче. Знам, за мен не трябва да има значение, че Оливър е направил състояние от тях. Ако аз ги бях намерила след пожара, сигурна съм, че не би ми хрумнало да ги публикувам, но това не е важното. Важното е, че те са мои.

Що за човек е Оливър, че да стори нещо подобно? Чудя се дали някога изобщо е обичал баща ми, дали го е било грижа за сина ми? Дали е било чист късмет, че е намерил класьорите непокътнати сред руините от пожара, и импулсивно е решил да си ги присвои? Или от самото начало тайно си е правел копия, сигурен, че ние самите никога не бихме се заели да ги публикуваме? Алис ми разказа, че Оливър не познавал майка си, а с баща си отдавна се били отчуждили, така че дори не запознал жена си с него. В такъв случай възможно ли е, когато е намерил класьорите, да е решил, че те му се полагат като вид наследство?

Спомням си какво каза Оливър на Лора, когато тя му съобщи за бременността си: каза, че не иска друго дете. После обаче се сещам за изневярата на Лора и логиката напълно ми се губи. Навярно Оливър се е опитвал да превърне моето семейство в свое? Кой знае. Той беше просто един крадец.

Разбира се, в деня след заминаването на Алис отидох до Бордо и си купих всичките книги на Оливър. Историите бяха точно същите, каквито ги помнех, а най-смайващото беше, че илюстрациите на Алис, изобразяващи главния герой, принц Искричко, поразително напомняха на моето момченце. На Жан-Люк.

23. Оливър

Месец преди да завърша училище, баща ми ми прати чек за петдесет лири по пощата и кратка бележка, в която ми предлагаше, щом навърша осемнайсет, да си намеря квартира и работа и да не очаквам повече подкрепа от него.

Нямах представа какво да правя с живота си, но отец Даниъл ме дръпна настрани и ми обясни, че оценките ми са достатъчно добри, за да кандидатствам в колеж. Обясни ми, че, завърша ли, съм добре дошъл да се върна в „Сейнт Финиънс“ като преподавател. За пореден път ме спаси, като предложи да ми плаща таксата в колежа, а след това и ми намери квартира в Ратмайнс.

Отне ми известно време да свикна да живея сам и сам да си приготвям храна. До този момент животът ми беше организиран с военна прецизност. През годините ми в интерната се бях институционализирал напълно. Не бях свикнал да бъда сам. Писах на баща си да му съобщя новия си адрес, но не получих отговор. Рано сутрин и през уикендите работех на зеленчуковия пазар, за да се издържам и за да имам все пак някакво занимание. Колежанският живот обаче се оказа много приятен. Много студенти живееха на квартира далеч от дома и аз можех просто да се преструвам, че съм като тях. В никакъв случай не бях отличен студент, макар да бях първенец на курса по френски. Да се опитвам едновременно да работя и да водя някакъв социален живот с жалките си приходи означаваше, че честичко пренебрегвах учението, но въпреки това съумявах да изкарвам горе-долу прилични бележки.

Но вече бях вкусил от свободата и знаех, че няма начин да се върна в интерната, както и че темпераментът ми не е подходящ за учителската професия.

През първата половина на 1973 година започнах да излизам с Лора. Непокорната красавица Лора. Така различна от всички други момичета. Обичах я или поне така си мислех. Може би, ако си бяхме останали в Дъблин онова лято, всичко щеше да се развие по различен начин. Може би щяхме да се оженим и да живеем дълго и щастливо.

Наближаваше лятната сесия, когато Лора измъти плана да заминем през лятото на бригада в чужбина. Реших, че просто така си приказва, но Лора се зае да ни търси работа и писа до куп ферми, винарни и консервни фабрики из цяла Европа. Отговор получи от една ферма в Аквитания. Поканиха ни в имението, разположено край малко градче на име Клошан. Имаха си всичко: стар замък и лозе, маслинова горичка и овощна градина. Звучеше идеално. Аз отлично помнех летата, прекарани в клетката на интерната, и изгарях от нетърпение да пътувам, да разширя хоризонта си и да видя какво може да ми предложи този свят. Силно желаех и да прекарам възможно най-много време с Лора. Планът ни, разбира се, донякъде се осуети от родителите й, които, макар да ме харесваха, не одобряваха двамата да пътуваме заедно зад граница. Никой обаче не можеше да застане на пътя на решителната Лора. Тя убеди брат си Майкъл и петима други колеги да се присъединят към нас, най-вече за да играят ролята на придружители за пред родителите й. Имението ни осигуряваше квартира и храна, освен това щяха да ни плащат надница за труда, а отец Даниъл беше така добър да ме снабди със средства за пътуването до Франция.

Влюбих се в имението в момента, в който го зърнах. Извънредната работа на пазара ме беше научила на тежък физически труд и докато на другите им трябваше малко време, за да свикнат, на мен работата ми се стори сравнително лека. Летата в Ирландия често са сиви, влажни и противни, но тук слънцето грееше всеки ден и макар нощем да виждахме великолепни гръмотевични бури, които се развихряха в другия край на долината, в Клошан не валеше. Колегите се оплакваха от жегата и слънчевите изгаряния, но аз се аклиматизирах лесно. Храната беше безплатна, простичка, но отлична, виното също беше безплатно, а с Лора лесно намирахме време и място далеч от брат й и останалите, за да се отдадем на интимности.

Възрастният стопанин на имението Д’Егс скоро се сприятели с мен. Аз превеждах за нашата група. Говоримият и писменият ми френски бяха добри и той искрено се заинтересува от мен, искаше да знае какво уча, как възнамерявам да се възползвам от дипломата си впоследствие, какви са плановете ми за бъдещето. Две седмици по-късно мосю ме попита дали бих свършил малко работа за него, нещо свързано с няколко преписи. Съгласих се с готовност, като смятах, че канцеларската работа ще включва писане на фактури или архивиране на документи. Така беше казал мосю на дъщеря си, след това обаче ме помоли за дискретност и ми плати допълнително. Запозна ме и с внука си, Жан-Люк, най-красивото и очарователно дете, което някога е живяло на земята.

Още първия ден, в който се явих на работа в библиотеката, Жан-Люк вече беше там и мосю ме сложи да седна срещу него, докато четеше приказка на внука си. Бях заинтригуван. Жан-Люк възпитано пристъпи напред и ми подаде ръка. Коленичих на пода, за да бъда на едно ниво с него и отвърнах на поздрава с лек поклон. Той се засмя, погледна дядо си, посочи ме и каза: „Мърморко!“

Докато мосю разказваше приказката, наблюдавах лицето на детето, кацнало на коляното му. Беше омагьосано от историята за младия принц на фантастичната страна: прекъсваше дядо си с възклицания, закриваше очички с ръце при появата на злата вещица, пляскаше с ръчички от възторг при спасението на героя накрая. Осъзнах, че Мърморко е герой, който закриля принца, както и че прототип на този принц е очевидно Жан-Люк. Аз също намерих приказката за прекрасна и казах това на мосю Д’Егс. Комплиментът му се понрави и той ми обясни, че през последните десетилетия с прекъсвания е съумял да напише цяла поредица от такива приказки, но ги нахвърлял винаги на ръка, на отделни листове. Не беше сигурен дори колко на брой са приказките му. В дясната му ръка се наблюдаваха наченки на някаква парализа и той вече не можеше да разчита на нея, за да пише. Каза, че моята задача ще бъде да препиша на машина всичките му приказки и да ги събера в няколко скъпи класьори с кожени подвързии, които той беше купил специално за целта. Това щеше да бъде нашата тайна. Смяташе, че дъщеря му няма да е съгласна да й отнемат един от работниците на лозето, но аз лично смятам, че тя бързо се беше досетила какво точно ще ми възложат в библиотеката. Досетила се или не, тя никога не попречи на работата ни.

След като изслушах доста от приказките, сметнах, че са достатъчно добри, за да бъдат предложени за издаване, но мосю настоя, че са писани само за семейството му и че когато Жан-Люк порасне, ще може да реши какво да прави с тях.

Лора започна настоятелно да се оплаква, че не прекарвам достатъчно време с нея. Права беше. Беше ми изключително приятно с двамата ми нови приятели, а на няколко пъти ме каниха и да вечерям със семейството. Мадам Вероник се държеше малко по-хладно от баща си и сина си, но аз се чувствах прекрасно в тяхната компания и в края на работния ден не ми се искаше да си тръгвам.

Опитвах се да разведря Лора, обещавах й, че следващата вечер ще съм с нея, но рядко спазвах обещанието си. Старецът се държеше с мен като със собствен син. Смяташе, че съм добър човек. Едно истинско семейство беше далеч по-съблазнително от всичко, което Лора можеше да ми предложи. Е, аз продължавах все пак да спя с нея, защото в края на краищата един мъж има своите нужди.

