Unsete Sigrija

Ūlavs Euduna dēls

Sigrija Unsete

Ūlavs Euduna dēls

.

I ŪLAVS EUDUNA DĒLS PRECAS

1

Laikmetā, kad Haralda Gilles dēli valdīja Norvēģijā, Steinfinu dēlu cilts dzīvoja ap Mjēsas ezeru. Toreiz šiem vīriem piederēja lielas mājas vai katrā draudzē ezera malā.

Nemiera gados, kas vēlāk uzbruka zemei, Steinfinu dēli tikai rūpējās, lai viņu mājas neizpostītu un viņu manta nesamazinātos, un viņi bija tik stipri, ka viņiem tas pa lielākai daļai izdevās. Šķita, viņiem bija gluži vienaldzīgi, kas Norvēģijā karalis, tomēr daži šās cilts vīri bija uzticīgi sekojuši karalim Magnusam Erlinga dēlam un vēlāk Sigurdam Markusa audžudēlam. Tore Steinfina dēls Vecais Hovā un viņa dēli pieslējās karalim Skulem, bet vēlāk, kad atkal miers bija zemē, viņi izlīga ar karali Hokunu.

Bet kopš tā laika cilts diženums mazliet saplaka. Draudzes dzīve iegāja mierīgās sliedēs, valdīja atkal likums un taisnība, un tā vislielākā vara bija karaļa pilnvarotajiem un visiem tiem, kas piederēja viņa svītai. Bet Steinfina dēli palika savās sētās, apmierinādamies ar to, ka pārvaldīja savu īpašumu.

Vēl tie arvienu bija bagātnieki. Steinfina dēli bija pēdējie, kam augšzemē bija piederējuši vergi, un arī turpmāk viņi pieņēma brīvībā atlaisto vergu pēcniekus par saviem kalpiem un rentniekiem. Ļaudis draudzē stāstīja, ka Steinfina dēli esot valdkārīga ģints, katrā ziņā viņi izraudzījās tādus apakšniekus, pār kuriem nebija grūti valdH. Steinfina dēlus nedaudzināja par gudriem, bet muļķi viņi ari nebija, jo bija pratuši saturēt savu mantu. Un pret mazākiem un nabagākiem viņi ari neizturējās

bargi, ja tikai tie neuzdrīkstējās saslieties pret viņiem.

* * *

Divus gadus pirms karaļa Hokuna Vecā nāves Hova Tore aizsūtīja savu jaunāko dēlu Steinfinu karalim kā pavadoni. Viņš toreiz bija astoņpadsmit gadus vecs, labi noaudzis skaists puisis, bet tikai pārāk līdzinājās saviem radiem: ļaudis Steinfina radus spēja atšķirt tikai pēc drēbēm, zirgiem, ieročiem un rotaslietām. Par šo Steinfinu stāstīja biedri, ka viņa prāts neesot mazs, bet tomēr mazāks par viņa augstprātību.

Nu Steinfins bija Bjergvinā, un tur viņš sastapa kādu jaunavu, Ingebjergu Jona meitu, kas dzīvoja karaļa galmā pie karalienes Ingebjergas. Viņa un Steinlins iemīlējās viens otrā, un viņš sūtīja savus preciniekus pie viņas tēva. Jons Pola dēls atbildēja, ka meita jau esot apsolīta Matvejam Haralda dēlam, jaunā karaļa Magnusa mīļajam un uzticamajam draugam. Bet Steinfins nevarēja saprast, ka viņa nopietno nodomu atraida, viņš atkal un atkal nāca, sadabūja daudzus aizrunātājus, beidzot pat pašu karalieni Ingebjergu. Bet tas nelīdzēja — Jons Pola dēls negribēja lauzt Matvejam doto vārdu.

Steinfins pavadīja karali Hokunu viņa pēdējā ceļojumā uz rietumiem — pāri jūrai. Tur viņš cīņās ieguva lielu slavu. Kad karalis gulēja slims, Steinfins naktīs pie viņa bija nomodā, un viņš pats apgalvoja, ka karalis šinīs stundās viņam izrādījis lielu labvēlība.

Vasaru pēc tam Steinfins atkal bija Bjergvinā, un kādu rītu, kad karalienes jaunavas no klostera atgriezās karaļa galmā, viņas sastapa Steinfinu un viņa pavadoni, kas veda aiz pavadas skaistu zirgu. Steinfins teica, ka viņš šo zirgu šorīt esot pircis — ar visiem sieviešu segliem un iemauktiem. Pēc galma paražām viņš sasveicinājās ar jaunavām un, viegli jokojot, mēģināja viņas pierunāt izmēģināt zirgu. Tā viņi visi aizgāja pļavā un tur pajādelējās. Kad Ingebjerga Jona meita sēdēja seglos, Steinfins teica, lai tā nenokāpjot, lai aizjājot galmā, viņš viņu pavadīšot. Drīz vien dzirdēja, ka viņi aizgājuši pāri kalnājiem un devušies uz Hovu. Tore sākumā bija sašutis par dēla nedarbu, bet vēlāk tam iedeva kādas mājas — Fretasteinu, kas atradās nomaļus — mežā. Tur Steinfins Jona dēls dzīvoja ar Ingebjergu, it kā tie būtu likumīgi salaulājušies. Un kad Ingebjerga nākamā pavasarī dzemdēja meitu, viņi ielūdza kristībās visdažādākos apkārtnes [audis.

Neviens viņu netiesāja ne par sievas laupīšanu, ne arī par to, ka viņš tik patvaļīgi bija atstājis karaļa galmu. Ļaudis teica, ka tas tāpēc, ka karaliene Ingebjerga ir viņa aizstāve. Beidzot karalienei pat izdevās jauno pāri samierināt ar Jonu Pola dēlu. Viņš bija ar mieru savu meitu izprecināt Steinfinam, sarīkoja kāzas karaļa galmā Oslo, kur pats bija cietokšņa priekšnieks.

Toreiz Ingebjerga gaidīja trešo bērnu, bet ne viņa, ne arī Steinfins neizturējās pret Jonu pazemīgi, neizrādīja viņam vajadzīgo pateicību par viņa lēnprātību. Gan Steinfins sievastēvu un sievas radus bagātīgi apdāvināja, bet citādi viņš un sieva izturējās ļoti augstprātīgi un darīja tā, it kā vienmēr viss būtu bijis lielākā kārtībā, un viņiem nekad nebūtu bijis vajadzīgs lūgties un zemoties. Savu vecāko meitu Ingunu viņi bija paņēmuši līdz kāzās; Steinfins, viņu rokās turēdams, dejoja, rādīja visiem ļaudīm jo bija ļoti lepns uz šo skaisto bērnu. Ingunai toreiz bija trīs gadi.

Bet dēls, ko Ingebjerga dzemdēja tūlīt pēc kāzām, mira, pēc tam viņa dzemdēja nedzīvus dvīņus — puisīšus. Tikai pēc tam laulātie draugi locīja ceļus Jona Pola dēla priekšā, lūgdami piedošanu no visas sirds. Pēc tam Ingebjerga dzemdēja vēl divus dzīvus dēlus. Tie auga un ar katru gadu kļuva arvien skaistāki. Inguna un Steinfins dzīvoja maigā saskaņā, mājas bija bagātas, un viņi paši līksmi un pārgalvīgi.

Šķita, viss bija labi, tikai par vienu vīru, Matveju Haralda dēlu — lngebjergas pirmo piekrāpto līgavaini, neviens nedomāja. Steinfina kāzās viņš aizbrauca uz ārzemēm un palika tur vairākus gadus. Matvejs bija mazs, neglīts vīrelis, bet bagāts, dūšīgs un nelokāma prāta cilvēks.

Steinfins un Ingebjerga bija septiņus gadus precējušies, un viņu meitas Inguna un Tora desmit un astoņus gadus vecas, bet dēli vēl gluži mazi, kad pēkšņi Fretasteinā naktī ieradās Matvejs ar daudziem pavadoņiem. Bija pļaujas laiks, un saimes lielākā daļa pārnakšņoja tālajās pļavās. Steinfins atmodās tikai tad, kad bija jau izrauts no gultas, kurā kopā ar savu sievu bija gulējis. Vasara bija karsta, tā ka ļaudis gulēja gluži kaili. Tik kailu, kā māte viņu bija dzemdējusi, Matvejs viņu bija sagūstījis. Un nu viņš tur stāvēja sasiets, triju vīru apsargāts.

Ingebjerga pretojās kā meža zvērs, nagiem un zobiem, kad Matvejs viņai apmeta segu, izcēla viņu no gultas un nosēdināja sev klēpī. Matvejs teica Steinfinam:

— Tagad es varētu atriebties, kā jūs abi to esat pelnījuši, un tev, Steinfinam, būtu jāstāv līdzās, saistītam vīram, kas nespēj aizsargāt savu sievu, un būtu jānoskatās, kā es ņemu to, kas man un nevis tev bi ja nolemts. Bet es vairāk nekā tu baidos Dieva likumu pārkāpt, cienu tikumu un godu vairāk nekā tu to esi darījis. Un tagad es tevi, Steinfin, pārmācīšu tādā veidā, ka es tev tavu sievu atdodu atpakaļ neaizskartu, es žēloju tevi; un tu, mana Ingebjerga, dzīvo tālāk ar savu vīru sveika un vesela. Pēc šīs nakts, man šķiet, jūs abi man vienmēr būsiet pateicīgi, kad līksmi un laimīgi apskausiet viens otru, — viņš beidza, gardi iesmiedamies.

Noskūpstījis namamāti, viņš atlika to atpakaļ gultā, aicinādams savus vīrus aizjāt. Tad viņš vēl piegriezās Steinfinam.

Līdz šim Steinfins nebija teicis neviena vārda. Viņš saprata, ka nespēj izrauties no valgiem; satumsis viņš tur stāvēja, tumšsarkanu seju, sekodams vairāk Matveja kustībām. Tas pienāca tuvu viņam klāt:

—    Vai tev, vīr, nav tik daudz prāta, tik daudz pieklājības, ka tu saproti, ka tagad tev vajadzētu man pateikties par tev izrādīto žēlastību? — tā Matvejs jautāja smiedamies.

—     Nešaubies, gan es pratīšu tev pateikties, — atbildēja Steinfins. — Ja tikai Dievs dzīvību dāvās.

Matvejam bija uzsvārcis kupliem pušķiem greznotām garām, iešķeltām piedurknēm. Tagad viņš paņēma piedurknes stērbeli un viegli iesita Steinfinam sejā, vēl skaļāk smiedamies. Bet tad pēkšņi sasietajam vīram sažņaugto dūri iegrūda sejā tik spēcīgi, ka Steinfinam no mutes un deguna sāka tecēt asinis.

Tad viņš izgāja ar saviem pavadoņiem. Te piesteidzās Ūlavs Euduna dēls, Steinfina audžudēls, un pārgrieza valgus. Zēnu, kā ari Steinfina bērnus un bērnumeitas, vīri bija izgrūduši priekšnamā un tur saturējuši, kamēr Matvejs ar savu neuzticamo līgavu un tās vīru izrunājās.

Steinfins satvēra dūci un kails, kāds bija, dzinās pakaļ Matvejam, kas šķērsām pāri laukiem ņirgādamies bija aizgājis. Steinfins meta dūci, bet tas neķēra pretinieku. Pa to laiku Ūlavs bija aizskrējis uz kalpu mājām un kūti, atslēdzis durvis saimei, kura tur bija ieslodzīta, bet Steinfins atgriezās mājās, apģērbās un paņēma ieročus.

Velti bija Matvejam dzīties pakaļ, jo Fretasteinā pašreiz bija tikai trīs zirgi, un tie paši ganībās. Bet Steinfins tomēr aizgāja, lai notikušo paziņotu savam tēvam un brāļiem. Apģērbjoties viņš parunāja vienatnē ar savu sievu. Tā viņu izvadīja, un tagad Steinfins pasludināja saimei, ka viņš vairs neguiēšot ar savu sievu, iekams šis kauns nebūšot izdzēsts un neviens vairs nevarēšot apgalvot, ka viņš savu sievu paturējis, pateicoties Matveja žēlastībai. Tad viņš aizgāja, bet namamāte devās vecā būdiņā, kas pussakritusi stāvēja sētas malā; tur viņa ieslēdzās.

Visa saime, viri un sievas, ieplūda istabā un nu sākās izprašņāšana. Ūlavam vajadzēja atbildēt, pusapģērbts viņš sēdēja gultas malā, kur Steinfina meitas bija raudādamas ieslīdušas. Mēģināja arī no mazām meitenēm un aukles kaut ko izdabūt, bet tās nekā nezināja teikt. Un tā saimei diezgan neapmierinātai vajadzēja aiziet.

Zēns sēdēja tumšā istabā un klausījās Ingunas straujās raudās. Tad viņš ielīda gultā, nolikās viņai blakus:

— Esi pārliecināta, gan jau tavs tēvs atriebs. Viņš to darīs, tici man. Un es palīdzēšu, un rādīšu, ka Steinfinam ir radi, ja arī viņa dēli vēl nav pieauguši!

Tā bija pirmā reize, kad Ūlavs uzdrošinājās atklāti runāt par savu saderināšanos, kas jau sen bija noslēgta, kad abi vēl bija mazi bērni. Sākumā, kad viņš Fretasteinā dzīvoja, gadījās, ka saime par to runāja, ķircinādama bērnus, bet tad Inguna katru reizi sadusmojās. Reiz viņa pieskrēja savam tēvam un žēlojās tam par ļaužu valodām. Tas tik niknā balsī sarāja saimi, ka vienam otram radās doma, vai tikai Steinfins nenožēlo Ūlava tēvam doto solījumu.

Sajā naktī Inguna tā saprata Ūlava vārdus, ka ciešāk piekļāvās zēnam un raudāja, viņa rokai piespiedusies,

kamēr Ūlava krekla piedurkne bija gluži slapja.

* * »

Kopš šis nakts dzīve Fretasteinā kļuva gluži savādāka. Tēvs un brāļi ieteica Steinfinam griezties pie tiesas, bet Steinfins atbildēja, ka viņš pats zināšot, cik daudz viņa gods esot vērts.

Matvejs, nekur nekavēdamies, bija atgriezies savās mājās, un no turienes pavasarī devies uz ārzemēm svētceļojumā. Bet, kad ļaudis uzzināja, cik ļoti Steinfins Tores dēls mocījās, ka viņš nemaz vairs nerādoties ļaudīs, ka viņš pat nedzīvojot vairs kopā ar savu sievu, viņi dažādi sprieda par Matveja atriebi neuzticīgajai līgavai. Kaut gan Matvejs notikušo tēloja gluži tāpat kā Steinfina ļaudis, tad tomēr notikumu arvien vairāk izpušķoja, pavairoja Matveja Steinfinam izdarītās neģēlības. Pat dziesmu sacerēja, kas drausmīgo nakti apdziedāja.

Kādu vakaru, kad Steinfins kopā ar saviem ļaudīm dzēra, viņš jautāja tiem, vai kāds nevarot šo dziesmu padziedāt. Sākumā puiši likās nekā nezinām. Bet, kad Steinfins apsolīja lielu dāvanu tam, kas dziesmu nodziedās, izrādījās, ka visa saime to pazina. Steinfins noklausījās līdz beigām, šad tad atņirgdams zobus smaid^ veidā. Tūlīt pēc tam viņš apgūlās kopā ar savu pusbrāli Kolbeinu Tores dēlu, un ļaudis dzirdēja viņus par šo lietu runājam līdz vēlai naktij.

Šo Kolbeinu Hova Torem bija dzemdējusi kāda draugaļa, ar kuru viņš bija kopā dzīvojis pirms apprecējās. Un Hova Tore vairāk bija mīlējis šo bērnu nekā savus laulībā dzimušos. Viņš Kolbeinu bija labi izprecinājis un tam iedevis lielas mājas pie Mjēsas ezera. Bet Kolbeinam nelaimējās: viņš bija augstprātīgs, sirdīgs un netaisns, pastāvīgi viņš ķildojās ar saviem apakšniekiem un biedriem. Pusbrāļi viņu nelabprāt ieredzēja, bet tagad, pēc notikušās nelaimes, Steinfins ciešāk viņam bija pieslējies. Pusbrāļi bija pastāvīgi kopā, un Kolbeins kārtoja visas Steinfina lietas, it kā tās būtu viņa paša, visur ienesdams nesaticību.

Protams, Kolbeins savam jaunākajam brālim nekur negribēja kaitēt; kad Steinfins savā nelaimē viņam piegriezās, tad Kolbeins viņu pat iemīlēja. Nevērīgi un laiski Steinfins bija dzīvojis labklājības dienās, viņš gribēja dzīvot kā lielskungs, nebēdādams par mantu. Pēc nakts uzbrukuma viņš vairījās atklātības, vēlāk, paklausot Kolbeina padomam, bija pieņēmis veselu baru kalpu, jaunus ieroču pratējus, galvenām kārtām tādus, kas jau agrāk lielmaņiem kalpojuši. Steinfins kopā ar viņiem gulēja lielajā ailē, visur tie sekoja savam kungam, bet mājās ne visai daudz strādāja, tā ka šīs varzas uzturēšana namatēvam daudz izmaksāja, bet labuma atnesa maz.

Fretasteinā saimniekoja priekšstrādnieks Grims kopa ar Dailu, savu māsu. Tie bija Steinfina vecākā verga bērni, kas nepazina nekā cita, kā sava kunga labklājību. Tagad, kur Steinfinam visi ienākumi būtu bijuši sevišķi svarīgi, viņš neielaidās ar strādniekiem nekādās sarunās, visu kārtoja Kolbeins, un, kur tas pieķērās, tur izcēlās naids.

Ingebjerga Jona meita bija krietna namamāte, kas līdzsvaroja vīra izšķērdību un kūtrību. Bet tagad viņa bija noslēpusies vecajā būdiņā kopā ar savām kalponēm, un pārējā saime viņu nemaz nedabūja redzēt. Viņa, nogrimusi sirdēstos, gūgoja, nekad nejautāja par mājas darbiem, pat saskaitās, ja kāds nāca, viņas padomu prasīdams. Pat ar bērniem, kas dzīvoja blakusmājā, viņa bija mazrunīga un vienaldzīga pret tiem, kaut gan agrāk, labos laikos, bija bijusi Joti maiga māte, un Steinfins Tores dēls — līksms tēvs, lepns uz saviem skaistajiem un veselīgajiem bērniem.

Kamēr dēli — Halvafds un Jons — vēl bija mazi, viņa tos bieži ņēma klēpī, auklēja, zodu atspiedusi pret zēnu gaišajām galviņām, acīm stingi raudzīdamās tālē. Bet paauguši, dēli garlaikojās ar skumīgo māti un kalponēm, un nelabprāt nāca pie viņas.

Tora — jaunākā meita — bija mīlīgs un skaists bērns. Viņa labi saprata, ka vecākiem notikusi liela pārestība un ka tie tagad dzīvo bēdās un rūpēs. Tāpēc viņa arī ļoti pūlējās vecākiem visu izdarīt pa prātam, vienmēr būt izpalīdzīga un pieglaudīga. Un tā saprotams, ka viņa bija vecāko mīlulis. Gaiša blāzma gāja pār Steinfina seju, vērojot šo savu meitu. Tora Steinfina meita bija apaļīgi un smalki noaugusi, glāsainirm locekļiem. Viņa agri nobrieda, un jau meitenes gados viņā bija kaut kas sievišķīgs. Viņai bija garena, pilnīga seja, gaiši mati, zilas acis; viņas biezās bizes, dzeltenas kā rudzu vārpas, karājās pāri krūtīm. Tēvs, viņai vaigu glāstīdams, teica: «Tu esi labs bērns, mana Tora, lai Dievs tevi svētī un pasargā. Aizej pie mātes, Tora, parunājies nu ar viņu, nomierini viņu.»

Un Tora aizgāja. Ar vārpstu rokā nosēdās pie noskumušās mātes. Ļoti apmierināta viņa bija, kad Ingebjerga beidzot teica: «Tu esi laba, mana Tora, kaut Dieviņš tevi sargātu no visa ļauna.» Tad Torai saka tecēt asaras, bija jādomā par vecāku grūto likteni, un, raugoties uz māsu, kurai nekad nepietika pacietības, lai klusu pasēdētu ar māti, uzmācās dibinātas dusmas; šī māsa nekad nebija brīvā, neienesdama ar sevi nemieru, tā ka mātei ātri vien bija jālūdz, lai tā aizejot. Un, neko nenožēlojot, Inguna bezrūpīgi izskrēja pa durvīm, lai pagalmā piebiedrotos citu bērnu rotaļām, tur bija Ūlavs un citi zēni, kalpotāju bērni.

Inguna bija vecākā no Steinfina bērniem. Kā maza meitene viņa bija bijusi ārkārtīgi skaista, tīrais brīnums. Bet tagad viņas māsa bija pārāka par viņu — tā ļaudīm likās. Un viņai arī nebija tik gudra un attapīga valoda. Bet savā ziņā ļaudis viņu tikpat mīlēja kā skaisto un kluso jaunāko māsu. Steinfina vīri lūkojās uz Toru ar zināmu bijību, bet vairāk priecājās, kad Inguna ienāca ailē.

Ingunai nebija rotaļu biedreņu ne Fretasteinā, ne arī kaimiņu mājās, un viņa savu laiku pavadīja kopā ar zēniem. Visās zēnu rotaļās viņa piedalījās, vingroja ar viņiem, meta šķēpu un akmeni, šāva mērķī, sita bumbu, uzstādīja slazdus mežā, makšķerēja ezerā. Bet viņa nebija ne veikla, ne ari drosmīga, un viņai nekur sevišķi neveicās, ātri viņai viss apnika; viņa sāka raudāt, ja rotājās bija pārāk varmācīgas vai arī zēni — rupji. Bet tomēr zēni viņu visur ņēma līdz — viņa taču bija Steinfina meitai — un bez tam Ūlavs Euduna dēls to tā gribēja. Un vienmēr tas bija Ūlavs, kas vadīja rotaļas.

Ūlavu Euduna dēlu visi labprāt ieredzēja, mazi un lieli, kaut gan neviens viņu nebūtu varējis nosaukt par mīlīgu zēnu. Nevienu viņš nepielaida sev tuvu klāt, un tomēr nevarēja teikt, ka viņš būtu bijis nelaipns, gluži otrādi, mazmnīgs un atturīgs, viņš visiem bija izpalīdzīgs un pakalpīgs.

Skaists viņš bija, kaut gan mati un seja bija gluži gaiši, bet viņam nebija tas biklais skats un noliektā galva, kā tas parasti mēdz būt ļoti blondiem cilvēkiem. Ūlava zilgani zaļās acis bija bālas, bet pasaulē tās raudzījās atklāti, un galvu viņš nesa paceltu uz stipra kakla, balta kā piens. Likās, ka vējš un saule viņa ādu nav aizskāruši, tik blīvā, vienmērīgā baltumā tā mirdzēja, tikai vasarā pie zemās un platās deguna saknes parādījās daži mazi vasaras plankumi. Veselīgais bālums piešķīra Ūlava sejai jau bērnībā aukstu un nekustīgu izteiksmi. Visi sejas panti bija mazliet īsi un plati, bet labi veidoti. Acis atradās diezgan tālā atstatumā, bet bija lielas, skaistas, plaši atvērtas, un uzacis un skropstas tik gaišas, ka saulē tās likās kā dzeltaina ēna. Deguns bija plats un taisns, bet nedaudz par īsu. Mute bija liela, bet pareizi veidota, un šo muti vajadzētu uzskatīt par skaistu, ja lūpas nebūtu tik bālas bezkrāsainajā sejā. Bet mati bija nesalīdzināmi koši un tik gaiši, ka atgādināja vairāk sudraba nekā zelta mirdzumu, bez tam kupli, mīksti un mazliet viļņaini. Viņš matus nēsāja apaļi grieztus, tā ka tie aizēnoja viņa plato, balto pieri, bet pakausī neaizsedza mazo bedrīti starp divām kakla dzīslām.

Ūlavs nebija liela auguma, bet viņš atstāja labi noauguša jaunekļa iespaidu, stipriem muskuļiem, mazām

rokām un kājām, kas šķita ārkārtīgi stipras, jo locekli bija apaļi un spēcīgi. Viņam bija daudz spēka un lunkanības. Visos miesas vingrinājumos un ieroču rotaļās viņam veicās, bet nebija neviena, kas viņam palīdzētu tālāk attīstīt savas spējas. Ūlavam augot, Fretasteinā apstākli bija lādi, ka viņam vienam pašam vajadzēja ar sevi tikt galā. Steinfins, kas bija solījies gādāt par viņu kā par savu dēlu, nedarīja nekā no visa tā, kas butu nepieciešams cēla dzimuma jaunekļa audzināšanai un Ingunas Stein-

fina meitas nākamam vīram.

* * ♦

Ka Steinfins Tores dēls bija kļuvis par Ūlava audžutēvu, tas bija noticis tā:

Kādu vasaru, kamēr Steinfina dzīvē vēl viss ritēja laimīgi, viņam bija dažas darīšanas jānokārto tingā, tautas sapulcē. Viņš aizceļoja turp kopā ar draugu un radu baru, ar sievu un meitu Ingunu, kurai toreiz bija seši gadi. Vecāki šo skaisto bērnu tik loti mīlēja, ka visur ņēma līdz.

Te tingā Steinfins sastapa Hestvikenu Eudunu Ingolfa dēlu. Euduns un Steinfins savā laikā bija bijuši gultas biedri karaļa galmā, un viņi satika kā labi draugi, kaut gan Euduns bija vecāks un gluži citas dabas cilvēks. Steinfins toreiz bija jautrs un vislabprātāk stāstīja pats par sevi. Bet Euduns pa lielākai daļai cieta klusu un nekad nerunāja par savām lietām.

Pavasarī, tajā pašā gadā, kad karalis Hokuns devās karagājienā uz Skotiju, Euduns tika izprecināts. Viņš dabūja dānieti par sievu, Sesīliju Bjerna meitu, karalienes Ingebjerg'as rotaļu biedreni.

Jaunava bija tikumīga un glīta, un Euduns, kas sākumā bija ne visai labprātīgs, tikko bija divas trīs reizes ar Sesīj liju runāji®, bija viņai jau pieķēries. Kāzas dzēra Bjergvinā,

karaļa galmā Pats vecais karalis Hokuns gādāja par līgavas pūru.

Dzemdējot Hestvikenā pirmo bērnu, Sesīlija mira nedēļās. Tagad Euduns kļuva vēl klusāks, vienīgi ar Steiņfinu viņš šad tad pārrunāja savas rūpes sakarā ar mazā dēla nākotni. Hestvikenā valdīja viņa vectēvs, sirms un stūrgalvīgs vecis, kam nekad nebija paticis, ka dēla dēls apprecējis ārzemju sievu bez radiem. Bez tam tur vēl dzīvoja kāds vecs tēvocis — plānprātiņš. Euduns bija šo veču vienīgais mantinieks, bet viņš negribēja pie viņiem Hestvikenā dzīvot un palika Bjergvinā pie karaļa Magnusa.

Drīz pēc tam Steinfins aizveda Ingebjergu. Eudunu Ingolfa dēlu viņš pēc vairāku gadu pārtraukuma sastapa atkal tingā. Euduns bija ieradies, lai parunātu ar Sūleijāru vīriem. Viņš bija paņēmis līdz savu septiņus gadus veco dēlu Ūlavu. Euduns izskatījās slims. Viņš bija liels un slaids, šauriem pleciem, iegarenu seju ar asi izliektu degunu, balti gaišu ādu un matiem tādā pašā krāsā. Tagad viņš gāja salīcis, bija liess kā ģindenis, savītušu, zilgani iekritušu muti. Bet zēns bija skaists, spēcīgs bērns, platiem pleciem, labi attīstījies, viņš bija tikpat gaišs kā tēvs, bet citādi nelīdzinājās viņam.

Steinfins saņēma draugu vētrainā priekā, bet noskumis, redzēdams, cik slikti Euduns jutās. Viņš paņēma Eudunu līdz uz mājām, kur viņš, ģimene un saime tinga laikā bija apmetusies.

Ce}ā Euduns izstāstīja, ka vīri, kurus viņš gribējis satikt, esot attāli radi, kuriem jāgādā par Ūlavu, kad Euduna vairs nebūs Abi veči vēl dzīvojot Hestvikenā, bet bija gluži bezspēcīgi, bet viņam pašam esot kāda iekšēja kaite, kas neļaujot ne ēst, ne dzert Viņš visus šos gadus bija pavadījis pie karaļa Magnusa, tikai tagad viņš slimības dēļ bija atgriezies Hestvikenā. Kopš sievas nāves viņš tur nebija rādījies, tā ka tikai tagad iepazinās ar savu dēlu. Viņš bija ļoti norūpējies par bērna nākotni, un tagad šie Sūleijāra radi vēl nebija ieradušies. Aizjāt līdz viņiem viņš nespēja, jājot uznākot šausmīgas sāpes. Tēvi klosterī gan pieņemtu Ūlavu, bet, ja viņam, tur dzīvojot, rastos tieksme kļūt par mūku, tad cilts ar

viņu izdzisīs.

* * •

Ingebjerga, ieraugot skaisto bērnu, kam drīzi vien bija jādzīvo kā bārenim, gribēja viņu noskūpstīt. Bet Ūlavs atvairījās, aizbēga pie tēva, izbrīnījies un negribīgs lūkodamies platām, zilām acīm uz svešo sievu.

—     Tev negribas manu sievu skūpstīt, Ūlav? — jautāja Steinfins, jautri smiedamies.

—     Nē, — atcirta mazais puisis, — jo Aslangs skūpsta Kollu.

Auduns apmulsis pasmaidīja, paskaidrodams, ka tie esot divi veči Hestvikenā, te visi pieauguši iesmējās, bet Ūlavs nosarka, acis nodurdams. Tēvs viņu pamācīja, ka tā neesot labi, un lika viņam Ingebjergu apsveikt, kā to galmā mēdza darīt. Te nu viņam bija jāatgriežas pie ingebjergas un jāļaujas noskūpstīt, un, kad pieskrēja mazā Inguna, arī gribēdama zēnu skūpstīt, Ūlavs paklausīgi noliecās, lai maziņā varētu sasniegt viņa muti. Bet visa viua sejiņa kvēloja kā ugunī un acis bija asarām pilnas. Bet vīri smējās, ka puisis esot tik vienaldzīgs pret skaisto sievu laipnību.

Pret vakaru, kad vīri kopā dzēra, Ūlavs mazliet atkusa. Inguna skraidīja gar soliem, un, ja kur bija tukša vieta, tur viņa uzrāpās, pasēdēja kādu brīdi, kājas vicinādama, tad skrēja atkal tālāk, citu vietu meklēdama. Pieaugušie smējās, pamudinādami meitenīti, kas kļuva arvienu pārgalvīgāka. Te Ūlavs, kā likās, bija nopietni kaut ko nolēmis. Viņš piecēlās no savas vietas līdzās tēvam, sakārtoja savu naža jostu un aizgāja pāri istabai pie Ingunas. Kad tā noslīdēja no savas vietas, citu meklēdama, viņš viņai sekoja. Tā bērni rotaļājās gar soliem, Inguna smiedamies 1x1 kliegdama, bet Ūlavs mierīgi un nopietns, tikai šad tad, paskatoties uz tēvu, pār skaisto, stingo zēna seju pārlidoja smaids.

Bērni, ievilkušies kādā stūrī, bija iesnaudušies, kad Steinfins un Euduns atnāca viņus novest pie pavarda. Viesi lokā apstāja bērnus, visi bija iesiluši. Steinfins pats neturējās droši uz kājām, kad savas meitas pirkstus ielika Ūlava rokā. Tad Steinfins un Euduns apstiprināja bē;nu saderināšanos ar rokas spiedienu. Euduns iedeva Ūlavam zelta gredzenu, palīdzēja .to uzvilkt Inguņas pirkstam, tad pacēla meitenes roku uz augšu, lai visi varētu redzēt smago gredzenu, kas vajīgi karājās pirkstā. Ingebjerga Jona meita un citas sievas raudāja un smējās reizē, jo kaut ko aizkustinošāku, kā šo mazo līgavu un līgavaini neviens laikam nebija redzējis.

Tad viņa meitai piepildīja ragu un lika sadzert ar līgavaini, bērni dzēra, apliedami savas drēbes. Steinfins stāvēja, roku aplicis ap drauga kaklu: raudošā balsī viņš zvērēja, ka Eudunam šā bērna dēl nav jārūpējas, viņš Ūlavu uzaudzināšot kā dēlu, gādāšot par viņu, kamēr tas pieaugs un varēs savu līgavu pārvest savās mājās. Tā Steinfins runāja, Ūlavu skūpstīdams uz abiem vaigiem, bet Ingebjerga ņēma bērnus klēpī, apsolīdama Ūlavam būt laba māte, jau Sesīlijas Bjerna meitas dēļ, kuru viņa mīlējusi kā māsu.

Tad viņa lika Ūlavam noskūpstīt savu saderināto. Zēns drosmīgi piegāja Ingunai, aplika abas rokas ap viņas kaklu un, cik sirsnīgi vien spēja noskūpstīja, kamēr liecinieki smiedamies dzēra uz saderināto veselību.

Likās, ka Ūlavam šī rotaļa bija iepatikusies, pēkšņi viņš uzlēca, satvēra savu jauno līgavu, apskāva viņu, skūpstīdams to divas, trīs reizes. Vīri rēca smieklos, uzaicinādami zēnu tā turpināt.

Vai nu šie smiekli meitenīti apvainoja, vai ari tas bija vienkārši untums, bet viņa centās izrauties no zēna rokām, un, kad tas viņu vēl ciešāk piespieda, viņa ar visu spēku tam iekoda vaigā.

Ūlavs apmulsis stāvēja, nezinādams, ko darīt. Tad berzēja savu vaigu, kur bija parādījušies asins pilieni. Aplūkojis savus asiņainos pirkstus, viņš gribēja uzbrukt Ingunai, iesist viņai. Bet tēvs vēl paspēja viņu satvert, paņemt rokās. Viņš aiznesa dēlu gultā, kur bērniem bija jāguļ. Līgavaini un līgavu izģērba, apguldināja, kur tie drīzi aizmiga, notikušo aizmirsdami.

<0 * *

Nākamajā rītā, kad Steinfins bija atskurbis, vioš vislabprātāk būtu atsaucis visu šo lietu. Viņš ieminējās, ka tas esot bijis tikai joks, ja viņi gribētu kaut ko nolemt par bērnu nākotni, tad tas kārtīgi vēl esot jāpārrunā. Bet Euduns, kas slimības dēļ nebija dzēris, pretojās tam. Viņš lūdza Steinfinu apdomāt, ka viņš savu solījumu devis mirējam, un Dievs to atriebs, ja atstātam bārenim doto vārdu nepildīs.

Steinfins pārdomāja. Euduns Ingolfa dēls piederēja vecai, labai ciltij, kaut gan tā tagad bija sarukusi, un viņas vara ne visai liela. Bet Ūlavs bija vienīgais bērns, un, ja viņš arī nekā cita nemantos kā tikai Hestvikenu, tad tās bija taču lielas un bagātas mājas. Viņam pašam ar Ingebjergu, droši vien, vēl būs daudz bērnu, un galu galā Ūlavs bija labs precinieks Ingunai, kas mantos tik u meitas tiesu. Un tā Steinfins skaidrā prātā atkārtoja, ko skurbumā bija solījis: viņš uzaudzinās Ūlavu un iedos tam savu meitu par sievu, kad bērni būs sasnieguši attiecīgo vecumu. Un, atgriežoties no tinga mājās, viņš Ūlavu Euduna dēlu paņēma līdz.

Vēl tajā pašā rudenī Fretasteinā saņēma vēsti, ka Ūlava tēvs esot miris īsi pēc vectēva un prātā jukušā tēvoča nāves. Vēstnesis atnesa daļu mantojuma — drēbes, ieročus, rotaslietas. Hestvikenu mājas tagad pārvaldīšot vecs radinieks, tā sauktais Ūlavs pusmācītājs.