След като започнах да преписвам приказките и старателно да ги подреждам в класьорите, установих, че се сближавам все повече със стареца и момченцето. Те безусловно и без въпроси ме бяха приели в своя таен свят. Не можех да се наситя на тяхната компания и изведнъж започна да ми се струва, че по някакъв начин съм си губил времето с Лора, че нито една романтична връзка не струва повече от платоничната връзка между мъже, които — в една от възможните вселени — биха могли да бъдат три поколения от едно и също семейство. Изгубих почти напълно всякакъв интерес към любовта на Лора и нейната жизнерадост, и започнах да я използвам само за секс. Всички неща, на които доскоро се бях наслаждавал, сега ми се струваха безсмислени, сякаш от мен се беше вдигнала някаква магия и заклинателката беше изгубила силата си. Новата връзка в живота ми ми се струваше по-чиста и искрена.

За първи път през живота си чувствах, че мога да доверя на някого най-съкровените си мисли. Разказах на мосю за пълната незаинтересованост на баща ми от мен. Той се възмути от дън душа и удивено поклати глава, сякаш искаше да каже: „Как е възможно човек да не се гордее с такъв син?“, а при тази мисъл сърцето ми се изпълни с обич към него. После мосю ми каза, че има толкова много за преписване, че вероятно едно лято няма да ни стигне и аз с възторг се съгласих да се върна и следващата година.

Истината е, че не желаех да заминавам. А не ни оставаше много от лятото. Идеята да се върна в сивата си и самотна квартира ме изпълваше с отвращение и дори мисълта за любовта на Лора не успяваше да успокои тревогата ми за бъдещето.

По онова време се притеснявах какво ще работя. Не можех да разчитам на подкрепа от семейството, както повечето си колеги, и едва свързвах двата края. Криех го добре, купувах си прилични дрехи на втора ръка, вземах книгите назаем, крадях канцеларски материали и у дома карах на чай, хляб и някой и друг плод, който успявах да отмъкна от пазара. Оставях приятелите си да мислят, че родителите ми живеят някъде в провинцията и никога не канех гости в квартирата си. Гостувах често обаче, прекарвах време в домовете на колегите, опознавах семействата им и придобивах все повече познания за това как живеят нормалните хора. Отчаяно желах онова, което те имаха, но нямаше начин да го получа. Завиждах на живота, който водеха, завиждах за това, че не се тревожеха за бъдещето. Бях се насочил към служба в най-ниския ешелон на държавната администрация, където принципно работеха хора без връзки и без необходимата финансова подкрепа, която да подпомогне кариерата им. Когато ми даде назаем пари за пътуването до Франция, отец Даниъл кротко ме осведоми, че не е в състояние да продължава да ме обезпечава финансово, след като завърша колежа. И двамата бяхме потресени от този факт. Аз бях благодарен за всичко, което беше направил за мен. Той отново предложи да се върна в интерната да преподавам, но това вече беше изключено. Най-сетне се бях измъкнал оттам и нямаше начин да се върна обратно. Радвах се на сериозно внимание от страна на жените, но подозирах, че стигне ли се до брак, никое почтено и заможно семейство няма да се съгласи дъщеря им да се свърже с някакъв световно неизвестен голтак. Трябваше ми план.

Какво да сторя, че да накарам Д’Егс да ме покани да остана да живея с тях? Как да го накарам така да ме обикне, че да ме „осинови“? Ако си поставех за цел, сигурно щях да успея да съблазня мадам Вероник, но тя не ме привличаше, а и мечтата ми беше да ме приемат заради мен самия, такъв, какъвто съм, без претенции и условия. Не исках да живея в лъжа. Не и тогава.

Френският ми беше достатъчно добър, за да си приказвам с местните. Знаех, че по време на войната мосю често е проявявал героизъм. Той беше герой за цялата общност наоколо. Възможно ли беше и аз да стана герой? Ами ако спасях нечий живот? Започнах да си фантазирам как бих могъл да постигна иконичния статус на мосю. В свободното време съзнанието ми се наслаждаваше на представата, че Д’Егс ме приемат в лоното си като свой. Ами ако спасях живота на Жан-Люк? Нима с това нямаше да заслужа вечната им благодарност и лоялност? Та те веднага щяха да ме поканят да остана да живея завинаги с тях като част от семейството, като техен защитник! Разсъдих обаче, че за да спася живота на Жан-Люк, трябва най-напред да го застраша, а това очевидно беше изключено. И все пак не можех да се отърся от романтичните си фантазии за общото ни бъдеще. То ставаше за мен толкова реално, сякаш вече се беше осъществило, и аз изпитвах към възрастния човек и към внука му все по-силна обич.

След това ми хрумна друго: ами ако спася къщата? Това положително би било геройство, не по-малко от спасяването на нечий живот. А и ако си го поставех за цел, щях да съумея да измисля начин да го сторя. Идеята се оформяше в главата ми постепенно, в течение на няколко седмици. В началото гледах на нея като на утешителна фантазия, а не като на план, нещо като математическа задача, която трябваше да реша, за тренировка на ума. Постепенно обаче започнах да се оглеждам наоколо с вече оформена нова цел. Започнах да гледам на къщата с различни очи.

Хрумна ми, че огънят беше нещо, от което разбирах. Всяко момче, прекарало време в интернат, е отлично запознато с изкуството на пиротехниката. Казват, че неволята учи на всичко, но според мен на много повече неща учи скуката. В училище знаехме кое гори най-бързо, най-шумно и най-пъстроцветно. Знаехме как да предизвикаме експлозия, знаехме кои реакции са много по-безобидни, отколкото изглеждат, знаехме как да прикрием миризмата на сяра. С две думи, знаех как да предизвикам пожар, но знаех и как да го овладея.

Беритбата започна в началото на септември и всички до един трябваше да излезем на лозето. Към онзи момент обаче аз вече отлично се ориентирах на първия етаж на къщата и знаех, че най-пожароопасното място е библиотеката на мосю с неговата прашна колекция от книги, карти и стари счетоводни папки, в които беше описана търговията, водена в имението през последните няколко века. Ако пръв се окажех при пожара, ако успеех да спася къщата, щях да стана герой. Можеха да ме наемат да възстановя библиотеката в предишния й блясък. Аз единствен знаех кое в нея къде точно се намира. Не се съмнявах, че мосю веднага ще прозре колко разумно би било да ме задържи. Нали? Той щеше да хвърли вината върху себе си: ще си помисли, че искрица от лулата му е отскочила незабелязано и е тляла тихо, докато е предизвикала пожар.

Най-трудната част тази вечер беше да се отърва от Лора. Каза, че имала нещо да съобщи и искала да се видим насаме. Допуснах, че иска да ми каже, че брат й е обратен, но това бездруго всички го знаехме. Отказах срещата, като се извиних, че съм много уморен и имам нужда от сън. Тя обаче настоя, че било спешно: трябвало да ми каже нещо важно. Тогава изгубих търпение: казах й, че ми е писнало от обсебващото й мрънкане, от ревността й към работата ми в къщата, от непрекъснатото настояване за повече внимание. Казах й, че връзката ни приключва тук и сега и тя е свободна да си намери другиго, когото да следва по петите като пале. Държах се ненужно жестоко. Съжалявам. Бях твърде погълнат от собствените си кроежи, за да обръщам някакво внимание на чувствата й.

Същата вечер мосю и Жан-Люк слязоха до лозето, за да ми пожелаят лека нощ. Работехме от изгрев до здрач и цяла седмица не се бях мяркал в къщата.

— Лека нощ, Мърморко! — извика момченцето и се засмя, доволно от собствената си находчивост.

— Лека нощ, принц Слънчевко! — отвърнах аз.

Онази вечер изпих шест чаши кафе, за да съм сигурен, че ще остана буден. Бях изтощен, естествено, но и въодушевен от задачата, която бях решен да изпълня. Всички заспаха бързо, защото знаеха, че утре отново ни предстои тежък трудов ден. Лежах на леглото, вслушвах се в дишането им и чаках да потънат в дълбок, заслужено отморяващ сън. Майкъл шепнешком се опита да подхване разговор за Лора. Беше забелязал колко разстроена беше по-рано вечерта. Признах, че сме се карали, но не навлязох в подробности за отмъстителното си поведение. Уверих го, че още на сутринта ще говоря пак с нея и ще оправим нещата. Това обещание явно го удовлетвори и скоро той също задиша равномерно.

Когато всички заспаха, аз тихичко се прокраднах до задната врата на къщата, близо до пристройката, в която спяхме, и се вмъкнах в библиотеката. Кожените класьори и ръкописните страници, по които работех, държахме на рафт в ъгъла до вратата. Изведнъж ми хрумна, че те трябва да бъдат спасени от пожара. Колко ли благодарни ще бъдат всички в семейството, когато разберат, че работата ни от цялото лято е непокътната и най-съкровеното наследство за Жан-Люк е в крайна сметка съхранено?

Свалих ги от рафта, сложих ги настрани, а после натрупах намачкана машинописна хартия покрай един от библиотечните шкафове и я напръсках с бензин. Планирах да „открия пожара“ след двайсетина минути, така че да стана героят, който е попречил на огъня да се разпространи неконтролируемо. Запалих хартията и се загледах в пламъчетата. Надявах се огънят да хване достатъчно бързо. Скрих класьорите близо до нашата пристройка, скрих се и аз и зачаках подходящия момент, в който да вдигна тревога.

Непрекъснато си поглеждах часовника, но времето сякаш беше спряло и минутната стрелка беше замръзнала. Вдигнах го до ухото си: тик, так, тик, так — да, работеше си. Минути преди да вдигна планираната тревога, чух как някой тихо ме повика по име откъм пристройката. Да му се не види, Лора. Надигнах се и отидох при нея. Подхванахме същия разговор като одеве, но този път тя не се даваше лесно:

— Не можеш просто така да ме зарежеш без никакво обяснение! Не можеш просто да ме изоставиш! Та ние се обичаме!

Тя надигаше глас, ставаше истерична, а аз знаех, че трябва веднага да се откопча от нея, да се върна в къщата и потуша пожара. Наизлязоха и останалите от пристройката да видят за какво е цялата врява, а Лора вече ме беше сграбчила за раменете и виеше:

— Защо? Защо? Какво сторих?

Опитах се да я накарам да млъкне.

— Нищо, нищо, не си виновна. Аз просто не мога… не искам…

Край нас се движеха все повече сенки. Бяхме събудили всички. От мрака изникна Майкъл. Очевидно беше раздразнен, а както ми се стори, и сконфузен от начина, по който се излагаше Лора. Пое контрола и нареди строго и на двамата да си лягаме. Какво можех да направя? Вече бяха минали може би трийсет минути, а до нас не долиташе нито миризма на огън, нито дим и аз реших, че може пожарът да е угаснал от само себе си. Неохотно последвах Майкъл в пристройката, а едно от момичетата отведе плачещата Лора. Легнах си вбесен, а Майкъл започна шепнешком да ми чете лекция за крехките „чувства“ на сестра си. Дали да имитирам яд, да скоча от леглото и да изфуча навън, за да ида да нагледам пожара? Колко дълго още да чакам? Дали пламъците са угаснали от само себе си? Майкъл не спираше да нарежда, когато изведнъж млъкна.

— Каква е тази миризма? — рече, скочи от леглото и изхвърча навън.

Майкъл вдигна тревогата. Можеше той да стане героят вместо мен. Но и двамата закъсняхме да спасим два живота.

Не знаех за тенекиите с парафин зад вратата на пристройката. Никога не се бях качвал на втория етаж и някак бях останал с впечатлението, че в източното крило изобщо няма спални. Никога не съм имал и най-малкото намерение да причиня нещо лошо на детето или дядо му, но стана така, че съм единственият, отговорен за тяхната смърт. Никога няма да забравя писъците на мадам Вероник. Преследват ме вече четирийсет години.

През следващите дни просто живеех на автопилот: полагах усилия да слагам единия си крак пред другия, механично демонстрирах съпреживяване и съчувствие, но не чувствах нищо освен една остра като кинжал болка, дълбоко в самата сърцевина на душата ми. Опитвах се да не спя, защото всяко събуждане в ужаса на всеки нов ден беше непоносимо.

Милата Лора се мъчеше да ме разведри. Всички знаеха, че се бях сближил с починалите, но аз просто нямах сили да слушам плоските й утешения и отново я отхвърлих. Работех наравно с останалите, разчиствах останките от разрушения дом и всячески се стараех да избягвам всякакъв контакт с мадам Вероник, чието семейство току-що бях убил.

Разчиствах библиотеката, но от нея не беше останало нищо, освен някои карти и едно преспапие от слонова кост, което е било затворено в специалната си метална кутия. Мадам дойде да ме намери и освен всичко останало изрично ме попита за кожените класьори. Мосю сигурно й е бил казал за нашия проект. Отвърнах й, че те също са изгорели. След това нервите ми не издържаха и се разридах, а тя ме прегърна с превързаните си ръце и аз се почувствах още по-зле. От пожарната заключиха, че огънят е бил предизвикан от въгленче, изхвръкнало от лулата на мосю, което по някакъв начин е подпалило парафина, складиран в пристройката.

Четири дни преди да си заминем за Ирландия Лора ми съобщи, че е бременна с моето дете. Не ми достигнаха сили да смеля информацията, така че я пренебрегнах напълно, обърнах гръб и на Лора, но през последните дни тя просто ме следваше по петите. В мъката си аз остро й се озъбих и заявих категорично, че няма начин двамата с нея да станем семейство. Моето дете току-що беше загинало в пожара. Тя ме загледа дълго и мълчаливо, осъзна постепенно смисъла на думите ми и си даде сметка, че говоря съвършено сериозно. Заплака и ме замоли, но аз нямах намерение да се поддавам на никакви емоции повече. Казах й сама да си реши проблема, а след това да ми прати сметката, за да й покрия разходите. Все някак щях да събера парите. Тя се разплака още по-силно.

После взе мъдрото решение да не се връща с нас в Ирландия. Приех, че е намерила някой местен лекар, който да я отърве от бедата. Майкъл силно се обърка от настояването на сестра му да остане в имението Д’Егс и през следващите ден-два проведе няколко скъпи международни телефонни разговора с родителите си, играейки ролята на парламентьор между тях и Лора. Пред него защитих решението на Лора и го представих като великодушно и човеколюбиво: ами че тя просто иска да остане, за да помага на мадам Вероник! Какво лошо има в това? Майкъл знаеше, че с Лора сме се разделили, но тя явно не беше споделила с него никакви допълнителни подробности. В деня на занимаването ни не можех да гледам в очите нито нея, нито мадам Вероник. Срамът ми щеше да стане явен за всички.

Моят срам обаче нямаше да бъде толкова голям, ако кожените класьори с всички приказки, написани от Венсан Д’Егс, не лежаха, увити в хавлиена кърпа, на дъното на куфара ми. Не съм сигурен защо ги взех. Може би исках да отнеса частица от двамата си приятели обратно със себе си. Тяхната чистота и невинност. Може би исках нещо да ми напомня за вината ми. Съзнателно бях излъгал мадам Вероник, но тези приказки бяха всичко, което ми беше останало от онези двама, които бяха най-скъпи за мен, и нямах намерение да се разделям с тях.

В Дъблин прекарах цяла седмица на легло в усойната си квартира — не излизах от вкъщи, не разговарях с никого. Как можех да обясня на когото и да било, че трябваше да стана герой, а не убиец?

Класьорите стояха на скрина като мълчаливо обвинение, но все не можех да се принудя да се отърва от тях. Не ги разлиствах, дори не ги поглеждах. Най-сетне се принудих да се измъкна сам от дупката. Излязох и от един магазин за мебели на втора ръка купих стара дървена кутия със здрава ключалка. Прибрах се и заключих класьорите вътре с надеждата един ден да забравя къде съм скрил ключа.

Не беше лесно да забравя и Лора. Тя ми писа няколко пъти, опитвайки се да ме убеди, че „ние“ трябвало да задържим бебето, че родителите й рано или късно щели да ни подкрепят. Известно време обмислях този вариант, но в крайна сметка го отхвърлих. Да се оженя в заможно семейство не беше лошо, но да отглеждам дете? След като току-що бях убил едно? Имах, в края на краищата, някакво чувство за морал! Тогава Лора ми писа, че смята да роди детето във Франция, а аз трябвало да отида при тях и да си го отглеждаме там. След още два месеца получих ново писмо, в което пишеше, че е размислила, ще задържи бебето и ще се върне с него у дома, за да го отгледа, независимо дали аз желая да участвам или не. Този вариант вече ме хвърли в тотална паника. Не отговарях на нито едно от писмата, но с нарастваща тревога зачаках новини за раждането.