Steinfins nu bija Ūlava aizbildnis, bet ne visai rūpējās sakārtot audžudēla mantojumu. Bet pret Ūlavu viņš un Ingebjerga bija ļoti laipni un to turēja kā savu dēlu. Bet tad nāca nelaime, un pēc tās viņi par Ūlavu tikpat

maz likās zinis kā par saviem bērniem.

* * *

Ūlavs ātri bija iedzīvojies Fretastoinā. Viņš labprāt ieredzēja Ingebjergu un Steinfinu, bet viņš bija klusas dabas un noslēgts bērns, kas saviem audžuvecākiem palika svešs. Īsta piederības izjūta viņam nekad nebija Fretasķinā, kaut gan viņš šeit labāk jutās nekā Hestvikenā, par kuru centās nedomāt. Bet tomēr šed un tad nāca neatvairāmas atmiņas. Negribot bija jādomā par visiem večiem, kas tur dzīvoja. Visa saime bija svina veci, vectēva tēvs staigāja apkārt, ganīdams savu vājprātīgo dēlu, kas bija jābaro kā bērns un jāsargā no uguns, ūdens un asiem priekšmetiem. Ūlavs bija dzīvojis savā vaļā, viņš nekad nebija domājis, ka reiz varētu arī savādāk būt. Vājprātīgā tēvoča netīrība un nelāgā smaka piederēja pie turienes dzīves. Arī pie plānprātiņa lēkmēm, kurās viņš kliedza un smilkstēja, zēns bija pieradis un nebaidījās. Reiz vectēva tēvs viņu bija paņēmis līdz uz mišu; tur baznīcā viņš bija redzējis svešus ļaudis, sievietes un bērnus, bet nekad viņš nebija domājis, ka ar tiem varētu satikties vai arī parunāt, vienkārši tie bija dievkalpojuma daļa.

Kad Ūlavs jau daudzus gadus bija nodzīvojis Fretasteinā, gadījās, ka viņš pēkšņi jutās tik vientujš, viņa dzīve starp šiem Jaudīm likās tik neparasta kā svētdienas dievkalpojums, un viņš gaidīja brīdi, kur viss tas izzudīs un viņam būs jāatgriežas agrākajā dzīvē. Tās gan bija tikai klīstošas domas, kas nāca un zuda, bet tā īsti viņš nekad neiesakņojās Fretasteinā, kaut gan citu māju viņam vairs nebija.

Bet brīžiem. pamodās arī cita veida atmiņas, kas dzēla sirdī, raisīdamas ilgas. Bija it kā viņš būtu sapņojis — Hestvikenas pagalma vidū bija kaila klints, tā bija karstumā sasprēgājusi, un Ūlavs tur bija gulējis, ar kaulu atskrāpēdams sūnas. Atausa ainas, kur viņš viens pals bija staigājis, sevī nogrimis, un šīm atmiņām bija neizsakāmi saldas mieles. Aiz kūtīm bija stāvējusi augsta klinšu siena, no kuras notecēja ūdens, un mazā zemes strēmelē starp klinti un ēkām, tumšā un ēnainā, auga augsti zālāji. Bija jūrmala; tur bēguma laikā varēja bradāt čaukstošā jūras zālē, meklēt gliemežvākus un gļotaini zaļus, ūdens noapaļotus praulus. Tālāk mirdzēja ūdens, un vecais kalps Kole atvēra gliemežus un deva zēnam tos nogaršot. Ūlavam vēl tagad siekalas saskrēja mutē, domājot par tauko, sarkandzelteno masu ar jūras ūdens garšu. No zilganbaltiem gliemežvākiem viņš šos gardumus bija sūcis.

Nogrimis tādās atmiņās, viņš labprāt nerunāja, izklaidīgi atbildēdams uz Ingunas jautājumiem. Bet nekad viņš neiedomājās viņu pamest, nekad viņš neatkratījās no viņas, ja viņa nāca, gribēdama ar viņu pabūt kopā; no viņas aiziet viņš nevarēja, tāpat kā nevarēja aiziet no sevis paša. Tas jau tā bija lemts no sāktā gala, tas bija viņa liktenis — nešķirties no Ingunas. Tas bija vienīgais neapšaubāmais viņa dzīvē, ka viņš un Inguna neatraisāmi saistīti. Reti viņš domāja par to vakaru, kad viņu un Ingunu saderināja, un jau daudzi gadi bija pagājuši, kopš neviens par Steinfina un Euduna norunu nebija pie-

2i

minējis ne vārda. Bet visu Ūlava jūtu un domu pamats bija apziņa, ka nekas viņu no Ingunas nespēs šķirt. Zēnam nebija radu, kam varētu pieķerties; viņš gan zināja, ka Hestvikena tagad viņa īpašums, bet ar katru gadu dzimtenes atmiņas arvienu vairāk izbalēja, kļuva par pusaizmirsta sapņa drupatām. Ja viņš arī kādu reizi par to domāja, ka vēlāk būs jādzīvo Hestvikenā, tad vienīgi drošais bija, ka Ingunu viņš paņems līdzi, viņi divatā dosies nezināmā nākotnē.

Nekad viņš nedomāja par to, vai viņa skaista. Tora bija skaista, to viņš redzēja, varbūt arī tādēļ, ka to tik bieži bija dzirdējis apgalvojam. Inguna bija Inguna, tuva un ikdienišķa, vienmēr sasniedzama. Ja arī domāja par to, kāda viņa ir, tad tāpat, kā domā par laiku: grozīt to nevar, jāpieņem tāds, kāds ir. Ja tā spītēja un tiepās, viņš dusmīgi viņu rāja, viņš Ingunu pat bija sitis, kad tā vēl bija mazāka. Ja tā rotaļājās ar citiem zēniem, bija jautra un attapīga, viņš bija laimīgs, kā esam laimīgi par jauku laiku. Parasti viņi bija labi biedri, kā brālis un māsa reizēm saķildojās, bet neviens no viņiem nedomāja, ka varētu būt arī savādāk.

Un bērnu barā, ko neviens neganīja, šie abi bija vecākie, viņi cieši pieslējās viens otram, neapšaubāmi zinādami, ka nekas viņus nešķirs. Tas bija vienīgais neapšaubāmais, un ir labi, ja vismaz kaut kas ir neapšaubāms. Zēns, kas viens pats uzauga svešās mājās, pie svešiem cilvēkiem, nosakņojās viņā, un viņa mīlestība uz vienīgo, kas viņam piederēja, auga kā viņš pats — bez apziņas. Viņš bija pieradis pie viņas, mīlēja to aiz ieraduma, vēl pirms viņa mīlestība bija guvusi spožumu un krāsu, vēl pirms viņš apzinājās, ka līdz malām pildīts ar viņu.

Tā tas gāja līdz tai dienai, kad Ūlavam Euduna dēlam palika sešpadsmit gadi. Inguna toreiz bija piecpadsmit ziemas veca.

2

Ūlavs no sava tēva bija mantojis lielu akmens cirvi ar tērauda apkaltu asmeni un zelta ielikumiem. Spals bija izgreznots ar apzeltītu varu. Cirvim bija arī savs vārds: Etarfilgja — cilts labais gars.

Tas bija lielisks ierocis, un zēns bija pārliecināts, ka visā Norvēģijā otra tāda dārguma nav. Bet ne ar vienu — izņemot Ingunu — viņš par to nebija runājis, un viņa bija tikpat lepna uz šo ieroci kā Ūlavs. Zēns glabāja ieroci virs savas guļamvietas pie sienas.

Kādu dienu pavasari viņš pamanīja, ka asmens ieskrambāts. Noņēmis cirvi, viņš redzēja, ka tērauds atdalījies no dzelzs asmens pamata. Viņš saprata, ka būtu velti pētīt, kas viņa cirvi lietojis un sabojājis. Ne ar vienu viņš par to nerunāja, izņemot Ingunu. Viņi kopīgi apsprieda, ko darīt, un vienojās, ka būs jāaizceļo uz Hāmaru, tur varbūt varēs ieroci izlabot, bet tas būs iespējams tikai tad, kad Steinfina nebūs mājās. Hāmarā dzīvoja slavens ieroču kalējs, ja viņš nespēs ieroci labot, tad neviens to nevarēs.

Kādu darbdienas rītu Inguna atnāca pie Ūlava ar vēsti, ka tēvs šodien aizjāšot uz ziemeļiem pie Kolbeina. Tagad esot laiks gatavoties ceļojumam uz Hāmaru.

Ūlavs nebija domājis Ingunu līdzi ņemt. Jau kopš vairākiem gadiem bērni nebija bijuši pilsētā, un Ūlavs vairs labi neatcerējās, cik ilgi turpu bija jāceļo, bet viņš cerēja vakarā atgriezties, ja agri no rīta dosies ceļā. Ingunai nebija sava zirga, un mājās pašreiz nebija neviena, ko būtu varējusi ņemt. Bet ja viņi pamīšus jātu ar Ūlava Alni, tad pirms pusnakts gan nebija cerības atgriezties. Bez tam — tad tā būs viņa, kas visu laiku jās, un viņam visu gabalu vajadzēs kājām iet. Tā tas katru reizi bija bijis, kad viņi kopā uz mišu jājuši. Bet no visa tā viņš meitenei neteica nekā, aizrādīja tikai, ka vajadzēs ar laivu aizbraukt, un rit jau pašā agrumā jādodas ceļā.

23

Saule vēl nebija uzlēkusi, kad viņš nākošā rītā izmanījās no ailes, bet ārā jau bija gaišs, kluss un vēss. Gaiss vēl bija dzestrs no rasas, spirdzināja kā pelde pēc smacīgā gaisa ailē, vīru un suņu izgarojumiem. Zēns kāri to ievilka, stāvēdams uz sliekšņa un vērodams laiku.

Starp druvām ziedēja ķirši zaļgani baltiem ziediem, bija pavasaris — pat arī šeit, ziemeļos. Apakšā gulēja ezers, blāvi pelēks, mirdzēdams tumšām svītrām: tā bija zīme, ka dienā būs lietus. Debess bija it kā novītusi, zemu, zem pašas velves klejoja atsevišķas mākoņu driskas — bija jau naktī lijis. Kad Ūlavs kāju nolika pagalma maurā, viņa augstie, dzeltenie, nekrāsotas ādas zābaki kjuva tumši no slapjuma. Viņš nosēdās uz sliekšņa, noāva zābakus, sasēja siksnas, pārmeta apavus pār pleciem, lai tos līdz ar apmetni un cirvi tā nestu.

Pāri slapjam pagalmam viņš aizgāja uz māju, kur Inguna šai naktī ar divām kalponēm bija gulējusi, lai agri no rīta, nevienam nemanot, varētu aizzagties no mājām. Ūlavs braucienam uz pilsētu bija apģērbis savas labākās drēbes, gaiši zilās angļu drānas, garu uzsvārci un tādas pat zeķes. Uzsvārcis bija pārāk šaurs, un arī piedurknes bija par īsām. Tāpat arī zeķes tikko varēja uzvilkt, pēdas Ingebjerga jau rudenī bija nogriezusi. Bet uzsvārci saturēja skaista zelta sprādze, un ap viduci Ūlavs nēsāja sudraba rozēm un sv. Ūlava attēlu greznotu jostu. Dūča makstei un spalam bija zelta apkalumi.

Ūlavs uzkāpa altānā, piesita trīs reizes pie durvīm. Tad apstājās, gaidīja.

Kāds putns uzmodās, iečivinājās, iesvilpās; tas skanēja kā avotji strūkla — miegainā putnu čaloņa apkārtējos kokos. Ūlavs ieraudzīja putnu kā punktu gaisā, viņš sēdēja priedes zarā pret zeltainām ziemeļu debesīm. Viņš spēja saskatīt, kā mazais kustonis sarāvās, tad atkal izstiepās, it kā mazas sirds pukstieni. Pašā augšā mākoņu driskas sārtojās, visa nokare nosarka, kā ūdens atspoguļodama blāzmu. Ūlavs atkal pieklauvēja, šoreiz daudz stiprāk. Klauvējieni nodunēja rīta klusumā, zēns pieturēja elpu, baidīdamies, ka atmodinājis visu māju. Atvērās durvju sprauga, parādījās Inguna. Sejā krita sajukuši nespoži mati, tie bija gaiši brūni un ļoti cirtaini. Tikai krekls viņai bija mugurā, augšējā daļa bija no baltas linu drēbes, zaļām un zilām puķēm izrakstīta, bet apakšējā — no rupja, pelēka audekla. Krekls bija par lielu un vaļīgi nokarājās līdz rožainajām šaurām kājām. Pārējās drēbes un saini ar ceļamaizi viņa turēja rokā. Saini iedeva Ūlavam, drēbes nometa zemē, atkratīdama matus no sejas, kas vēl bija miega sārtota, kreisais vaigs kvēlāks nekā labais. Viņa paņēma jostu, uzsēja kreklu.

Viņa bija slaidi un trausli noaugusi, maigiem locekļiem, ar garu, slaidu kaklu un mazu galvu. Seja bija trīsstūraina ar zemu un platu pieri, bet tā mirdzēja balta kā sniegs, tumšu, kuplu matu deniņos apēnota. Vaigi pārāk ātri sašaurinājās, seja beidzās garā un asā zodā. Mazais deguns bija zems un īss. Un tomēr šī mazā seja, nemierīgi kairināja. Tumši pelēkās acis bija ļoti lielas, acu baltums zilgans kā mazam bērnam, šīs acis gulēja taisnu, melnu uzaču un pilnīgu acu skropstu ēnā. Mute bija šaura, bet lūpas sarkanas kā ogas, un ar savu mirdzoši balto un sārto ādu Inguna Steinfina meita bija skaista savā šķīstajā jaunībā.

— Pasteidzies, — teica Ūlavs, jo viņa sēdēja uz kāpnēm, savas linu zeķes bez steigas arvienu vēl tīdama ap kājām. — Labāk būtu, ja tu zeķes un kurpes paņemtu rokā, jo zāle vēl rasaina.

—     Bet man negribas šai dzestrumā iet basām kājām, — meitene mazliet drebuļoja.

—     Tu sasildītos, ja beidzot uzvilktu savu ģērbu. Tev nevajadzētu tā tūļāties, tu taču redzi, rīts jau sārtojas.

Inguna neatbildēja, atraisīja autus, vēlreiz mēģinādama kājas gludi aptīt. Ūlavs uzlika viņas drēbes trepju margām.

—    Tev jāpaņem apmetnis, tu taču redzi, mums šodien būs nedrošs laiks.

—     Mans apmetnis apakšā pie mātes, es vakar aizmirsu to paņemt. Man šķiet, mums būs jauks laiks. Un, ja nu uznāktu lietus, gan jau mēs atradīsim vietu, kur paslēpties.

—     Bet ja nu lietus uznāk, kamēr mēs esam laivā? Bez tam, tu nevari tā bez apmetņa pilsētā rādīties. Bet tad tu gan paņemsi manu apmetni, kā jau parasts.

Inguna paskatījās uz viņu pāri plecam.

/— Kāpēc tu esi tik nelaipns, Ūlav? — Viņa arvien vēl pūlējās ar apaviem.

Ūlavs gribēja atbildēt. Bet Ingunai, pārliecoties pār kurpēm, noslīdēja krekls no pleca, krūtis un roka bija kaila. Tai mirklī nepazīstamas jūtas kā viļņi iešalcās Ūlavā, bikls un apmulsis viņš tur stāvēja, nevarēdams atraut skatu no viņas kailā ķermeņa mirdzas. Bija it kā viņš to nekad vēl nebūtu redzējis, senpazīstamais atvizēja jaunā gaismā, audžu māsai veltītās jūtas ieslīdēja jaunās sliedēs. Viņš sajuta kaislu liegumu, sajauktu ar žēlumu un augstprātību. Viņas pleci tik vāji un slīpi noslīdēja līdz roku maigajam apaļumam. Trauslo roku stilbi izskatījās tik mīksti, it kā neviena muskuļa nebūtu zem zīdainās ādas; zēnam bija jādomā par vēl nenobriedušām vārpām, kuru stiebros atrodas piens. Viņam gribējās izstiept roku, viņu noglāstīt, nomierināt, tik strauji viņš sajuta atšķirību starp savu spēcīgo, muskuļaino ķermeni un viņas liegumu. Viņš to gan jau agrāk bija redzējis pirtī, bija ari pats sevi novērojis, savas cietās, augsti izvelvētās krūtis, savus muskuļus, kas plakani un cieti ieslēdza ķermeni. Bērnišķīgā lepnumā viņš bija priecājies par to, kas ir zēns.

Tagad šīs pašapmierinātās jūtas, spēka un veselības apziņu caurstrāvoja liegums un tieksme viņu aizsargāt — tik vāja viņa likās. Cik labprāt viņš būtu apskāvis šo šauro muguru, viņas mazās, meitenīgās krūtis apslēpis savā rokā. Viņš atcerējās, ka viņš pats šajā pavasari bija ievainojis krūtis pie asas baļķu šķautnes. Taš bija jaunbūvē Gunleikā, drēbes un āda bija saplēstas. Savādi saldā izbrīnā viņš juta, ka Inguna nekad vairs nedrīkstēs kopā ar zēniem kāpt jaunbūves jumtā.

Viņš nosarka, kad Inguna uz viņu paskatījās.

—    Ko tu tā lūkojies? Māte nemanīs, ka es viņas kreklu paņēmusi. Viņa to tagad tā kā tā vairs nevalkā.

—    Vai tu nesalsti? — viņš jautāja, un Inguna vēl vairāk brīnījās, tik klusi un piesardzīgi skanēja Ūlava balss, kā tikai tajos gadījumos, kad zēni rotājās ar viņu pārāk rupji bija apgājušies.

—    Ak, gan jau pirksti neatkritīs, — viņa smaidīdama atteica.

—    Kāpēc tu arvienu vēl neesi uzģērbusi svārkus? — viņš norūpējies jautāja. — Tev uz rokām jau zosāda.

—    Ja es tikai varētu kreklu aizspraust! — viņa nepacietīgi teica. Krekla malas gar izgriezumu bija cietas izšuvumos. Viņa veltīgi nopūlējās drēbi ievilkt mazajā saktā.

Ūlavs atkal nolika viņas drēbes, ko nupat bija paņēmis:

—    Paņem manu saktu, tai lielāks caurums.

Viņš izvilka saktu no krekla un pasniedza to meitenei. Izbrīnījusies Inguna uz viņu paskatījās. Jau agrāk Ūlavs viņai šad un tad bija iedevis savu saktu, bet tikai pēc ilgas lūgšanas. Un tagad viņš pats tai piedāvāja savu rotu, tas bija kaut kas gluži jauns, jo tā bija dārga un paprāva sakta, no tīra zelta. Uz ārējās malas bija iegravēti vārdi: amor vincit omnia! Viņas radinieks Arnolds Fina dēls tai bija paskaidrojis, ka tas nozīmē: mīlestība visu uzvar, jo svētā jaunava Marija bija uzvarējusi visu ienaidnieku Jaunumu ar savu mīlestību.

Inguna nu beidzot bija uzģērbusi savu sarkano svētku tērpu, apjozusi zīda jostu ap viduci. Ar pirkstiem viņa mēģināja sasukāt matus.

— Dod nu man savas ķemmes, Ūlav, — viņa lūdza.

Kaut gan viņš nupat bija visas savas mantas salasījis, viņš tās atkal nolika, izņēma no saiņa ķemmes un

pasniedza viņai tās bez nepacietības.

* * *

Arvien tālāk pa ceļu ejot, Ūlavā uzplauka pacilātība. Debesis bija noskaidrojušās, saule dedzināja gājējus. Ūlavs tikko spēja panest ceļa somas, cirvi, apmetni, zābakus. Inguna gan reiz bija piedāvājusies palīdzēt, bet tas bija lielajā mežā, kur vēl zem kokiem bija vēss, un svaigi smaršoja skujas, sūnas un jaunie asni. Saule skāra koku galotnes, putni skaji dziedāja un zēnā vēl nebija izdzisis rīta saviļņojums, Viņa lūdza to apstāties, jo bija vēlreiz jāsapin mati, lentu viņa bija aizmirsusi mājās. Jā, tāda viņa bija vienmēr! Bet, kad viņa atraisīja bizes, gaiši brūnās cirtas tik skaisti vijņoja ap deniņiem, Ūlavu cilkal pārņēma liegums. Kad viņa, matus sapinusi, jautāja, vai nevarot tam palīdzēt, viņš pakratīja galvu, un vēlāk viņa vairs nepiedāvājās.

Te apakšā pie fjorda jau plauka vasara. Bērni pārkāpa žogam un gāja taisni pāri pļavai, kas vizēja puķēs: dzeltenās sviestenes, cīruļu actiņas. Ap akmeņiem, kur zeme bija liesāka, ziedēja vijolītes, un alkšņāju ēnā mirdzēja mežu nejķu sarkanās liesmas. Inguna katru brīdi apstājās, lai noplūktu ziedus, kas Ūlavu beigu beigās padarīja nepacietīgu. Viņš labprāt vēlējās būt jau laivā, lai nomestu savu nastu. Izsalcis viņš arī bija, jo viņi vēl nebija ēduši. Kad viņa aizrādīja, ka varot taču šeit ēnā apsēsties un pabrokastot, viņš atcirta, ka atpūta būšot tad, kad viņš to pateikšot. Ja būs izdevies laivu sadabūt, tad viņi laivā varēšot ieņemt pirmo maltīti, bet agrāk tas esot izslēgts.

—    Visam jānotiek pēc tava prāta, — žēlojās Inguna.

—    Jā, ja viss notiktu pēc tava prāta, mēs tikai rit no rīta sasniegtu pilsētu. Bet, ja tu man paklausīsi, tad, varbūt, mēs rīt ap šo laiku jau varēsim būt mājās Fretasteinā.

Viņa smiedamās nometa puķes un aizsteidzās viņam līdz.

* * *

Visu ceļu jauniešus pavadīja tas pats strautiņš, kos tecēja gar Fretasteinu. Tālāk līdzenumā tas pārvērtās par mazu upīti, kas plati un sekli tecēja pāri lieliem, noapaļotiem akmeņiem. Ezers šeit veidoja lielu līci, kas viss bija apsēts asiem, pelēkiem akmeņiem. Tikai pašā upes krastā auga lieli veci alkšņi.

Pie upes ietekas ceļš veda gar akmeņu kaudzi. Zēns un meitene mirkli apstājās, lai noskaitītu tēvreizi un Ave Maria, tad katrs uzmeta kaudzei akmeni par pierādījumu, ka izpildījuši kristīgo pienākumu, un tad gāja tālāk. Tur zem akmeņiem gulēja kāds, kas pats sevi bija nogalinājis, bet tas bija noticis tik sen, ka ne meitene, ne zēns neko par to nezināja.

Viņiem bija jātiek pāri upei, jo otrā krastā Ūlavs cerēja dabūt laivu. Zēnam, kam arvien vēl bija basas kājas, tas bija tīrais nieks, bet Inguna, dažus soļus pagājusi, jau sāka vaimanāt, apaļi zvirgzdi slīdēja zem kājām, ūdens bija ledains, un bez tam viņa bēdāja sabojāt savas labākās kurpes.

—     Paliec stāvam, es atgriezīšos un pārnesīšu tevi, — sauca Ūlavs un, pārnesis mantas, atgriezās pie viņas.

Bet, viņu rokās turēdams, viņš nevarēja redzēt, kur kājas liek, tās paslīdēja, un upes vidū viņš kopā ar Ingunu pakrita.

Ledainais ūdens ai/.rāva elpu, šķita, visa pasaule gāžas apkārt Visu mūžu viņš paturēja prātā šo ainu, kā iededzina^ ia glabajas viņa iekšienē. Zem alkšnājiem ņirbēja mismas un ēnas plankumi, tālāk saules gaismā aizvijās pelēkā jūrmala, pati jūra zili vizēja …

Tad viņš saņēmās, piecēlās slapjš un nokaunējies, savādi nokaunējies, tukšām rokām. Tā viņi abi aizbrida līdz otram krastam. Inguna sadusmojās, manīdama, cik slapjas viņas drēbes un mati. Viņa žēlojās, ka esot stipri sasitusies, krītot uz akmeņiem.

— Turi nu reiz muti, — lūdza Ūlavs, kluss un nelaimīgs. — Ja tu katra nieka dēļ vaimanāsi…

* * *

Debess tagad bija zila un skaidra, ezers klusi gulēja saulē, atspoguļodams krastus ar tumšām priedēm, gaišiem lapu kokiem, druvām un mājām. Bija ļoti karsts, vasaras diena saldi un stipri tvanēja, bet, ieejot bērzu ēnā, jaunieši savās slapjās drēbēs sala.

Zvejnieka atraitne dzīvoja zemes būdiņā, kur tikai priekšējā sienā bija sabāztas plankas, kas veidoja durvis. Citas ēkas te nebija, kā tikai vēl kūts, zemes un akmeņiem veidota, un šķūnītis bez sienām, kur ziemu glabājās siens. Būdas priekšā gulēja vesela kaudze sapuvušu zivju ķidu. Briesmīgā smirdoņā sīca zilgans mušu bars, un tārpi veseliem ķekariem mudžēja zivju iekšās. Ūlavs, saņēmis atbildi, ka šeit varēšot aizņemties laivu, paķēra somu un aizskrēja birzī. Ūlavam jau kopš bērnu dienām bija ārprātīgs riebums pret visādiem mūdžiem.

Bet Inguna bija atnesusi zvejnieka atraitnei Audai kādu gabalu kaltēta speķa. Auda bija cēlusies no Steinfina cilts vergiem, un nu viņai bija jāziņo Fretasteinas jaunākās ziņas, un Ingunai bija jāstāsta.

Zēns bija atradis sausu un saulainu nokāri apakšā pie ezera. Tur nu viņi varēs sēdēt, žāvēties un ēst. Drīz arī parādījās Inguna ar bļodu svaiga piena rokās. To ieraugot, Ūlava prāts uzjautrinājās, nu beidzot varēs ēst, arī laivas lieta bija nokārtota, un galu galā taču bija loti patīkami tā uz savu roku, bez pieaugušiem, ceļot. Un arī ar to viņš bija apmierināts, ka Inguna viņu pavadīja; viņš bija pieradis nešķirties no viņas, un, ja viņa arī šad tad sagādāja neērtības, tad viņš galu galā arī pie šīm neērtībām bija pieradis.

* * *

Paēdušam viņam nāca miegs. Steinfina mājās vīri nemēdza agri celties. Viņš izstiepās nokarē, uzlika galvu rokām, ļaudams saulei žāvēt slapjo muguru. Par steigu viņš nemaz vairs nerunāja. Te Inguna pēkšņi ierunājās, vai nevarētu ezerā izpeldēties.

Ūlavs atmodās, piecēlās sēdus.

—     Ūdens pārāk auksts, — un tad viņš spēji nosarka, arvien tumšāk un tumšāk. Viņš, galvu atgriezis, skatījās sāņus.

—     Es salstu slapjās drēbēs, — teica Inguna. — Izpeldēsimies, tad būs jauki un silti. — Viņa apvija bizes galvai, uzlēca kājās, atraisīdama jostu.

—     Es. .. negribu, — nedroši čukstēja Ūlavs. Viņa seja iekvēlojās līdz pat uzacīm. Tad viņš strauji piecēlās, un, nesacīdams ne vārda, apgriezās, lai dotos priedainē.

Inguna pavadīja viņu acīm. Viņa bija pieradusi ka tā viņš vienmēr darīja, ja viņa nepadevās viņa rīkojumiem. Tādos gadījumos viņš mēdza aiziet, spītīgs un nerunīgs, bet parasti tas ātri pārgāja. Vienaldzīgi viņa izģērbās, tad līgodamās nedroši iečāpāja pāri asajiem akmeņiem ūdenī, līdz tai vietai, kur bija redzama smilšaina svītra.

Ūlavs neatskatīdamies ātri gāja arvien tālāk, pelēkas sūnas čaukstēja 7em viņa kājām. Sūnas šai klinšainā mežā bija gluži izkaltušas, no priedēm strāvoja sveķu smarša.

Liela, kaila klints pacēlās no ūdens, tur Ūlavs uzrāpās, izstiepās, seju ieracis rokās.

Tad nāca domas — viņa taču nenoslīks? Viņam nevajadzēja viņu atstāt. Bet viņš nespēja atgriezties… Apakšā ūdenī kā zelta tīkli vizēja saules stari. Ūlavam reiba galva, skatoties lejā. Šķita, kāda buru laiva viņu nesa. Akmens, uz kā viņš gulēja, likās peldam ūdenī.

Un visu laiku bija jādomā par Ingunu, un šīs domas neganti mocīja… Likās, viņš nogrimis vainā un kaunā, un tagad viņu pārņēma skumjas. Agrāk viņi bieži bija kopā peldējušies, viens otram līdzās slīdējuši brūnajā ūdenī, kur ziedošas priedes birdināja savus zelta putekļus, bet tagad viņi vairs nevarēja tā kopā būt kā agrāk.

Bija kā pirmīt, kad viņš upē bija nokritis, un tik labi pazīstamajā pasaulē viss likās ačgārni. Tagad likās, viņš atkal nokritis, pazemots, apkaunots un sašausmināts viņš te gulēja un redzēja to, ko katru dienu redzējis gluži savādākā gaismā, jo viņš bija nogāzies un tagad gulēja zemē.

Ka viņš Ingunu apprecēs, tikko būs pieaudzis, tas bija licies tik skaidrs un vienkāršs. Viņš bija gaidījis, ka Steinfins pateiks, kad īstais laiks atnācis. Kaut kas gan iedrebējās zēnā, klausoties, kā Steinfina kalpi stāsta savus piedzīvojumus ar meičām. Bet viņš sevi nepielīdzināja kalpiem. Viņš bija cēlies no slavenas cilts, viņam piederēja Hestvikena, un tādēļ viņa dzīvē viss būs savādāks. Nekad viņā neizraisīja uztraukumu doma, ka viņš reiz ar Ingunu dzīvos kopā, radīs bērnus, kas pēc viņu nāves pārņems mantojumu.

Bet nu likās, ka viņš kritis par upuri kādai sazvērestībai, viņš, pats to negribot, bija pārvērties, un ari Inguna bija kļuvusi savādāka. Viņš tuvojās pieaugušo kārtai, kaut gan neviens viņiem to nebija pateicis, un Steinfina kalpu stāsti, tie — jā, tie tagad arī viņu vilināja, kaut gan viņš piederēja slavenai ciltij, kaut gan Inguna bija viņa iecerētā līgava, un viņas pūrs bija sakrauts lielās tīnēs.

Viņš redzēja visu: kā tā tur uz vēdera sausā zālē bija gulējusi. Viņa rokas bija salikusi zem krūtīm, tā ka uzvalks cieši savilkās ap šauro ķermeni. Brūni zeltainās bizes vizēja viršos. Kad viņa bija ieminējusies par peldēšanu, viņam bija uzbrukusi neglīta doma, un reizē ar to bezjēdzīgas bailes, spējas kā nāves bailes; pēkšņi šķita: viņi ir divi koki, pavasara plūdu izrauti, ko tagad dzen straume, un viņam bija bailes, ka straume tos izšķirs… Vienā un tajā pašā kvēlošā acumirklī bija it kā viņš visdziļāk uztvertu, ko nozīmē viņu iegūt un viņu zaudēt.

Bet nebija nekādas jēgas tā domāt, jo visi, kam bija vara un prāts, bija nolēmuši viņu dzīves apvienot. Neviens un nekas viņus nešķirs. Tomēr svešādās trīsās viņš juta, ka zūd viņa bērnišķīgā drošības izjūta, pārliecība, ka visas nākotnes dienas kā pērles uzvērtas diegā. Ja Ingunu viņam atņemtu, tad nemaz nebija vairs iespējams par nākotni domāt. Kaut kur viņa būtnes dziļumos čukstēja pavedēja balss: jānodrošinās, kā rupjie, vientiesīgie puiši sev nodrošina savas draiskās meičas, un, ja tad kāds izstiepj roku pēc viņu īpašuma, tad viņi ieērcināti aizstāv to kā vilks, kas zobus atņirdzis aizstāv savu laupījumu, kā ērzelis, kas, atslējies uz pakaļkājām, dusmās šņāc, gatavs uzbrukt lācim, tā sargādams savu ķēvju dzīvību, kas lokā apstājušas bailēs drebošos kumeļus.

33

Nekustīgi zēns gulēja, stingi vērodams mirdzošo gaismas rotaļu tur tālāk ūdenī, kamēr galva sāka reibt iekšējā kvēlē par visu to, ko viņš saprata, kā arī par to, ko tikai tumši nojauta.

2125

Kad Inguna viņu, jau tuvu stāvēdama, sauca vārdā, viņš izbiedēts uzlēca kājās.

—    Tas bija muļķīgi no tevis, ka tu arī neesi izpeldējies, — viņa aizrādīja.

—     Iesim tagad, — īsi atteica Ūlavs, steigdamies nokļūt līdz laivai, — mēs jau tā kā tā pārāk ilgi šeit esam uzkavējušies.

♦ * *

Kādu laiku airējis, viņš nomierinājās. Bija labi ķermeni nogurdināt tādās vienmērīgās kustībās. Airis, kas savos druļjos sitās, ūdens, kas burbuļoja zem laivas, tas viss remdināja viņa nemieru un sasprindzinātību.

Tagad kvēle tīri dedzināja, debess un ezera gaisma žilbināja acis, krasti vizēja karstumā. Divas stundas noairējis, viņš sāka pagurt. Laiva bija smaga, un viņš nebija padomājis par to, ka airēšana viņam neparasts darbs. Tas šeit bija kaut kas cits, kā tur — mājās meža ezerā paplunčāt irkļiem. Viņam bija jāturas ezera vidū, jo ezeram bija daudz līču, un viņš baidījās pazaudēt virzienu. Pilsēta, varbūt, atradās aiz vienas no šīm pussalām, un viņš tai jau bija aizbraucis garām. Tikai tagad viņš manīja, cik svešs šeit viss bija, no pēdējā brauciena nekas vairs nebija palicis atmiņā.

Saule dedzināja muguru, delnas sūrstēja, kājas bija notirpušas, pakausis sāpēja; jau pārāk ilgi viņš tā bija sēdējis, kājas atspiedis pret dēli. Ezers vizēja apkārt laivai, līdz krastam bija tālu. Reizēm viņš juta, ka airē pretējā virzienā. Neviena laiva nebija redzama, ne ezera vidū, ne arī krasta tuvumā. Ūlavs strādāja un airēja, cik vien spēja, savā sirdī dziļi nelaimīgs, jo baidījās, ka nemaz neizdosies pilsētu sasniegt.

Inguna sēdēja laivas galā, taisni pretim saulei. Viņas saikunais uzvalks mirdzēja un staroja, viņas seja samta

kapuces atblāzmā, ari bija gluži sarkana. Viņa bija apsegusies ar Ūlava apmetni, jo šeit uz ūdens pūta dzestrs vējš, vismaz viņai, mierīgi sēžot, tā likās; kapuci viņa bija pārvilkusi dziļi sejai, lai apēnotu acis. .Ūlava apmetnis bija skaists — no pelēki zaļganas flandru drēbes ar melna samta kapuci. Šo drēbes gabalu Ūlavs ar daudzām citām lietām bija mantojis no Hestvinkenas. Inguna izskatījās krāšņa šajā krokainajā un plašajā tērpā. Viņa bija iemērkusi roku ūdenī, un Ūlavs ar visu ķermeni sajuta skaudību. Cik labi un vēsi bija šai Ingunas rokai! Meitene, labi atpūtusies, tagad izskatījās svaiga. Jā, kas viņai kaitēja te sēdēt un braukt!