Терминът дойде и отмина, а от Лора ни вест, ни кост. Три месеца по-късно — вероятно като последен опит да сломи съпротивата ми — тя ми изпрати по пощата розова пластмасова болнична гривничка, на която пишеше „бебе Кондел“. В плика нямаше писмо и аз въздъхнах с облекчение, че не е използвала името ми. Очевидно бях станал баща на дъщеричка.

Нежеланото дете на свой ред имаше нежелано дете. Навярно ябълката наистина не пада по-далеч от дървото. Има няколко клишета, които бих могъл да използвам, за да илюстрирам факта, че аз се оказах несъмнено син на баща си. Точно като него и аз не исках детето си. Може би даже моята постъпка беше още по-лоша — аз въобще не признах своето дете, но Лора беше разумен човек и ми беше съвършено ясно, че ако Майкъл е криел хомосексуалността си, така и тя е проумяла колко трудно ще й бъде да се върне у дома с „копеле“ на ръце.

През август 1974 година чух, че Лора се е върнала. За бебе и дума не ставаше. Приех, че го е дала за осиновяване. Надявах се то да си е намерило семейство, което истински да го обича. В дъното на съзнанието си обаче се съмнявах, че това бебе изобщо е съществувало. Обмислях варианта Лора въобще да не е била бременна. Мислех, че дори и да е била, навярно е абортирала или е пометнала спонтанно. Защо ще ми праща гривничка, но не и снимка? Ако действително е искала да ме убеди да задържим детето, нямаше ли да е най-добре да ми прати и негова снимчица? Инстинктът също така ми подсказваше, че Лора не е човек, който просто ей така ще се откаже от детето си. Тя беше много по-смела от мен.

Видях я в колежа чак през октомври, но съзнателно избегнах всякакъв контакт. Беше отслабнала, изглеждаше болнава и явно не желаеше да общува с никого. Говореше се, че страдала от депресия. Майкъл дойде при мен и ме попита дали не бих разговарял с нея. Не можех да му откажа. Един ден в библиотеката отидох при нея. Тя стоеше пред рафтовете със заглавия по антропология. Поздравих я и я попитах дали не би желала да изпием заедно по едно кафе. Тя не отговори, а хвана ръката ми и за момент я постави върху почти хлътналия си корем, а после се отдалечи. Същият жест, който беше направила и когато се разделяхме във Франция.

Ядосах се и й написах писмо, в което я уверявах завоалирано, че е постъпила правилно, но настоявах, че трябва да превъзмогне миналото и да продължи с живота си. В отговор тя просто ми върна писмото. Намерих го накъсано, мушнато през процепа на пощенската кутия на вратата ми.

Момичето явно беше умствено нестабилно. След месец-два чух, че се е отказала от колежа, а после Майкъл звънна да ми съобщи, че е загинала.

Опитах се да реагирам по някакъв начин на тази новина. Опитах се да плача. Очаквах да ме изпълнят вина или гняв, но вместо тях чувствах само някаква странна празнота, нова бездна, която да добавя към вече зейналата в сърцевината на душата ми, ако приемем, че такова нещо като душа изобщо съществуваше. Бях отхвърлил Лора, бях я наскърбил, но не чувствах нищо освен облекчение, че сега има едно нещо по-малко, което да ми напомня за онова лято. Съжалявах, че е решила, че животът не си струва да се живее. Друг мъж може би щеше да я обикне така, както тя имаше нужда да бъде обичана. В края на краищата, тя беше много красива, чаровна, мила, през повечето време — преди Франция — общуването с нея беше удоволствие. Познавах неколцина, които не смееха да се надяват на нещо повече от една среща с омагьосващата и неуловима Лора Кондел. Съжалявах, че вече не е сред живите, но вината за това не беше моя. Нищо от случилото се с Лора не беше по моя вина. Явно се предполагаше, че трябва да вия и да скърцам със зъби, но по онова време вече бях приключил с всякакво чувство за вина в живота си, тъй като не виждах никаква полза от него.

На следващата година завърших колежа с прилична диплома. Много ми се искаше да започна собствен бизнес с внос на вина или нещо подобно, но без капитал и без помощ отникъде това беше изключено.

Притиснат в ъгъла от финансовите обстоятелства, а и оставен съвсем без съвет, една вечер отидох до дома на баща си и звъннах на вратата. Отстъпих назад и зачаках, видях, че перденцето помръдна, видях, че той ме видя, а после невидима ръка дръпна пердето докрай и вратата остана затворена.

В края на краищата, наред с куп други неамбициозни хора, постъпих на една особено тъпа и досадна служба в Агенцията по приходите като помощник-чиновник — най-низшата форма на живот сред държавните служители — но мястото поне ми позволяваше да плащам наема на едно апартаментче на Раглан Роуд в по-добрата част на Дъблин. Не ми отне много време да се преместя от старата си квартира. С очукания си куфар и един сак с чашите, съдовете, чайника и радиото ми. И заключената дървена кутия, чийто ключ лежеше в джоба ми.

Новият ми дом беше по-малък от предишния, но локацията, локацията беше всичко. Преживявах от боб, яйца и чай, икономисвах всяко пени, но на следващото лято се събрах със старата компания от колежа, за да пътуваме. Излъгах ги с какво се занимавам, престорих се, че се издигам в дипломатическата кариера. Завистта ми към другите обаче береше като гнойна рана.

В началото на 1982 година вече бях сериозно потиснат. Бяха ми трябвали седем години, за да се издигна от помощник до пълноправен чиновник, и то само защото друг колега беше починал. До гуша ми беше дошла немотията, вечните преструвки и лъжи, до гуша бях дошъл сам на себе си. Явно в обозримото бъдеще бях осъден на все същата мизерия. Нямаше кой да ме спаси. Неспособен да овладея мислите си, аз си спомних героя, който всъщност трябваше да ме спаси, ако не го бях убил. Спомних си добрия старец, момченцето, времето, когато бях заобиколен от достойнство и благородство, а пред себе си виждах благоприятни възможности. Покритата с прах кутия върху гардероба в стаичката ми сякаш ме викаше.

Предишните години на няколко пъти бях на границата да изхвърля кожените класьори с мисълта, че това ще облекчи вината ми. Но така и не го направих. Струваше ми се, че така ще принеса в жертва нещо, което обичам. Класьорите представляваха нещо красиво, нещо, което бях унищожил, но от което въпреки това се нуждаех. Не можех да обясня тази нужда, не и тогава. Онази вечер, разяждан от мъка, исках само да си спомням.

Отключих кутията с треперещи ръце. Прочетох отново приказките. Бяха общо двайсет и две на брой, някои вече напечатани от мен и поставени в класьорите, други — написани на хвърчащи, накапани с мастило листове с трепереща ръка, старателно мушнати при напечатаните. След онази вечер цяла седмица не спах, но няколко бутилки евтино вино ми помогнаха да забравя детето, за което бяха създадени тези приказки, както и ръката, писала оригиналите. Загъването в спомени беше грешка. Или поне така си мислех.

Постепенно ме осени мисълта, че приказките могат да бъдат моето спасение. Ако мосю и Жан-Люк не бяха загинали, ако аз някак си бях станал част от тяхното семейство, нима и приказките нямаше също да станат мои? Старецът се доверяваше единствено на мен да ги преписвам. Защо? Защо беше избрал чуждо ирландско момче, което изобщо не познаваше? Защо не някой местен учител например? Защо мосю избра мен? След като Жан-Люк не беше вече между живите, за да се възползва от приказките, защо да не се възползвам аз? В отчаяните си опити да оправдая плагиатството си, си повтарях, че пожарът е бил просто малка, случайно излязла от контрол измама, а след като окончателно взех решението, вече стана много по-лесно. Трябваше само да ги пренапиша на английски, да променя подробностите, по които можеха да бъдат разпознати, и за всеки случай да ги публикувам под псевдоним. Ако успеех да отпечатам няколко хиляди копия тук, в Ирландия, това може да подсигури бъдещето ми.

Първият издател, при когото отидох, прояви интерес и този интерес ми позволи да ангажирам агент, който на бърза ръка сключи доста изгодна сделка, основана на презумпцията, че лесно мога да осигуря поне още десет книжки като продължение на първата. От аванса незабавно си купих приличен ленен костюм и спортна кола на изплащане.

Месец по-късно, на промоция на друг автор, когото агентът ми също представляваше, срещнах Алис, моята илюстраторка. Когато видях първите й скици на принц Слънчевко, не можах да повярвам на очите си. Без никакви предварителни насоки тя беше уловила съвършено същността на едно малко френско момче, мъртво от девет години.