Vēl spējāk viņš airēja, un, jo straujāk airēja, jo vairāk juta sāpes rokāsf krustos un plecos. Zobus sakodis, vioš strādāja, ka ūdens gar malām šļakstēja. Tas bija varoņdarbs, ko viņš viņas dēj veica, viss šis brauciens laivā; un lepni un grūtsirdīgi reizē viņš juta, ka nekad par to nesaņems pateicību… Viņa tur sēž, ar roku rotaļādamās ūdeni, nemaz nenojauzdama, ka viņš viņas dēl nostrādājas. Sviedri lija aumaļām, pārāk mazais uzsvārcis bija neērts un neganti graizīja paduses. Viņš bija gluži aizmirsis, ka bija izbraucis, lai nokārtotu savu lietu. Lūpas saspiedis viņš noslaucīja ar roku nosvīdušo sarkano seju un nikni airēja tālāk.

— Tagad es redzu torņus pāri mežam, — teica Inguna.

Ūlavs pagrieza galvu, tā neganti sāpēja, jo pakausis bija gluži stīvs. Šķērsām pāri bezcerīgi plašajam līcim bija saredzami Kristusbaznīcas gaišie torņi. Bet tagad viņš iii ja

tik noguris, ka vislabprātāk visam būtu atmetis ar roku.

• * *

a*

35

Viņš pieairēja zemes mēlei, kur atradās klosteris: melni brūnas bajķu ēkas ar darvotu jumtu, pūķu galvām zelmenī un apzeltītu vējloku.

Ūlavs piesēja laivu tiltam. Sviedrus nomazgājis, viņš stīvs un noguris uzkāpa krastā. Inguna jau stāvēja pie klostera vārtiem, sarunādamās, ar klostera brāli, strādnieku uzraugu. Jauni mūki nesa preces lejup uz mazu barku. Brālis Vegards esot mājās, to Inguna jau zināja stāstīt, kad Ūlavs pienāca. Ir tikai jāizlūdzas satikšanās ar viņu. Brālis Vegards droši vien zinās vislabāko padomu.

Ūlavs gan baidījās apgrūtināt mūku, kas divreiz gadā nāca uz Fretasteinu, jo bija bērnu biktstēvs. Tas bija gudrs un laipns vīrs, kas nekad nepalaida gadījumu pamācīt bērnus, par kuriem mājās ne visai daudz rūpējās. Bet Ūlavs vienmēr bija gaidījis brāja Vegarda jautājumus, nekad neuzdrošinādamies pats to uzrunāt, un tagad pieteikties runājamā istabā viņam likās pārdrošība. Ceļu uz kalēju viņš taču varēja uzzināt pie brāļa — vārtnieka.

Bet Inguna neatlaidās. Esot taču — kā Ūlavs pats to apgalvojis — neprātīgi tādu dārgumu uzticēt svešam kalējam. Brālis Vegards, droši vien, došot kādu mūku par pavadoni, jā, varbūt viņš pats nākšot līdzi. Pēdējo Ūlavs gan neticēja, bet pēdīgi tomēr padevās Ingunas priekšlikumam.

Ingunai šeit bija savs mazs aprēķins, ko viņa gan nepieminēja. Pirms daudziem gadiem viņa kopā ar tēvu bija klosterī, un tur mūki viņai bija piedāvājuši pašizgatavotu augļu vīnu. Nekad — ne agrāk, ne vēlāk, viņa nebija dzērusi kaut ko tik gardu, un klusībā viņa tagad cerēja, ka arī šoreiz brālis Vegards pacienās viesus.

Parlatoriums nebija nekas cits kā atsevišķa istaba viesu ērbērģī — klosteris bija nabags. Bet jauniešiem, kas nekad nebija redzējuši citu parlatoriumu, šī runas istaba ar krucifiksu virs durvīm izlikās liela un koša. Pēc īsa brīža ienāca brālis Vegards; tas bija augsti noaudzis vīrs, vēja appūstu seju, ar iesirmu matu vainagu.

Viņš laipni sasveicinājās ar bērniem, bet bija steidzīgs. Kautrā, apmulsušā balsī Ūlavs pastāstīja savu lietu. Brālis

Vegards viņiem aprakstīja ceļu īsi un skaidri: uz austrumiem, garām Kristusbaznīcai pa Zaļo gatvi, tad jānogriežas pa labo roku un jāiet gar žogu līdz Kala Kjetera dārzam, tad pāri pļavai līdz ezeram, tur no trim mājām pie purva lielākā būšot kalēja māja. Tad viņš atsveicinājās no bērniem, gribēdams aiziet:

—     Bet pienu jūs taču gribēsiet un uz vesperu atnāksiet šurpu pie mums?

Neatlika nekas cits, kā tikai atbildēt «jā»,

Inguna bija vīlusies. Viņa bija vairāk sagaidījusi nekā tikai pienu, un vesperu viņa bija gribējusi noklausīties doma baznīcā, kur skolēni tik skaisti dziedāja. Bet tagad viņi bija piespiesti uz vakara dievkalpojumu atgriezties šurpu Ūlava baznīcā.

Mūks jau stāvēja durvīs, tad vēlreiz atgriezās:

—    Jā, biju gluži aizmirsis, Steinfins šodien sūtījis ziņu lielkalējam Jonam. Varbūt tu gribēsi, lai lielkalējs kopā ar jums atgriežas F/etasteinā?

—    Nē, tēvs, es šodien esmu šurpu devies tikai, lai nokārtotu savu lietu. — Tagad Ūlavs rādīja savu cirvi.

Mūks to paņēma, pacilāja jokās.

—     Tev ir skaists ierocis, Ūlav, — viņš teica, bet daudz mazāk sajūsmināts, kā jaunieši to bija sagaidījuši. Brālis Vegards vēroja zelta apkalumus:

—     Vecs viņš ir, šis tavs ierocis. Tagad tādus vairs neizstrādā. Būs gan mantojums?

—     Jā, cienīgais tēvs, es to esmu mantojis no sava tēva.

—     Es šo to esmu dzirdējis par tādu akmens cirvi, tāds esot bijis Dīfrinā. Daudz teiku vijas ap to cirvi, un viņa vārds bija — Janglumra.

—    Jā, mūsu cilts no Difrinas cēlusies. Bet šo cirvi sauc Etarlilgja, un es nezinu, kā tēvs to ieguvis.

—    Tad tas gan būs cits cirvis, tādus akmens cirvjus daudz lietoja vecos laikos, — teica mūks. — Un tā, varbūt, tava laime, ka tas ir cits ierocis, jo tas, par ko es stāstīju, nesa nelaimi.

Viņš vēlreiz aprakstīja ceļu uz kalēju un atsveicinādamies aizgāja.

* * *

Viņi aizgāja meklēt kalēju. Inguna gāja pa priekšu, garās, zemi skarošās drēbēs viņa izskatījās kā pieaugusi sieviete. Ūlavs viņai sekoja, noguris un satumsis. Viņš tā bija priecājies aizbraukt uz pilsētu, kaut gan īsti nezināja, ko bija sagaidījis. Agrākās reizes viņš Hāmarā bija kopā ar pieaugušiem cilvēkiem, tad bija tirgus dienas, un zēna nopietnajam un ziņkārīgajam skatam viss šķita interesants un svinīgs: vīru tirgošanās bodītes, iebraucamās vietas, baznīcas. Visās mājās viņam piedāvāja dzert, un ielas bija ļaužu un zirgu pilnas. Tagad viņš bija viens pats, nepieaudzis zēns ar mazu meiteni, kas abi nezināja, kurp doties un ko iesākt. Nevienu viņš nepazina, naudas viņam nebija līdz, baznīcas apmeklēt viņam nebija laika. Pēc dažām stundām bija jāsāk ceļš atpakaļ uz mājām. Un viņš neizsakāmi baidījās no bezgalīgās airēšanas, un tad vēl garais ceļš kājām. Diezin ap kādu nakts stundu tie iegriezīsies Fretasteinā, un tur viņus vēl sarās par to, ka tie bez atļaujas aizbēguši no mājām!

Viņi meklēja un beidzot atrada kalēju. Tas pacilāja cirvi rokās, teikdams, ka būšot grūti viņu izlabot, tāda veida kara cirvjus nekur vairs nelietojot. Jā, viņš gan mēģināšot darīt visu, kas viņa spēkos, bet nevarot apsolīt, ka zelta izgreznojumi palikšot sveikā. Ūlavs pārdomāja, bet, tā kā citas izejas neredzēja, atdeva kalējam cirvi un norunāja darba algu.

Kad Ūlavs bija pateicis, no kurienes viņš, kalējs uzmanīgi paskatījās viņa sejā:

—    Tad tu, laikam, ātri gribēsi savu cirvi atpakaļ? Hitķ .. Tātad tagad Fretasteinā labo kara cirvjus? …

Ūlavs atbildēja, ka par to viņš gan nekā nezinot.

—    Jā, jā, to es ticu. Ja Steinfins kaut ko nodomājis, tad viņš to nestāstīs zēniem.

Ūlavs paskatījās kalējā, gribēdams kaut ko atbildēt, bet tad savaldījās un neteica nekā. Atsveicinājušies, jaunieši aizgāja.

* * *

Viņi bija sasnieguši ezeru, Inguna gribēja iegriezties šķērsieliņā, bet Ūlavs viņu atturēja:

—    Iesim labāk šeit.

Zaļas gatves mājas atradās kalnā; tā pakājē tecēja netīrs strauts. Gar šo strautu veda taka. Takas otrā pusē atradās pilsētnieku druvas un dārzi.

Dārza oši, ābeles un rožu krūmi apēnoja taku, tā kā gaiss šeit bija dzestrs un mitrs. Zilās mušas šāvās šurpu turpu pustumsā, kur kupli zēla nātras un citas rupjas nezāles, jo pilsētnieki šeit izmeta atkritumus — treknas mēslu kaudzes gulēja malu malās. Taka bija slidena no vircas, gaiss dažādu izgarojumu piesātināts — mēslu un maitas smakas, kā arī smalkā smarža no zirdzenēm, kas auga strauta malā zaļgani baltiem mākoņiem.

Drusku tālāk gulēja druvas spilgtajā pēcpusdienas saulē, mazās birzis meta garas ēnas uz zāli. Jaunieši gāja klusuciezdami, Ūlavs dažus soļus pa priekšu. Te ēnā aiz dārziem bija ļoti kluss, tikai mušas sīca, govju pulkstenis zvanīja pilsētas ganībās. Reiz iesaucās dzeguze, spokaini skaidri tas skanēja mežainājā nokarē.

Tad pēkšņi sievietes spiedzīgā balss pāršķēla gaisu, nodārdēja vīra smiekli. Augšā, kādā dārzā, kāds puisis no mugurpuses bija apkampis meiču. Tā bija palaidusi samazgām un zivju galvām pilnu spaini, kas tagad ripoja lejup. Meita un puisis mēģināja to saķert, tvarstīdami viens otru, bet, ieraudzījuši bērnus, viņi apstājās — puisis palaida meiču. Smiekli apklusa, viņi sačukstējās.

Negribot Ūlavs kādu mirkli bija apstājies, Inguna viņu panāca un nu stāvēja pie viņa sāniem. Sārtums lēni pārklāja zēna gaišo seju, viņš nodūra acis, Ingunu vezdams pie rokas. Tādas mājas pilsētā — par tām Steinfina kalpi bija stāstījusi… Pirmo reizi viņam pie šīs domas kļuva karsti un nemierīgi. Vai šī nebija viena tāda māja?

Taka pagriezās, un jaunieši ieraudzīja Kristusbaznīcas smagos, gaiši pelēkos mūrus.

Ūlavs pagriezās pret meiteni:

—    Inguna — vai tu dzirdēji, ko brālis Vegards un arī kalējs teica?

—    Ko tu domā?

—    Atceries, brālis Vegards teica, ka Steiniins licis kalējam nākt uz Fretasteinu. Un arī kalējs jautāja, vai mēs tagad labojot kara cirvjus …

—    Ko viņi domāja? Ūlav, tu tik savādi izskaties!

—    Nē, tas tikai… tāpat. Varbūt, ka tingā saklausījušies jaunas ziņas. Drīz vīri atgriezīsies no tingas, tad redzēsim.

—    ko?

—    Es nezinu. Varbūt… Steinfins, kaut ko licis pasludināt.

Pēkšņi meitene pacēla abas rokas un uzlika tās Ūlavam uz krūtīm. Viņš savas rokas uzlika virsū, cieši saspiezdams meitenes pirkstus. Un, kā viņi abi tā stāvēja, atkal Ūlavā cēlās tveicīgais vilnis, vēl spēcīgāka nekā agrāk bija šī jaunā jūta — tas, kas agrāk bijis, nekad vairs nebūs atgriežams; viņi peldēja pretī kaut kam jaunam un nepazīžamam. Raudzīdamies viņas tumšajās, plati atplestajās acīs, viņš nojauta, ka arī viņa to sapratusi. Un ar visu savu ķermeni un visu savu dvēseli viņš juta, ka viņa ar visu savu būtni tam bija piegriezušies, pieķērusies, jo viņai gāja tāpat kā viņam. Viņa noģida pārmaiņu un tādēļ negribot meklēja viņā tversmi. Visu bērnību viņi, atstāti un pamesti, tā bija saauguši kopā, ka cita tuvinieka viņiem nemaz nebija.

Šī drošība bija neizsakāmi salda.

Tā stāvēdami, acīs skatīdamies, likās, ka viņi tapa par vienu miesu un dvēseli, un nekā cita nevajadzēja, kā tikai šā roku spiediena. Aukstums, kas kāpa no zemes un iesūcās slapjajos apavos, saules vizma, kas silti plūda pār viņu galvām, dažādās sajauktās ožas, mazie pēcpusdienas troksnīši — šķita, ka viņi visu to uztvēra ar vienas miesas jūtekļiem.

Dunēdami baznīcas zvani pārtrauca jauniešu mēmo reibumu — varenajām vara skaņām no doma, steidzīgajierm mazajiem pulkstenīšiem krusta baznīcā pievienojās Ūlava klostera zvani. Ūlavs palaida meitenes rokas.

— Mums jāsteidzas.

Abi juta, ka baznīcas zvani pasludinājuši mistēriju. Neviļus viņi satvērās rokām, it kā nupat būtu salaulāti,

un tā roku rokā gāja, līdz sasniedza pilsētas ielu.

* * *

Mūki korī jau bija uzsākuši vespera dziedājumu, kad Ūlavs un Inguna ienāca mazajā baznīcā. Neviena svece nedega, dega tikai maza lampiņa sakristejā im degli mūku pultēs. Gleznas un metāla izrotājumi vāji mirdzēja brūnajā krēslā. Stipri smaržoja pēc darvas, ar ko baznīca nesen — kā katru pavasari — bija apklāta. Bez tam telpā vēl plūda dienas mesas vīraku dūmi.

Baznīcas durvīs viņi savādā jūtu satrauktībā nometās ceļos, nolieca galvas dziļāk nekā parasti, bijīgi skaitīdami savas lūgsnas. Tad viņi piecēlās, lai aizietu katrs uz savu pusi.

Baznīcā nebija daudz ļaužu. Viru pusē sēdēja daži veči pie sienas, daži puiši bija ceļos nometušies ejā starp soliem un kolonnām … Tie galvenām kārtām bija klostera strādnieki. Sievu pusē nebija neviena cilvēka, izņemot Ingunu. Viņa stāvēja, pieslējusies kolonnai, mēģinādama saskatīt altāra gleznas.

Ūlavs apsēdās solā pie sienas. Tagad viņš atkal juta, cik ļoti viss ķermenis sāpēja. Delnās bija tulznas.

Zēns no mūku dziedājumiem nekā nesaprata. No Dāvida dziesmām viņš bija mācījies, tikai Misere un De prolundis, un arī tās zināja tikai tā puslīdz. Bet melodijas viņš pazina — likās, ka tās gariem, šauriem viļņiem rit pāri asām akmens šķautnēm. Priekšdziedātājam mūkam bija skaista, tumša balss. Miegainā labsajūtā Ūlavs klausījās spēcīgajā, vientulīgajā vīra balsī, kas kāpa arvienu augstāk, kamēr tai pievienojās koris — tā pantu pēc panta, visus psalmus. Pēc šīs dienas sasprindzinātā nemiera viņa dvēseli pārņēma miers un klusums. Labi bija šeit baznīcā sēdēt un vērot balti tērptos vīrus un mazas gaismas liesmiņas aiz kora restēm. Viņš savā sirdī cieši apņēmās labo darīt un ļaunā vairīties, tad Dieva svētība un žēlastība viņu visur pavadīs, un viņš spēs uzvarēt visus šķēršļus.

Pārdzīvotā ainas blīvējās viņa priekšā — laiva, Inguna ar samta kao"c; pāri gaišajai' sejai, ūdens vizuļošana, laivas dēļi ar mazajām, sudrabainajām zivju zvīņām, melni mitrā taka gar nātrēm, žogs, kam viņi bija pāri kāpuši, puķainā pļava, zelta tīkls pāri ezeram — viss līgojās zem viņa nolaistajiem, nogurušajiem acu plakstiem.

Viņš atmodās, kad Inguna viņu satvēra aiz pleca:

— Tu esi gulējis, — vina teica pārmetošā balsi.

Baznīca bija tukša, Ūlava tuvumā bija atvērtas sānu durvis, kas uzveda uz zaļo klostera pagaimu, vakajra saulē. Ūlavs nožāvāļās, izstaipīdams locekļus. Drausmas viņu pārņēma, domājot, ka atkal jādodas cejā. Pavēlnieciskā balsī viņš teica Ingunai:

—    Laiks doties mājās, Ingun.

—    Jā, — viņa grūti nopūtās. — Ak, kaut mēs vismaz šo nakti vēl varētu šeit palikt.

—    Tu labi zini, ka to nevar.

—    Tad mēs rītu varētu noklausīties mesu Kristusbaznīcā. Nekad mēs neredzam svešus ļaudis, mēs, kam vienmēr jāsēž mājās. Un tad laiks top tik garš.

—    Tu zini, reiz tas būs savādāk.

—    Tu, Ūlav, vismaz reiz esi bijis Oslo.

—    Jā, bet es nekā vairs neatceros.

—    Tev jāapsolās, ka tu mani paņemsi līdz vai nu uz tirgu, vai sapulci Oslo, tikko mēs reiz būsim Hestvikenā.

—    To, man šķiet, es tev labi varu apsolīt.

Ūlavs tagad bija tik izsalcis, ka visas iekšas rūca. Labi garšoja klosterī silta putra un ar ūdeni atšķaidītais piens. Bet visu laiku bija jādomā par mājās braucienu un par to, kas gan būs ar cirvi.

Viņi iesāka sarunu ar diviem puišiem, kas arī klostera viesu istabā dabūja kaut ko ēst. Sie puiši bija no mazām mājām ezera krastā, drusku vairāk uz ziemeļiem, kur Ūlavam un Ingunai bija jāizkāpj. Puiši labprāt gribēja braukt kopā ar Ingunu un Ūlavu.

Jaunieši nolēma vēl palikt uz vakara dievkalpojumu.

Tā Ūlavs atkal sēdēja tumšajā baznīcā, klausīdamies dobjās vīru balsīs, kas slavēja lielo Ķēniņu, visu ķēniņu ķēniņu. Un atkal viņa acu priekšā vizēja dēkainās dienas notikumi, viņš cīnījās ar miegu.

Viņš atmodās, kad dziedošās balsis pārņēma citu melodiju — tumšajā, mazajā baznīcā atskanēja himna:

Pirms diena dziest, mēs lūdzamies : No tevis Radītāj un Dievs:

Jel paliec šeit, mūs laipnīgi No visām sāpēm pasargi.

Lai nenāk Jauni sapņi mums, Nakts baismās drošs lai patvērums, Liec ienaidniekam mierā būt, Lai visi sarga roku jūt.

Jel paklausi, Tēvs žēlīgais, Un tēvam līdz Dēls vienīgais, Un Svētais Gars, kas vienībā Pār visu valdiet mūžībā.

Himna no 7. gadsimteņa.

Šo himnu viņš pazina, to Arnvids Fīna dēls vakaros bieži bija dziedājis, un Ūlavs arī apmēram zināja, ko šie latīņu vārdi nozīmē. Klusi viņš noslīdēja ceļos pie sava sola, apslēpa seju lūgšanā saliktās rokās, sirsnīgi skaitīdams vakara svētvārdus.

3

Kad viņi bija nogājuši līdz krastam, debess bija apmākusies. Tā bija tagad pelēki svītrota, ezers gulēja kā svins. Mežainie krasti no abām pusēm šķila tumsas pielijuši.

Svešie puiši piedāvājās airēt, un tā Ūlavs kopā ar Ingunu apsēdās laivas galā. Zemnieku dēlu garie, spēcīgie airu sitieni ātri dzina laivu uz priekšu, bet Ūlavs šoreiz nejutās aizskarts savā zēna lepnumā, bija tik labi te mierīgi sēdēt un uz priekšu slīdēt.

Nokrita atsevišķi lietus pilieni. Inguna pacēla smagā, krokainā apmetņa malu un apsedza ar to Ūlavu. Tā viņi abi sēdēja ietinušies. Viņš aplika roku ap viņas viduci — viņa bija tik maiga un glāsaina, silta un trausla reizē. Laiva pelēki zilganajā vasaras naktī viegli slīdēja pār ūdens līmeni. Miglas palagi un lietus gāzes tina kalnus, bet laivu neskāra. Ūlava vaigs bija pieslējies Ingunas vaigam. Jaunie puiši smiedamies aizrādīja, lai bērni apgultos uz tukšajiem maisiem laivā.

Inguna tūdaļ savilkās maziņa un piespiedās Ūlavam, zēns pusguļus bija galvu atspiedis pret dēli. Vienu, otru reizi viņš atvēra acis, skatīdamies mākoņainajās debesīs, bet tad nogurums — savādi salds un tikams — pārvarēja visu. — Viņš spēji satrūkās, kad laiva uzbrauca krastā.

Puiši smējās. Nē, kāpēc tad viņiem Ūlavs esot bijis jāmodina? Nebija jau nemaz tālu ko airēt.

Bija pusnakts. Puiši divreiz ātrāk bija airējuši nekā viņš — to viņš labi saprata, bet neteica nekā, tikai palīdzēja viņiem laivu uzvilkt krastā. Puiši atvadījās un gāja. Sākumā tie vēl bija saredzami, kā divi melni plankumi,

bet drīzi tie galīgi pazuda melnajā vasaras naktī.

* * *

Ūlava drēbes bija slapjas no ūdens, kas bija sasūcies laivas galā, bez tam viņš bija gluži stīvs, tik neērtā stāvoklī viņš bija gulējis. Inguna jutās tik nogurusi, ka staigāja vienās nopūtās, viņa gribēja vispirms drusku pagulēt un tad tikai iet uz mājām. Ūlavs gan vislabprātāk būtu tūlīt gājis, viņa notirpušie locekļi tiecās pēc kustības svaigajā, vēsajā naktī. Viņš arī baidījās, ko gan Steinfins teiks, kad pārnācis neatradīs bērnus. Bet Inguna bija pārāk piekususi — to viņš labi redzēja. Bez tam abiem bija bailes ap pusnakti iet gar pašnāvnieka kapu.

Tā viņi apsēdās turpat, krastmalā un, apēduši ceļa maizes, īelida atraitnes Audas būdā.

Tūlit aiz durvīm bija mazs pavards, no kā vēl plūda siltums. Kaktā bija dzirdami Audas krācieni. Starp bļodām un rīkiem viņi tumsā sataustījās līdz platajam zemes solam.

Bet Ūlavs nevarēja iemigt. Gaiss bija dūmu pilns, dziļāk elpojot, sāpēja krūtis. Neizturami smakoja jēlas, žāvētas, kā arī sapuvušas zivis. Nogurušos locekļos raustījās sāpes.

Inguna nemierīgi grozījās un vārtījās tumsā:

—     Es nezinu, kur savu galvu nolikt, tas laikam akmens pods, kas man šeit līdzās stāv.

Ūlavs sataustīja podu, gribēja to nocelt, bet tas bija iesprausts tik daudzos rīkos, ka zēns baidījās tos visus apgāzt. Inguna aizvilkās tālāk, saritinājās un nolika galvu Ūlavam uz krūtīm.

—     Vai es tevi spiedu? — viņa jautāja un nākošajā mirklī bija aizmigusi.

Pēc brīža Ūlavs prātīgi atbrīvojās no siltā, miegā smagā ķermeņa un izmanījās ārā.

Diena sāka aust. Viegla, auksta dvesma satrauca bērza siaidos zarus, nokrita daži ledaini pilieni. Vējš pārbrāzās pār svina pelēko ezeru.

Ūlavs skatījās tālumā. Bija tik neaptverami klusi, vēl dzīve nekur nebija atmodusies, mājās vēl gulēja, gulēja arī vēl birzis, druvas un pļavas, bālas rīta krēslā. Akmeņainajā nokarē auga dažas atsevišķas priedes. Kā nedzīvas viņas rēgojās taisni pret debesīm. Debess bija gandrīz balta, tikai ziemeļos krāsojās iedzeltena svītra, un pašas velves vidū — dažas melnas driskas, nakts mākoņu atliekas.

Savāda vientulība apņēma Ūlavu, kas šeit stāvēja viens pats, izdzīts nezināmā, aiztrenkts no drošības pilnās bērnības. Vakar ap šo laiku viņš bija piecēlies, viņam likās,, ka gadi pagājuši kopš tā brīža.

Elpu aizturējis, viņš stāvēja, bikli klusumā klausīdamies. Šad tad nograbēja koka zvans — atraitnes govs klejoja birzī, tad iesaucās dzeguze, spokaini skaidri tas skanēja meža tumsā, mazie putni atmodas cits pēc rit i. Visas šīs vājās skaņas tikai padziļināja milzīgās teipaa klusumu, kas Ūlavu apņēma no visām pusēm.

Ūlavs nogāja līdz kūtij, bet, iebāzis galvu, tūlīt atrāva to — tik sapelējusi smaka iesitās viņam nāsīs. Bet aiz kūts šķūnīša priekšā zeme bija sausa un tīkama, salmu un sienu druskām apkaisīta. Tur viņš nolikās, saritinājās un iemiga cietā miegā.

Inguna viņu atmodināja, bija pie viņa ceļos nometusies. — Tu šeit esi gulējis?

— Jā, tur būdā bija pārāk smacīgs gaiss.

Tagad arī viņš piecēlās ceļos, nokratīdams salmus un sienu no sava uzvalka.

Saule jautri lēca pāri kalnājiem, sārti krāsodama koku galotnes. Un putni tagad skaņām dziesmām pildīja visu mežu. Ieleja un ezers vēl gulēja ēnā, bet krasti un meži bija saules appludināti.

Ūlavs un Inguna skatījās izbrīnā viens uz otru. Ne vārda nesacīdami, viņi apskāvās, cieši pieslējušies krūtīm.

Tad atlaida rokas, saskatījās ar mazu, apmulsušu smaidu. Ūlavs pacēla roku, viegli pieskārās meitenes deniņiem. Atbīdīja zeltaini brūnos, izirušos matus. Kad viņa nepretojās, viņš aplika roku ap viņas viduci un noskūpstīja saldi vilinošo iedobumu pakausī.

Tad paskatījās viņas sejā, un drebēdams nojauta, ka viņa kvēloja tīksmē. Viņš skūpstīja viņas lūpas un beidzot uzdrošinājās noskūpstīt baltā kakla izliekumu.

Bet neviena vārda viņi nerunāja. Kad abi bija piecēlušies, viņš paņēma tukšo somu un apmetni. Un tā viņi devās mājup uz Fretasteinu, kamēr rīta saule kāpa arvien augstāk un augstāk.

Apkārtējās sētās ļaudis jau bija piecēlušies. Nonākuši līdz Fretesteinas robežai, viņi druvās neredzēja neviena cilvēka. Varēja būt, ka mājās vēl visi gulēja un varēs izšmaukt bez rājiena.

Pie krūmiem sētmalā viņi mirkli apstājās, saskatījās — mulsā svētlaimē mirdzēja acis. Atri viņš pieskārās viņas rokai, tad taisījās vērt vārtus.

Pagalmā kūts durvis bija vaļā, kaut gan neviens no mājas ļaudīm nebija redzams.

—    Šeit tava sakta, — teica Inguna, taisīdamās ieiet namā, kur iepriekšējā naktī bija gulējusi.

—     Tu vari viņu paturēt — es labprāt… viņu tev atstāju… — viņš ātri piebilda, steidzīgi izraisīdams no sava krekla mazo Ingunas saktu:

—     Nē, nē, nedod man savu … man vēl ir daudz saktu.

Nosarkdams viņš ātri pagriezās un iesteidzās ailē. * * *

Ailē gultas vēl bija tukšas, un Ūlavs atviegloti uzelpoja. Pienāca suns, luncinādams asti. Ūlavs noglaudīja kustoni, parunādamies ar viņu.

Tad, nometis šaurās drēbes, tīksmīgi izstaipīja locekļus. Uzsvārcis bija neganti noberzis paduses — to vajadzētu pārtaisīt. Te Ingunai būs darbs.

Kad gribēja nolikties gultā pie sienas, viņš izbrīnā ieraudzīja, ka tur jau kāds gulēja.

—    Vai jūs beidzot atgriezušies? — rūca sapnī svešais.

Ūlavs viņu pazina: tas bija Arnvids Fina dēls.

—     Nē, tas esmu tikai es. Man pilsētā bija jānokārto kāda darīšana, — atteica Ūlavs tik mierīgi, itkā ceļojums uz pilsētu viņam būtu visparastākā lieta.

Jau mirkli vēlāk abi gulēja krākdami.

• * *

Kad Ūlavs atmodās, spriežot pēc gaismas ailē, vajadzēja būt jau brokasta laikam. Atspiedies uz elkoņa, viņš redzēja Ingunu un Arnvldu sēžam solā pie sienas. Meitenes sejas izteiksme bija tik savāda — izbijusies un nopietna reizē.

Inguna, redzēdama ka Ūlavs atmodies, pienāca viņam klāt. Viņa bija uzģērbusi vakardienas sārto tērpu, un ar to jauno skatu, ar ko Ūlavs viņu tagad vēroja, viņš redzēja, cik skaista viņa bija, un prieka kvēle viņu pildīja.

—    Tagad mēs uzzināsim, ko brālis Vegards un arī kalējs domāja, pieminēdams kara cirvjus, — teica Inguna, manāmi satraukta. — Amvids stāsta, ka Matvejs Haralda dēls bijis tingā, un tagad atgriezies savās mājās ziemeļos.

—    Tā, — atteica Ūlavs. Viņš bija saliecies, lai sasietu kurpju siksnas. Atslējies viņš sniedza Arnvidam roku:

—    Tagad jājautā, ko gan Steinlins darīs, to uzzinājis.

—     Viņš to jau ir izzinājis, — paskaidroja Arnvids. — Tāpēc viņš arī aizgāja pie Kolbeina, tā Ingeborga man stāstīja.

—    Tev, Ingun, vajag atnest man kaut ko ēst, — teica

Ūlavs.

Kad meitene bija izgājusi, viņš piegriezās Arnvidam:

—    Vai tu zini, ko Steinfins nolēmis darīt?

—    Es zinu, ko Ingeborga nolēmusi darīt.

—    Jā, tas nu nav grūti uzminams.

Ūlavs labprāt ieredzēja Arnvidu Fina dēlu. No visiem vīriem mājās Arnvids viņam bija tuvākais, kaut gan viņš nekad nebija par to padomājis; bet Arnvida tuvumā viņš jutās labi. Tomēr Ūlavam nekad neienāca prātā Arnvidu saukt par savu draugu, jo Arnvids bija daudz vecāks un sen jau apprecējies, bet tagad jau trešo gadu — atraitnis.

Bet šodien šķita, ka gadu starpība zudusi. Ūlavam likās, ka viņš būtu pieaudzis, un arī tap otrais — vēl jauns vīrietis. Arnvids nebija pastāvīgs un nelokāms, kā parasti mēdza būt apprecēti vīri. Arnvida laulība bija bijusi jūgs, kas viņam pārāk jaunos gados bija uzlikts; tagad, pēc atbrīvošanās viņš gādāja, lai rētas aizaugtu — visu to Oiavs pēkšņi juta, pats nezinādams kāpēc.

Likās, ka ari Arnvids abus pusaudžus tagad izjuta kā tuvākus. Viņš runāja ar viņiem kā ar sev līdzīgiem.

Kamēr Ūlavs ēda, Arnvids izgrieza no vējā žāvētās ziemeļbrieža gaļas smalkus, plānus gabalus — tādus Inguna labprāt sūkāja.

—     Ļaunākais ir tas, ka Steinfins tik ilgi nekā nav darījis, — teica Arnvids. — Tiesas ceļā tagad nekā vairs nevar panākt, un, ja viņš pats to lietu grib nokārtot — tad tai jābūt milzīgai atriebībai. Es nesaprotu, kā Steinfins agrāk kaut ko būtu varējis darīt — puisi pēc nozieguma pārņēma svētceļotāja kāre, asti ievilcis, viņš devās ārzemēs. Bet tagad, kur divi piena puikas ir mūsu karaļi, vīrs gan var uzdrošināties pats savu lietu nokārtot, nejautādams, ko zemnieku sapulce tingā lemj — tā es esmu dzirdējis Steinfinu ar Kolbeinu runājam.

—     Jā, tagad dažs labs pats kārtos savas lietas, nebaidīdamies ne likuma, ne Dieva tiesas, — teica Arnvids. — Tagad visi izkratīs savus kažokus.

—     Un tu? — jautāja Ūlavs. — Vai tu jāsi līdz, kad Steinfins un Kolbeins aizjās, lai Matveju pārmācītu.

Arnvids neatbildēja. Viņš tur sēdēja, pieri atspiedis savā šaurajā, labi veidotajā rokā tā, ka viņa neglītā seja bija gandrīz aizklāta.

Arnvids Fina dēls bija liels un slaiks, stalti noaudzis, sevišķi viņa rokas un kājas bija glītas, bet viņa pleci bija pārāk plati un augsti, viņa galva pārāk maza un kakls iss, — tas sabojāja visu stāvu. Viņa seja bija savādi neglīta, it kā saspiesta, ar zemu un platu pieri, īsu un pletu zodu, melnās matu sprogas atgādināja vērsi. Ūlavs, vērodams Arnvidu, pirmo reizi pamanīja, ka starp viņu un Ingunu zināma līdzība — Arnvidam bija tāds pets mazs, neizveidots deguns, arī Arnvidam bija ļoti lielas, tumši zilas acis, tikai viņa sejā tās bija iespiestas dziļos dobumos.

Arnvids nepiederēja Steinfina ciltij, bet Hova Tore bija viņa tēva māsu apprecējis. Līdzība starp Arnvida neglītumu un Ingunas nemierīgo daiļumu bija nenoliedzama.

—     Tev ne visai gribas savu radinieku pavadīt? — Ūlavs zobgalīgi jautāja.

—     Tu labi zini, ka es nepalikšu atpakaj, — atteica otrais.

—     Ko gan bīskaps Torfins, tavs krusttēvs, teiks, ja izzinās, ka tu iesi kopā ar mums? — Ūlavs jautāja ar to pašu zobgalīgo smaidu.

— Viņš tagad Bjnrgvinā, tā ka nepaspēs nekā pateikt., — īsi atteica Arnvids. — Man, protams, jāatbalsta mans radinieks.

—     To tu arī labi vari darīt, jo neesi priesteris! — Ūlavs turpināja.

—     Labprāt es tāds bfrhi. Šī Steinfina lieta ir pārāk veca. Steinfinam beidzot taču kaut kas jādara, lai savu godu glābtu. Ak, tad visas vecās tenkas tiks pārcilātas, un celsies nelaba smaka. Es nedomāju, ka es būtu bailīgāks par citiem vīriem, bet šai lietā es labprāt neiejauktos.

Ūlavs cieta klusu. Tagad saruna bija aizvirzījusies līdz tai vietai, ko Ūlavs nesaprata. Arnvida bērnībā bija nolemts, ka viņš būšot priesteris. Bet tad mira abi vecākie brāļi, tēvs viņu izņēma no klostera un izprecināja mirušā brāļa bagātajai līgavai. Arnvidam tā nešķita laime, ka viņam tagad jāatstāj klosteris un jāsaņem viss mantojums.

Viņam izprecinātā sieva bija skaista un bagāta, tikai dažus gadus vecāka par vīru. Bet laulātais pāris nesapratās. Varbūt tas pa dalai bija tāpēc, ka Arnvidam nvījās, kamēr vecāki vēl bija dzīvi, n»biia nekā ko teikt Drīz pēc tam, kad Arnvida tēvs bija nomiris, nomira ari Arnvida sieva nedēļās. Tagad Arnvida valdkārīgā māte vadīja saimniecību. Arnvids t?>m nepretojās, atstādams viņas ziņā savus trīs mazos dēlus.

Agrāk, daudzas Steintina ciits atvases bija bijušas priesteri, un, ja arī neviens no viņiem nebija nekāda izcila persona, tad tomēr viņi godīgi bija pildījuši savu amaļu. Bet, kopš arī Norvēģijā iznāca likums, ka priesteri nedrīkst precēties, neviens no Steinlina cilts vairs nekalpoja baznīcai. Šī dzimta vienmēr bija pūlējusies pavairot savu mantu un varu bagātās precības; ka var šai pasaulē uz priekšu tikt bez izdevīgām precībām, — to viņi neticēja.

* * *

Kopš tās dienas, kad Ūlavs un Inguna bija bijuši Hāmarā, laiks stāvēja vasarīgi karsts. Skaidrās rīta stundās Mjēsas ezers gaiši atspogujoja apkārtējos krastus. Vēlāk visa pasaule gulēja zilganā tvanā. Dienvidu kalnājos vēl vizēja sniegs, bet baltie laukumi ar katru dienu saraucās. Baltas mākoņu buras aizpeldēja pāri spožai debess zilgmei, reizēm tās izkusa, tad debess it kā novīta — kļuva blāva kā ezers, kas tad vairs neatspoguļoja apkārtni. Lietus nenāca. Vējš aizdzina padebešus, koku lapas spīdēja un vizuļoja saulē, bija it kā pati zeme smagi elpotu karstumā.

Velēnu jumti izskatījās kā nosviluši, druvas dzeltēja, bet nezāle kupli auga. Pļavās sārtojās skābenes, liesmoja dzeltenās kurpītes un sv. Ūlava puķes.

T-'.gad nebija visai daudz darba, ļaudis stāvēja dīkā. Ūlavs un Inguna klenderēja pa mājām. Reiz viņi abi it kā nejauši sastapās pie strauta, kas tecēja uz ziemeļiem no sētas, ieracies dziļi zemē, ūdens mutuļoja pāri lieliem akmens bluķiem, bet, nonācis ielejā, iemidzinādams burbuļoja.

Jaunieši aizgāja līdz drebošām apsēm noaugušai nokarei. Zeme te bija sausa, apklata smalku zāli, bet bez puķēm.

—     Nāc, noliec savu galvu manā klēpī, es tevi ieskāšu, — aicināja meitene.

Ūlavs pastiepās, nolika galvu uz Ingunas ceļiem. Inguna jauca un jauca viņa gaišos zīda matus, kamēr zēns, mierigi elpodams, iemiga. Tad viņa, izvilkusi savu mazo kabatas lakatiņu, noslaucīja Ūlavam sviedrus no sejas un palika tā sēžam, atgainīdama odus.

Drusku augstāk, pa šauro taku gar druvu gāja Ingejeorga. Jona meita kāpa kalnā, lai tur izrunātu visu savu naidu pret Matveju Haralda dēlu un izstāstītu visus atriebes nodomus. Un vienmēr tas bija Arnvids, kas viņu pavadīja, un kam uz tiem pašiem jautājumiem bija jādod tās pašas atbildes.

♦ * *

Ūlavs gulēja, galvu ielicis Ingunas klēpī. Viņa muguru bija atspiedusi pret apses stumbru, stingi skatīdamās tālumā. Laimīgi, bez sevišķām domām viņa tā sēdēja, kad Arnvids viņu uzrunāja:

—    Es redzēju jūs abus šeit sēžam …

—    Jā, šeit ir tik patīkami vēsi, — paskaidroja Inguna.

—     Būtu laiks uzsākt siena pļauju, — teica Arnvids. Viņš vēroja nokāri, kas vējā viegli viļņojas.

Ūlavs atmodās, apgriezās, ielika otru vaigu Ingunas klēpī.

—    Jā, svētdien mēs sāksim, es jau runāju ar Grimu.

—    Steinlinam gan liels labums no tevis, Ūlav? — pētīja Ar nvids.

—     O-o. — Ūlavs vilcinājās ar atbildi. — Šeit viss tā nonīcis, ka tur maz var līdzēt. Bet tomēr — tagad nāks citi laiki. Steinfinam vajadzēs vairāk rūpēties par savām mājām Šī, laikam, būs mana pēdējā vasara Fretasteinā,

—    Kurp tad tu dosies? — jautāja Arnvids.

Beidzot man taču jāatgriežas mājās, jāapskatās, kā tur klājas, — Ūlavs runāja kā sirmgalvis. — Ja nu Steinfins reiz būs pabeidzis savu lietu, tad es došos uz Hestvikenu. Steinfins nebēdāsies, kad mēs ar Ingunu aiziesim.

—    Tur vēl varētu šaubīties, vai Steinfins tik ļoti steigsies jūsu lietas nokārtot, — teica Arnvids klusinātā balsī.

Ūlavs bezbēdīgi paraustīja plecus.

—    Viņam tas nevar būt vienaldzīgi, kas ar manu mantu notiek. Bez tam viņi labi zina, ka es savu audžu tēvu vienmēr atbalstīšu.

—    Jūs abi vēl esat pārāk jauni, lai pārvaldītu tik lielas mājas.

—    Tu, Arnvid, arī nebiji vecāks, kad tevi apprecināja.

—    Nē, bet mums bija vecāki, kas visās lietās palīdzēja. Viņi baidījās, ka mūsu cilts izdzisīs, jo tu taču zini, ka mani brāļi bija miruši.

—    Jā, bet arī es esmu mūsu cilts pēdējais vīrs.

—    Tas tā ir, — atteica Arnvids, — bet Inguna vēl ir tik jauna.

# * »

Ūlavs visu to bija nolēmis, atgriežoties no Hāmaras. Pēc tās pirmās reibuma pilnās dienas, kad viņš mulsumā .bija saskatījis savu audžu māsu jaunā gaismā, viņš bija apmierinājies. Fretasteinā neviens par viņu ceļojumu nekā nebija manījis, un tas atreibināja Ūlavu. Bez tam pašreiz visi bija jaunu notikumu satraukti, un tā Ūlavam tas šķita gluži dabīgi, ka viņš nu pieaudzis.

Viņš nerotaļājās vairs ar zēniem pagalmā, un neviens par to nebrīnījās, jo spraigums Fretasteinā bija uzbudinājis visas apkārtnes mājas.

Ūlavs nopietni domāja par savām precībām. Un, būdams kopā ar Ingunu šajās garajās, saules piesātinātajās

dienās, viņš juta savādu apmierinājumu, ka nu beidzot viņam nolemtā nākotne sāksies piepildīties.

Nemiera un bailīgā kauna vietā iestājās ziņkārīgas gaidas. Kaut kam tagad bija jānotiek. Ūlavs kopā ar Steinfina dēliem bija pārliecināts par šīs cilts varenīgumu un bagātību. Viņš nešaubījās, ka Steinfins tūdaļ teiks savu jā vārdu, tikko Ūlavs ieminēsies par kāzām. Tas varētu būt rudenī vai arī ziemā. Un viņa jaunatmodinātā tieksme iegūt Ingunu sajaucās ar agrāk nepazīstamu godkāri — būt pašam sev par kungu. Apskaujot tagad Ingunu, viņam tā bija it kā viņa pilngadības ķīla. Ja viņi kopā valdīs mājā un sētā un nebūs neviena, kam būs tiesības iejaukties, dot kādu pavēli vai aizliegumu. Tur Hestvikenā viņi būs pilntiesīgi cilvēki.

Ne visai bieži gadījās, ka Ūlavs savu līgavu glāstīja. Viņš gan nebija vairs tik kautrs, nedrošs un grūtsirdīgs kā pirmajos iekāres brīžos, bet tagad bija sācis saprast, kāda ir vīrišķīga un pieklājīga izturēšanās. Tikai vakaros pirms gulētiešanas viņš labprāt meklēja izdevību pateikt viņai divatā ar labunakti tā, kā tas pēc viņa domām pieklājās saderinātiem jauniešiem.

v Ka Ingunas acis pārāk daudz izpauda, tas Ūlavam likās neatņemama laimes dala. Viņš manīja, ka Inguna meklēja viņa skatu, savādi smagām, dzīvi tumšām acīm. Ja viņu skati sastapās, tad kaut kas iedrebējās meitenes acīs, viņa skatījās sāņus, baidīdamās pasmaidīt. Ejot garām, viņa mēdza tam slepeni pieskarties, un, kad bija vienatnē palikuši, viņas pirksti ierāvās zēna matos. Viņa bija loti pakalpīga Ūlavam, lāpīja viņa drēbes, pati nesa viņam ēdienu, ja viņš vispārējo maltīti bija novēlojis. Un, kad viņš viņai teica labunakti, viņa ieķērās Ūlavā, viņa glāstu izslāpusi un izsalkusi. Ūlavs saprata, ka viņa ilgojas pēc kāzām, un visa viņas izturēšanās viņam likās loti dabīga. Ūlavam šķita, viņa priecājās visā drīzumā būt par namamāti.

Nekad viņam neienāca prātā, ka varētu būt saderinātie, kas viens otru nemīl.

Ceļojumu uz Hāmaru Ūlavs atminējās kā sapni. Sevišķi, apguldamies vakaros, viņš atkal un atkal pārdzīvoja visus sīkumus, kamēr ķermenī un dvēselē juta šo savādi saldo trīsu. Tik skaidri viņš atcerējās mirkli, kur viņi abi, dienai austot, bija apskāvušies aiz zvejnieka atraitnes kūts, un viņam bija pieticis drosmes noskūpstīt viņas pakausi zem matiem, kas tik silti un labi smaršoja. Un tad viņu pēkšņi pārņēma neizsakāmas skumjas un bailes. Velti viņš mēģināja sevi mierināt — viss taču būs labi, viņus gaida baznīcas svētība, mājas, laulības gulta. Bet viņa sirds bija nespēcīga un bezcerīga, šais nakšņainajās stundās, domājot par nākotni, viņš nespēja priecāties, likās, nekas visā nākotnē nevarēs būt tik salds kā skūpsts tai rīta stundā.

—    Kas ir noticis? — ņurdēja Arnvids. — Vai tu nevari mierīgi gulēt?

—    Es drusku iziešu. — Ūlavs piecēlās, apņēma apmetni un izgāja.

Tagad naktis vairs nebija tik gaišas — kuplas lapu koku virsotnes aizklāja zilgano kalnu dūmaku. Mākoņi ziemeļos bija spilgti dzeltenās svītrās pāršķelti. Sikspārnis aizlidoja garam, melns un netverams.

Ūlavs aizgāja līdz namam, kur Inguna gulēja. Durvis siltajā naktī stāvēja atvērtas — bet tomēr iekšā gaiss bija sasmacis — oda pēc saulē izkaltētiem baļķiem, gultām, sasvīdušiem cilvēkiem.

Kalpone, kas gulēja pie sienas, skaņi krāca. Ūlavs nometās ceļos, pieslēja savu seju Ingunai, kas gulēja gultas ārējā malā. Ar vaigu un lūpām viņš viegli pieskārās viņas krūtīm. Mirkli viņš sastinga, lai justu viņas siltās, mīkstās krūtis, kas mierīgi cilājās miegā, dzirdētu viņas sirds pukstienus. Tad viņa seja slīdēja arvienu augstāk, kamēr

Inguna atmodās. »

—     Apģērbies, — viņš viņai iečukstēja ausī. — Iznāc mazliet ārā.

Viņš gaidīja, alļānā stāvēdams. Pēc mirkļa Inguna parādījās zemajās durvīs, palika stāvam it kā izbrīnā par lielo klusumu. Dziji viņa ieelpoja gaisu — nakts bija vēsa un laba. Tad viņi abi apsēdās Uz trepju augstākā pakāpiena.

Bet pēkšņi viņiem šķita tik savādi, ka viņi ir vienīgie visā mājā, kas negu}. Viņi ari nebija raduši nakti vadīt ārā. Tā viņi sēdēja klusi, šad tad kādu vārdu čukstēdami. Ūlavs viņu gribēja apsegt ar savu apmetni, bet tikai aplika roku ap viņas viduci. Viņš uzlika roku uz viņas ceļgali, viegli pieskārās viņas pirkstiem. Inguna atvilka roku, apskāva Ūlavu, piespieda seju viņa kaklam.

—    Naktis tagad jau tumšākas? — viņa jautāja.

—    Pašreiz debess apmākusies, — viņš paskaidroja.

—    Jā, varbūt rīt būs lietus, — viņa noteica.

Zili sirma dūmaka cēlās pār ezeru, bet pāri kalnājiem gaiss bija tīrs kā izslaucīts.

Ūlavs padomājis teica:

—    Tas nu gan nav noteikts, vējš nāk no austrumiem. Vai tu dzirdi, cik skali šodien upe aizā šalc?

—     Mums jāiet gulēt, — viņš drīz pēc tam čukstēja. Viņi saskūpstījās: mazs, bikls, steidzīgs skūpsts. Tad viņš

klusi aizgāja, bet viņa ielīda namā.

* * *

Ailē gaiss bija melns kā piķis. Ūlavs izģērbies apgūlās.

—    Vai tu sarunājies ar Ingunu? — jautāja Arnvids, balsī, kurā miegs bija zudis.

—    Jā.

Pēc brīža Arnvids atkal iejautājās:

—     Ūlav, vai tu zini, kā jūsu abu mantojums nokārtots?

—     Nē, to es nezinu. Tu atceries, es vēl biju bērns, kad mani saderināja. Bet Steinfins un mans tēvs gan būs visu nokārtojuši. Bet kāpēc tu vispār tā jautā? — Ūlavs brīnījās.

Kad Arnvids neatbildēja, viņš turpināja:

—    Gan Steinfins par to gādās, lai mēs solīto ari saņemtu.

—     Jā, Steinfins ir mans radinieks, — sāka Arnvids vilcinādamies. — Bet ari tu drīzi būsi mans radinieks, ari ar tevi man jārunā atklāti. Ļaudis runā, ka Steinfina bagātība nemaz neesot tik liela. Es esmu pārdomājis, par ko tu viņdien runāji, jā, tev ir taisnība. Visgudrāk būtu, ja tu pasteidzinātu kāzas, tad Inguna savu dalu drošāk dabūs.

—    Jā, mums jau arī nav ko gaidīt, — teica Ūlavs.

Nākošajā dienā bija mesas diena. Bija jāsāk siena

pļauja. Arnvids un viņa kalps gāja talkā. Agri no rīta gaiss bija it kā nosirmojis, ap brokasti no dienvidiem cēlās tumši padebeši un pārklāja gaiši pelēko, tvanīgo debesi. Ūlavs, izkapti trīdams, paskatījās uz augšu, — nokrita pirmie lietus pilieni.

—     Varbūt naktī nolīs tikai kāds atsevišķs mākonis, — tā domāja kāds vecs kalps.

—     Rīt ir vasaras saulgrieži, — atteica Ūlavs. — Ja rit līs, tad būs lietains laiks tik pat ilgi, kā tagad mums bijis saulains. Tā es esmu dzirdējis runājam. Es nedomāju, ka mēs šogad labāk ievedīsim sienu nekā pērn.

Arnvids strādāja pļavā drusku lejāk. Tagad viņš, izkapti nometis, piesteidzās Ūlavam, rādīdams kaut ko tālumā. Nokares apakšējā pusē jāja gara rinda apbruņotu vīru.

—     Lūk, tur viņi ir, — paskaidroja Arnvids. — Tie gan izskatās, it kā domātu par citādu ražu. Nudien, es nezinu, kas šogad ar sienu pie mums būs.

Vēlu vakarā sāka līt, migla kūpēja. Balta un hlīva atsevišķām driskām tā plandījās pāri druvām uz zemākām kalnu nokarēm. Ūlavs un Inguna stāvēja zem guļamistabas altāna. Jaunais puisis nikni raudzījās lietū.

Arnvids atskrēja pāri izmirkušajam pagalmam, nostājās līdzās, atkratīdams lietus pilienus.

—    Vai tad tu nepiedalies vīru sapulcē? — Ūlavs jautāja nicīgā balsī.

Ūlavs bija gribējis pievienoties viņiem, kad tie aizgāja apspriesties Ingebjergas būdā, kur saime viņus netraucēja, bet Steinfins savam audžudēlam bija pavēlējis palikt ailē. Tas Ūlavu ārkārtīgi sakaitināja; tagad, kur viņš domās sevi uzskatīja par pilntiesīgu Steinfina radnieku, viņam nemaz neienāca prātā, ka audžutēvs par to varētu savādāk domāt. .

Arnvids bija pieslējies sienai, satumsis viņš lūkojās zemē.

—     Es neizvairīšos, kad mani aicinās, bet viņu apspriedēs es labprāt nepiedalos.

Ūlavs paskatījās uz savu draugu — zēna bālā, smalki izlietā mute savilkās nicīgā smīnā.

4

Nākamās dienas vakarā vīri aizgāja. Lietus apstājās, bet bija auksts un vējains un debess apmākusies. Kolbeins jāja ar pieciem kalpiem, Steinfinu pavadīja septiņi kalpi un Ūlavs Euduna dēls. Arnvids sekoja ar vienu kalpu. Kolbeins bija gādājis par kuģiem, kas Mēsas ezera krastā apslēpti gaidīja.

Inguna agri uzkāpa augšā un nolikās gulēt. Viņa nezināja, cik ilgi viņa bija gulējusi, kad atmodās no kāda pieskāriena.

— Vai tu tas esi? — viņa pusnomodā jautāja, gribēdama noglāstīt mīkstās matu sprogas, bet satvēra mātes galvas lakatu. — Māt? — viņa izbrīnījusies jautāja.

—     Es nevaru gulēt, — paskaidroja Ingebjerga. — Un tā es izgāju ārā. Apģērbies un atnāc man līdz.

Paklausīgi Inguna piecēlās un apģērbās, arvien vēl ārkārtīgi pārsteigta.

Iznākusi ārā, viņa redzēja, ka nemaz vēl nebija tik vēlu. Debess bija noskaidrojusies. Pilnais mēness stāvēja dienvidos pāri kalnājiem. Bāli sārts, kā vakara blāzmas apspīdēts mākonis, viņš vēl nemirdzēja.

Mātes roka kvēloja, kad tā satvēra Ingunas roku. Ingebjerga pievilka meitu sev klāt, staigāja ar viņu no viena pagalma gala otrā, nerunādama ne vārda.

Tad viņas apstājās pie žoga, kas pagalmu atdalīja no druvas. Druvas lejas galā bija mārks, kuplu zaļumu aizaudzis, tikai pašā vidū atspoguļojās mēness. Viņš tagad bija tik augstu uzkāpis, ka mirdzēja spilgti dzelteni.

Māte skatījās tālumā, kur draudzes gulēja gar ezeru:

—     Es gribu zināt, vai tu saproti, ko tas mums visiem nozīmē, — viņa teica.

Inguna juta, ka pie šiem vārdiem viņas vaigi nobāl un sastingst. Viņa vienmēr bija zinājusi to, kas bērnam par māti un tēvu jāzin, viņai arī nebija noslēpums, cik lieli notikumi pašreiz raisās. Bet tikai tagad, ar māti staigājot, viņa nojēdza, ko tas viss nozīmē. Maza skaņa raisījās no viņas lūpām, bija it kā pele iesvilptos.

Ingebiergas izpostītā seja savilkās it kā smaidā:

—     Vai tu baidies šo nakti būt nomodā ar savu māti? Tora nekad nebūtu atteikusies palikt pie manis, bet viņa vēl bērns, šī rāmā un pieglaudīgā meitene. Tāda tu neesi, bet tu taču esi mana vecākā meita, — Ingebjerga spēji pabeidza.

Inguna sažņaudza savas šaurās rokas. Atkal likās, ka viņa drusku augstāk uzkāpusi kalnā, no kurienes pasaule pārredzama. Viņa vienmēr bija apzinājusies, ka vecāki nav visai veci ļaudis, bet tagad viņa saprata, cik jauni tie vēl bija. Viņu mīlestība, par ko viņa bija dzirdējusi stāstam kā par senas teikas notikumu, varēja uzmosties, tā varēja gaiši ieliesmoties kā uguns, kas ilgi slēpusies zem pelniem. Izbrīnījusies un negribīga viņa nojauta, ka tēvs un māte viens otru arī vēl tagad mīl, kā Ūlavs un viņa mīl, tikai vēl spējāk, — kā upe, kas pie iztekas stiprāk burbuļo nekā augšā kalnos. Un kaut gan šīs domas par vecākiem viņu apkaunoja, viņa tomēr bija lepna par tēva un mātes neparasto likteni.

Bailīgi viņa izstiepa rokas:

Es labprāt visu nakti aj tevi, māt, būšu nomodā.

Ingebjerga saspieda meitas roku:

—     Dievs nevar citādāk —• viņš palīdzēs Steinfinam nomazgāt kaunu, — māte strauji teica, apskaudama un noskūpstīdama meitu.

Inguna cieši apķēra mātes kaklu. Jau ļoti sen māte nebija viņu skūpstījusi, tā bija daļa no tās dzīves, kas izbeidzās ar Matveja briesmīgo ierašanos Fretasteinā.

Inguna nebija sevišķi ilgojusies pēc mātes glāstiem, būdama bērns, viņa nebija pieglaudīga. Tagad attiecības ar Ūlavu viņa juta kā ko gluži jaunu. Tas bija nācis, kā nāk pavasaris, kādu dienu tas liekas kā brīnums, bet drīz vien jau šķiet, — ka vienmēr jābūt vasarai. Druvas eža pēc sniega nokušanas guļ kaila ar novītušo zāli visapkārt — pelēka svītra tīrumu starpā. Bet tad tā pārvēršas kuplā, zālainā, pa kuru grūti atrast ceļu.

Tagad viņas bērnīgā prāta pavasarīgā neauglība bija vasarīgi kupli sazēlusi. Viņa pieglauda vēso, mīksto vaigu mātes kaulainajai sejai:

—    Es, māt, labprāt ar tevi palieku nomodā.

Sie vārdi atslīka viņā — viņai pašai taču bija jāgaida uz Ūlavu. Vakar vakarā, kad Ūlavs aizjāja, viņa nemaz nebija aptvērusi, cik nopietna šī lieta. Tagad bailes iedžirkstējās, bet tie bija tikai drebuļi pašās sirds saknītēs. Viņa nemaz to nevarēja ticēt, ka vienam no viņas tuviniekiem kaut kas notiktu. Tomēr viņa jautāja:

6i

—     Māt, vai tev ir bailes?

Ingebjerga Jona meita kratīja galvu:

—     Nē. Dievs mums palīdzēs, jo mums ir taisnība. — Manīdama meitas sejas savādo izteiksmi, viņa piebilda ar mazu smaidu, — šo smaidu Inguna nemīlēja, tik savāds un viltīgs tas bija: — Redzi, manu meit, mums palaimējies: karalis Magnus ir nomiris, un tie vīri, kas tagad pie stūres, mums labvēlīgi — tā Kolbeins saka. Ir daudz, kas Matvejam novēlētu — vai tu atceries, kā viņš izskatījās? nē, to tu nevari — mazs viņš ir, šis Matvejs, bet ir daudzi, kas labprāt gribētu, lai viņš vēl par galvu būtu mazāks. Karaliene Ingebjerga nekad nav varējusi viņu ieredzēt. To tu man vari ticēt, citādi viņš pašreiz nesēdētu tur Birīdā, kur Bjergvinā visi vīri sapulcējušies, lai kronētu jauno karali.

Viņa turpināja savu stāstu, starp žogiem staigādama. Ingunai tik ļoti gribējās mātei pastāstīt par Ūlavu Euduna dēlu, bet viņa saprata, ka Ingebjerga tagad pavisam nogrimusi savās domās, un nemaz nesaprastu viņas stāstu. Bet Inguna nenocietās un teica:

—     Vai tas nav ļauni, ka Ūlavs nav paspējis savu cirvi paņemt līdz?

—     Ak, nē. Tavs tēvs ir gādājis, lai visi vīri būtu pietiekoši apbruņoti, — teica nama māte. — Steinfins negribēja puisi līdzi ņemt, bet kad Ūlavs tik ļoti lūdzās, viņš piekāpās.

—     Bet tu salsti, — māte piebilda pēc brīža. — Paņēmi taču savu apmetni.

Ingunas apmetnis arvienu vēl karājās mātes istabā, viņa visas šīs četrpadsmit dienas bija lietojusi Ūlava apmetni, ja vajadzēja kādu sedzeni. Māte iegāja kopā ar viņu un uzpūta oglēm dvašu, aizdedzināja sveci:

—    Tavs tēvs vasarā mēdza gulēt lielajā istabā bēniņos. Ja mēs arī toreiz tur būtu gulējuši, Matvejs nebūtu varējis mūs tā pārsteigt…

Lielajā klēti no ārpuses nebija trepju, jo tur glabājās visa manta. No iekšējām telpām veda kāpieni uz augšu, Inguna ne visai bieži tur bija uzkavējusies, un jau turienes smarža viņu pildīja ar svinīgumu. Sainīši ar stipri smaržīgām zālēm karājās gultas kažoku un ādas maisu starpā. Mazliet drausmi bija starp visiem šiem maisiem, kas karājās no griestiem. Gar sienām stāvēja lielas tīnes. Inguna piegājusi apgaismoja Ūlava tīni — tā bija no gaiša liepas koka, skaisti izrakstīta.

Ingebjerga atvēra durvis uz altānu. Viņa rakņājās tīnēs un šķirstos, kamēr Inguna turēja sveci. Tad viņa visu nometa un izgāja uz altāna.

Mēness tagad tik tālu bija uzkāpis rietumos, ka stīgoja tiltu pāri ūdenim. Viņš taisījās iegrimt varenos zilganos mākoņu blāķos, bet mazās, irdenās mākoņu pārslas bija viņa gaismas apzeltīti.

Māte atkal iegāja, cilāja dažādas mantas šķirstos. Tur, atradusi plašu sieviešu tērpu — zaļu ar ieaustām zelta puķēm — pacēla to mēness gaismā, kur tas izskatījās kā nodzeltējušas apses rudenī. — Šo te es tev atdošu.

Inguna palocīdamās noskūpstīja mātes roku. Zīda tērps viņai nekad vēl nebija piederējis. No maza valzivju zobu šķirsta māte izņēma zaļa samta lentu, greznotu apzeltītām rozēm. To viņa aplika meitai ap pieri, un, rūpīgi sakārtodama, aizsēja lentu pakausī zem matiem.

—     Lūk, tā to nēsā. Tik skaista, kāda tu biji, maza būdama, tu tagad neesi, kaut gan — šai vasarā tavs daiļums it kā pieaudzis. Tagad tu vari tādu galvas rotu nēsāt, jo esi precības gados, mana Inguna.

—     Jā, par to mēs ar Ūlavu esam runājuši, — Inguna, sevi pārvarēdama, teica. Viņa mēģināja runāt tik mierīgi un vienaldzīgi, cik vien tas bija iespējams.

Ingebjerga paskatījās uz viņu — abas sievietes bija ceļos nometušās pie šķirsta.

'— Par t o jūs esat runājuši, tu un Ūlavs?

f>3

—     Jā. — Inguna runāja tai pašā mierīgajā balsī, rāmi nolaistām acīm. — Mēs taču esam tais gados, kur jāzina, ka jūs drīzi vien gribēsit piepildīt savu nodomu.

—     Ak, ja tu domā par Euduna un Steinfina norunu, tad tā tik nopietni nav ņemama. Ja jūs paši negribat, mēs jūs nepiespiedīsim.

—     Nē, mēs labprāt padodamies jūsu gribai, — pazemīgi atteica Inguna. — Mēs esam runājuši par to, ka ir labi, ko mūsu tēvi nolēmuši.

—     Tā, tā, — Ingebjerga pamāja ar galvu. — Gan jau atradīsies izeja… Vai tu Ūlavu mīli? — viņa beidzot jautāja.

—     Tas man gan ir jādara. Mēs viens otru tik ilgi pazīstam, un viņš vienmēr ir bijis labs pret mums un jums, vecākiem, tik ļoti paklausīgs.

Māte, domās nogrimusi, pamāja ar galvu.

—     Mēs, Steinfins un es, nezinājām, vai jūs vēl atceraties norunu. Jā, gan jau atradīsies izeja, tā vai tā. Pārāk jauni jūs esat, lai jau justos saistīti… Skaists viņš gan ir, šis Ūlavs. Un Euduns daudz mantas ir atstājis.

Tagad Ingunai atkal tik ļoti gribējās runāt par Ūlavu, bet viņa manīja, ka māte sekoja tikai savām domu gaitām.

—     Mēs jājām tuksnesīgus ceļus, tavs tēvs un es, — māte atsāka. — Līdz augstākām ielejām mēs nonācām. Kalnu gālēs vēl gulēja sniegs. Reiz mums veselu nedēļu bija jāgaida kādā akmens būdā. Tas bija pie kāda ezera, kur glečers sniedzās līdz pat ūdenim. Naktī mēs dzirdējām ledu plīstam un šķindam. Pirmajai baznīcai, kurai mēs garām nācām, Steinfins ziedoja zelta gredzenu — bija taisni mesas diena. Nabaga ļautiņi tur kalnājos atplestu muti aplūkoja mūs nepārģērbušies, mūsu svētdienas drēbēs mēs bijām no pilsētas aizgājuši, tagad viss gan bija novazāts, bet tomēr turienes iedzīvotāji tādu bagātību nebija

redzējuši. Bet nogurusi līgava es biju, kad Steinfins ar mani iegāja Hovā. Tevi es toreiz jau nēsāju zem sirds.

Inguna skatījās uz savu māti kā pieburta. Sveces vājajā gaismā, kas stāvēja uz grīdas starp meitu un māti, Inguna redzēja mātes svešādu smaidu, lngebjerg^ novīstīja meitas galvu, parotaļājās ar viņas bizēm.

—     Un tagad tu jau esi pieaugusi.

Māte piecēlusies lika Ingunai ārā uz altāna izpurinātlielo, zvaigznēm izrakstīto, gultas segu.

—    Māt! — Inguna skaļi sauca no altāna.

Ingebjerga izgāja pie viņas.

Bija gandrīz gaišs kā dienā, noskaidrojusies debess augsti un bāli blāvoja pāri zemei, bet pāri pļavām vilkās miglas svītras. Viņpus ezera — ziemeļrietumos liesmoja liels ugunsgrēks, sārtodams visu gaisu. Melni dūmi sajaucās ar miglu, sabiezinādami to. Šad tad redzēja pašu liesmu, bet degošās mājas atradās viņpus kalnājiem.

Kādu brīdi abas sievietes mēmi raudzījās tālumā. Māte neteica ne vārda, un Inguna neuzdrīkstējās viņu uzrunāt. Tad Ingebjerga pēkšņi pagriezās un aizgāja pāri pagalmam savā būdā.

Izskrēja divas kalpones, vienos kreklos, izskrēja ar! Tora, plīvojošiem gaišiem matiem, tad nāca māte, abus dēlus pie rokas vezdama, un visa saime. Viņu saucieni un kliedzieni pildīja visu sētu.

Kad ļaudis taisījās uzkāpt bēniņos pie Ingunas, viņa klusi aizmanījās prom. Ar noliektu galvu, sakrustojusi rokas zem apmetņa, kuru viņa cieši bija apvilkusi ap sevi — vislabprātāk viņa šai brīdī būtu bijusi gluži neredzama — Viņa iegāja savā istabiņā un apgūlās.

s

65

Pārvarīgas raudas viņu pārņēma, kaut gan viņa pati nezināja, kādēļ raud. Visi šīs nakts piedzīvojumi bija stiprāki nekā viņa pati. Tagad viņa nevienu savā tuvumā nevarēja ciest. Asaras tecēja aumaļām. Un nogurusi viņa arī bija. Ausa jau rīts.

Kad Inguna atmodās, saule spīdēja pa durvīm iekšā. Viņa satrūkās, ātri pārvilka kreklu, viņa dzirdēja zirgu pakavu pagalmā dimdam.

Četri, pieci nosegloti zirgi ganījās pagalmā. Tur bija arī Ūlava salnais Alnis. Arī augšā, dārzā, viņa dzirdēja zirgus zviedzam un sprauslojam. Meitas tekāja no rovja uz aili — visi bija svētdienīgi tērpti.

Apmetni apņēmusi, viņa aizskrēja uz austrumu klēti. Tur klons bija mežrozēm un smaršīgām zālēm kaisīts — viņai aizrāvās elpa. Kopš bērnu dienām viņa neatcerējās svētkus. Dzīres ailē, godības svinamās dienas — to gan, bet nevis svētkus, kur zemi kaisīja puķēm. Viņas mātes dāvātais zīda ģērbs un galvas rota gulēja uz Ūlava šķirsta. Drēbes paņēmusi, viņa aizskrēja atpakaļ.

Spoguļa viņai nebija, bet viņa tādēļ neskuma, ar labpatiku viņa vaļējos matos juta smagas zelta galvas rotas nastu un zeltaini zaļgano zīdu ap ķermeni. Tērps plašās krokas sniedzās līdz papēžiem, sudraba josta to saturēja ap viduci. Tik plašs un garš bija tērps, ka viņai to abām rokām vajadzēja saturēt, ejot pa pagalmu. Līksmi viņa zināja, ka tagad līdzinās kokā grieztajām svētajām jaunavām baznīcā: liela, gareniski šaura, plakanām krūtīm, smalkiem locekļiem, greznota dārgām rotām.

Ieejot ailē, viņa apstulba: pavardos dega malkas kluči, saule plūda pa dūmu caurumu, tā ka dūmi zem sijām izskatījās gluži zilgani. Sveces dega uz galda un arī pie sienām. Paaugstinātajā goda vietā sēdēja tēvs, viņeun līdzās māte, sarkanā zīda tērpā. Viņai galvā nebija parasta sievas aube, bet sastīvētā balta linu drāna bija sakārtota kā vainags pašā galvas vidū, bet matu mezgls zeltaini mirdzēja mežģīņu tīkliņā.

Pārējās sievas nesēdēja pie galda, tās apkalpoja viesus. Te ari Inguna satvēra kannu, paņēma to labajā rokā, <ir kreiso paceldama svārkus, viņa kustējās tik lunkani un mīksti, cik vien spēja, vēderu izspiezdama uz priekšu, pleciem viņa ļāva noslīgt, lai izskatītos vēl šaurāka. Kaklu viņa izstiepa, galvu šūpodama, kā puķi ūz gara stiebra. Tā viņa gāja, viegli līgodamās.

Bet vīri jau bija piedzērušies un noguruši no nakts darbiem, neviens viņu sevišķi neievēroja. Tēvs viņai tikai uzsmaidīja, kad viņa tam ielēja alu. Viņa acis bija glāžainas un stīvas, sarkanā seja kvēloja zem pinkainiem, zeltaini brūniem matiem, un tikai tagad Inguna pamanīja, ka viena roka viņam pārsieta. Viņš nēsāja savu labāko apmetni. Visi vīri sēdēja pie galda tajās pašās drēbēs, kurās bija aizjājuši.