Поканих Алис да дойде с мен и малката ни компания на почивка на остров Парос. Планирах прецизно съблазняването й и то се оказа удивително лесно. Допълнително го улесни смешникът Барни, който не просто пусна приятелката си в чужбина с мен, но и се уговори с майка й междувременно да ходи да помага в грижите за Юджийн. Но дори да не го беше направил, това нямаше да има значение. Алис беше вече готова да ме обикне, защото — както по-късно ми призна — благоговеела пред творчеството ми.

Когато първата приказка излезе от печат, вече искрено вярвах, че аз съм я написал. Авансът беше много голям и аз веднага си въобразих, че щом съм успял, щом имам с какво да се гордея, баща ми може да промени отношението си към мен, затова го поканих на премиерата на книгата. Той не дойде. След това никога повече не правих опити за контакт с него.

С Алис се оженихме и заживяхме сравнително щастливо. Тя също беше щастлива, поне така предполагам, най-малкото след като прие идеята, че ще остане бездетна, и свикна с мисълта, че малоумният ще живее в специализирано заведение; понякога извънбрачните ми забежки я разстройваха — най-често когато не полагах достатъчно усилия да ги крия, а това обикновено ставаше, когато ме беше подразнила с нещо. Най-мрачната си тайна обаче пазех ревниво и я държах заключена в дървената кутия.

Стана така обаче, че моята мекушава и кротка жена се оказа значително по-лукава и хитра, отколкото предполагах. Преди три месеца тя се върна от малкото си кулинарно пътуване без Мойя. Мойя най-сетне беше събрала кураж да напусне съпруга си заради някакъв французин, когото срещнала в кулинарната академия. Отдавна бях стигнал до извода, че Мойя е страшна досада и може само да създава проблеми, така че бях в процес на пълно скъсване с нея, но Бог ми е свидетел, че тя от намеци не разбира. Сега, когато Мойя беше напуснала Кон заради друг мъж, но не заради мен, чувствах единствено облекчение, макар — признавам — самолюбието ми да беше донякъде засегнато.

Забелязах, че след завръщането си Алис е необичайно мълчалива, а ранното обаждане на Мойя отпреди няколко дни вече ме беше поставило нащрек. Дали Мойя, нямайки вече какво да губи, от чиста злоба не беше разказала на Алис за връзката ни? Когато се е случвало Алис да ме хване в изневяра преди, обикновено следваха дни на сълзи и ледено мълчание, укори, гневно тръшкане на врати и оттегляне в стаята за гости за месец, докато най-сетне обещаех да зарежа мадамата и повече да не правя така. Знаех обаче, че изневяра с Мойя би наранила жена ми много по-дълбоко. Алис винаги е смятала Мойя за приятелка, а и отношенията ни продължаваха с години, а не както обикновено по месец-два. Но когато повдигнах въпроса пред нея, Алис само отбеляза, че Кон сигурно е съсипан и че се надява Мойя да е намерила щастието, но настроението й си остана все така особено. Изведнъж се беше изпълнила с някаква странна самоувереност, която не ми хареса. Реших, че сигурно знае за аферата ми с Мойя, но се радва, че Мойя вече не е на хоризонта. Разсъдих, че или отсъствието на Мойя кара Алис да се чувства по-уверена, или най-сетне се е оказала на морално по-висока позиция от приятелката си. Ужасно грешах.

Четири дни след завръщането си, през една студена ноемврийска вечер, Алис сготви прекрасна вечеря и не продума и думичка чак до малиновото руло.

— Тази рецепта от кулинарната академия ли я научи? — попитах в опит да се държа безгрижно.

— Странно, че споменаваш академията. Прекарах много интересно там. Ти така и не ме попита къде точно се намира. Чакай да ти покажа брошурата.

Видях името „Клошан“ още преди да видя снимката на къщата и от шока изгубих дар слово.

— Мадам Вероник те помни много добре.

Не можех да продумам. Алис стана, взе вилицата от ръката ми и приближи лице до моето.

— Ти си измамник, лъжец и крадец!

Тогава я ударих. Стори ми се най-естественото нещо, което можех да направя.

Истинската ирония в случая обаче беше в това, че когато Алис откри истинската измама, аз вече работех по своя собствена книга. Първото ми действително авторско произведение. Изобщо не беше за деца. Беше мрачен разказ за пренебрегване, изоставяне, скръб и изгубени деца. Далечен прототип на сюжета беше историята за Каин и Авел. Сигурно се чудите как ми е хрумнала подобна идея, нали?

Господи, колко е скучно писането! Най-лошо беше отначало, а след това ми бяха необходими пет години, за да напиша следващите шейсет страници. През последните двайсет и четири години не правех друго, освен да чета, да правя синтактичен разбор на френски изречения, да превеждам и да се справям с верния си речник, за да подбирам всяка дума така, та в нея да не остане и капка френска кръв. Това също беше тежка работа и изискваше сериозни умения. Оказа се обаче, че талант за авторско писане изобщо нямам. Под псевдонима Винсънт Дакс често давах интервюта в медиите, възклицавайки, че поредицата „Принцът на Соларанд“ се пише на практика сама. Това беше моята лична шегичка. Сега, когато се опитвах сам да пиша, за първи път разбрах защо тя вбесяваше толкова други колеги писатели. Е, аз пък не разбирах те какви ги говореха.

„Роден съм да пиша!“, казваха те или пък: „Не бих могъл да правя нищо друго!“ Жалка работа.

Ако някой си направеше труда да се зарови по-надълбоко, би видял, че с псевдонима си все пак съм отдал дължимото на паметта на стария Венсан Д’Егс.

Винаги съм си мислел, че жена ми е една мишчица, а се оказа, че имала нокти и изневиделица се оказа способна на една особена, хищническа арогантност, която никога преди не бях забелязвал у нея. Когато по-късно същата вечер се върнах от разходката си до кръчмата, установих, че е разбила ключалката на дървената кутия и кожените класьори лежаха на кухненската маса пред нея. Куфарът й, съвсем неотдавна разопакован след завръщането от кулинарната академия, отново стоеше стегнат до краката й. Напускаше ме значи. Хубаво. Няма проблеми. Прав ти път.

В онзи момент обаче тя ме осведоми, че куфарът бил стегнат за мен, че тя възнамерявала да върне класьорите и книгите ми на мадам Вероник, а аз трябвало да напусна нейната къща. Казах й да не става смешна. Нямаше нужда да става така. Започнах да се обяснявам. Какъв е проблемът, че съм публикувал неща, които бездруго сигурно щяха да бъдат изхвърлени?

Алис не желаеше да ме слуша. Целият ми живот е бил една лъжа, каза тя, напомни ми, че точно книгите ми са я накарали да се влюби в мен, припомни ми и някои от най-лъжливите неща, които съм й казвал през годините — „Не бих могъл да ги напиша без теб“, „Ти си моето вдъхновение“ — и множеството посвещения, които бях отбелязвал на страницата с благодарностите: „… и накрая на Алис, без която нищо от това нямаше да бъде възможно“.

Тогава осъзнах нещо, което ми се беше изплъзвало успешно през последните трийсет години. Не е нужно да обичаш човека. Достатъчно е да обичаш представата си за него. Идеализираш го и го превръщаш в онзи, от когото имаш нужда. Алис обичаше човека, за когото ме мислеше. По един или друг начин бях успял да убия всички хора, които са ме обичали в този живот.

Къде е майка ми? Къде е? Не можеше ли да ме обикне? Може и нея да съм убил. Курвата.

Жан-Люк, малки ми приятелю, помня ръчичките ти, обвили раменете ми, и тежестта ти, когато те носех на конче по терасата.

Мосю Д’Егс, вие, който ми дадохте само великодушие и доброта, отворихте сърцето си и дома си за мен и ме накарахте да се почувствам свой, макар че аз нямах какво да ви предложа в замяна, освен смърт, а впоследствие — кражба и измама.

Лора, ти беше обикновено щастливо момиче, докато аз не започнах да те преследвам и не съумях по някакъв начин да те отровя до такава степен, че смъртта да стане единственият ти изход.

Срамът ме заля и изведнъж се почувствах отново като онова малко момче, недостойно да посрещне баща си, защото се е заляло със сок, онова момче, което баща му оглеждаше и опипваше като кон на пазара, търсейки дефектите.

Тези мисли прекосяваха съзнанието ми, когато връхлетях върху Алис за втори път, и аз можех само да удрям, да ритам, да хапя, да блъскам, да хвърлям, да извивам и да разкъсвам.

24. Барни

Когато късно през нощта преди три месеца отворих вратата и видях на прага си Оливър, цял оплискан с кръв, не можах да повярвам на очите си. Отначало помислих, че е катастрофирал с колата. Той трепереше като лист, но обясни, че не е ранен, и когато се вгледах по-внимателно, сам видях, че няма никакви наранявания.