Tēvs deva Ingunai zīmi, lai viņa ielietu Kolbeinam un viņa dēliem, Einaram un Haftoram, kas sēdēja Steinfinam pa labi.

Steinfinam pa kreisi sēdēja Arnvids. Arī viņa seja bija sarkana, un tumši zilās acis spodras kā metāls. Viņa vaibsti paraustījās, kad radiniece, pār viņu pārliekusies, pildīja kausu. Inguna manīja, ka vismaz viņš redz, cik viņa šodien skaista, un viņa līksmi pasmaidīja.

Tad viņa aizgāja pie ārējiem soliem, kur sēdēja Ūlavs Euduna dēls. Zēns aptvēra viņu ap ceļiem tik spēji, ka no kannas meitenes rokā izšļāca alus.

Inguna tūdaļ manīja, ka Ūlavs piedzēries. Jāteniski viņš sēdēja solā, kājas tēlu atstiepis, galvu atspiedis uz rokas. Tas bija tik neparasti, ka Ūlavs tā sēdēja — vīna bija jāsmejas. Viņa bieži viņu bija ķircinājusi ar to, ka viņš, lai darītu ko darīdams, vienmēr paliekot, mierīgs un kluss, un vīri bija zobojušies, ka nav dzēriena, kas viņu spētu satraukt.

Bet šovakar alus bija izkustinājis pat Ūlava stīvumu. Kad Inguna viņam taisījās ieliet, viņš saķēra viņas rokas, pielika kannu pie mutes, dzēra, aptecinādams savus aļņa ādas svārkus.

—   Tagad arī tev ir jādzer, — viņš pavēlēja smiedamies, bet viņa acis bija savādi svešas, tās zibšņoja neiegrožotā mežonībā. Inguna mazliet apmulsa, bet tomēr satvēra viņa kausu un izdzēra. Te viņš atkal apķēra viņu, vilkdams savā klēpī.

Ūlava kaimiņš atņēma viņam kannu:

—    Pag! atstājiet kādu lāsīti arī pārējiem cilvēkiem.

Inguna aizgāja, lai piepildītu kannu, un viņa pati manīja, ka viņu rokas dreb. Izbrīnījusies viņa juta savādas šalkas visā ķermenī. Zēna straujums viņu bija sabiedējis, bet tomēr viņš reizē ar to pievilka viņu tik spēji, kā nekad agrāk — tā bija salda un neatvairāma ziņkāre. Tādu viņa Ūlavu nekad vēl nebija redzējusi. Bija tik neizsakāmi tīk'smīgi — šovakar viss bija savādāks. Apkārtstaigājot un pildot kausus viņa mēģināja būt Ūlava tuvumā, pieskarties viņam, nozagt kādu no viņa šovakar rupjajiem glāstiem.

Viss zēnā vilktin vilka Ingunu pie sevis klāt

♦ * *

Neviens nebija manījis, ka ārā satumsis, tikai kad pirmās lietus lāses iepilēja pa dūmu caurumu, viesi atģidās. Ingebjerga pavēlēja atnest jaunas sveces. Daži no vīriem piecēlās, lai aizietu gulēt, bet citi apsēdās, lai vēl dzertu un parunātos ar sievietēm, kas tikai tagad sāka ēst.

Arnvids un Einars Kolbeina dēls, Ingunas brālēni, apsēdās pie viņas, un tagad Einaram bija jāstāsta par braucienu:

Līdz rietumu krastam viņi bija aizzēģelējuši un tad tālāk uz ziemejiem jājuši līdz Matveja mājām. Nekādus sargus Matvejs nebija izsūtījis.

—    Viņš nebija ticējis, ka Steinfins tiešām kaut ko uzsāks, — Einars smīnēja. — Par to arī neviens nebrīnīsies, jo visi zinām, cik daudz lieku vārdu un tukšu draudu ir bijis. Matvejs gan domāja, ja Steinfins sešus

68 i " gadus visu pacietīgi panesis, tad viņš to ari vēl pacietīs

septīio.

—    Man šķiet, es esmu dzirdējis stāstam, Matvejs atstājis dzimteni bailēs no Steinfina … — tas bija Ūlavs, kas pienāca klāt, un iekaroja sev vietu starp Arnvidu un Ingunu.

—    Jā, nu Steinfins ir laisko, tas sēž zem krūma, gaidīdams, ka putns nolaidīsies…

—    Tev liekas, ka Steinfinam vajadzēja rīkoties tā, kā tavam tēvam? — Arnvids iemaisījās sarunā, samierinādams abus. Tad Einars turpināja stāstīt:

—    Bez kādiem šķēršļiem viņi sasniedza mājas, daži no Steinfina vīriem palika sargos, bet pats Steinfins, Kolbeina dēli, Arnvids, Ūlavs un pieci kalpi iegāja lielajā istabā. Kolbeins palika ārā. Uzlauza durvis. Matvejs un viņa vīri uzlēca no gultām, daži gluži kaili, daži linu kreklos, visi ķēra pēc ieročiem. Tur bija Matvejs un viņa draugs, rentnieks kaimiņos ar savu dēlu, un divi kalpi. Cīņa bija īsa, apmiegojušos vīrus ātri uzvarēja. Palika tikai Steinfins" un Matvejs.

—    Tas nācis negaidot, vai tu jau tik agri kājās, Steinfin? — jautāja Matvejs. — Tu taču esi tāds miega pūznis, ja es labi atceros — tev tik skaista sieva, vai tad viņa tevi nav atturējusi gultā?

—     Jā, taisni vina ir tā, kas mani pie tevis sūtījusi ar sveicieniem, — atbildēja Steinfins. — Tu visus viņas prātus esi valdzinājis, kad pēdējo reizi pie mums iegriezies, kopš tā laika viņa tevi nav aizmirsusi. Bet apģērbies, — viņš turpināja, — man vienmēr licies zemi un negodīgi uzbrukt kailam vīrietim.

Pie šiem vārdiem Matvejs tumši nosarka, bet tad viņš iejautājās, un balss skanēja vienaldzīga:

—    Vai es arī drīkstu bruņucepuri uzmaukt, šķiet, tu esi loti augstsirdīgs?

—     Nē, — atteica Steinfins. — Jo šoreiz es esmu nolēmis, ka dzīvs tu man neizspruksi. Bet es labprāt tev stāšos pretī bez bruņucepures.

Kamēr Steinfins noņēma savu bruņucepuri, Kolbeins, kas tagad bija ienācis, un vēl kāds vīrs turēja Matveju. Matvejs pretojās visiem spēkiem, un Steinfins grīni aizrādīja: — Liekas, tu esi kutelīgāks nekā es esmu bijis, tu nepanesi manu vīru pieskārienus. — Tad Steinfins ļāva Matvejam apģērbties un paņemt savu vairogu. Viņi nostājās viens otram pretī.

Steinfins jaunībā bijis liels ieroču pratējs, bet pēdējos gados maz vingrinājies, "brīz vien šķita, ka Matvejs, kaut gan mazs un šaurplecīgs, uzvarēs. Steinfinam bija jāatkāpjas, viņš sāka elsot, Matvejs viņam tik stipri bija ievainojis labo roku, ka bija jācīnās ar kreiso. Vairoga drupatas abi vīri bija aizmetuši. Bet Steinfina pavadoņiem tagad likās, ka viņu kungam neklājas labi, Kolbeins deva zīmi, un divi vīri piesteidzās Steinfinam klāt. Matveju tas uz brīdi apmulsināja, to Steinfins izmantoja un nāvīgi sadūra savu pretinieku.

—     Bet tie bija divi krietni vīri, kas tur cīnījās, — piezīmēja Arnvids — to mēs visi redzējām.

Pa to laiku bija notikusi nelaime: divi algādži, kurus Steinfins bija salīdzis svešā draudzē, bija uzsākuši postīt. Citi bija gribējuši viņus atturēt, vispārīgajā jūklī uzsāka degt sausa tāss kaudze priekšnamā. Droši vien vainīgais bijis šis svešais Tjolstovs. Drīzi vien viss priekšnams stāvēja liesmās, uguns ķēra ari galveno ēku. Matveja līķis bija jāiznes, sasietie vīri jāpalaiž.

Nu piesteidzās ļaudis no kaimiņu mājām, daļa no tiem pārgāja uzbrukumā, dažus ievainoja, bet dzīvību nenolaupīja nevienam.

—    Jā, bez ugunsgrēka un sadursmes ar zemniekiem tā lieta būtu labāka, — piezīmēja Einars.

Ūlavs nekad nevarēja lāgā ieredzēt Einaru Kolbeina dēlu. Sis brālēns bija trīs gadus vecāks nekā Ūlavs un vienmēr izturējās izaicinoši pret jaunāko radinieku. Tagad Ūlavs ņirdzīgi atbildēja:

—    Jā, tavu tēvu un tavus brāļus ugunsgrēka dēl neviens nesauks pie atbildības. Neviens neticēs, ka Kolbeins Borghildas dēls savu pusbrāli tīšam iegrūdis nelaimē.

—    Pievaldi savu muti tu, piena puika! Manu tēvu vienmēr dēvējuši par Hova Tores dēlu. Mēs esam tik pat dižciltīgi kā Ozes pēcnieki, neaizmirsti to, Ūlav. Un tagad neaptausti manu radinieci, aizvāc savu ķepu no viņas klēpja!

Ūlavs uzlēca kājās, abi puiši saķērās matos. Inguna un Arnvids gribēja viņus izšķirt. Bet te Steinfins piecēlās, un visi apklusa. Vīri un sievas drūzmējās ap Steinfina galdu. Viņš atbalstījās uz sievas pleciem, seja tagad nebija vairs sarkana, bet balta, un acis dziļi iekritušas. Bet viņš runāja ar smaidu un turējās cēli:

—    Tagad es gribu pateikt, jums visiem, kas man palīdzējuši. Vispirms tev, manu brāl, un taviem dēliem, un tad manam radiniekam Arnvidam Fina dēlam, un arī jums pārējiem, labi radi, un goda vīri. Ja Dievs to gribās, mēs ātri vien nokārtosim šo lietu, jo Dievs Kungs debesīs ir bargs, bet taisnīgs. Soģis, kas pavēlējis vīram savu sievu mīlēt un viņas godu sargāt. Bet tagad, labie draugi, es esmu noguris, mēs iesim gulēt, es un mana sieva, jūs mani atvainosit, ka nesaku vairāk, bet es esmu piekusis, mana āda drusku ieskrambāta. Bet Grims un Daila labi par jums gādās, dzeriet un ēdiet un līksmojaties, cik ilgi vien gribat, šodien svētku diena, bet mums jāiet pie miera, lngebjergai un man… jums jāatvaino, ka mēs aizejam … — beigās viņš runāja neskaidri, stomījās un jauca vārdus. Streipuļodams viņš atstāja aili, atbalstīdamies uz Ingebjergas pleca.

Daži kalpi skaļi uzgavilēja Steinfinam, sasita krūzes, dauzīja galdu ieročiem. Bet drīz vien troksnis saplaka, un vīri klusi aizgāja savās vietās. Dažs labs noģida, ka Steinfina pušums ir ļaunāks, nekā viņš pats domā.

Izgājuši ārā, ļaudis palika stāvam durvīs, vērodami, kā lietus piesātinātā vasaras vakarā abi laulātie draugi cēlā gaitā aizgāja pāri pagalmam uz savu guļamtelpu. Viņi vēl redzēja, kā Steinfins apstājās, nepacietīgi kaut ko savai sievai aizrādīdams, kā sieva pretojās, cenzdamās saturēt vīra rokas, redzēja, kā Steinfins spēji norāva apsējumu, tāli aizsvieda to, skaļi iesmiedamies.

Atgriezušies ailē, ļaudis joprojām klusēja, kaut gan Grims un Daila no jauna pildīja krūzes un kannas, kā arī uzmeta jaunu malku pavardam. Liekus galdus un solus aizvāca. Vīri bija noguruši un tiecās pēc miega, tikai daži izgāja pagalmā padejot, bet drīz vien atgriezās, jo atkal bija uznācis lietus.

Inguna arvienu vēl sēdēja starp Arnvidu un Ūlavu. Ūlava roka gulēja viņas klēpī.

—    Zīds, — viņš teica, viņas celi glāstīdams. — Zīds ir skaists, — viņš atkal un atkal atkārtoja.

—    Tu pats vairs nezini, ko muldi, — apsauca Arnvids. — Tur tu sēdi pa pusei jau iemidzis, labāk ej apgulies!

Bet Ūlavs kratīja galvu, klusi sevī smiedamies, viņš teica:

S — Es iešu tad, kad pats gribēšu.

* * *

Daži vīri bija satvēruši savus zobenus un taisījās dejot. Haftors Kolbeina dēls, pienācis Arnvidam, aicināja to Mzsākt rotaļu. Bet Arnvids atteicās, viņš bija noguris. Arī Ūlavs un Inguna netaisījās dejot, aizbildinādamies ar to, ka neprotot šo dziesmu, karaļa Ragnara nāves dziesmu.

Tad Einars uzsāka rotaļu, kailo zobenu turēdams labajā rokā. Tora turēja viņa kreiso roku, bet labo viņš bija uzlicis kādam vīram uz pleca. Tā viņi stāvēja rindās, vīrletis ar kailu zobenu un tad sieviete, tad atkal vīrietis. I'nceltie asmeņi skaisti zibšņoja, Einars uzsāka dziedāt:

Zobiņiem lai cērtam…

Visa rinda pavirzījās dažus soļus pa labi, tad atdalījās sievietes no vīriešiem, kas sakrustoja zobenu smailes, un zem šās zobena velves sievietēm bija jāizlien cauri. Einars

dziedāja:

Jauns vēl biju, kad Orezundā vilku rīklēm Kumosus metu gardus.

Pārējie pievienojās, atkārtodami refrēnu: Zobiņiem lai cērtam…

Bet neviens labi nezināja rotaļas soļus. Vīru stampēšana negāja taktī ar sieviešu deju. Bez tam arī laukums bija pārāk mazs, rotaļa draudēja izjukt. Ļaudis sauca Arnvidu, viņš vislabāk zinot visas rotaļas, ari viņa balss esot visskaistākā.

Tikko Arnvids izvilka savu zobenu un nostājās priekšgalā, tūdaļ viss nokārtojās. Droši un daiļi Arnvids vadīja rotaļu. Spēcīgu, skaidru balsi viņš dziedāja, piedziedājumu visi atkārtoja, kamēr sievietes līgodamās nāca un gāja zem zobenu smailēm:

Zobiņiem lai cērtam,., Kas tā bij par spēli, Kad uz Odinmājām Triecām niknos pulkus. Mūsu šķēpi koda, kad mēs toreiz Ivā …

Tad atkal rindas izjuka, jo starp Ūlavu un Einaru nebija sievietes. Deja bija jāpārtrauc. Einars gribēja lai Ūlavs aizietu, puiši iesāka ķildoties, kāds vecs kalps, viņus samierinādams, teica, ka labprāt aiziešot no rotājās. Tad Arnvids atkal uzsāka dziedāt:

Zobiņiem lai cērtam..

Mūsu asmens cīņā

Koda, asi griezdams.

Bet drīzi atkal viss gāja juku jukām, jo neviens, izņemot Arnvidu, nezināja visus pantus. Bez tam Einars un Ūlavs atkal uzsāka ķildu. Trūka arī tenoru. Arnvids bija noguris. Viņa āda dažās vietās bija noskrambāta un tagad dejojot sūrstēja.

Rindas sadalījās. Daži aizgāja gulēt, daži atkal prasīja citu, vieglāku rotāju.

Ūlavs stāvēja, pieslējies sienai, arvienu vēl viņš turēja Ingunas roku. Zobenu iebāzis makstī, viņš čukstēja:

—     Nāc, tagad aiziesim tavā gulamtelpā un parunāsimies mazliet.

• * *

Roku rokā viņi lietū aizskrēja pāri pagalmam, uzdrāzās pa trepēm uz augšu, pie durvīm apstājās aizturētu elpu, it kā darītu kaut ko aizliegtu. Tad viņi apskāvās.

Inguna pievilka zēna galvu sev klāt, ošņādama viņa matus:

—    Tu odi pēc dūmiem… Ak, nē, lūdzu nē, — viņa bailēs čukstēja. Viņš piespieda viņu durvju stenderei.

—     Nē, nē — tagad man jāiet, — viņš klusi teica. — Tagad es iešu, — viņš vēlreiz atkārtoja.

—     Jā, — dvesa Inguna, bet visa trīsēdama pieglaudās viņam klāt, reibdama bailēs, ka viņš tiešām varētu darīt, kā teicis. Viņa saprata, ka viņi abi gluži bez atbalsta, viss bijušais un esošais bija pēdējo dienu neiegrožoto notikumu aizskalots. Un viņiem abiem, kas šeit stāvēja tumšajā telpā, kāpēc viņiem bija jāšķiras? Viņi taču piederēja viens otram, nekā cita viņiem nebija.

Viņa juta, ka galvas rota aizslīd no pieres. Ūlavs ieraka roku meitenes izjukušajos fnatos. Vainags šķindēdams nokrita uz grīdas, zēns abām rokām satvēra viņas galvu, iespieda matos savu seju, ieurba zodu viņas plecā.

Te viņi dzirdēja nākam Reidunu — kalponi, kas kopā ar Ingunu gulēja. Viņa skalā balsī sauca.

Izbrīnījušies viņi atlaida viens otru, drebēdami sirdsapziņas mokās. Zibenīgā ātrumā Ūlavs izstiepa roku, lai aizslēgtu durvis. Reiduna, uznākusi altānā, dauzīja durvis, saukdama Ingunu. Bērni stāvēja melnā tumsā, aizturētu elpu.

Kalpone vēl kādu brīdi padauzījās, tad aizgāja, domādama, ka Inguna, aizmigusi lielā miegā, nekā nedzird. Bērni klausījās, ka trepes zem Reidunas smagajiem soliem nočīkstēja, ka viņa pagalmā sauca citu kalponi. Tad viņa laikam gan aizgāja gulēt citā mājā. Viss apklusa. Ūlavs un Inguna apskāvās, it kā izsprukuši lielākām briesmām.

5

Ūlavs atmodās spiedīgā tumsā, tūda} visu atcerēdamies. Likās, viņš kaut kur grimst dziji, dziļi. Uzacis raustījās, sirds spēji savilkās kā mazs vārs dzīvnieks, kas saraujas, redzēdams, cik varena roka pēc viņa izstiepusies.

Pie sienas gulēja Inguna, mierīgi elsodama miegā kā nevainīgs, laimīgs bērns. Drausmas, kauns un sirdēsti pārvarēja Ūlavu. Spējiem viļņiem tie skaloja pār viņu, bet viņš gulēja nekustēdamies, it kā visi kauli būtu zaudējuši pretestības spēku. Bija tikai viena vēlēšanās — ak, kaut viņš varētu aiziet prom, tālu prom. Viņš nejutās pietiekami spēcīgs, lai atbildētu uz viņas žēlabām, kad tā būs atmodusies no laimīgā miega. Bet sirds dziļumos viņš neskaidri juta, ka aizejot visas šausmas vēl pavairosies, izdarītais kļūs vēl Jaunāks.

Tad viņam iekrita prātā, ka jāmēģina aiziet no šīs telpas, lai neviens nemanītu, kur viņš nakti pavadījis. Būtu jāuzzina, cik vēla jau nakts. Bet viņš nekustējās, gulēja, it kā visa griba būtu nolaupīta.

Beidzot viņš pēkšņi vienā rāvienā izlēca no gultas, paskatījās pa durvīm ārā. Pāri jumtiem sārtojās mākoņi — vēl vajadzēja būt kādai stundai līdz saules lēktam.

Apģērbjoties viņš atcerējās, kā tas bija, kad pēdējo reizi ar Ingunu dalīja gultu. Tas bija Ziemassvētkos, viņš, piespiests kādam viesim atdot savu vietu ailē, dusmīgi bija ielīdis pie Steinfina meitas gultā. Raupji viņš Ingunu bija atbīdījis, lai iekarotu sev pietiekoši daudz vietas, īgni viņu bija atgrūdis, kad viņas asie elkoņi un ceji durstīja viņa ķermeni. Atmiņas par viņu abu nevainību viņam tagad likās kā pazaudēta paradīze …

Viņš nedrīkstēja šeit ilgāk palikt, viņam bija jāaiziet. Vēlreiz viņš pārliecās pār Ingunu, iesūkdams viņas matu smaržu. Meitenes seja un locekli vāji blāvoja tumsā, un Ūlavs juta, par spīti visai nožēlai un kaunam pārdzīvotā saldumu. — Vēl dziļāk viņš noliecās, tā ka viņa piere pieskārās Ingunas plecam — un atkal viņa sirdi sažņaudza pretējas jūtas: līksme par to, ka viņa jaunā līgava tik trausla un smalka, un smeldzošas bailes, ka viņai varētu notikt kāda pārestība.

— Nekad, nekad vairs, — tā viņš zvērēja, — viņš nedarīs viņai pāri. Šī doma viņu mazliet apmierināja, radās drosme paskatīties viņai acīs. Viegli viņš ar roku pārvilka viņas sejai, klusi sauca viņas vārdu.

Viņa satrūkās, miegā apmulsusi raudzījās apkārt. Tad tik pēkšņi un strauji apskāva zēnu, ka viņš ceļos sabruka pie viņas gultas.

Viņa pieplaka zēnam, ieslēdza to savās vārīgajās rokās. Un viņš, pieglauzdams savu seju viņas zīda mīkstajai, gludajai ādai, sakoda zobus, lai neraudātu. Atviegloti un pazemoti viņš uzelpoja — tik laba un lēnīga viņa bija, nemaz nežēlojās, nekā viņam nepārmeta. Lieguma un kauna, sirdēstu un laimes pārņemts, viņš nezināja, ko darīt.

Apakšā pagalmā kauca suns — gari un drausmīgi.

—     Tas ir Erps, — čukstēja Ūlavs. — Tā viņš arī vakar vakarā gaudoja. Es gribētu zināt, kas viņu atkal izlaidis ārāl — Un Ūlavs paskatījās pa durvju šķirbu.

—     Ūlav, tu taču neaiziesi no manis? — bailēs izsaucās Inguna, redzēdama, ka Ūlavs jau saģērbies aiziešanai.

—   Tvian jāizmanto acumirklis, kur neviena nav pagalmā, — viņš atčukstēja. — Šis velna suns uzmodinās visu māju.

—     Ūlav, Ūlav, neaizej no manis! — viņa lūdza, nometusies ceļos gultā. Kad viņš piesteidzās, īai viņu nomierinātu, viņa apskāva to abām rokām un nepalaida vaļā. Viņš novirzīja skatu, raisīdamies no viņas rokām, un uzvilka segu, apsegdams meiteni.

—     Vai tad tu nevari saprast, ka man jāiet? — viņš čukstēja. — Jau tā viss ir diezgan ļauni tā, kā ir.

Te viņa iesāka šņukstēt, atmetās spilvenos un raudāja, raudāja. Ūlavs viņu apsedza līdz zodam. Neziņā viņš stāvēja tumsā, viņu lūgšus lūgdams apmierināties. Beidzot viņš nometās ceļos, pabīdīja roku zem viņas pakauša — te viņas raudas mazliet aprima.

Suns pagalmā nejēdzīgi kauca un gaudoja. Ūlavs šūpoja Ingunu.

—     Neraudi, mana Ingun, neraudi taču tik loti, — bet viņa seja bija stinga un cieta savā sasprindzinātībā.

Tā suņi gaudo tikai, kad mironis mājās, vai ari nojauzdami nelaimes tuvošanos …

Rīta dzestrumā, nometies cejos pie raudošās meitenes, Ūlavs, pilnīgi atskurbis, nežēlīgi skaidri atcerējās katru sīkumu.

1 Viņš nebija daudz bēdājies, cik dārgi būs jāmaksā par braucienu uz Matveja Haralda mājām. Ari citi par to, acīmredzot, nebija domājuši, pārliecināti, ka Steinfinam nebija citas izejas. Bet nolādētie suņa kaucieni pagalmā viņu uztrauca. Steinfina pušums nebija niecīgs, to viņš labi zināja, jo bija turējis audžutēva roku, kamēr Arnvids to pārsēja. Un viņš labi atcerējās Steinfina sejas izteiksmi — toreiz kuģī, atpakaļ braucot, un arī tad, kad viņš jāja kalnup, un Kolbeins, brāli balstīdams, veda zirgu. Un tad beidzot, vakarā, kad Steinfins no saviem ļaudīm atvadījās.

Tagad Ūlavs pēkšņi nojauta, cik loti viņš Steinfinu mīlējis. Agrāk viņš par savām attiecībām pret audžutēvu nebija domājis, viņš viņu labprāt bija ieredzējis, kaut gan dažbrīd juta arī zināmu nicināšanu. Nolaidīgs, vienaldzīgs, vieglprātīgs un bezrūpīgs, kāds Steinfins bija visās lietās, ar rūgto kauna un raižu nastu, kas nemaz nesaderēja ar viņa īielkundziskiem paņēmieniem, Ūlavs ne visai viņu cienīja. Bet pēdējā laikā, kur Steinfins bija saņēmies un parādījis, ko spēj, Ūlavs pašās sirds saknēs zināja, cik dārgs viņam audžutēvs. Un tagad viņš, Ūlavs, šito bija izdarījis — pats sevi kaunā iegrūdis un Ingunai visļaunāko pārestību izdarījis. Ūlavam metās ledaini auksti, sirds dobji dauzījās. Ja nu reiz visļaunākā nelaime notikusi, tad…

Viņš piespieda pieri Ingunas krūtīm — ak, vai tad šis velna suns nevarēja reiz apklust! Raudas cēlās viņa dvēselē, ilgas pēc zaudētās, nekad neatgriežamās bērnībns. Tik šausmīgi viņš juta savu bērnību un reizē ar to savu vientulību.

Tad pēkšņi viņš piecēlās, noslēdza lūpas nopūtai: ja nu viņš to bija izdarījis, tad vajadzēja arī uzņemties visu atbildību; tagad bija jārīkojas kā pieaugušam vīram Nedrīkstēja gaudot. Un galu galā — vai tad neatradīsies izeja?

Pēdīgi kāds nāca, sarāja suni, mēģināja to saķert — to Ūlavs noprata, sekojot trokšņiem. Bet Erps izbēga uz dārza pusi. Viss apklusa.

Ūlavs apskāva meiteni, it kā gribēdams viņu pasargāt, un, noskūpstījis pieres un matu robežu, palaida viņu. Tad, satvēris zobenu, aplicis siksnu ap labo plecu, viņš jutās vīrišķīgāks un drošāks. Viņš piegāja durvīm, lūkodamies pāri altānam.

—    Tagad neviena nav sētā, tagad man jāaiziet.

Bet Inguna raudādama sabruka:

—    Ak nē, ak nē, neaizej — es nevaru viena pati palikt, man tik briesmīgi bail.

Ūlavs, redzēdams, ka mierinājumi nelīdzēs, teica:

—     Nu, tad uzcelies un ātri apģērbies. Ja mūs sētā redzēs kopā, neviens nekā ļauna nedomās.

Izgājis uz altāna, viņš apsēdās uz augšējā pakāpiena. Viņš gaidīja, abas rokas atspiedis uz zobena roktura un galvu uzlicis rokām. Jo vairāk baltā gaisma austrumos pieauga, jo ātrāk dzisa sārtā blāzma rietumos. Tālāk — ielejas pļavas sirmoja rasā un lietū.

Viņš atcerējās visus šīs vasaras kopā ar Ingunu pavadītos vakarus un rītus, un atmiņas par rotaļām viņu tagad pildīja ar rūgtu vilšanos un mokām. Par nodevēju viņš bija kļuvis, to viņš skaidri juta, bet arī viņš pats jutās kā piekrāpts. Puķainā nogāzē viņi bija rotaļājušies, nenojauzdami, ka nokare beidzas bezdibenī, un bija iegāzušies, vēl nepaspēdami apjaust briesmas. Jā, jā, te nu viņi gulēja, un nopūtas nekā vairs nelīdzēja.

Ja nu viņi reiz būs apprecēti, tad neviens viņiem godu neliegs, un tad aizmirsīsies visi šie pazemojumi. Bet tagad viņš vairs nevarēja priecāties uz kāzām — uz dienu, kur viss un visi mēģinās viņu un Ingunu sumināt. Tagad laimes vēlējumiem būs rūgtas mieles — viņi abi jutis, ka nav šā goda cienīgi.

Tā kā viņš bija rīkojies, nerīkojas godavīrs. Ja par kādu vīru tādas lietas dzirdēja stāstām, tad ļaudis parasti piebilda, ka tie tur esot dabūjuši radinieku, kas uzticību neprotot. Laiva, zirgs un līgava vīram jāpērk, pirms to nolietojis.

Ļaudīm, kas piederēja tik dižciltīgai ciltij kā viņš, pēc atklātās saderināšanās vismaz bija jāgaida trīs mēneši līdz kāzām — tā Ūlavs domāja. Bet varbūt tagad, kur Steinfins iejaukts šai ugunsgrēkā un slepkavībā, visiem liksies saprātīgi pasteidzināt kāzas, lai Steinfinam divu nepilngadīgo bērnu vietā būtu znots, kas viņu varētu aizstāvēt.

Inguna iznāca un, nedrīkstēdama viņam acīs skatīties, čukstēja: — Ja mans tēvs par to uzzinās, Ūlav… viņš mūs nogalinās.

Bet Ūlavs smiedamies paņēma viņas roku:

—     Tad viņam būtu jābūt daudz muļķākam nekā viņš ir. Viņam jau tā pietiekami daudz rūpju, Ingun. Bez tam viņš labi saprot, ka dzīvs znots noderīgāks par nogalinātu. Bet tomēr, tu zini, tā būtu lielākā nelaime, — viņš piebilda

bezcerīgā balsī, — ja kāds par notikušo uzzinātņ.

* * *

Saule lēca. Ārā bija ledaini auksts un visur slapjš. Ūlavs un Inguna piespiedās viens otram, un tā, uz trepēm sēdēdami, viņi nosnaudās mazliet, kamēr austrumu dzeltenīgi baltā gaisma pārklāja visu debesi, un putni arvien skaņāk čivināja, — ar dziesmām šogad bija beigas.

—     Tagad viņš atkal klāt! — Ūlavs satrūkās. Suns atkal bija pagalmā un, nostājies iepretī lielajai mājai, kauca. Abi noskrēja pa trepēm. Ūlavs sauca un labināja Erpu, parasti suns paklausīja viņu, bet tagad nebija sadabūjams.

Arnvids Fina dēls iznāca no ailes, arī viņš velti pūlējās suni noķert. Tikko kāds Erpam tuvojās, tas aizskrēja kādu gabalu, tad apstājās un atkal kauca.

—     Vai jūs šonakt nemaz neesat izģērbušies? — jautāja Arnvids, vērodams abus jauniešus.

Inguna nosarkdama nogriezās sāņus, bet Ūlavs teica:

—     Nē, mēs sēdējām bēniņu telpās un pļāpājām. Vēlāk mēs tā sēžot drusku iemigām, kamēr suns mūs atmodināja.

Tagad vairāki ļaudis iznāca no durvīm, vīri un sievas, brīnīdamies par suni. Pēdīgi parādījās Kolbeins, skaļi viņš izsaucās:

—    Skatieties!

Augšā uz lielās klēts altāna kādu mirkli parādījās Steinfina galva — seja bija svešādi pārmainījusies. Viņā sauca kaut ko, tad pēkšņi pazuda.

Kolbeins gribēja ieskriet klētī, bet durvis apakšā bija aizslēgtas, un trepes tuvumā nebija. Te Arnvids piesteidzās, un Kolbeins, uzkāpis uz viņa pleciem, tā uzrāpās altānā. Pēc īsa brīža viņš, altānā stāvēdams, ar pārgrieztu seju sauca:

—    Viņš asiņojis… kā nokauts vērsis — sasauciet ļaudis, bet viņa meitas nedrīkst nākt! — viņš beidza, drebuļos kratīdamies.

Tad atslēdza klēts durvis no iekšpuses, un Arnvids un daži kalpi iegāja, bet Tora un kalpones steidzās pēc ūdens, vīna, linu drānām un svaidāmam zālēm.

Kad Arnvids parādījās durvīs, sapulcējušies ļaudis nopūtās smagās gaidās. Arnvids kustējās kā sapnī; ieraudzīdams Ūlavu Euduna dēlu, viņš pamāja viņam:

—     Ingebjerga — viņa apakšžoklis trīcēja, zobi klabēja: — Ingebjerga ir beigta. Dievs Kungs, apžēlo mūs grēciniekus … Tev jāieved Inguna ailē — un Tora un arī zēni… Kolbeins grib, lai es viņiem to pasludinātu.

Viņš apgriezās un aizgāja.

—     Un Steinfias? — Ūlavs jautāja ātri un spēji.

— Dieva dēļ… viņš taču nebūs … vai viņš viņu nogalinājis?

— Es nezinu, — Arnvids tikko turējās uz kājām. — Beigta viņa guļ savā gultā. Steinfina vāts ir uztrūkuši. Asinis tecējušas aumaļām, vairāk es nezinu …

Ūlavs piegriezās Ingunai, izstiepa roku, it kā viņu aizturēdams, atkārtoja Arnvida vārdus — Dievs Kungs, apžēlo mūs grēciniekus! Inguna! Inguna! tagad tev jāmēģina Visu tversmi meklēt pie manis, Inguna, visumlļā.

Viņš viegli aplika savu roku ap viņas pleciem un veda viņu uz aili, bet Inguna raudāja klusi un sāpīgi kā bērns,

kas baidās atdoties šausmu varai..,

* * *

Vēlāk diena Ūlavs kopā ar meiteni sēdēja ailē. Arnvids stāstīja, ko Steinfins teicis par savas sievas nāvi, un klausīdamies Ūlavs gluži atklāti bija aplicis roku ap Ingunas plecu, pats to nemanīdams.

Steinfins atcerējās: pirms gulētiešanas Ingebjerga bija pārsējusi viņa roku. Viņš nakti nemierīgi gulējis, murgojis, bet atminējās, ka sieva vairākkārt piecēlusies, nesusi viņam dzert. Suņa gaudas viņu atmodinājušas, un te viņš redzējis, ka sieva beigta guļ starp viņu un sienu.

Ingebjergai pēdējos gados bieži mēdza uznākt reibonis. Varbūt, ka pēdējo dienu un nakšu pārdzīvojumi viņai bijuši par daudz. Inguna raudādama paslēpa seju Ūlava klēpī, un viņš maigi glāstīja viļias muguru. Pirmā uztraukuma brīdī ļaudis bija domājuši dawdz ļaunākas lietas, kaut gan nebija taču nekādā iemesla, kāpēc Steinfins būtu varējis savu sievu nogalināt. Tomēr Arnvida stāsts atspraidzināja nervus. Ūlavam uzmācās kāda doma, kuru domāt viņam likās kauns, bet viņš nevarēja un nevarēja to albīdit. Steinfins bija teicis, ka viņš drīzi vien sekošot savai sievai. Lai nu bulu kā būdams, tagad bija iespējams, ka Ingebjerga un Steinfins nekad neuzzinās, ka Ūlavs viņus piekrāpis. Kaut gan Ūlavs vairījās no šīm domām, tomēr tās viņu pildīja ar mieru un drošību.

Kādu brīdi bija licies, ka viņam jānogrimst, jāaiziet bojā.

Kad Ingebjergas līķis bija iznests, kalpones iznāca pagalmā ar asiņainiem palagiem un, rādīdamas tos Ūlavam, pēc kalpoņu parašas skaji vaimanāja. Viņas bija uzlasījušas klonā izkaisītās, tagad asinīs samērcētās, puķes, un tās kopā ar pārsējamajiem, kurus Arnvids bija izgriezis no sava un Ūlava krekliem — ietinušas kažokā un atnesušas Ūlavam rādīt. Ūlava prātā visas pagājušās nakts ainas sajaucās virpulī. Tādas šausmas viņš nespēja ilgāk panest — audžuvecāku 'nelaime un viņa paša grēks… Bija, it kā viņš savu māsu būtu izvarojis. Zēna pasaule sakrita drupās.

Tik daudz pārdzīvojumiem iekšienei nebija telpas — te pēkšņi atkal viss izslīdēja. Un, tā kā Steinfina bērni, par kuriem tagad neviens nelikās ne zinis, meklēja atbalstu pie viņa, viņš pieķērās domai, ka gādāšot par viņiem kā vecākais brālis.

Tora daudz raudāja un daudz runāja. Pēc viņas domām, tas bija tik netaisnīgi, ka pēc tik ilgiem šausmu un kauna gadiem, vecākiem nav bijis lemts pabaudīt kopdzīves laimi. Ūlavs aizrādīja, ka vēl ļaunāk būtu bijis, ja Ingebjerga nebūtu piedzīvojusi kauna izpirkumu. Tora arī bija norūpējusies par mātes dvēseles glābiņu un visu Steinfinu bērnu turpmāko labklājību. Tēvoča Kolbeina prātam viņa ne visai uzticējās.

Ūlavs, Kolbeinu aizstāvēdams, teica, ka pret Steinfinu tēvocis taču izturējies kā īsts radinieks. Matvejs savu nāvi esot pelnījis, un ugunsgrēks — neviena negribētas nelaimes sekas. Par Ingebjergas dvēseli neesot ko bēdāt — tik skaistas bēres viņai sarīkotas… Bet Ūlavs nepieminēja to, ko ļaudis draud/.ē runāja; ja bīskaps Toifins būtu bijis mājās, diezin vai Ingebjerga, slepkavības līdzmusindlājči, būtu apbedīta ar tik lielu godu.

V isvieglāk Ūlavam bija kopā ar Arnvidu Fina dēlu. Viņi gulēja vienā gultā, un naktīs, kad Arnvids nebija nomoda pie slima Steinfina, viņi ilgi sarunājās.

Arī tas Ūlavam — kā visiem pārējiem mājās — bija mierinājums, ka Steinfins savu likteni tik vīrišķīgi nesa. Daudz asiņu viņš bija zaudējis, bet viņa vāts tomēr nelikās tāda, ka būtu jābīstas, ka tā nogalinās spēcīgo vīru. Tomēr Steinfins bieži runāja par to, ka viņam drīzi būšot jāmirst — lēni viņš pelcļēja pretī izirumam. Ūlavam likās, ka tādas beigas ir vislabākās. Būtu taču nejēdzīgi, kad pēc visa notikušā Steinfins un Ingebjerga atsāktu agrāko gadu izšķērdīgo, pārgalvīgo dzīvi ar dzīrēm un viesībām.

Un tā viņiem paliks nezināma meitai izdarītā pārestība, un viņiem nevajadzēs Ūlavu tiesāt…

Bailes par Ingunu bija tās, kas tagad Ūlavu visvairāk mocija. Mūžīgs nemiers viņu tirdīja. Bet Ingunas skumjas bija mēmas un klusas. Kamēr Ūlavs ar Toru runājās, viņa sēdēja mēma kā akmens. Brīžiem viņas acis pildījās asarām, mute ietrīcējās, klusi un sāpīgi, bet neviena skaņa nonāca pār lūpām — tas bija izmisums, tik tālš un vientuļš, ka Ūlavs tur nespēja piekļūt. Kāpēc viņa nerunāja, nežēlojās, neļāvās mierinājumiem kā citi? Reizēm Ūlavs juta, ka Ingunas acis vērās viņā, un kad viņš viņai piegriezās, viņš uztvēra viņas skatienu, tik sāpīgu un bezcerīgu, bet tūdaļ atkal Inguna novērsās. Viņa ausīs dārdēja un dārdēja rotaļas meldija, ko viņi pagājušā gadā baznīcas pļavā dziedājuši: «Sargi savu godu . . .» Reizumis viņš bija dusmīgs uz viņu, jo viņa bija iemesls, ka viss tas tumšais un nakšņainais, kas bija radies kopā ar grēka nožēlu, neizzuda.

Bet viņš tagad prata savaldīties, izturējās pret viņu kā labs brālis. Vairījās ar viņu palikt vienatnē. Drusku mierīgāks viņš jutās, kad Torai bija izdevies Ingunu pierunāt kopā ar māsu gulēt mātes gujamtelpās. Toras apsardzībā Ingunai klāsies labāk — tā Ūlavs sevi mierināja.

6

Kādu vakaru Ūlavs atgriezās jāšus no meža, kurp bija devies, lai nokārtotu kādu saimniecisku lietu. Vakara saule taisījās iegrimt koku galotnēs, kad viņš sasniedza dīķi, kas atradās uz ziemeļiem no Fretasteinas. Mežs no visām pusēm ieslēdza mazo brūno ūdens līmeni, un tā tur jau agri metās tumšs. Te Ūlavs pēkšņi ieraudzīja Ingunu — viņa sēdēja viršos, tuvu pie dīķīša.

Ūlavs apturēja zirgu.

—    Ko tu šeit dari? — viņš jautāja izbrīnījies, jo ļaudis runāja, ka vakaros ap šo vietu spokojoties.

Inguna izsķatījās nejauki — viņa bija ēdusi mellenes, mute un pirksti bija zili, bez tam viņa bija raudājusi, tā kā visa seja bija uzpampusi un netīra, laikam viņa asaras bija slaucījusi netīrajām rokām.

—    Vai ar Steiniinu kas noticis? — Ūlavs nopietni jautāja.

Inguna saliecās un ļāva savām raudām vaļu.

—    Viņš taču… nav nomiris? — puisis jautāja.

Elsodama Inguna izgrūda, ka tēvam šodien klājoties

labāk.

Ūlavs atturēja zirgu, kas negribēja ilgāk stāvēt. Viņš vairs nebrīnījās par Ingunu, viņš bija pieradis pie viņas asarām, tik bieži viņa raudāja, ka tiešām bija jādusmojas. Kāpēc viņa nedarīja tā kā Tora? Tora skumjās par māti bija apvaldīta, viņa taupīja asaras. Ak, drīzi vien Ingunai būs vēl vairāk iemesla raudāt!

—    Kas tad noticis? — viņš jautāja mazliet nepacietīgi, — ko tad tu gribi no manis?

Inguna pacēla savu netīro, saraudāto sejiņu. Kad Ūlavs netaisījās nokāpt no zirga, viņa aizsedza acis rokām un atkal atsāka raudāt.

—     Kas ir noticis? — viņš jautāja tai pašā nepacietīgā balsī, bet viņa neatbildēja. Tad viņš nokāpa, pienāca viņai klāt.

—     Saki, kas ir noticis? — viņš lūdza, atņemdams viņas rokas no sejas. Ilgi viņš nedabūja no viņas neviena vārda. Daudzas reizes bija jāatkārto vaicājums:

—    Kas tad ir noticis? Kāpēc tu tā raudi?

—    Kā lai es neraudu, — viņa elsoja pilnīgi salauzta,

—    kad tu ar mani nerunā neviena vārda!

—     Kāpēc lai es ar tevi nerunātu? — viņš atjautāja izbrīnījies.

—     Es taču neesmu nekādu citu grēku darījusi, tikai to, ko tu pats gribēji, — viņa vaimanāja. — Es tevi lūdzu aiziet, bet tu mani nepalaidi. Un kopš tās nakts tu neviena vārda man neesi teicis. Drīz es būšu bārenīte, bez mātes un tēva, bet tu man pagriezi muguru, ciets kā krams un dzelzs. Kaut tu vismaz kādu reizi uz mani paskatītos! Mēs taču esam uzauguši kā brālis un māsa. Un viss tikai tāpēc, ka es to vienu reizi tevi tik stipri mīlēju, ka aizmirsu godu un pieklājību.

—     Nē, kaut kas Jaunāks man dzīvē nav gadījies! Tu laikam drusku esi prātu zaudējusi!

—     Jā, — ja tu mani atstum. — Bet tu jau nemaz nezini, — viņa iekliedzās izmisusi, — tu nezini, Ūlav, varbūt es tavu bērnu jau nesu zem sirds!

—     Klusu! Nekliedz tā! — viņš viņu apsauca. — To tu pati tagad vēl nevari zināt, — viņš ietiepīgi piebilda.

—     Es vispār tevi nesaprotu. Es neesot ar tevi runājis? Man šķiet, es visas šīs nedējas nekā cita neesmu dafījis, kā esmu runājis un runājis, lai no tevis izdabūtu kādu vārdu. Un tu esi bijusi tā, kas nekad nav atbildējusi, tikai raudājusi.

—     Tu runāji ar mani, ja biji piespiests to darīt, — viņa raudās elsoja. — Kad Tora un citi bija klāt. Bet satikties ar mani vienatnē tu vairies, it kā es būtu spitālīga. Nekad tu mani neesi uzmeklējis, lai izrunātos divatā. Kā lai es neraudu, domājot par visu šo vasaru — katru vakaru tu nāci manā guļamistabā …

Ūlavs tumši nosarka:

—    Tu aplam runā, — viņš strupi aizrādīja. Tad siekalām saslapināja sava apmetņa stūri un noslaucīja viņas seju — bet melleņu plankumi nezuda. — Es mēģināju darīt tā, lai tev būtu labi, — viņš čukstēja.

Viņa pavērās Ūlavā, līdz sirds dziļumiem noskumusi. Te viņš viņu pievilka sev klāt: — Es tikai vienu gribu — tavu labumu, Ingun.

Viņi abi sadurstījās. Klinšu nobrukumā viņpus dīķa kaut kas sakustēiās. Nevienas dzīvas būtnes nevarēja saredzēt, bet jaunā bērziņa stumbrs, kas auga viņā pusē, drebēja, it kā kāds viņu būtu satricinājis. Vēl bija dienas laiks, bet šeit, meža iežogotā dīķa malā, jau metās tumšs,.. Migla kāpa no ūdens un purvainā austrumu krasta.

Ūlavs aizgāja pie sava zirga:

—     Nāc, aiziesim no šejienes, — viņš klusu teica, — tu sēdēsi aiz manis.

Viņi abi uzkāpa zirga mugurā.

—     Vai tu nevari atnākt pie manis, manā istabā? Tad mēs varētu izrunāties, — viņa lūgšus lūdza. — Atnāc pēc vakariņām!

—    Tu zini, es nākšu, ja tu to gribi, — viņš atbildēja.

Viņa abām rokām bija apskāvusi Ūlavu un tā viņi

iejāja pagalmā. Ūlavs jutās atvieglots. Viņš tagad zināja, ka apņemšanās izbēgt katram kārdinājumam bija lieka, ja viņa pati to lietu tā nostādīja. Bet viņš jutās mazliet pazemots, — viņa atraidīja viņa tik labi domāto upuri.

Ko viņa bija runājusi, ka viņa lūgusi to aiziet, ka viņš viņu neesot palaidis — tā nebija patiesība, to viņš zināja. Bet atbaidīja šo domu kā neuzticību pret Ingunu. Ja viņa tā teica… Viņš tai naktī bija apreibis, un tagad nevarēja zvērēt, kā īsteni viss noticis.

Nākošajā vakarā Ūlavs iegāja klētī, kuras bēniņos gulēja Steinfins. Arnvids bija atvēris lūku un viņu ielaidis. Amvids viens pats sēdēja pie slimnieka.

Telpa bija tumša, jo Steinfins, tagad salīgs, negribēja, ka durvis uz altānu stāvēja atvērtas. Daži bajķu starpā iespiedušies saules stari zeltoja kažokus pie griestiem. Gaiss bija smacīgs un biezs.

Ūlavs piegāja audžutēva gultai, gribēja viņu apsveikt, kopš vairākām dienām viņš viņu nebija redzējis — ne labprāt viņš devās šurpu. Bet Steinfins gulēja, klusi kungstēdams miegā. Ūlavs tumsā nevarēja saskatīt viņa pret sienu pagriezto seju.

Slimnieka stāvoklis esot tas pats — tā Arnvids teica. — Ja tu kādu brītiņu šeit paliktu, es drusku pagulētos.

Ūlavs labprāt to gribēja. Arnvids nometa dažus kažokus uz grīdas un apgūlās. Te Ūlavs teica:

—   Man tas nЈbūs viegli, Arnvid — es zinu, tas nav labi — Steinfins ir slims, es negribu viņu apgrūtināt, bet man tomēr ar viņu jārunā, lai viņš vēl pirms nāves pats visu noteiktu par mūsu kāzām.

Arnvids klusēja.

—   Jā, es zinu, — spēji turpināja Ūlavs, — tagad nevajadzētu par tādām lietām domāt. Bet tomēr jānokārto viss, kas vēl nokārtojams. Es arī nezinu, vai ir vēl kādi, kas zina, ko mans tēvs ar Steinfinu norunājis.

Kad Arnvids arvienu vēl neatbildēja, Ūlavs turpināja:

—    Man loti svarīgi saņemt Ingunu no paša tēva.

—    Jā, to es saprotu, — teica Arnvids.

Drīzi pēc tam Ūlavs dzirdēja, ka biedrs aizmidzis.

Mazās saules bultas bija zudušas. Ūlavs viens pats sēdēja tumsā, juzdams nemieru kā sāpi pašās sirds saknēs.

Vajadzēja ļauni izdarīto vērst labumā. Viņš zināja, ka ar labiem nodomiem nekas nav panākams. Zināja arī, ka no tā ceļa, ko ar Ingunu sācis staigāt, atgriešanās nav. On viņš pats juta, ka šīs jaunās atziņas viņa dvēseli padarījušas grodāku un rupjāku. Bet kā slepens znots stāvēt pie Steinfina zārka — nē, to viņš nespēja. Slepens kauns ir smaga nasta, to viņš tagad izbaudījis.

Pirms nāves pašam Steinfinam bija jāsvētī šī laulība. To es saprotu — tā Arnvids bija teicis. Viss Ūlava ķermenis trīcēja, kas bija, tas, ko Arnvids saprata?

Viņš satrūkās — bēniņu lūku atgrūda vaļā. Sievas nesa sveci un ēdienu slimniekam, Ūlavs mirkli bija aizmidzis, un nedroši, ēnaini atcerējās savu sapni: viņš gāja ar Ingunu gar dīķi, tur, kur iztecēja avotiņš — tad viņš bija pie viņas bēniņu istabā. Karstu glāstu atmiņas sajaucās tumsā ar ainām klinšainajā laukumā. Viņš gulēja un turēja Ingunu savās rokās, un likās, ka viņš viņu paceļ augstu pāri lieliem, vēja lauztiem koka stumbriem. Beidzot viņš vēl bija sapņojis, ka viņi abi gāja pa taku gar pļavas ieleju…

Tas laikam nozīmēja, ka viņš ar Ingunu drīzi atstās šo apgabalu — tā viņš mēģināja sevi mierināt.

Kad sievas atmodināja Steinfinu, lai pārsietu viņa vātis, viņš lūdza, lai viņu atstājot mierā, tagad taču vairs neesot nekādas nozīmes. Bet Daila rīkojās, it kā to nebūtu dzirdējusi. Smago ķermeni viņa cilāja kā zīdaini. Sakārtoja gultu. Viņa lūdza Ūlavu paturēt sveci, Arnvids gulēja kā beigts.

Steinfina seju sarkani brūnajā pinkainajā ādā tikko varēja pazīt. Viņš bija pagriezies pret sienu, bet pēc sasprindzinātiem kakla muskuļiem Ūlavs vēroja, cik ļoti viņš valdījās, lai nestenētu. Apsējumi, kurus Daila raisīja, bija pielipuši vātij.

Slepenais riebums, kas Ūlavu katru reizi pārvarēja, redzot strutojošās vātis, sažņaudza kaklu. Liekā gaļa bija apaugusi ap pušumu, nevarēja vairs redzēt, ka tas būtu zobena cirstā vāts — tecēja pūžņi, bet pelēkās, gļotainās vietas asiņoja caurumos.

Inguna bija nostājusies Ūlavam līdzās. Bāla, lielām, izmisušām acīm viņa skatījās tēvā. Ūlavs piegrūda viņai, lai to atmodinātu, jo viņa pat nedzirdēja, ka Daila prasīja citu apsējumu. Atkal skumjas un kauns dzēla Ūlava sirdi — viņi abi bija aizmirsuši slimo, izmocīto tēvu. Ak, tumšajā guļamtelpā, kur viņi abi, cieši saspiedušies, bija vieni paši, bija tik neizsakāmi grūti atcerēties un žēlot kādu, kas nebija klāt.

—     Paliec šeit, tviņš teica Ingunai, kas līdz ar citām sievām gribēja aiziet. — Šovakar jārimā ar tavu tēvu, — viņš piebilda kā paskaidrojumu. Viņš redzēja, ka viņa vairāk pabiedēta nekā ielīksmota, un tas viņam nepatika.

Sāpēs nomocīts gulēja Steinfins. Ūlavs lūdza Ingunai, lai tā tēvam atnes kaut ko ēst.

Viņa atgriezās pilnām rokām; bļodās bija salikusi visādus gardumus. Kamēr Ūlavs turēja bļodu starp ceļiem, viņa aiz Ūlava muguras stāvēdama, uzdvesa viņa pakausim. Mīlestība un liegums pildīja visu viņas būtni. Un atkal Ūlavam iedzēla sirdī — te viņi sēdēja dažus soļus attālumā no slimā tēva — un viņš nezināja, vai viņas glāsti tīkami vai netīkami.

Arnvids sakustējās. Inguna aiztraucās no Ūlava ceļiem, sāka rīkoties gar ēdienu.

—    Kas šeit pie jums atnācis, Arnvid un Ingun?

—    Ūlavs ir šeit tēt, — atbildēja meitene.

Ūlavs saņēmās un aizgāja pie slimnieka.

—     Man ir kāda darīšana, ko gribu ar tevi nokārtot, audžutēv. Tāpēc es paliku šeit, vēl arī pēc tam, kad mēs tevi jau naktij apkopuši.

—     Vai tad ari tu biji šeit. Es tevi pirmīt nemaz neredzēju. Steinfins deva zīmi, lai puisis tuvotos. — Apsēdies mazliet un parunāsimies, mans audžudēls. Tu mūsu ķildās esi iejaukts, nu jānoskaidro, kas tev jādara, kad es būšu nomiris. Vispirms tev jādodas uz Hestvikenu un jāmeklē atbalsts pie saviem radiem.

—    Jā, audžutēv. To es tev gribēju jautāt. Es domāju, ka būtu vislabāk, ja es Ingunu vēl pirms tam dabūtu. Tad jūs, radinieki, sev ietaupītu garo ceļu uz Hestvikenu, — tā būtu labāk, sevišķi tagad, kur nemiers sacelts.

Steinfina skatiens liesmoja nedroši.

—    Es nenoliedzu, Ūlav, es labi atceros, ko ar Audunu esmu norunājis. Bet tu sapratīsi, manu puis, ka dzīve citādi iekārtojusies, nekā tas toreiz likās. Tagad Kolbeins un Ivars būs tie, kas izprecinās manas meitas.

Arnvids bija pienācis klāt:

—     Vai tu atceries, radiniek, es tai vasarā biju līdz tingā? Es stāvēju istabā, kad tu un Euduns saderinājāt bērnus.

—    Tu toreiz biji mazs zeņķis, — ātri atcirta Steinfins. — Tu nevari būt liecinieks.

—     Nē, — teica Arnvids. — To es saprotu. Bet uzklausies mani, Steinfin. Jau agrāk ne vienu reizi vien ir noticis, ka vīrs, ja karš stāvēja durvju priekšā vai ari ja garš ceļojums bija veicams, atdevis savu meitu bez kāzām, tikai drošu liecinieku klātbūtnē pasludinādams, cik liels ir pūrs un kāzu dāvanas.

Steinfins pagrieza galvu, vērīgi skatīdamies šiem trim jaunajiem cilvēkiem sejā. Arnvids aizrautīgi turpināja:

—     Brālis Vegards šodien mūsmājā, bez tam es šeit esmu, tavs radinieks, arī tava vecā saime labi zina tavu un Euduna norunu. Tu varētu pasludināt precības, un mūks un es, mēs būtu galvenie liecinieki. Tad jaunais pāris varētu dzīvot vecajā mājā, kamēr Ūlavam un Ingunai radīsies izdevība aizbraukt' uz dienvidiem. Brālis Vegards svētītu kāzu dzērienu un gultu — viņš arī varētu uzrakstīt, cik liels ir Ingunas un Euduna pūrs…

Steinfins, pārdomājis kādu brīdi, pēkšņi teica nogurušā balsī:

—     Nē, manu meitu neizprecinās kā nameļnieku bērnus, kas bez kāzu svinībām kāpj laulības gultā. Pēc vēl varētu izcelties domstarpības, vai viņa tiešām Ūlava likumīgā sieva. Es tiešām nesaprotu, kā tu tādas lietas vari ieteikt, — viņš strauji turpināja. — Un, bez tam, viņi abi taču vēl ir bērni! Ūlava radi vēl var celt lielus šķēršļus, — nē, es nevaru viņu aizsūtīt uz Hestvikenu ar nopietnās ķildās iemaisītā vīra meitu. Ja Ūlavs būtu pilngadīgs, tad vēl par to varētu būt runa. Bet tagad viņa radi laulību varētu uzskatīt par nelikumīgu.

—     Pietiek taču, ka mans tēvs mani ar meiteni saderinājis, — iebilda Ūlavs. — Un kopš tās dienas es esmu dzīvojis tavā aizbildniecībā.

—     Ak, tu neapjēdzi pats, ko runā. Tu arī, nesaprazdams visu nopietnību, izdiedelēji, lai es tevi paņemtu līdz, kad devāmies uz Matveja mājām. Ja Matveja radi pret tevi cels sūdzību, tad tavi radi var atbildēt, ka tu esi nevainīgs, jo kā nepilngadīgs bērns esi bijis manā kalpībā. Bet, ja tu esi apprecējies, esi mans znots — tad visa tā lieta tūliņ nopietnāka. Nē, to es Eudunam, manam draugam, esmu parādā, ka es tādām aplamībām nepadodos — sevišķi tagad, kur es pats drīz vien viņu satikšu.

—     Uzklausi mani, Steinfin, — es esmu pārāk vecs, lai citiem paklausītu, ja tu būsi nomiris. Kāda man daja gar šiem maniem radiem, kurus es nekad neesmu redzējis. Es labāk gribu apprecēties, būt pats sīvs kungs un pats nest atbildību par visām briesmām.

—    Tu runā kā mazs bērns, — nepacietīgi aizrādīja Steinfins. — Notiks, kā es esmu teicis. Bet alFtīi mani tagad ^»rā, es tiešām vairs nevaru.

* * *

Pirms Amvids un Ūlavs apgūlās, Arnvids vēl apspriedās ar brāli Vegardu. Bet mūks nekādā ziņā negribēja Steinfinu pierunāt, jo viņš bija pārliecināts, ka Steinfinam taisnība. Bez tam viņš kā garīdznieks nemaz nevarot balsot par jauniešu kāzām, kas baznīcā nav trīs reizes uzsaukti. Neesot arī skaidrs, vai nepilngadīgais Ūlavs vispār drīkstot pats noslēgt precības. Nekādā ziņā viņš nerakstīšot dokumentus par jauniešu mantas stāvokli. Un ja viņu vēl apgrūtināšot ar šīm lietām, tad viņš tūdaļ atstāšot Fretasteinu.

Steinfinam nākošās dienās klājās slikti. Un Ūlavs, tais stundās, ko pavadīja pie slimnieka gultas, neiedrīkstējās ieminēties par laulībām. Arī ar Arnvidu viņš par to vairs nerunāja.

Tad Fretasteinā atbrauca Ivars Tores dēls, Steinfina īstais brālis, un Kolbeins ar abiem saviem dēliem. Dienu pēc tam, kad šie vīri bija ieradušies, Ūlavs lūdza Arnvidu drusku iziet ar viņu no mājām, lai varētu vienatnē netraucēti parunāt.

Līdz šim viņš nebija uzdrīkstējies af Arnvidu runāt, viņš baidījās drauga sprieduma. Pagājušā nedēļā viņš vairākas naktis bija pavadījis Ingunas bēniņu istabā. Arī viņa bija noskumusi un vīlusies, ka tēvs viņiem sagādājis tik negaidītus šķēršļus. Bet viņa nesaprata, ka tas nozīmē vairāk nekā tikai to, ka kāzas atliek uz vēlākiem laikiem. Viņa sēroja par tēva slimību, un mātes nāvi, un ar visām savām bažām pieķērās Ūlavam. Likās, skumjas viņu aizdzīs bojā, ja nevar glābties Ūlava skāvienos. Un Ūlavs atteicās no nodomātās atturības, arvien dziļāk un dziļāk viņš iegrima mīlestības reibonī — viņa arī bija tik neizsakāmi salda. Bet bailes un sirdsapziņas mokas viņu grauza kā nerimstoša sāpe. Kad viņa bija aizmigusi, galvu pieglaudusi viņa krūtīm, viņš skatījās uz viņu un cieta: arī las sāpēja, ka viņa savā mīlestībā bija tik vientiesīga, bez nožēlas un bailēm. Kad viņš uz rīta pusi aizzagās, viņš jutās noguris un nomākts.

Viņš baidījās, ka nāks laiks, kur viņa būs nelaimīga. Bet nevarēja sevi piespiest ar meiteni par to runāt. Un vēl mazāk viņš spēja pateikt, kādas briesmas apdraud viņus abus. Nekad agrāk viņš nebija domājis, ka vispār ir iespējams apšaubīt viņu saderināšanos. Bet tagad viņš savu dzīvi Fretasteinā redzēja citādā gaismā. Steinfins pret viņu vienmēr bija izturējies kā pret saviem bērniem. Bet dīvaini gan bija, ka viņš nekad nepieminēja saderināšanu, un nekad neparūpējās uzzināt, kādā stāvoklī nākamā znota mantojums. Ka Kolbeins nekad nebija piegriezis vērību Ūlavam, tur nebija ko brīnīties, jo Kolbeins pret visiem izturējās augstprātīgi un nelaipni. Ar balamutīgajiem Kolbeina dēliem Ūlavs nekad nebija draugos, bet viņam vienmēr bija licies, ka tas tāpēc, ka viņi ir pieauguši un uzskata viņu par bērnu. Bet tagad viss rādījās savādākā gaismā — vai viņi būtu tā izturējušies, ja Ūlavu uzskatītu kā savu nākamo radinieku? Manā kalpībā — tā Steinfins bija teicis. Bet šie vārdi varbūt nebija tik burtiski saprotami, viņš taču nekad nebija saņēmis kādu atalgojumu. Tas tikai bija tā teikts, lai slepkavības lietā atrastu kādu izeju.

Ūlavs ar Arnvidu gāja gar druvām uz meža pusi. Pie apsūnojušās klints viņi apstājās. No šejienes viņi redzēja meža ieslēgtās mājas un pļavas.

— Apsēdīsimies šeit, — aicināja Ūlavs. — Te neviens mūsu sarunu nevarēs noklausīties. — Viņš pats palika stāvam, bet Arnvids apsēdās, skatīdamies zēnam sejā.

Ūlavs tur stāvēja, savilcis baltās uzacis, un gaišā matu sproga bija tagad tik gara, ka skāra uzacis. Tas piešķīra sejai vēl platāku, īsāku un saīgušāku izskatu. Tvirtā, bālā mute bija cieši saspiesta; iekairināts un satumsis lūkojās Ūlavs. Sais pēdējās nedēļās viņš bija palicis dciudz vecais.

Dzidrā, nevainīgā bērnība, kas viņam tik jauki piestāvēja, jo labi saskanēja ar viņa nopietno zēnību, tagad bija nokratīta kā rīta rasas dvesma. Tagad cita veida nopietnība bija iespiedusies viņa īgnajā, izmocītajā sejā. Un bālums un gaišā sejas krāsa vairs nelikās veselības pazīme — zem acīm bija tumši gredzeni un izskats noguris.

—    Tu nekad agrāk to nepieminēji, ka esi bijis klāt, kad mani ar Ingunu saderināja, — teica Ūlavs.

—     Man toreiz bija tikai četrpadsmit gadu, — atteica Arnvids, — tam nav nekādas nozīmes, vai es tur biju, vai nē.

—    Un kas vēl bija klāt? — jautāja Ūlavs.

—    Mans tēvs un Magnuss, mans brālis, Vikings un Magnhilda, Tore Brings un viņa sieva, varbūt vēl kāds, bet to es neatceros. Istaba bija pilna laužu.

—    Vai tad manam tēvam nebija neviena pavadoņa?

—    Nē, Euduns Ingolfa dēls bija viens pats.

Ūlavs klusēja kādu brīdi, tad viņš teica, apsēzdamies:

—    No tevis pieminētiem cilvēkiem, izņemot Magnhildu un Tori, visi laikam jau miruši? Bet varbūt šie divi liecinieki mums varēs uzrādīt ceļu kā atrast pārējos.

—    To viņi varēs.

—     Ja viņi to gribēs, — Ūlavs klusi piebilda. — Un tu, Arnvid? Tava liecība nenozīmīga, tu biji vēl bērns, bet kā tu pats domā — vai mēs tai vakarā tikām saderināti, Inguna un es?

—    Jā, — noteikti atbildēja Arnvids. — Par to es nekad neesmu šaubījies. Tu taču atceries, viņi tev lika saderināšanos apstiprināt ar gredzenu? Šis jjredzens varētu derēt kā pierādījums arī citiem.

—    Ūlavs pamāja ar galvu:

—     Gredzenu es labi atceros. Tas. bija mātes zīmoggredzens, ar viņas vārdu un mazu Dievmātes attēlu zaļā akmenī. Tēvs to man bija solījies dāvāt, un man nemaz nepatika, ka gredzens bija jāatdod Ingunai. — Viņš sevī pasmaidīja.

Kādu brīdi abi klusēja. Tad Ūlavs nedroši iejautājās:

—    Kā tev patika atbilde, ko Steinfins man deva?

—     Es nezinu, — atteica Arnvids.

—     Es nezinu, cik tālu Steinfina vārdiem var ticēt, — Ūlavs lēni runāja, — vai viņš tiešām Kolbeinam teicis, ka Inguna man solīta?

—     Ne jau Kolbeinam vien būs lemt par Steinfina bērnu nākotni, — teica Arnvids.

Ūlavs paraustīja plecus, nicīgi pasmīnēdams.

—     Kā jau teicu, — turpināja Arnvids, — pēc manām domām tai vakarā tiešām tika noslēgta likumīga saderināšanās.

—    Bet vai jaunie aizbildņi to nevarēs atcelt?

—     Nē, par to es esmu jau dzirdējis, skolā būdams. Divu bērnu vecāku slēgtā saderināšanās nav atceļama, izņemot, ja bērni paši, sasnieguši četrpadsmito ziemu, savu mācītāju lūdz atcelt saderināšanos. Bet šai gadījumā abiem jāzvēr, ka meitene vēl šķīsta un neaizskarta jaunava.

Abi jaunie puiši tumši nosarka, katrs skatīdamies uz savu pusi.

—     Bet ja nu viņš tādu zvērestu novar dot? — Ūlavs beidzot gluži klusu jautāja.

Arnvids aplūkoja savas rokas:

—     Tad tas ir consensus matrimonialis — tā to latiņu valodā sauc. Citiem vārdiem: jaunieši ar darbu apliecinājuši, ka pieņem vecāku lēmumu. Bet, ja pēc izdarītā apprec kādu citu, tad tā ir maucība.

Ūlavs pamāja ar galvu.

—     Varbūt tu man varētu palīdzēt, — viņš teica pēc brīža, — un mēs uzzinātu, kur Steinfins gredzenu glabā.

Arnvids kaut ko atņurdēja, un tūlīt pēc tam abi atgriezās mājās.

—     Šogad ir agrs rudens, — teica Ūlavs. Mežā dažs bērzs jau bija nodzeltējis, un vārpas gaiši mirdzēja starp zaļajām druvas nezālēm.

Zilajā gaisa lidoja baltas pārslas, saulē uz mirdzēdamas. Vakara saule spīdēja Ūlavam taisni sejā, mirkšķināja ledaini zilajām acīm zem baltajām skropstām. Biezās, gaišās pūkas uz virslūpas zeltaini atdalījās no baltās sejas. Smeldzošās sāpēs Arnvids redzēja, cik skaists viņa draugs. Un redzēja pats sevi — tumšu un neglītu kā nakti, ar augstiem pleciem un īsu kaklu, bet Ūlavam bija tik daudz skaistas un vingras jaunības. Nebija ko brīnīties, ka Inguna savu draugu tik ļoti mīlēja.

Vai viņiem abiem bija vai nebija taisnība, par to lai lemj citi. Viņš viņiem palīdzēs, cik vien spēdams. Viņš vienmēr Ūlavu biia labprāt ieredzējis, uzskatīdams viņu par godīgu un uzticīgu puisi. Un Inguna — tā bija tik lunkana, laikam taisni tāpēc viņš viņu bija iecerējis; viņa

izskatījās, it kā to ar vienu roku varētu saliekt.

* * *

Gaiss bēniņu telpās bija tik smags, ka svētītā svece, ko katru nakti aizdedza mirējam, tikko spēja degt — blāvi un miegaini tā plivinājās.

Gluži bezspēcīgs Steinfins gulēja savā gultā. Drudzis šovakar nebija tik stiprs, bet viņš vakarā ilgi bija runājis ar saviem brāļiem, un tas viņu bija nomocījis. Vēlāk, kad vāti pārsēja,, un Dailai vajadzēja drusku ciešāk saspiest pušumu, lai iztecētu strutas, asaras bira vīra bārdā.

Pēdīgi, vēlā naktī viņš drusku mierīgāk iemiga. Ūlavs un Arnvids bija nomodā, bet sasmakušajā gaisā visi locekļi kļuva tik gurdi, ka grūti nācās cīnīties ar miegu.

—     Jā, — beidzot čukstēja Arnvids. — Ja tu gribi, pameklēsim gredzenu.

—    Jāmeklē vien ir.

Viņa iekšiene savilkās pie šīs domes, nn viņš manīja, ka arī Arnvidam nebija viegli, bet — kā divi zagli viņi pārmeklēja Steinfina drēbes un atrada atslēgu somiņā pie jostas. Ūlavs tumši nojauta — kas tikai vienu reizi atstājis goda taisno ceļu, mūžam staigās blēža taku … Bet — vai tad cita izeja vēl bija?

Tik nejauki viņš nekad nebija juties kā brīdī, kad viņi abi ar Arnvidu, ceļos nometušies, rakņājās Steinfina drēbju šķirstā. Atkal un atkal bija jāšķielē uz gultas pusi. Likās, it kā viņi aplaupītu mironi.

Arnvids atrada mazu ar dzelzi apkaltu šķirstiņu, kur glabājās Steinfina dārglietas. Vairākas atslēgas bija jāizmēģina, līdz beidzot atrada derīgo.

Zemē tupēdami, viņi rakās saktās, važiņās, pogās. — Lūk — tur ir! — teica Ūlavs, atviegloti, neizsakāmi atviegloti uzelpodams.

Abi turēja gredzenu pret gaismu. Gredzens bija no tīra zelta, ar lielu, zaļu akmeni. Arnvids izlasīja uzrakstu, kas ieslēdza Dievmāti ar bērnu un ceļos nometušos sievieti: Sigillum Ceciliae Beornis Filiae.

—    Vai tu viņu paņemsi? — jautāja Arnvids.

—     Nē. Es domāju, tam nav nekādas nozīmes, ja gredzenu pēc Steinfina nāves neatrod viņa mantas.

Šķirstu aizslēguši, viņi visu saveda kārtībā.

—    Vai tu tagad gribi gulēt, Ūlav?