— Господи, какво е станало? — попитах.

— Алис — отвърна той. — Има нужда от помощ.

Радвам се, че мама не е вече сред живите, защото ако тогава беше с нас, нервите й нямаше да издържат и категорично щеше да ми забрани да изляза от къщи и да ида с Оливър.

Оставих го седнал на един стол в антрето ми и изтичах у тях. Входната им врата зееше широко и аз влязох, със свито от ужас сърце при мисълта какво ли ще заваря.

Тя беше в кухнята. На пръв поглед ми се стори, че до задната врата просто е струпана купчина мръсно пране, готово за пералнята, но после забелязах петна от кръв по пода и на стената над нея и осъзнах, че това е Алис.

Бог да ми е на помощ, няма да забравя онази картина до края на живота си. Коленичих до нея и повдигнах главата й. Дишаше плитко и накъсано, но беше в съзнание. Аз вече плачех, опитвах се едновременно да държа главата й повдигната и да се пресегна към телефона на стената зад нея. От устата й излизаше кървава пяна. Изкрещях на операторката на спешния телефон да праща линейка веднага и й издиктувах адреса. Отговориха ми, че пращат и полиция, но аз захвърлих телефона, защото не можех едновременно да държа Алис и да ги слушам. Исках да разговарям с нея. По филмите и по телевизията все показват, че трябва да държиш жертвата будна, защото загуби ли човек съзнание, умира, затова й говорех, повтарях й да се държи, а тя ме гледаше с красивите си очи, които бях обичал цял живот, макар че отдавна нямах право на това. Опитваше се да ми каже нещо, но аз й повтарях да си пази силите, а видът на кръвта, която изтичаше от нея, беше кошмарен, и аз я прегръщах и й казвах: „Дръж се, мила, още малко, дръж се“. Тогава тя успя да промълви една дума и аз я разбрах още преди да успее да я довърши. „Юджийн“, продума Алис и изгуби съзнание.

Линейката дойде и я откара, а след това влязоха полицаите и чак тогава аз си спомних за Оливър, който навярно все още седеше в антрето ми у дома. Може и да не съм гений, но вече се бях досетил, че той го е сторил. Спомних си колко ядосан беше одеве в кръчмата и как ми подхвърли пакета с цигарите. Когато позвъни на вратата ми после, беше покрит с нейната кръв. Казах на полицаите къде да го намерят и проследих с поглед как го изведоха от дома ми. Той вдигна очи към мен, а от арогантността му не беше останала и следа. В онзи момент аз разбрах, че Оливър може и да беше по-богат, по-образован и по-изискан от мен, но аз бях по-добър човек от него. И винаги съм бил.

Преди всички тези години, когато той ми я открадна, аз не се борих за нея. Едва ли не му дадох разрешение да я ухажва. Мислех, че Алис заслужава някой, по-добър от мен. А трябваше да се боря за нея!

На следващия ден я посетих в болницата, но тя така и никога повече не дойде в съзнание. Сега я посещавам веднъж-дваж седмично, държа ръката й и й говоря, защото по филмите понякога това помага и човекът се събужда отново нормален. Носих й и любимите й песни, пусках й ги на слушалки, но тя не помръдна. Един ден й бъбрех, припомних й как с нея ходихме до Голуей и как се напихме с онова порто, а тя взе, че отвори очи. Аз се разкрещях като луд за докторите, но те дойдоха и рекоха, че това не било нищо особено и това, че си отваряла очите, не значело, че ще се събуди. Веднъж гледах един филм, европейски такъв, за човек, който беше в кома като Алис, но разбираше всичко, което ставаше около него, и другите виждаха това, защото той можеше да си отваря едното око и с поглед проследяваше хората из стаята. Алис и сега отваря очи от време на време, но нищо не вижда, просто сякаш мига на забавен каданс, ако разбирате какво искам да кажа. Понякога се усмихва. Надявам се, че си спомня щастливите времена.

Не смятам, че някога ще оздравее, но въпреки това я посещавам и й говоря, защото човек никога не знае.

Започнах да ходя на посещения и при Юджийн. Беше си все същата кукувица. Първия път се зарадва да ме види. Втория път ме вдигна със стола и като хукна! Поуплаших се бая, а една строга госпожа му се развика да ме остави на земята, но няма да отрека, че добре се посмяхме.

Оливър прехвърли настойничеството на Юджийн на мен. Адвокатите свършиха цялата работа. Оказа се сложно, защото най-близката му роднина беше Алис, а тя не беше мъртва, а нейният най-близък роднина пък беше Оливър, нищо, че насмалко не я беше убил. Оливър имаше нахалството да ме помоли да му ида на посещение. Явно желаеше да ми се „обяснява“. Майната му.

Стига за него. Вземам Юджийн да живее при мен. Водя разговори със социални работници и ми правят оценки и прочее, но съм сигурен, че ще стане. Разчистих старата мамина стая, налепих й нови тапети и му накупих много книжки. Не онези книжки, разбира се, други книжки. Купих му и собствен CD плейър. Оня тип от магазина се опита да ми пробута MP3 плейър, ама аз не се вързах, за какво ми е пък това чудо! Бездруго вече веднъж ми се наложи да си накупя всичките любими албуми на CD-та, след като грамофонът ми се счупи и нямаше как да го поправя или заменя. Днес на мода са МР-тройките, утре ще е кой знае какво. Не мога да им насмогна вече. Купих си и нова кола. Задните седалки са по-височки, за да може Юджийн да вижда хубаво напред. Отказах и цигарите. Трудничко ми е, но не ми се вижда редно да пуша, ако Юджийн живее у дома. С него ще си прекарваме страхотно.

Всеки път, когато го посещавам, той ме пита кога и Алис ще дойде да го види. Още не мога да му кажа истината. Не бързам засега, все ще измисля какво да му кажа. Може би няма да се разстрои, ако отидем да я посетим в сегашното й състояние. Не знам, но в едно съм сигурен — премести ли се при мен, първото, което Юджийн ще направи, е да изтича отсреща в родния си дом да търси сестра си. Прозорците на къщата сега до един са заковани. И за това ще трябва да измисля някакво обяснение.

По вестниците я наричат „Къщата на ужасите“. Струва ми се, че в днешно време и пръста на крака да си удариш у дома, разберат ли вестниците, веднага ще кръстят къщата ти „Къщата на ужасите“. Ама сега им е жътвата на вестникарите по случая с Алис. Първия месец след нападението и аз трябваше да влизам и излизам от нас през задната врата, заради онова, което наричат „засилен медиен интерес“. Искат да докопат моята история. А моята история е, че обичах и изгубих любовта си. От това кой знае какво заглавие няма да излезе.

Епилог

Оливър — днес

Оказа се, че лошата слава е по-интересна от добрата. Не само таблоидите смятат така. Кофи мастило се изписаха, за да се разкаже историята за падението на известния писател, оказал се плагиатор и насилник на жени. Разни многознайковци, които преди може и да са ми се пишели близки приятели, днес дават наляво и надясно интервюта, в които твърдят, че винаги са знаели, че у мен има нещо странно. Спекулират — въпреки пълната липса на доказателства за подобна хипотеза, че съм имал навик редовно да бия жена си и привеждат като аргументи разговори, които никога не сме провеждали, за да намекнат, че винаги съм бил склонен към насилие и че Алис живеела в постоянен ужас от мен.

Един таблоиден парцал изрови някакво мое ученическо есе отпреди четирийсет години и го публикува в опит да докаже колко слаба е прозата ми и да илюстрира разпиляния ми наратив. Докторантите, които някога се тълпяха около мен като стадо верни ученици, настояват, че съм съсипал академичните им кариери и авторитет. Мрънкачи. Критиците твърдят, че човек, който няма собствени деца, никога не може да напише истории, които децата да обожават така. Преди пееха друга песен. Преди обясняваха, че тъй като нямам собствени деца, самият аз не съм докрай пораснал и — съответно — съм по-близък до детското съзнание. Глупаци. Ровеха се в миналото и в произхода ми, задаваха въпроси за родителите ми. Не откриха нищо пикантно, освен факта, че в далечното минало баща ми е бил свещеник.

Брат ми Филип ми писа шест месеца след процеса. Не мога дори да ви опиша лицемерно добродетелното кършене на ръце в писмото му. Сигурен към, че се е гърчил от колебания дали е „редно“ да ми пише. Предлагаше си услугите за мой свещеник или изповедник, в случай че пожелая да „сваля бремето от плещите си“. Уверяваше ме, че Божията прошка е възможна и че, ако не друго, той, Филип, „бил винаги насреща, за да ме изслуша“. Глупости.

Липсва ми Алис.

Мислех си, че няма да съм в състояние да ям храната тук, но в интерес на истината тя се оказа доста добра, освен това е в изобилие. Хранил съм се по-зле в ресторанти със сума ти звезди „Мишлен“, макар че от сервирането има какво да се желае.

Сградата, в която съм настанен, е грохнала, но внушителна викторианска постройка, впечатляващо зловеща отвън и сиво-еднообразна с неподдържаните си помещения и плексигласови плоскости отвътре. Мъжете и жените са в отделни крила. Това ме устройва идеално.

Имам си собствена стая, така че в много отношения положението ми тук е по-добро, отколкото беше в интерната, макар че „съкилийниците“ ми представляват наистина потресаваща сбирщина от мерзавци. Спомням си как преди години един от особено лишените ми от въображение колеги в държавната служба държеше на бюрото си табелка с „духовития“ надпис: „Не е нужно да сте луд, за да работите тук, но помага“. По онова време не ми се струваше смешно.

Тук обаче не е точно лудница, по-скоро е печален последен пристан за житейски корабокрушенци. Всички питомци тук са извършили престъпления, които са считани за резултат от душевните им заболявания. Чувствам се като самозванец, но това не е ново за мен. Почти целият ми живот е бил в една или друга степен пълна измама. Не съм длъжен да общувам с другите питомци, така че прекарвам повечето си време в доброволна самота.

Институцията разполага със собствена ферма и макар да е минало доста време от последния път, когато съм извършвал физически труд, сега с радост отново си цапам ръцете. Вече не съм млад, но понастоящем съм в най-добрата си форма от десетилетия.

Аз съм „пациент“ за пример. В тази лудница ние не сме „затворници“. Отвсякъде чувам: „Политкоректността минава всякакви граници!“ Съгласен съм. Охраната и сестрите са свестни, така че не им създавам проблеми. Широко разпространеното мнение тук е, че моето престъпление е било „еднократно“. Че съм получил моментен „нервен срив“. Приемам ниска доза антидепресанти и се нося спокойно по течението, без да обръщам внимание на шума и суетнята.

Ще ми се прави „психиатрична оценка“ на всеки шест месеца, за да се преценява дали съм вменяем или не, но ако бъда обявен за вменяем, е възможно дори да бъда освободен, а аз съм решил, че това няма да се случи. Взех твърдо решение да остана тук, защото, макар че не представлявам заплаха нито за себе си, нито за обществото, не желая да напускам институцията. Планирам дори да инсценирам опит за самоубийство, ако някой предложи сериозно освобождаването ми.

Къщата се продаде. Приходите от продажбата ще покриват дългосрочно грижата за Алис и ще постъпват по сметката на Барни Дуайър, който пое Юджийн. Алис е настанена в частен хоспис. Адвокатите ми разказаха, че е в прекрасна стая и получава възможно най-добрите грижи, но тя самата никога няма да разбере това. Много вероятно е да остане в това си състояние с години. Правата и хонорарите от продажбите на книгите са прехвърлени на мадам Вероник, а аз съм заклеймен и анатемосан официално по целия свят, но особено във Франция заради това че съм откраднал произведенията на герой от войната и съм извлякъл дългосрочна финансова полза от неговата смърт и от смъртта на внука му. Само ако знаеха колко по-голяма е вината ми, само ако знаеха, че аз лично причиних тази смърт. Така и не разказах тази част от историята на психотерапевтите. Щеше да причини ужасен смут. Защо да добавям палеж и убийство към списъка с престъпленията си?

Журналисти правиха нееднократни опити да ме посетят с предложения да опишат историята ми в книга. Що за обида! Отхвърлих унизителните им оферти. Всички с изключение на молбата на една-единствена френска журналистка. Най-малкото предположих, че е журналистка. Писмата й до мен бяха по-официални от обичайното и тя не се отказваше лесно. Името й беше Анелиз Папон. Съзнателно оставих без отговор първите й пет писма, докато най-сетне отговорих на шестото: благодарих й за интереса към мен, но отклоних предложението за интервю и й обясних, че няма да я включа в списъка си с посетители. В него до момента не фигурираше нито едно име.

Преди месец обаче Анелиз ми изпрати едно изумително писмо.

Оказа се адвокатка, а не журналистка, но не я интересували обвиненията срещу мен, нито случаят ми от юридическа гледна точка. Обясняваше, че току-що е станала майка за първи път и раждането на скъпия й син я извело на пътя на търсенето на една истина, по който понякога й се искало да не е поемала.

В нейния собствен акт за раждане било записано, че се е появила на бял свят в Бордо, Франция, на 11 март 1974 година в малко селце на име Клошан. При раждането й било дадено името Нора Кондел. Била дадена за осиновяване на 20 юли същата година. Анелиз се надяваше, че ще бъда в състояние да й помогна да издири баща си. Биологичната й майка била намекнала, че този баща съм аз.

Бебето на Лора. Моето дете.

Анелиз признаваше, че изпитва крайно смесени чувства към факта, че след двегодишно търсене из архивите в крайна сметка е установила, че баща й е осъден престъпник и плагиат.

В оригиналния акт за раждане на Анелиз като име на майката фигурирало името на Лора. След разследването си Анелиз знаеше, че Лора не е сред живите и че се е самоубила. Момичето допускаше, че раждането й е било сред факторите, предизвикали смъртта на майка й. Беше издирила няколко снимки на Лора чрез уебсайта на гимназията й и макар да виждала, че формата на лицето и очите й са еднакви с тези на момичето на снимките, в едно отношение Анелиз и Лора кардинално се различавали. Продължила издирването в друга посока с цел да се срещне с баща си. В акта за раждане неговото име липсвало, но Анелиз се свързала със социалната работничка, която уредила осиновяването от името на Лора. Пред нея Лора категорично твърдяла, че бащата на детето е ирландски студент на име Оливър Райън, но че нямала неговото съгласие да впише името му в акта за раждане на детето. Анелиз безпроблемно и бързо установила, че Оливър Райън е по-познат на широката общественост като печално известния писател Винсънт Дакс. Разучила снимките ми на задните корици на книгите ми, гледала в YouTube няколкото ми телевизионни интервюта и забелязала поразителна прилика между двама ни, що се отнася до маниер на поведение и говор — прилики толкова големи, че не можело просто да бъдат пренебрегнати. И въпреки това, пишеше Анелиз, „нещо не е наред“, защото тя била от смесена раса, а „вие и майка ми сте бели европейци“.

Ръцете ми отново започнаха да треперят и оставих писмото на бюрото, защото думите се размазваха през очите ми.

Дъщеря ми беше твърдо решена да стигне до истината.

Наскоро се възползвах от услугите на компания за персонално геномно проследяване, която изготви личен профил на моето ДНК. При определянето на етноса ми стана ясно, че 25 % от генетичната информация произхожда от района на Субсахарска Африка, което означава, че единият ми родител е от смесена раса, тоест някой от бабите или дядовците ми е бил чернокож. Твърдо установих, че и двамата родители на Лора са чистокръвни ирландци, но за вашите родители не намирам почти никаква информация. Виждам, че тенът ви е по-мургав от този на средностатистическия ирландец, макар чертите на лицето ви да са несъмнено „бели“.

Генетиката напредва бързо благодарение на новата информация, получавана чрез картографирането на ДНК и днес науката вече е в състояние да ни каже, че цветът на кожата не се определя само от един ген. Вместо това той се определя от множество гени (полигенетично наследство). Следователно съществуват много фактори — освен цветът на кожата на родителите — които играят роля за това какъв ще бъде цветът на кожата на конкретен човек. Ако вие имате какъвто и да било смесен произход, не е изключено вие да сте мой баща.

Анелиз предлагаше да ме посети, за да вземе натривка с моята ДНК. Уверяваше ме, че става дума за простичка, неинвазивна процедура. Пристигала в Дъблин и се надяваше да приема да се срещнем.

Неколкократно гледах записани материали с ваши интервюта и смятам, че е силно вероятно да имаме роднинска връзка. Не знам дали този факт няма да се окаже срамен за вас, не съм наясно какви са възгледите ви по расовите въпроси, но, моля, не забравяйте, че когато се заех да издирвам родителите си, нито за миг не съм допускала, че ще открия един от тях в затвора. Прекрасните ми осиновители, които ме отгледаха, щяха да са ужасени, ако знаеха това, но аз не желая да им го съобщавам. Нито пък бих пожелала информацията за нашето родство — ако тя се потвърди като вярна — да става публично достояние.