—    Nē. Tagad tu vari gulēt. Es labprāt pa'ik.'.u nomodā.

Arnvids izstiepās uz sola. Pēc brīža viņš teica dzīvā

balsī:

—    Es vēlētos, lai mums nebūtu bijis vajadzīgs to darīt.

—■ Ari es tā domāju, — atteica Ūlavs drebošā balsī.

Liels grēks tas nebija — nevarēja būt, tā Ūlavs domāja. Bet tas bija tik neglīti. Viņam tapa baigi no dzīves, kas viņu gaidīja: vai bieži vīrietis piespiests kaut ko darit, kas viņam iekšķīgi tik ļoti riebjas, kā šī lieta?

Viņi pamīšus palika nomodā. Ūlavam bija vieglāk, kad viņš savam audžutēvam varēja pakalpot, pasniegt dzērienu vai arī sakārtot gultu. Beidzot agrā rīta stundā, atmozdamies Steinfins teica:

—    Vai jūs abi arvienu vēl šeit? — Viņa balss skanēja nespēcīga, bet varēja manīt, ka viņš pie pilnas apziņas. — Atnāc, Ūlav, — viņš lūdza.

Abi jaunieši pienāca. Steinfins pasniedza Ūlavam veselo roku.

—    Tātad, tu neesi ļauns uz mani, ka neesmu rīkojies pēc tava prāta. Visu nakti tu pie manis esi palicis nomodā. Vienmēr tu esi bijis paklausīgs un labs, Ūlav. Lai Dievs tevi svētī visu mūžu. Pie Viņa žēlastības es tev zvēru, ja tas būtu no manis vien atkarīgs, es būtu pildījis Eudunam doto vārdu. Ja es tagad vēl atveseļotos, es būtu ar mieru tevi atzīt par savu znotu.

Ūlavs, ce]os nometies, noskūpstīja audžutēva roku. Teikt viņš nekā nevarēja. Bet visa viņa iekšiene ubagoja, kaut nu Steinfins izteiktu to vienu vārdu, kas viņu glābtu no visām grūtībām. Bet kauna un vainas apziņa aizslēdza viņam muti.

Tie bija Sleinfina pēdējie vārdi. Viņš un Arnvids vēl gulēja, kad Haftors Kolbeina dēls pēcpusdienā ienāc?, lai viņu ataicinātu. Steinfina nāves cīņa bija sākusies, un visi mājās esošie ļaudis aizgāja, lai pēdējo brīdi pavadītu kopā ar mirēju.

7

Brālis Vegards bija pasludinājis grēku piedošanu — i n a r t i c u I o m o r t i s, un tā Steinfinam tika sarīkotas lielas bēres. Sleinfina radinieki un draugi bēru mielastā teica daudz labu vārdu, vipi zvērēja, ka Matveja nāvi neviens neatriebs. Līdz šim nogalinātā radi bija klusējuši, bet viņi dzīvoja attālos apgabalos. Bez tam klīda arī baumas par gaidāmiem nemieriem, un Steinfina radi apgalvoja, ka vīri, kas tagad valdot, esot labvēlīgi noskaņoti pret Steinfina cilti.

Nolēma, ka Arnvids Fina dēls paliks pie bērniem Fretasteinā Kdz Jaungadam, kad Haftors Kolbeina dēls būs nosvinējis kāzas. Pēc tam Haftors apmetīsies Fretasteinā, kuni pārvaldīs līdz Halvarda Steinfina vecākā dēla pilngadībai.

* * *

Steinfina brāli palika vēl dažas dienas ilgāk nekā pārējie bērinieki. Vakarā pirms aizbraukšanas, viņi, kā parasti, pēc vakariņām visi kopā dzēra alu. Te Arnvids piecēlās, dodams Ūlavam zīmi nostāties līdzās.

— Ivar un Kolbein, lūk, šeit stāv mans draugs, kas mani lūdzis jums pastāstīt savu lietu, Steinfins mirstot teicis, lai Ūlavs pēc viņa nāves aizceļojot uz Hestvikenu un tur kopā ar saviem radiem nolemjot, cik liels būšot viņa mantojums, kad viņš Ingunu apņems par sievu. Bet mēs domājām, varbūt būtu labāk, ja mēs kāzas tūlīt šeit nosvinētu, tad, mun» radiniekiem, garais ceļš paliktu aiztaupīts. kas tagad, ziemai un nemieriem tuvojoties, nebūs visai viegls. Tādēļ Ūlavs mani lūdzis, lai es par viņu galvotu, un es labprāt to daru ar sešpadsmit zelta markām, ka viņš no savas puses pieklājīgi gādās par Ingunas pūru, lai viņai vismaz piederētu viena trešdaļa no viņa mantojuma, bez tam vēl drēbes, veļa un rotas, kā tas dižciltīgajai līgavai piederas. Bez tam viņš mani arī lūdzis galvot, ka atlīdzināšot jums kāzu izdevumus, vai nu tīrā naudā, vai arī ar zemes piešķiršanu, vai arī citādā veidā.

Tad Arnvids vēl runāja par noteikumiem, kurus Ūlavs solījās pildīt, ja Inguna būšot viņa sieva. Tie noteikumi Steinfina radiem bija sevišķi izdevīgi. Ūlavs arī solījās aizmaksāt mesas par Steinfina un Ingebjergas dvēseles aizlūgumiem. Beidzot Arnvids lūdza piedāvājumu pieņemt tādā veidā, kādā tas izteikts — labvēlīgi, ar uzticīgu sirdi.

Steinfina bnīji sēdēja, it kā šī runa viņiem sagādātu nepatikšanas. Ūlavs stāvēja savam draugam līdzās, mierīgs, bālo seju piegriezis Ingunas tēvočiem, Sad tad viņš, . pstiprmādams Arnvida vārdus, pamāja ar galvu.

Beidzot Kolbeins Tores dēls teica:

—    Tā tas ir, Ūlav, reiz par to bija runa, ka tu apsievosies ar vienu no Steinfina meitām. Un tu vari būt pārliecināts, mēs pieliksim visas pūles, lai lietu nokārtotu tā, ka mēs visi esam apmierināti. Bet neaizmirsti, ka mēs nezinām, ko tavi radi teiks, diezin, vai viņi arī tagad vēl Steinfina meitu gribēs par radinieci. Bez tam mums tagad ārkārtīgi svarīgi radoties ar tādu vīru, kam lieli sakari. Tev tādu nav. Mums galvenā vērība jāpiegriež ne tik daudz bagātībai, kā varai. Mēs ceram, ka tu to sapratīsi, jo tavs bildinājums pierāda, ka tu, neraugoties uz saviem jauniem gadiem, esi prātīgs un tālredzīgs. Bet, tā kā Steinfins tavam tēvam solījies tev sagādāt piemērotu sievu, mēs, protams, to mēģināsim izpildīt. Par Steinfina meitām mums ir citi nodomi. Bet tādēļ neskumsti, ar Dieva palīdzību tu dabūsi sievu, kas tev būs vēl vairāk piemērota n ļkā Steinfina meita. Tu, Ūlav, esi tik jauns, ka tavai sievai vajadzētu būt vai nu vecākai un prātīgākai par tevi, vai arī dautlz jaunākai, un tad tu gaidītu līdz pilngadībai.

Ūlavs tumši nosarka. Vēl pirms viņš attapās, Arnvids turpināja:

—    Seit, draudzē, visi uz Ūlavu un Ingunu jau kopš k-ika gala ir paraduši skatīties kā uz saderinātiem. Es pats biju klāt, kad Steinfins savu meitu apsolīja…

—      Nē, nē, — viņu pārtrauca Kolbeins, — es zinu, tā bija tikai rotaļa. Vēlāk gan Steinfins un Euduns par to runājuši, ka šo rotaļu varētu pārvērst nopietnībā. Un tā tas varbūt arī būtu noticis, ja šī nelaime mums nebūtu uzmākusies.

—    Gredzens, ar kuru mēs tikām saderināti, atrodas Steiniina dārglietu šķirstiņā, es to zinu, — spēji teica Ūlavs.

—    To es ticu. Steinfins, droši vien, no tavām mantām nekā nav izputinājis, mans Ūlav. Un, kad tavi radinieki atbrauks, mēs apliecināsim, ka no tava īpašuma ne pogas netrūkst.

Ūlavs nopūtās, īsi un strauji. Bet Kolbeins turpināja:

—    Tev taču jāsaprot, Ūlav, tā prātīgi vīri nesaderina savus bērnus — skurbumā.

—     Steinfins to darīja, es nezinu, cik prātīgs viņš bija.

—     Pūra lielums netika nomnāts un vispār nekas nebija noteikts. Tu man vari ticēt, ja Steinfins būtu domājis, ka ir saistījies ar Eudunu Ingolfa dēlu, tad viņš man būtu atbildējis ar skaidru «nē» tajā vakarā, kad es lūdzu Ingunu atdot mana drauga dēlam.

—    Un, ko viņš teica? — bez elpas jautāja Ūlavs.

—     Ne skaidru jā, ne arī skaidru nē. Bet viņš apsolījās šo vīru uzklausīt. Mēs pārrunājām, cik tas būtu nozīmīgi, kad Ingunu izprecinātu šās ievērojamās cilts pārstāvim. Bet paliek kā es teicu, Ūlav, mēs radinieki, tev labprāt palīdzēsim tikt pie bagātas sievas.

—    To es neesmu jūs lūdzis, man Inguna apsolīta.

Arnvids viņu pārtrauca:

—    Tie bija Steinfina pēdējie vārdi, Ivar. Vēl savā nāves dienā viņš teica, ja pats vēl spētu Ingunu izprecināt, tad gribētu, lai Ūlavs būtu viņa znots.

—    Jā, tas viss ir saprotami, — teica Kolbeins, kas tagad bija piecēlies un staigāja ailē šurpu turpu.

—     Bet tagad, to tu taču saproti, viņš pats to vairs nespēj. Tu esi pietiekoši vecs, lai saprastu, ka mēs nedrīkstam atraidīt šos vīrus, kas mums mūsu grūtībās visl.ibāk varēs palīdzēt. Atraidīt tos, tikai tāpēc, ka Ūlavs, vēl mazs zēns būdams, kādu rotāju uztvēris pārāk nopietni. Tu pats, Arnvid, ļoti negribīgi esi rāpies laulības gultā, tiešām dīvaini, kāpēc tu tik ļoti steidzini Ūlavu. Man šķiet, Ūlavs mums kādu dienu būs pateicīgs, ka neesam šīm bērnišķīgām rotaļām padevušies.

To teicis, Kolbeins kopā ar Ivaru iekāpa aizslēdzamā skapju gultā, kur Steinfins agrāk bija gulējis. Gultas durvis viņi rūpīgi aizslēdza.

Arnvids piegāja Ūlavam. Puisis arvienu vēl stāvēja tai pašā vietā nodurtu galvu, viņa seja šad tad lēni raustījās. Arnvids viņu aicināja gulēt.

—     Tā tiešām bija laime, ka tu prati savaldīties, ka neapmainījāties ar Kolbeinu nikniem vārdiem, — teica Arnvids, tumsā aiz kolonnām izģērbjoties.

No Ūlava kā atbilde nāca tikai kāda šņācoša skaņa. Arnvids turpināja:

—    Tad nebūtu bijis iespējams šo lietu laimīgi nobeigt. Kolbeins tevi būtu izraidījis no mājām. Tas ir labi, ka tu neizrādīji, cik nozīmīgi tev ir dabūt Ingunu. Tā viss vieglāk nokārtosies.

Ūlavs klusēja. Parasti viņš bija gulējis gultas ārējā malā, bet tagad Arnvids lūdza:

—     Atļauj man šoreiz, mans draugs, gulēt tavā vietā. Alus šovakar nebija labs, man nelāga dūša …

—     Arī man nelāga dūša, — teica Ūlavs, īsi iesmiedamies, bet tomēr apgūlās iekšējā pusē. Arnvids jau taisījās iemigt, kad manīja, ka Ūlavs kāpj viņam pāri.

—     Ko tu gribi darīt? — jautāja draugs, viņu aizturēdams.

:— Man slāpst, — murmināja Ūlavs.

Arnvids dzirdēja, ka Ūlavs tiešām aiztaustījās līdz 6tūrim, kur parasti stāvēja trauks ar ūdeni un pienu, iesmēla un dzēra.

—    Nāc nu un apgulies, — lūdza Arnvids. Pēc brīža Ūlavs arī atgriezās un ielīda gultā.

—    Prātīgāk būtu, ja tu Ingunai nekā neteiksi par saņemto atbildi. Runā ar viņu tikai tad, kad lieta būs noskaidrojusies, — Arnvids čukstēja.

Pagāja laika sprīdis pēc laika sprīža pirms Ūlavs atbildēja:

—    Jā, jā. — Viņš smagi nopūtās. — Manis pēc. Arnvids drusku apmierinājās, bet tikai tad atļāvās

miegam, kad Ūlava mierīgie elpas vilcieni liecināja, ka puisis dziļi iemidzis.

8

Sniega pārslas virpuļoja, kad Ūlavs svētās Katrīnas dienā vakara tumsā iznāca pagalmā. Tas bija pirmais sniegs šinī gadā. Ūlavs aizgāja uz stalli, sniegs pielipa zābakiem ūn pēdas rēgojās melniem plankumiem.

Kādu brīdi viņš apstājās pie staļļa durvīm, skatīdamies baltajā virpulī. Viņš mirkšķināja acīm, kad pārslas skāra garās skropstas, sajuzdams viņu pieskārienu kā vieglu glāstu. Mežs Fretasteinas ziemeļos un austrumos, kas rudens vakaros bija rēgojies drūmi un baisi, tagad, it kā pienācis tuvāk, balti mirdzēja — laipna siena putenī un augošā tumsā. Ūlavs stāvēja, priecādamies par sniegu.

Kūtī viņš dzirdēja skaļas balsis, tad atlēca durvis un kāds vīrs izdrāzās, it kā kāds viņu būtu izsviedis. Viņš fadūrās ar Ūlavu tik spēji, ka abi nokūleņoja pa pakalnu lejup. Svešais piecēlās kājās, milzīgi liels un melns viņš Izskatījās pret gaišajām staļļa durvīm, skaļā balsī viņš kliedza:

—    Te ir vēl viens, pie kā tev derētu izmēģināt savus •pēkus, — tad viņš lielos lēcienos pa/uda tumsā un putenī.

Ūlavs, nokratījis sniegu, saliecās, lai ieietu pa mazajām durvīm. Viņš jautāja:

—    Kas tas bija ar Gudmundu?

Te viņš aiz Arnvida muguras ieraudzīja tumsā raudošu meiteni.

—    Taisies, ka tieci ārā, tu neķītrā! — Arnvids nikni kliedza. Meitene, sevī savilkusies, aizlīda gar vīriešiem un izgāja tumā. Arnvids aizvēra durvis.

—    Kas te noticis? — Ūlavs jautāja.

—    Ak, nekas sevišķs, tā tev liksies, — spēji teica Arnvids. Mazo gaismekli, kas stāvēja pie viņa kājām, viņš pakāra pie sienas. Ūlavs redzēja, kā Arnvids drebēja.

—    Nekas sevišķs, tikai katrs maukas dēls, kas mūsmājās kalpo, atļaujas mani izzobot, tādēļ, ka es … ka es … Lūk, es teicu, ka neciešu sievietes zirgu stallī, viņām šeit nav vietas. Un Gudmunds man atbildēja, lai es labāk uzraugot bēniņu telpas un manas radinieces.

Ūlavs novērsās.

Bija dzirdams, kā zirgi tumsā spraušļodami ēda. Ērzelis, kas stāvēja viņam aiz muguras pagrieza kaklu un iespraušļoja viņam ausī, gaisma spoguļojās kustoņa lielajās tumšajās acīs.

—    Vai tu dzirdi, ko es teicu? — Arnvids nepacietīgi

jautāja.

Ūlavs piegriezās zirgam, mokās juzdams, ka tumši

nosarkst.

—    Nu, ko tu saki? — Arnvids īgni jautāja.

—    Ko tu gribi, lai es saku? — Ūlavs klusi atteica.

—     Kur tā lieta tādu virzienu ņēmusi — pēc Kolbeina vārdiem — vai tad tu vēl vari brīnīties, ka es esmu sekojis tavam padomam?

r— Manam padomam?

—    Tavam padomam, ko tu man devi, kad mēs mežmalā runājām. Tu teici, ja divus nepilngadīgus bērnus divi pilntiesīgi aizbildņi saderinājuši, tad nevienam nav tiesības viņus izšķirt. Ja bērni nav pretojušies vecāku gribai, tad viss ir kārtībā, tad — viņi var dzīvot kā vīrs un sieva.

—    To es nekad neesmu teicis!

—    Es tavus vārdus tieši neatceros, bet tās bija tavas domas.

—    Manas domas! — sašutis izsaucās Arnvids. — Nē, Ūlav, to es tā nedomāju — toreiz — es domāju — tu taču būsi sapratis.

—    Nē. Es tevi sapratu tā, kā nupat teicu, — atklāti atzinās Ūlavs. Viņš piegriezās Arnvidam. Ārkārtīga kauna mocīts, viņš padarīja sevi tvirtu, spītīgi vērās draugam acis. bet visa viņa seja bija sārtuma apklāta.

Ainvids Fina dēls nodūra skatu, un arī viņš tumši nosarka. Ko viņš bija domājis, viņš nevarēja pateikt. Bija grūti tagad kaut ko pasacīt. Mulsums un kauns saistīja mēli. Kā bija iespējams uzturēt draudzību ar vīrieti, par kuru viņš pats zināja, ka tas viņa radinieci iegrūdis kaunā. Bet šķita, ka viņš pats tikai tagad saprot, cik loti viss sarežģījies. Agrāk viņš nemaz nebija redzējis, kādā pazemojums šai lietā slēpjas un cik neglīta tā, jo viņš pazina Ūlavu kā goda vīru caur un caur un nekrietnu rīcību nemaz nespēja saistīt ar draugu, bet tagad viņš nojauta, ka negods ir un paliek negods, lai to darītu, kas darīdams.

Un tomēr viņš nevarēja ticēt, ka Ūlavs nupat viņam būtu melojis. Viņš Ūlavu vienmēr bija cienījis kā visatklātāko cilvēku. Arī tagad tas nevarēja savādāk būt — Ūlava vārdi bija patiesi, un viņš, Arnvids, ar savām aizdomām ir darījis dīaugam pāri. Ja viņš arī ar Ingunu vasaras naktis kopā pavadījis, tad droši vien nekas nepieklājīgs nebija noticis.

•— Es vienmēr tikai to labāko par tevi esmu domājis, iJlav, — teica Arnvids. — Es ticu, tu sargi savu godu.

—    Jā, bet tad tu nedrīksti domāt, — strauji atteica Ūlavs, stingi skatīdamies uz Arnvidu, — ka es šeit rāmi gulēšu, atjaudams Tores dēliem mani piekrāpt, un manu godu mīt kājām. Ar šo kaunu es negribu atgriezties dzimtenē, kur katrs par mani varēs pazoboties, ka esmu Jāvis sev izkrāpt līgavu. Tu zini, viņi ir krāpnieki, Kolbeins un viņa varza. Vai tu atceries, kā es savu gredzenu atdabūju atpakaļ?

Arnvids pamāja ar galvu. Mantojumu izdalot, Kolbeins Ūlavam bija atdevis viņa šķirstus, kurus Steinfins bija glabājis. Un šais šķirstos Oiavs arī atrada savas mātes zīmoggredzenu, uzvērtu kopā ar citiem gredzeniem. Un Ūlavs nevarēja pateikt, ka gredzens, Steinfinam mirstot, bija gulējis audžutēva un nevis viņa šķirstā.

—     Un man šķiet, ir arī jādomā par mana tēva godu,— strauji turpināja Ūlavs, — es nedrīkstu atjaut, ka sveši ļaudis viņa pēdējo gribu un solījumu min kājām. Un Steinfins — tu pats esi dzirdējis, ko viņš teica, bet nabaga vīrs laikam baidījās uzstāties pret saviem pārgalvīgajiem brājiem. Ingunas tēvs — tāpat kā mans tēvs — guj kapā, bet vai tas būtu iemesls pretoties viņa gribai? Vai mēs vispār drīkstam viņiem atņemt tiesību lemt par savu bērnu precībām?

Arnvids ilgi_ pārdomāja.

—    Tomēr, Ūlav, — viņš beidzot klusi teica, — tu nedrīksti tā darīt, nedrīksti slepeni iezagties viņas istabā, — visi mājas Jaudis to zina. Nudien, tā mana vaina, ka es tik ilgi klusējis, bet bija pārāk grūti par to runāt. Bez tam — tu esi spējīgs arī mani piekrāpt.

Ūlavs neatbildēja. On Arnvidam sāpēja sirds, paskatoties viņā.

—     Paklausies, Ūlav, ja nu reiz tā lieta tik tālu aizgājusi, tad tev pašam jāsāk lemt un rīkoties.

Ūlavs jautājoši paskatījās draugā.

— Pasludini visiem mājas ļaudīm, ka tu nepiekāpsies attiecībā pret jaunajiem aizbildņiem. Pasaki, ka tu esi nodomājis pildīt tava un Ingunas tēva gribu, un atklāti paņēmi savu sievu. Iekāp kopā ar Ingunu laulības gultā un paziņo visiem, ka tu tas būsi, kas aizstāvēs Halvardu un Jonu, kamēr kopā ar savu sievu neesi vēl aizceļojis uz ziemeļiem.

Ūlavs sev iekoda lūpā. Viņa vaigi dega. Pirmā mirklī Arnvida priekšlikums viņu neizsakāmi aizrāva. Tas bija atklāts ceļš — ārā no visām slepenām gaitām nakti un tumsā, kas viņu no paša sākuma mocīja un pazemoja. Paņemt Ingunu aiz rokas un viņu aizvest Steinfina un Ingebjergas laulības gultā un arī paaugstinātā goda vietā pie galda. Tad visiem atkal būtu kaut kas jauns ko pārspriest, šiem ļautiņiem, kas mīlēja aiz viņa muguras smiet un tenkāt.

Bet jau nākamajā brīdī viņa drosme saplaka. Viņš zināja, ka šie ļaudis prata ņirgāties, kādi viltīgi un ļauni vārdiņi tiem bija. Jā, aprunāt citus, to viņi šai apvidū visi prata. Ar visnevainīgāko skatu viņi it kā nejauši prata pateikt vārdu, kas dziļi iedzēla vīra godu. Reizumis ļaunums bija tik labi apslēpts, ka tikai pēc ilgāka laika varēja sataustīt dzeloni. Pats to neapzinādamies, Ūlavs, dzīvojot Fretasteinā, vienmēr bija mēģinājis tā izturēties, ka nevienam nebūtu iemesls par viņu ņirgāties. Līdz šim tas viņam savā ziņā bija izdevies. Biedri viņu cienīja, viņš bija vārdos skops un — kā tas bieži mēdz būt tādos gadījumos — viņu uzskatīja par gudrāku. Līdz šim vēl neviens nebija uzdrīkstējies par viņu un Ingunu skali izteikt to, ko .visi zināja.

Bet viņš mocījās netīksmē — tikko viņš pateiks, ka viņš, kuru līdz. širn visi uzskatīja kā zēnu, uzņemsies māj<<s vadību, sāksies joki un izsmiekls. Ūlavs par savu stāvokli Fretasteinā nedomāja vairs tā kā agrāk; tās nebija '/ irs viņa mājcs, kur viņš auga un dzīvoja kā bērns. Ļi ani vārdi un mazas neuzticības, kas tika pilinātas viņa sirdī, Ingunas radu izturēšanās, netīra sirdsapziņa un kauna izjūta, tas viss viņu bija nobīdījis uz zemāku vietu Fretasteinā. i

Un tad — viņš taču bija vēl tik jauns; visi citi vīri Fretasteinā bija vecāki nekā viņš. Viņš bija pieradis, ka šeit neviens viņu neuzlūkoja par pieaugušu cilvēku. Un viņam bija kauns, domājot, ka viņš atklāti dzīvos kopā ar sievieti, pirms vēl pieauguši vīri bijuši viņa aizrunātāji un viņu uzņēmuši precēto vīru kārtā.

Viņš teica:

—    Tas nav labs padoms, Arnvid. Vai tad tu domā, ka Fretasteinā būs kalps vai meita, kas maniem rīkojumiem paklausīs? Vienalga, vai tas nu būtu Grims, Jāzeps vai Gudmunds. Un Daila nekad labprātīgi savas atslēgas neatdos Ingunai.

—     Nē, Ingunai būtu jāapmierinās ar sievu aubi, — smējās Amvids, — atslēgas tu viņai Hestvikenā varēsi iedot.

—    Nē, Arnvid, šeit katrs bērns baidās Kolbeina. Tavs padoms neder.

—    Tad paliek tikai vēl viena izeja. Lai Dievs Kungs man piedod, ka es tev to neesmu jau agrāk ieteicis — brauc uz Hāmaru pie bīskapa, un lūdz, lai viņš tev palīdz nokārtot šo lietu.

—    Bīskaps Torfins? Es nedomāju, ka viņš būs tik žēlīgs un man palīdzēs, — lēni teica Ūlavs.

—    Bet taisnību viņš spriedīs, — atbildēja Amvids. — Šo kjūmīgo jautājumu izšķirs baznīca. Neviens no jums nedrīkstēs kādu citu apprecēt.

—     Bet varbūt svētais tēvs prasīs, lai mēs kjūstam mūks un mūķiene, aizejam klosterī, lai izpirktu mūsu grēku.

—     Viņš laikam gan prasīs, lai tu aizmaksātu nožēlu nauda baznīcai, jo esi gājis pie savas līgavas baznīcas neuzsaukts. Bet ja tu varēsi ar lieciniekiem pierādīt, — un es domāju, ka to varēs — ka jūsu tēvi jūs saderinājuši, tad bīskaps no Tores dēliem prasīs jūsu laulības atzīšanu.

—     Tur vēl loti jāšaubās, — teica Ūlavs, — jau agrāk strīdū ar Steinfina dēliem bīskaps bija tas, kam bija jāpiekāpjas.

«Jā, mantojuma un tamlīdzīgās lietās. Bet tik bezdievīgi viņi tomēr nebūs, ka šai jautājumā pretosies baznīcai, kas vienīga var izšķirt, vai kāda laulība likumīga.

—     Es nezinu. Ak, man gribētos Ingunu vienkārši paņemt un aizvest uz Hestvikenu.

—     Tas nenotiks, Ūlav, kamēr es ieroci spēšu rokās turēt! Velns lai parauj, vai tu tiešām domā, es te sēdēšu un gulēšu, kamēr tu manu radinieci piesmiesi? — Bet redzēdams, ka Ūlavs taisās viņam uzbrukt, viņš rāmāk piebilda: — Apmierinies, es zinu, tev no manis nav baiļu. Un man arī nav ko bīties no tevis. Es ticu, mēs esam draugi, Ja ari tu pats esi pārliecināts, ka neesi rīkojies kā uzticīgs draugs, tad dari, kā es tev saku: mēģini šo lietu godīgi un pieklājīgi nokārtot.

—    Es pats tevi pavadīšu līdz bīskapam, — viņš teica, redzēdams, ka Ūlavs arvien vēl vilcinās.

—    Ne labprāt es to darīšu, — Ūlavs beidzot izgrūda, g:ūti nopūzdamies.

—     Vai t; ui tev labāk patīk tā, kā tagad viss ir? — Arnvids sakaitināts jautāja. Mūsmājas pilnas tenkām, drīz tās pildīs visu ieleju, tenkos par tevi, Ingunu un mani. Vai tad tu tiešām neredzi, kā bābas aiz Ingunas muguras sabāž galvas kopā un čukst un vēro, vai viņa arvien vēl tik viegla un slaika.

—     Por to nav ko bīties, — īgni nomurmināja Ūlavs, — viņa saka. Viņš tumši nosarka.

—       Ingunai jānāk ar mums, — Arnvids pēc brīža turpinēja, — citādi pat bīskapam būs grūti viņu izraut no Kolbeina rokām. — Jā, Toru un Ingunu paņemsim līdz. l ec visa notikušā mēs viņas nevaram atstāt Kolbeinam.

— Tad darīsim, kā tu teici, — sacīja Ūlavs, drūmi ap ?evi raudzīdamies.

* * #

Divas dienas vēlāk viņi devās ceļā un vēlā vakarā sasniedza pilsētu. Meitenes vēl gulēja, kad saule jau augstu bija uzkāpusi pie debesīm. Uzcēlušās viņas kopā ar Arnvidu nolēma aiziet uz dievkalpojumu Kristusbaznīcā, bet Ūlavs aizgāja pie kalēja pēc sava cirvja. To dabūjis, viņš panāca baznīcēnus. Sniegs čirkstēja zem kājām, bija jauka, bet auksta diena. Zvani mīlīgi skanēja dzidrajā gaisā, debess dienvidos bija dzeltena pāri baltajiem kalnājiem un tumši zilajam ūdenim.

Ūlavs, ieraudzījis savējos pie baznīcas vārtiem, pieskrēja viņiem klāt.

Inguna piegriezās viņam, nosarkdama kā roze. Ūlavs redzēja, ka viņai zem kapuces, bija balts lakatiņš, kā to mēdza nēsāt jaunapprecētās sievas. Arī viņš nosarka, un viņa sirds stipri pukstēja. Tātad tagad tā bija nopietnība. Jauns viņš bija, gandrīz bez radiem un draugiem, bet cieši bija apņēmies panākt to, lai likums Ingunu atzītu par viņa sievu. Bet viņš mulsa domā, ka viņi jau tagad arī atklātībā kopā turēsies. Taisni kā divas sveces, stingi raudzīdamies tālumā, viņi gāja viens līdzās otram pāri kapsētai uz baznīcu.

Pēc rīta maltītes Ūlavs pavadīja Arnvidu pie bīskapa. Ūlavam bija nelabi ap sirdi visu ceļu un sevišķi uzgaidāmās telpās, kad rakstvedis iesauca Arnvidu bīskapa Torlinaguļamistabā.

Ūlavam bija jāgaida un jāgaida. Ūlavs nekad vēl nebija bijis mūra ailē un te bija daudz ko apbrīnot. Ari velve bija mūrēta, un gaisma nāca vienīgi pa stikla lodziņu dibensienā. Bet tomēr telpa nebija tumša, jo visas sienas bija balsinātas, un tai augstumā, kur parasti uzkar audumus, bija gleznotas gaišas puķes un putni. Pavarda nebija, bet tūlīt, pēc Ūlava ierašanās divi vīri ienesa trauku ar kvēlojošām oglēm un nolika to ailes vidū. Kad Ūlavam kjuva pārāk garlaicīgi tā sēdēt un salt, viņš piegāja traukam un sildīja rokas. Gandrīz visu laiku viņam bija jāsēž vienam pašam, un viņš nejutās omulīgs un drošs šai telpā, kas atgādināja baznīcu.

Tad ienāca trīs vīri ceļa drēbēs. Viņi nostājās ap trauku ar oglēm un runāja, it kā puisi nemaz nebūtu pamanījuši. Bija runa par zvejošanas tiesībām. Abi veči bija zemnieki kaut kur augšā Fāgabergā, jaunais, veča padēls, bija priesteris. Klausoties Ūlavs juta, cik viņš vēl jauns, cik maz viņam piedzīvojumu, un cik loti grūti būs šeit iedzīvoties.

Pēc brīža nāca bīskapa sulainis un pasauca vīrus. Ūlavam gribējās iziet cietokšņa sētā, tur droši vien bija neredzētas lietas, bet tad viņš pārlika, ka tas izskatīšoties nepieklājīgi. Bija jāpaliek, kur viņu atstāja.

Beidzot parādījās Arnvids, steidzīgi viņš apjoza zobenu, stāstīdams, ka tas esot uzaicinājis Arnvidu viņu pavadīt. Nē, viņi neesot visai daudz par Ūlava lietu runājuši, visu rītu ļaudis esot nākuši un gājuši, bet bīskaps esot atļāvis viņiem abiem dzīvot savās mājās, lai Ūlavs tikai aizejot uz iebrauktuvi un atnesot viņu mantas.

—     Bet meitenes? Tās taču nevar palikt vienas pašas iebrauktuvē?

—     Nē, — atteica Amvids, —■ viņas dzīvos kādās māiās pilsētā pie divām vecām, dievbijīgām sievām, pie kurām nākamajās dienās iegriezīšoties Magnbildas kundze, Steinfina māsa Bergā. Bīskaps viņai jau rīt aizsūtīs vēstuli ar sevišķu ziņnesi. Bīskaps domā, ka tu nedrīksti_ar Ingunu kopā dzīvot, pirms jūsu lieta nav noskaidrota; protams, baznīcā jūs varēsiet viens otru redzēt un arī parunāt.

Arnvids izskrēja.

Ūlavs aizsteidzās uz iebraucamo vietu, bet tur jau bija atnākušas vecās tirgotājas, un Inguna un Tora jau bija saģērbušās aiziešanai. Tā viņš ar Ingunu vairs nevarēja parunāt. Viņa bija tik noskumusi, sniedzot Ūlavam roku. Bet Ūlavs teica Torai, tā ka māsa to skaidri varēja dzirdēt, ka bīskaps viņus laipni saņēmis un tā neapšaubāmi esot lielas labvēlības zīme, ka viņi visi četri drīkstot būt bīskapa viesi.

Kad Ūlavs atgriezās bīskapa mājās, viņu saņēma jauns priesteris, teikdams, ka viņi tagad būšot contubernciles, tas nozīmē, ka Ūlavs gulēšot kopā ar priesteri vienās telpās. Priesteris bija garš, izdēdējis vīrs, lielā gareniskā galva atgādināja zirga galvu. Viņu sauca Asbjernu. Kādam puisim viņš nodeva Ūlava zirgu, un pašam Ūlavam parādīja telpu, kur šim būšot jāguļ. Tad piemetināja, ka viņam jāaiziet uz krastmalu, kur pienācis preču tvaikonis no Gudbrandas ielejas. Varbūt Ūlavs gribot atnākt līdz? To Ūlavs labprāt gribēja.

Ūlavs zināja, ka Hestvikenā ir attīstīta zvejniecība, bet zēna dzīve bija tā iekārtojusies, ka viņš par laivām un zveju tikpat kā nekā nejēdza! Tagad viņš uzmanīgi sekoja, kā izkrāva liellaivu un šad tad, pārvarēdams sevi, jautāja nesaprotamo. Pats arī ķērās klāt un palīdzēja izkraut, tas bija daudz jautrāk nekā stāvēt dīkā. Krastā izvēla mucas ar žāvētām zivīm, ādām, kažokblāķus, sviestu un taukus. Kamēr priesteris skaitīja, Ūlavs veicīgi grieza robus lielajā spieķī. Šai pierakstīšanā viņš bieži bija vingrinājies Fretasteinā, jo Grims bija vecs, un viņa acis vairs lāgā neredzēja.

Visu dienu viņš pavadīja priestera Asbjerna tuvumā, pavadīja viņu uz baznīcu un vakariņām, kur Ūlavam bija jāēd kopā ar bīskapa ļaudīm. Kad viņš vakarā kopā ar

Asfrjernu un vēl kādu jaunu priesteri uzkāpa bēniņu telpās, viņš jutās daudz labāk. Svešuma izjūta bija zudusi, tik daudz jauna viņš bija redzējis. Arnvids vel nebija atgriezies.

Naktī atmozdamies, bija jādomā par visu, ko viņš par bīskapu Torfinu bija dzirdējis, ori viņu pārņēma bailes.