Оставих писмото настрани. Напуснах стаята си и излязох вън на двора. Охранителят ми се усмихна и ми кимна.

— Как е Оливър днес? Хладничко, а?

— Имате ли цигара?

— Имам и още как.

Той ми подаде цигарата, грижливо я запали и се опита да ме ангажира с някакъв лековат разговор, но аз вече имам репутация на самотник, така че охранителят скоро се отдалечи и ме остави на обичайното ми уединение.

Отец Даниъл се оказа прав за всичко. Историята за баща ми и местното африканско момиче беше вярна. Каква ли е била тя и какво ли се е случило с нея? Пазя в съзнанието си неин образ, облечена в автентично племенно облекло, отдалечава се от селото си и от досегашния си живот, потъва в африканския залез с мисълта, че е прокълната след моето раждане. От време на време установявам, че плача за нея, че тя ми липсва и се чудя дали и аз съм й липсвал. Мисля и за баща си и си представям публичното унижение при раждането ми, как се е озовал в капана на отрицанието, и ми става малко мъчно за него.

След това мисълта ми се насочва към Лора: колко ли объркана е била при появата на детето. Кой би й повярвал, че аз съм бащата? Аз със сигурност нямаше да й повярвам! Затова не е можела да ми изпрати снимка, затова не е можела и да доведе бебето у дома — не и в онези години. Как е щяла да обясни факта, че бащата е чернокож? Сигурно се е усъмнила в собствения си здрав разум. По онова време сред ирландската средна класа се ширеше общоприет расизъм. Той битуваше незабелязано, защото нямаше с кого или с какво да се конфронтира. В Ирландия през 1974 година можех да преброя чернокожите хора, които бях виждал през живота си, на пръстите на едната си ръка. Детето на Лора щеше да предизвика скандал в семейството й. Освен това, едно беше да родиш без венчило, а съвсем друго — да родиш без венчило черно дете, което по никакъв начин не можеш да обясниш! Аз бях причинил това на Лора. Аз я бях накарал да реши, че полудява. Аз я бях убил.

Днес дъщеря ми Анелиз ми дойде на посещение. Красива е като майка си и като — предполагам — моята майка, красива е и, по някакъв особен начин, като мен. Фактът, че аз се бях родил бял, беше някаква генетична свръхслучайност, но това момиче несъмнено е моя дъщеря. Малкото ми останали съмнения се разсеяха яко дим в момента, в който я видях. Имаше същите сини очи като Лора, излъчваше същата жизненост и целеустременост като нея в деня, в който я срещнах за първи път, но цветът на кожата беше взела — през мен — от моята майка.

Отначало се чувствахме неудобно, но аз пуснах в ход стария си чар, за да я предразположа, докато обстановката не стана донякъде сърдечна. Разпитах я за нейния син, за моя внук, и тя ми показа снимка на малко момченце, навярно около двегодишно, седнало между нея и съпруга й. На личицето му грееше немирна усмивка и веднага се разбираше, че детето е щастливо. Зарадвах се. Попитах Анелиз дали тя е щастлива, а в отговор тя само се усмихна за миг и наведе очи към масата.

Беше седнала срещу мен и аз наблюдавах как пръстите й нервно откопчават и закопчават маншетите на скъпата й копринена блуза и реших, че повече няма смисъл да отричам истината пред самия себе си.

Можех обаче да я отрека пред нея.

Признах, че съм познавал Лора добре, че с нея сме излизали в колежа и че сме прекарали заедно лятото на 1973 година в Бордо. Казах на Анелиз, че майка й беше смела и красива, и че сигурно отчаяно е искала да я задържи. Отрекох изобщо да знам, че Лора е била бременна и че не мога по никой начин да обясня защо е държала да запише мен като баща на бебето. Казах, че на лозето в Клошан през лятото на 1973 година са работили и неколцина младежи от Южна Африка и намекнах, че Лора може би е имала връзка с някого от тях. Спомних си, че бяха добри, силни и весели момчета, но съжалих, че не мога да възстановя по никакъв начин имената им.

Казах й, че няма никакъв смисъл да правим изследване на моята ДНК. Разказах й всичко за родителите си — Мери (по баща Мърфи) и Франсис Райън, свещеник към момента на раждането ми. Допусках, че Анелиз вече знае всички тези подробности. Пред нея се върнах дори към най-ранния си детски спомен: седя на коляното на татко в голяма градина, докато родителите ми се прегръщат със смях на пейката. Сякаш ние тримата сме единствените хора на света. Майка ми има червена коса, носи очила и алено червило. Усмихнатият ми баща е облечен в костюм. Пейката е под едно дърво. Един от клоните, натежал от цветове, е надвиснал ниско над главата на татко. Майка ми ме взема на ръце и ме отнася до една люлка. На люлката има напречна пръчка, която обезопасява седалката. Мама внимателно ме люлее и аз се смея, заради усещането, че въздухът излиза от стомаха ми при всяко люшване. Искам да ме люлее по-силно, но тя не смее. Баща ми идва и я сменя на люлката, а мама се връща да поседне на пейката. Татко ме люлее по-силно и аз съм във възторг. След малко използвам крачетата си, за да спра люлката. Усещам чакъла под подметките си и виждам вдигналия се прахоляк. Изтичвам при мама и се хвърлям на скута й. Тя ме гушва, притиска ме до себе си, а аз усещам как татко ни наблюдава с гордост отстрани. Чувствам се затоплен и в пълна безопасност.

Разказах на Анелиз как няколко години по-късно майка ми ни е напуснала и как баща ми се е оженил за друга жена, която не желаела да се грижи за мен. Престорих се на разстроен. Казах, че не желая да говоря повече за това. Анелиз прояви съчувствие и не настоя за повече подробности. После й разказах как съм отраснал в интерната.

— Боя се, че в цялата история няма нищо тайнствено, и че напразно сте били път чак дотук.

Пожелах й късмет в по-нататъшното търсене.

Стори ми се, че си тръгна облекчена. Щастлива да узнае, че все пак баща й не е чудовището, което току-що беше видяла пред себе си. Стиснахме си ръце. Почувствах топлата й длан в своята.

Достатъчно животи разруших. За нея е по-добре да не знае истината. Най-сетне има една тайна, която с гордост ще запазя. Да защитя дъщеря си беше акт на безкористно великодушие. Опитвам се да бъда добър.

Благодарности

Сърдечно благодаря на:

Мариан Гън О’Конър, моята агентка, която със сигурност заслужава репутацията си на човек, оказващ безрезервна подкрепа на авторите, и на Вики Сатлоу за решителната защита на правата ми. На Патриша Дийви, моята редакторка, задето ми помогна грижливо да оформим историята такава, каквато я виждате днес. Благодаря също така на Майкъл Маклафлин, на Клиона Дейвис, на Патриша Маквей, на Брайън Уокър и на целия екип на „Пенгуин Айрлънд“. Благодаря и на Кийт Тейлър, на Лайза Симънс и на Холи Кейт Донмал от „Пенгуин Англия“, благодаря на редакторката Карълайн Прити за старателната редакция, корекция и за работата по изданието на книгата. Благодаря на Алисън Грум и на Лесли Ходжсън за уместно зловещия дизайн на корицата.

Искрени благодарности и за експертните съвети на:

Доктор Марк Шрайвър, професор по антропология и генетика в щатския университет в Пенсилвания; на доктор Дейвид Макхю, доцент по генетика Юнивърсити Колидж в Дъблин; на Киърън Гафни, главен административен директор (в пенсия) на Централната психиатрична болница.

Лични благодарности на:

Алисън Уолш и Клоуда Линъм за отличните съвети, на Кевин Рейнолдс, на Клийна ни Анлойн, на Лорелай Харис, на Джеспър Бергман и на Катрин Бренън за разпространението на ранните ми писания.

Благодаря на всичките ми обични приятели и роднини, които бяха принудени да четат многократно тази книга. Благодаря специално на татко, който ми предаде своята любов към литературата.

Благодаря на моя съпруг Ричард, за всичко. Обожавам те. Х

Бележка под линия

1

Клето, малко сърчице (фр.). — Б. пр.

Content

Лиз Нюджънт
Загадката Оливър

1. Оливър

2. Барни

3. Майкъл

4. Оливър

5. Барни

6. Майкъл

7. Вероник

8. Майкъл

9. Станли

10. Оливър

11. Юджийн

12. Оливър

13. Мойя

14. Оливър

15. Филип

16. Оливър

17. Вероник

18. Майкъл

19. Вероник

20. Оливър

21. Мойя

22. Вероник

23. Оливър

24. Барни

Епилог Оливър — днес

Благодарности

Бележка под линия