— Labāk lai desmit vīri aiziet bojā, nekā viervni jaunavai izdara pāresiību. Bija kāds notikums, pai kuru pagājušajā gadā daudz tika runāts. Kāds bagāts vīrs AlvheLmā bija iekārojis nabaga zemnieka meitu. Un, tā kā viņam neizdevās meiteni pavest ar solījumiem un dāvanām, viņš kādā pavasara vakarā atnāca pie viņas, kad viņa viena pati tīrumā ara. Te viņš gribēja viņu izvarot. Meitenes tēvs strādāja mežā, viņš bija vecs un nespēcīgs, bet, dzirdot meiteni kliedzam, viņš, satvēris cirvi, aizskrēja un pāršķēla varmākam galvu. Šo slepkavību netiesāja, un nomirušā radiniekiem tā bija jāapmierinās. Bet tie vismaz gribēja panākt, lai slepkavu padzītu no draudzes. Kad zemnieks negāja, viņi to baidīja visādiem draudiem. Te bīskaps Torfins iemaisījās, aizstāvēdams nabaga zemnieku un viņa bērnus.

Un vēl par kādu citu lietu Ūlavam bija jādomā: kādu vīru Tornstadā atrada noslepkavotu. Atraitne un bērni kā slepkavu uzdeva kaimiņa rentnieku, tam bija jābēg, lai glābtu savu dzīvību, bet viņa sieva un mazie bērni tika visādi mocīti un vajāti. Tad, pēc ilgāka laika, noslepkavotā brālēns biktī atzinās, ka viņš ir bijis tas, lcas, mantojuma strīdā iejaukts nogalinājis savu radinieku. Un bīskaps Torfins piespieda grēksūdzētāju pasauies priekš i atzīt savu vainu, sacīdams, ka viņam neesot tiesības atlaist grēku, iekams grēcinieks nav izrādījis savu nožēlu un palīdzējis nevainīgiem, kas viņa dēl cietuši.

Arnvids arī bija stāstījis, ka bīskaps par pazemotiem un nabagiem gādā iet ar vismaigāko rūpību — kā tēvs par saviem bērniem. Bet nekod viņš neesot piekāpies, k^d pie

SH viņa atnācis kāds paštaisns un cietsirdīgs cilvēks, lai tas būtu kas būdams, vai augstmanis vai kalps, priesteris vai pasaules gājējs. Nevienu grēku viņš nav attaisnojis, bet katram grēciniekam, kas ar dziju nožēlu nācis pie viņa, palīdzējis atrast īsto ceļu, mierinājis un sargājis viņu.

Tas viss bija Joti jauki — domāja Ūlavs. Torfina kungs laikam gan bija bezbailīgs un taisns cilvēks, kas zināja savus mērķus. Bet kā viņš izturēsies pret Ūlavu? Arnvids bija stāstījis, ka bīskapam esot gluži vienalga, no kuras kārtas cilvēks, un Ūlavam tas tagad, kur viņam pašam bija jāstājas priestera priekšā, likās netaisni. Bija taču starpība, vai mazs zemnieks kāda nieka dēj nosita savu kaimiņu, vai arī Steinfins atriebās Matvejam. Nē, viņš negribēja, lai kāds teiktu, viņš aizgājis pie bīskapa meklēt taisnību tādēļ, ka jūtoties zemāks par Steinfina radiem. Bez tam — bīskaps stingri prasot šķīstu dzīves veidu. Kaut gan Ūlavs neskaitāmas reizes,, domājot par sevi un Ingunu, nosauca šo kopdzīvi par laulību, tad tomēr viņš

pats labi zināja, ka tas tā nav.

* * *

Nākošo rītu viņš atkal sēdēja mazajā ailē un gaidīja. To tā nosauca tāpēc, ka līdzās bija lielā aile. Abas šīs ailes nesavienoja durvis, jo visām šīm telpām bija tikai vienas durvis un tās izgāja uz pagalmu.

Pēc garāka brīža ailē ienāca mazs, pajauns vīrs balti pelēkajā mūku ģērbā, kas izskatījās mazliet savādāk, nekā predikantu brāļu ģērbi. Mūks, aizvēris durvis, ātri pienāca Ūlavam klāt.

Puisis steidzīgi piecēlās, palocīja celi. Pēkšņi viņš zināja — tas ir bīskaps Torfins! Kad bīskaps viņam pasniedza savu roku, Ūlavs pazemīgi noskūpstīja lielo akmeni gredzenā.

—    Esi sveicināts, t i:.v Euduna dēls! Es ļoti nožēloju ka man vakar bija jāaizceļo, bet es ceru, ka mani ļaurl labi par jums gādājuši?

Viņš nemaz nebija tik jauns — to Ūlavs tagad redzēja. Plaiuus iii tu vainags vizēja kā sudrabs, un viņa grumbuļainā seja bija šaura un pelēki bāla. Bet viņš bija brlnum vingrs un lokans savās kustībās, kaut gan no auguma drusku mazāks nekā Ūlavs. Bija neiespējami noteikt viņa veeurou, smaids viņu padarīja jaunāku, un viņa lielās, ci;bitēm pelēkās acis gaiši mirdzēja, bet ap balo, šaurliipaino muti smaids gulēja tik i kā ēna.

Clavs, nomurminājis dažus pateicības vārdus, palika apmulsis stāvam — bīskaps izskatījās gluži citāds, nekā viņš to bija domājis. Viņš atcerējās, ka bija redzējis Torfina kunga priekšgājēju — tas bija virs, kas ar savu balsi pildīja visu telpu. Ūlavs nojauta, ka arī šis, vārgs un sudrabaini sirms, spēja telpu pildīt, tikai gluži savādākā veidā. Kad Torfina kungs bija apsēdies, viņš aicināja ari ('lavu apsēsties, un tas nedroši izraudzījās sev vietu viņa sola galā.

—    Laikam tā iznāks, ka tev lielākā ziemas daļa būs jāpavada šeit, — teica bīskaps Torlins. — lava dzimtene — tur ziemeļos pie jūras līča, tavi radi dzīvo tālu, izņemot Tveitu Sūleijeru. Paies labs laiks, kamēr nv-s sagaidīsim visas atbildes. Vai tu zini, ka viņi likumi;"; kārtā atteikušies no savām aizbildniecības tiesībām?

—    Mans tēvs to tā gribēja, kungs. Viņam taču bija tiesība par to lemt?

—    Ja, jā. Bet vai viņš saviem radiniekiem kaut. ko par to ieteicis? Vai viņi ar to bijuši mierā?

Ūlavs klusēja. Jā, tā lieta nebija tik vienkārša, to viņš tagad bija sapratis.

—    Es nekā nezinu par to. Es tik maz zinu par tiesībām, neviens mani likumu nav mācījis, — viņš atzinās bezcerīgā balsī.

—     Jā, to es varu iedomāties. Vispirms mums jānoskaidro jautājums par taviem aizbildņiem. Vispirms tas jāzina, lai noskaidrotu, cik tālu tevi skar slepkavība, jāzina, vai tu ar Steinfinu gāji kā radinieks, vai kā kalpotājs. Kolbeins un viņa varza tagad ieguvuši aizsardzības grāmatu, bet tu tur neesi pieminēts. Par to man jārunā ar tiesnesi, lai tu vismaz šeit pilsētā droši varētu uzturēties. Tālāk, jānoskaidro Steinfina priekšnāves vēlēšanās, — Arnvids apgalvo, ka viņš gribējis tev savu meitu iedot,— un beidzot jāzina, vai Steinfins, vai arī tavi radinieki bijuši tavi likumīgie aizbildņi.

—     Es domāju, — teica Ūlavs nosarkdams, — ka es tagad esmu pilngadīgs jau tādēļ vien, ka es viņu, kas ar mani bija likumīgi saderināta, paņēmu pie sevis kā savu sievu.

Eīskaps kratīja galvu:

—     Kā tu vari domāt, ka jūs bērni tādēļ ieguvuši tiesības, ka kopā aizgājuši gulēt, patvaļīgi, bez radu un baznīcas atļaujas un svētības? Jūsu pienākums tagad gan ir kopā turēties, nāves grēks būtu, ja tu Steinfina meitu vai arī viņa tevi pamestu. Bet ja jūsu radi nevar savā starpā izlīgt, tad neviens no jums vairs nedrīkst precēties. Bet šis tavs solis tev nebūt nav piešķīris pilngadību, un tavi aizrunātāji nedrīkst lūgt pūru, pirms tu Tores dēliem, ceļos nometies, neesi lūdzis piedošanu. Es neticu, ka Steinfina radi labprātīgi tev atdos Ingunu. Dārgi tev būs jāaizmaksā par šo rotaļu. Vispirms grēka naudu baznīcai, jo slepenībā esi svinējis kāzas, un tad vēl tev būs jāaizmaksāizpirkšanas nauda Ingunas radiem.

—     Kungs! — teica Ūlavs. — Es domāju, jūs aizstāvēsiet mūsu tiesības, zinādami, ka mēs esam likumīgi saderināti.

—     Nē, — teica bīskaps, — kā jau aizrādīju, tu sev esi uzkrāvis pienākumus un vainu, bet nevis tiesības. Ja tu par. šo lietu būtu pārrunājis ar Asbjerna kungu, kamēr

Inguna vēl bija jaunava, tu ālrāk būtu panācis savu mērķi. Tagad jālūdz Dievs, lai tā diena nenāktu, kur tu savu pārsteidzīgo soli nožēlotu.

—     Tā diena nekad nenāks, — spēji teica Ūlavs, — bet es nožēloju, ka atļāvu Kolbeinam Borghildas dēlam mfni piekrāpt.

Bīskaps pētīdams uzlūkoja Ūlavu, kas tikpat strauji turpināja:

—     Ak, kungs, Kolbeins nolēmis mūsu saderināšanos izjaukt. — Un viņš izstāstīja notikumu ar gredzenu.

—     Vai tu noteikti zini, — jautāja Torfina kungs, — ka Steinfins nav bijis tas, kas pats gredzenu ielicis tfvā šķirstā? Varbūt viņš to darījis, lai būtu drošs, ka tu atdabū visu savu īpašumu?

—     Nē, tā tas nav bijis. Nāves dienā es vēl esmu redzējis saderināšanas gredzenu tai Steinfina šķirstā, kurā viņš mēdza glabāt savu bērnu dārgākās rotas.

—     Vai Steinfins tev pats to šķirstiņu rādījis?

-— Nē, — tas bija Arnvids.

—     Hm. Tad gan liekas, it kā Kolbeins … — Bīskaps, kādu brīdi klusu cietis, atkal atsāka: — Vislabāk nu gan būtu, ja tavi un Steinfina radi vienotos un jūs abi tiktu salaulāti pēc baznīcas un zemes likumiem. Citādi jums dzīve kļūs par nastu, un kārdinājums vēl jo projām grēkot būs pārāk liels. Bet tev jāzin, Ūlav, ja arī mēs sadabūtu lieciniekus, ka jūsu saderināšanās bijusi likumīga, tad tomēr Tores dēli tev var uzstādīt tādus noteikumus, kas tevi padara par nabagāku nekā tu tagad esi.

—     Jā, bet tas man ir vienaldzīgs, — spītīgi atteica Ūlavs. — Es negribu, lai lauztu manam tēvam doto vārdu tikai tāpēc, ka viņš jau miris. Es gribu Ingunu aizvest savās mājās, pat ja arī viņa man tiks dota kreklā vien.

—     Un šī jaunā Inguna, — klusi jautāja bīskaps, — vai tu esi dro*s( ka viņa tāpat domā, kā tu? Vai viņa labāk turēsies pēc vecās norunas, nekā aizies pie cita vīra?

—     Inguna domā kā es. Viņa negrib pretoties mūsu tēvu gribai, kuru citi vīri tikai tādēļ, ka mūsu vecāki nomiruši, taisās kājām mīt.

Bīskapam Torfinam bija ļoti jāsavaldās, lai nesmaidītu:

—     Un tā jūs abi bērni iekāpāt laulības gultā, lai piepildītu jūsu tēvu gribu?_

—     Kungs! — teica Ūlavs, dziļi nosarkdams. — Inguna un es, mēs esam vienā vecumā un no mazām dienām uzauguši kā brālis un māsa, kopš mana septītā dzīves gada, es esmu dzīvojis tālu no visiem saviem radiem. Un, kad viņa zaudēja tēvu un māti, viņa ar visu savu būtni pieķērās man. Un tā mēs abi vienojāmies, ka nekas pasaulē mūs nevarēs šķirt.

Bīskaps klusi pamāja ar galvu. Ūlavs turpināja:

—     Kungs, es domāju, tā būs liela nodevība pret mirušo tēvu, ja es no Fretasteinas aizjāšu bez līgavas, kur mēs desmit gadus nodzīvojuši kā saderinātie. Atgriežoties savā dzimtenē, kur man nav neviena pazīstama cilvēka, es vislabprātāk paņemtu līdz sievieti, ko no bērnu dienām tik labi pazīstu.

—     Cik vecs tu biji, kad zaudēji savus vecākus? — Jautāja bīskaps.

—     Septiņi gadi man bija, kad tēvs mira. Bet māte mira manā dzimšanas stundā.

Kādu brīdi Torfina kungs klusēja, tad teica:

—     Jā, es saprotu, ka tu negribi zaudēt savu rotaļu biedreni. — Viņš piecēlās, un Ūlavs tūdaļ uzlēca kājās. Bīskaps teica:

—     Tu labi zini, Ūlav, atstāts — bez mātes un radiem tu neesi — nevienu kristīgu cilvēku mēs nevaram par tādu nosaukt. Tev, kā mums visiem, ir brālis Kristus, mūsu Kungs. Un viņa Māte ir tava māte, pie viņas tagad gan arī ir tava māte, kas tevi dzemdējusi. Es vienmēr esmu bijis pārliecināts, ka sv. Marija sevišķi sirsnīgi aizlūdz par tiem bērniem, kam zemes virsū jādzīvo bez vecākiem. Nekad nedrīkstam aizmirst, kur mīt mūsu tuvākie un varenākie radi. Tev tas' sevišķi jāpatur prātā, jo zemes virsū tev nav daudz aizstāvju. Jauns tu vēl esi, Ūlav, bet jau grēkā un slepkavībā iejaukts. Dievs Kungs lai tev palīdz, lai tu izaugtu par miera nesēju, ja reiz būsi pats savas dzīves lēmējs.

Ūlavs, celi salocījis, noskūpstīja bīskapa Torfina roku.

—     Dievs un viņa maigā Māte lai tevi pasargā no spītības un naida.

Roku pacēlis, viņš svētīja jauno puisi.

Aizgājis līdz durvīm, viņš vēlreiz apstājās un smaidīdams teica:

—     Vienu es piemirsu — tev pateikties par tavu palīdzību. Asbjerns man stāstīja, ko tu jau esi paspējis šeit pastrādāt. Par to es tev saku paldies.

* * *

Tikai vakarā pirms iemigšanas Ūlavam iešāvās prātā: tā kā viņš bīskapam par sevi un Ingunu stāstījis, tā tas patiesībā nebija. Bet tad viņš ātri atbīdīja šo domu. Viņam tik Joti negribējās — taisni tagad negribējās — domāt par pagājušo rudeni un vasaru, par naktīm bēniņu istabā un visu pārējo.

* * *

Bīskapa mājās viņam labi patika. Jauki šeit bija dzīvot »tarp vīriem, kam visiem bija jāveic noteikts darbs noliktā laika un stundā.

Ūlavs cieši turējās pie priestera Asbjerna, pavadīja viņu, lai tas ietu kur iedams. Četri viņi kopā gulēja vieīiā

Islabā — bez Arnvida, Ūlava un Asbjerna, arī vēl kāds cits vecāks priesteris. Arnvids gāja baznīcā un kopā ar priesteriem dziedāja lūgsnas. Viņš bija sadabūjis grāmatu, no kuras ki stera laikā bija mācījies un tagad brīvās stundās vingrinājās lasīšanā. Sēdēdams uz gultas malas, viņš skaji lasīja: «De arte grammatica un Nominate.» Ūlavs gulēja un klausījās: cik daudz vārdu romiešiem bija vienam un tam pašam jēdzienam. Grāmatas beigās bija rakstīšanas paraugi. Arnvidam patika pēc veciem dotiem paraugiem zīmēt burtus un izteicienus. Bet bija salti šai aukstajā telpā, un viņa pirksti vairs nebija tik vingri kā bērnībā. Kādu dienu viņš ierakstīja: Est mala scriptura quia penna non Suit dura — rakstīt grūta lieta, ja spalva nav cieta. Kad viņš grāmatu bija nolicis un aizgājis, priesteris Asbjerns paņēma grāmatu un ierakstīja: Penna non valet dixit qui scribere nescit — spalvai vainu dod, kas rakstīt neprot.

Ūlavs klusi paskaidroja, kad uzzināja, ko latīņu vārdi nozīmē.

* * *

Asbjerns savu mesu lasīja agri no rīta, un parasti Ūlavs viņu pavadīja. Priesteris Asbjerns kārtoja bīskapijas ieņēmumus un izdevumus. Viņš Ūlavu mācīja, kā jāvērtē prece un manta, kā tā vislabāk pārvadāma un iekraujama. Paskaidroja viņam tirgošanas likumus un mācīja aplēst desmito ar kauliņu palīdzību. Mjēsas ezers šeit vēl nebija ar ledu apklāts, un ļaudis tika uz pilsētu vai nu ar aīrū vai buru laivu. īsākos braucienos priesteris Asbjerns ņēma Ūlavu līdz. Viņš arī nopirka no Ūlava divas sprādzes, tā kā puisis pirmo reizi mūžā jostas kabatā nēsāja skaidru naudu.

Un tā Ūlavs tikai retumis redzēja Ingunu. Viņš turēja bīskapam doto vārdu, ka ar Ingunu nesastapsies ārpus baznīcas. Viņš parasti gāja uz rīta dievkalpojumu, bet Inguna — tikai uz vēlākiem. Arnvids bieži apmeklēja Steinfina meitas. No viņa Ūlavs uzzināja, ka Magnhildas kundze ne visai apmierināta ar brāļameitas izturēšanos, pēc viņas domām, Inguna bija Jāvusi sevi pavest, uz to Inguna bija pārāk asi atbildējusi, un attiecības starp krustmāti un brāļameitu nebija labas. Torfina kungs bija Joti laipni izturējies pret Ingunu un Toru, kad kādu dienu meitenes bija ataicinājis pie sevis. Bet tajā dienā Ūlavs nebija bīskapa mājās, viņam bija jāpavada Asbjerns.

Arī tās nedaudzās reizes, kad viņi sastapās baznīca, un viņš viņu pēc dievkalpojuma vadīja uz mājām, viņi pārmija tikai nedaudzus vārdus. Viņam pašam likās, ka tā vispareizāk. Sad tad gan vilināja doma — cik labi būtu viņu drusku paturēt rokās — tik maigu un lokanu, siltu un glāsainu. Bet ar visu spēku viņš atraidīja šīs domas — tagad nebija laiks tām nodoties. Viņiem vēl daudzi gadi stāvēja priekšā, lai dzīvotu kā labi, tuvi draugi. Viņš nešaubījās, ka bīskaps Torfins viņam palīdzēs.

Nelabprāt un ar zināmu netīksmi viņš atcerējās pēdējo mēnešu dzīvi. Tagad bija tik savādi nereāli, jā, pat nedabīgi par to domāt. Naktis kopā ar Ingunu bēniņu telpās melnajā tumsā — dzīvot ar visiem nomodā esošiem jutekļiem, izņemot redzi, — jā, bija tik tumši, ka viņš arī varētu būt bijis akls. Pa dienu viņš apmiegojies un saīdzis bija staigājis apkārt, sajuzdams tikai spraigumu un nezināmā draudus, kas kā kāpas paceļas, gurdinādamas viņa tukfio, apjukušo galvu. Vienmēr viņš bija nemiera pilns. Pat divatā ar Ingunu viņš nespēja aizmirst, ka kaut kas nav kārtībā. Un tad viņa reizēm tam sāka apnikt, jo nekad ne&kita baiļu un šaubu nomocīta, vienmēr tikai prasīja, lai viņš būtu priecīgs un pārgalvīgs un visu laiku viņu glāstītu.

Un tagad viņš nebūt nebija noskumis par to, ka bija piespiests kādu laiku vest dzīvi, kur sievietei un slepenai mīlai nav vietas.

* * *

Pats bīskaps tikai retumis sastapās ar Ūlavu, cik tālu viņa amata darīšanas to atjāva. Torfina kungs turpināja dzīvot saskaņā ar tā mūku ordeņa likumiem, kuram jaunībā bija piederējis. Viņa guļamtelpa atradās pāri runas istabai, tur viņš arī strādāja, skaitija lūgsnas un ēda. No šās telpas vienas trepes veda lejup uz mazo baznīcu, kur bīskaps lasīja rīta mesu, un otras — uz Kristusbaznīcu. Ļaudis bīskapijā bija neapmierināti, ka viņu valdnieks izdēdējis mūks. Agrākais bīskaps Gilberts bija dzīvojis plaši kā kņazs, un tomēr bija bijis krietns un čakls tēvs. Priesteris Asbjerns teica, ka šo bīskapu labprāt ieredzot, bet iepriekšējais esot bijis vēl labāks — bīskaps Gilberts esot bijis prieka vīrs, liels stāstītājs, drosmīgs bruņinieks un mednieks.

Ūlavs brīnījās par šiem vārdiem, jo viņam likās, ka nekad nav redzējis skaistāku jātnieku par Torfina kungu. Un arī bīskapa mājās viņam izlikās bagātas un kundziskas, kaut gan pats bīskaps dzīvoja loti stingri, bet katrs viesis tika bagātīgi pacienāts, un saime pat darbdienās dabūja labu alu un miestiņu. Viesu ailē pie bīskapa galda sniedza vīnu, un, ja maltītē piedalījās vif*1, kurus bīskaps sevišķi gribēja godināt, viņš lika sev atnest sudraba kausu. Vīna pārraugam visu laiku vajadzēja stāvēt aiz paaugstinātās goda vietas un pildīt kausu, tikko tas bija tukšs. Ūlavam tas likās ļoti skaisti, kad bīskaps satver kausu, dzer un sniedz to tālāk sevišķi godināmam viesim.

Vakarā, kad Tore Brings šeit bija, Ūlavam tika lielais gods — bīskaps ar viņu sadzēra. Pēc vakariņām bīskaps viņu lika atsaukt, viņam bija jānostājas līdzās bīskapa krēslam. Torfina kungs pacēla kausu, dzēra un sniedza to P'iisim; sudraba kauss bija auksts kā ledus, un gaiši za}g vnais vīns garšoja skarbi un skābi, kutinādams smaganas, bet — šis dzēriens derēja vīriem — tas spirdzināja, pēc p!!dīdams visu ķermeni ar savādu, svinīgu siltumu. Kad bīskaps Torfins smaidīdams jautāja: — Tu varbūt labprātāk dzer miestiņu? — Ūlavs pakratīja galvu. Tad bīskaps vēl apjautājās, kā Ūlavam paticis dievkalpojums un, vēlreiz aicinādams puisi dzert, piemetināja:

— Tu tagad esi līksms? Mēs varam būt apmierināti ar to, ko Tore teicis.

No Magnhildas kundzes bīskaps nekā prātīga nevarēja izdabūt, viņa it kā neatcerējās lāgā, kas toreiz tingā noticis. Jā, viņa gan nevarot noliegt, ka brālis domājis Ingunu izprecināt Ūlavam Euduna dēlam, bet par noteiktu lēmumu viņa nekā nezinot. Turpreti Tore Vīks teica, ka lai vakarā līgums esot bijis galīgi noslēgts — bērni sadevušies rokās, un viņš pats ir bijis tas, kas šo rokas spiedienu apstiprinājis. Liecinieki esot bijuši klāt, kurus, droši vien izdošoties sameklēt. Par pūru viņš nekā tuvāk nezināja, bet gan atminējās, ka Euduns Ingolfa dēls sākumā neesot bijis ar mieru ar Steinlina solījumu, piemetinādams: — Mans dēls reiz būs daudz bagātāks, nekā tu to domā.

Adventes laikā Arnvids uz kādu laiku aizceļoja uz savām mājām Elfardālē, un Ūlavs viņu pavadīja. Uzmanīgi viņš sekoja drauga rīcībai, kā vīrs, kam drīzi vien pašam būs jāpārvalda savas mājas. Te saimniekoja Arnvida māte, [ lavu viņa uzņēma atplestām rokām, jo priecājās, ka tas apgāzis Kolbeina nodomus. Kolbeinu un viņa bērnus viņa nīda no visas sirds. Par spīti saviem gadiem Hilbjergas kundze bija vēl skaista un stalta sieviete, bet attiecības ar dēlu bija vēsas. Arnvidam bija trīs gaišmataini, glīti puisīši. — Tie līdzinās mātei, — teica Arnvids. Un Ūlavs nr labpatiku domāja par to, kā viņi reiz saimniekos Heskvikenā.

īsi pirms Ziemassvētkiem draugi atgriezās pilsētā, jo Arnvids bija nodomājis šos svētkus pavadīt Hāmarā.

9

Vakaru pirms Ziemassvētkiem ĪJlavs saņēma ziņu, ka bīskaps ar viņu grib runāt.

Uz lasāmās pultes dega svece, mazais mūra kambaris vājā gaismā šķita silts un omulīgs. Sajā telpā nekā cita nebija, kā šķiists ar grāmatām un daži soli gar sienām. Uz tāda vienkārša sola bīskaps arī gulēja un ēda. Vēl bija mazs krēsls, kurā rakstvedis ar dēlīti uz ceļiem sēdēja, kad bīskaps viņam diktēja. Agrāk, kad Ūlavs šeit bija ciemojies, Torfina kungs viņam bija licis sēdēt uz šā zemā krēsla, nn Ūlavam no turienes bija labi raudzīties uz bīskapu un viņam visu izstāstīt kā tēvam.

Bet šovakar Torfina kungs pienāca viņam klāt un, rokās ietinis mūka mētelī, teica:

Tores dēli trīspadsmitā dienā pēc svētkiem atceļos šurpu. Es viņus esmu uzaicinājis ierasties. Tad mēs ar Dieva palīdzību nokārtosim šo ķildu.

Ūlavs mēmi palocījās bīskapam. Torfina kungs, saspiedis lūpas, pamāja ar galvu:

— Atklāti jāsaka, man liekas, ka Tores dēli negrib samierināties. Ar maniem sūtņiem viņi par to runājuši, ka tas esot netaisni, ka es tev, kas esi iemaisīts slepkavībā, atļāvis apmeklēt dievkalpojumus. Viņi gribēja, lai es arī viņus vēl pirms svētkiem atkal uzņemtu baznīcā. Bet to mēs noskaidrosim šai sanāksmē. Saproti, viņi sagaidījuši, ka es tevi sodīšu kā ļaundari un izvarotāju, — viņš īsi un īgni iesmējās.

Ūlavs paskatījās bīskapā un gaidīja.

—     Netaisnību tu esi izdarījis, bet tu esi jauns un uzaudzis bez radu atbalsta. Un šie dedzinātāji, kas divus bāreņus grib izmantot! Tu nedrīksti zaudēt dūšu, — viņš teica, viegli uzsizdams Ūlavam uz pleca, — jā, tev būs jāpielūdz Ingunas tēvocis. Tu zini, tu viņus esi apvainojis, bet pret viņu pārestībām es tevi aizsargāšu, cik vien tas manos spēkos.

—    Es darīšu, kā jūs man liksiet, mans kungs un tēvs, — teica Ūlavs mazliet nospiestā balsī.

Bīskaps paskatījās uz viņu, viegli pasmaidīdams.

—    Tev nepatiks noliekt galvu, nē, nē — to es saprotu.

Bīskaps Torfins pasniedza viņam roku skūpstam kā

zīmi, ka saruna izbeigusies.

Krusta brāļi dziedāja korī, kad Ūlavs ienāca baznīcā. Ūlavs nometās ceļos, pabāzis zem ceļiem apmetņa stūri, aizsedza seju ar cepuri, lai labāk gremdētos savās domās.

Nemiera pilns viņš bija, bet tomēr priecājās, ka izšķirošais brīdis tuvojas. Viņš ilgojās reiz iztikt ārā no neziņas. Viņš bija gājis kā tumsā, kur katru acumirkli varēja paklupt un iestigt purvā. Tas viņu bija nomocījis, bet no K'olbeina un pārējiem viņš nebaidījās. Nu beidzot visu slepeno rīcību cels gaismā. Viņam bija nepilni septiņpadsmit gadi, un tagad viņam pat likās jauki, ka viņš ir ķildu centrs. Un viņam likās, ka šeit bīskapa mājās viņa mugurkauls nostiprinājies, pēc visiem šiem miegainajiem gadiem Fretasteinā starp slinkiem kalpiem, pļāpīgām bāli īm un bērnu rotaļām. Viņa pašapziņa bija nobriedusi šeit, kur nebija ne sieviešu, ne tenku, tikai pieauguši godināmi vīri, no kuriem daudz varēja mācīties. Visa viņa būtne pildījās ar siltu prieku, domājot, ka viņš priesterim Asbjernam liels palīgs un ka bīskaps Torfins pret viņu izturas kā tēvs.

Noskaitījis lūgsnas, viņš apsēdās baznīcas stūrī, lai paklausītos dziedājumā. Tā sēdēdams, viņš domāja, ko Asbjerns viņam bija teicis par aplēšanas mākslu un ka

Dieva būtība atklājas skaitļos, viņu kārtībā un likumībā. Aritmētika — tas tik daiļi skanēja, un mācība par skaitļu mistiskām un nesatricināmām īpašībām, par viņu dalāmību un savienojumiem — tas viss bija kā skats debesu valstībā, Visa pasaule turējās skaitļu zelta rindās, un eņģeļi un gari pa skaitļu kāptuvēm kāpa lejā un augšā. Un viņa krūtis ilgās cilājās, kaut arī viņa dzīve reiz būtu tāds zelta loceklis — skaidra lēse bez viltus Dieva rokā. Kaut nu reiz tas, kas tagad viņu nospieda, tiktu izdzēsts kā nepareiza zīme. skaitļu spieķi.

♦ * ♦

Pusdienas mesa, eņģeļu mesa bija skaistākais, ko Ūlavs jebkad bija dzirdējis. Visa baznīca gulēja melnā lumsā, bet korī ap galveno altāri dega daudzas sveces, augstas un zemas — kā liesmu siena. Visapkārt maigi vizēja zelta cauraustais zīds un baltās linu drānas — priesteri šonakt bija uzvilkusi savus brokāta un zīda tērpus, bet pārējie dziedātāji staigāja linu kreklos, turēdami rokās sveces. Dziedādami -viņi bija nostājušies ap pultēm ar grāmatām. Starp viņiem bija arī Arnvids Fina dēls un dažs ielejas augstmanis. Visa baznīca vēl no vakardienas procesijas bija vīraku dūmu piesātināta, un pelēki, smaršīgi mākoņi līgojās ap altāri. Kad viss zēnu un vīru koris dziedāja «Gloria», likās, ka eņģeļi no griestiem pievienojušies dziesmai.

Bīskapa Torfina seja mirdzēja kā alabastrs; viņš sēdēja uz troņa zelta apmetnī ar zizli rokā. Kad visi zvani iezvanījās, baznīcēni un arī garīdznieki nometās ceļos, aizturētu elpu gaidīdami iekšējo pārvērtību. Arī Ūlavs gaidīja smeldzošās ilgās, viņa lūgsna saplūda ar ilgām pēc taisnības un tīras sirdsapziņas.

Sieviešu pusē viņš ieraudzīja Ingunu, bet neizgāja no baznīcas, kad redzēja, ka viņa atstāj mesu. Kamēr koris dziedāja noslēguma dziesmu, viņš, apsēdies uz kādas kolonnas pakājes un ietinies savā kažokā, saldams snauda, līdz priesteri atstāja baznīcu.

Nokalnē ārpus kapsētas vēl kvēloja baznīcēnu kaudzē samestās un aizdedzinātās lāpas. Turpu Ūlavs aizgāja, lai sasildītos, daudzās stundas baznīcā viņu bija padarījušas miegainu un salīgu. Sniegs ap sārtu visapkārt bija izkusis, bija redzama melnā, spožā zeme, bet sarkanā kvēle arvien vēl izstaroja tīkamu siltumu. Daudzi ļaudis tur stāvēja, arī Inguna tur bija, ar muguru pret viņu pagriezusies. Viņa bija viena pati, un tā viņš piegāja un sasveicinājās. Viņa apgriezās, un kvēles atblāzma sārtoja viņas balto lakatiņu zem kapuces. Šai sievas tērpā viņa tam arvien vēl izlikās sveša. Viņš nevarēja tikt galā ar domu, ka viņai svinīgai un cienīgai bija jāstaigā apkārt, kamēr viņš cīnās, lai panāktu savas tiesības.

Viņi pasniedza viens otram roku, novēlēja priecīgus svētkus. Tad parunāja drusku par laiku — nebija auksts, dzidrajā gaisā mirdzēja aizplīvurotās zvaigznes, jo ezers vēl nebija apklājies ar ledu. Tora pienāca, un Ūlavs viņu apsveica ar skūpstu. Ingunu viņš tagad nekad vairs nespēja skūpstīt, viņa tam bija pārāk bāla un pārāk tuva, lai ar viņu sasveicinātos kā ar audžumāšu.

Tora tūlīt aizgāja pie dažām paziņām, tur esot kāda darīšana, tā viņa teica. Inguna gandrīz nekā nebija runājusi, visu laiku viņa tur bija stāvējusi, skatīdamās sāņus. Ūlavam likās, ka viņam jāaiziet, droši vien, neizskatījās labi, ka viņi abi šeit vieni stāvēja. Te Inguna bikli izstiepa savu roku, apmetni satverdama:

—     Vai tu nevari nākt ar mani kādu gabaliņu? Tad varēsim drusku parunāties.

—    To es varu. Vai tu iesi lejup?

Visur kustējās smagi kažoki, tumši atdalīdamies pret balto sniegu. Ļaudis devās uz mājām, lai līdz rīta dievkalpojumam drusku atpūstos. Sniegs zemu karājās no mājām, žogiem un kokiem — sienas un zari rēgojās tikai kā mazi nemierīgi, melni plankumi sniega naktī. Ziemsvētku tumsa smagi gulēja pār mazo pilsētu, un cilvēki klusi kustējās kā izbiedētas ēnas, visi steidzās uz savām mājām, $ur ti>r atvērās durvis, izmēzdamas mazu gaismu sniega kupenās. No dūmu caurumiem cēlās dūmi — sievas kāra pār uguni savus podus Ziemassvētku maltītei. No Krustabaznīcas pa plaši atvērtām durvīm plašām šaltīm plūda gaisma, daži veči un vecītes no patversmes vilkās uz bar» nīcu — tur tagad sākās dievkalpojums.

Ūlavs un Inguna gāja par šauro gatvi aiz baznīcas, Šeit viņi nevienu nesastapa. Koku ēnās bija ļoti tumši, un grūti bija izbrist caur neiemīto sniegu.

—    Toreiz, kad mēs vasarā šeit gājām, mēs gan nedomājām, ka mums tik grūti klāsies, — nopūtās Inguna.

—    Nē, to mēs nevarējām iedomāties.

—    Vai tu nevari drusku ienākt? — viņa jautāja, pagalmā stāvēdama. — Mājnieki aizgājuši uz Krustabaznīcu.

—    To varētu.

Viņi iegāja melni tumšā istabā, bet Inguna tūdaļ nokasīja pelnus un uzmeta kvēlei dažas pagales. Savu apmetni viņa bija nolikusi un, tā pie pavarda uz ceļiem stāvot un uzpūšot uguni, viņas baltais lakats nokarājās līdz jostai.

—    Tora un es, mēs šeit guļam, — viņa teica ar muguru pret Ūlavu. Viņa uzkāra katlu vadzī. — Es viņiem apsolījos tā darīt. — Ūlavs saprata, ka tā bija mājas virtuve, visapkārt stāvēja varīšanas piederumi. Inguna rosīgi kustējās, tumsā un gaismā viņas stāvs slīdēja slaids un liels, jaunavīgs tumšajā tērpā ar balto sievas aubi. Tā bija kā rotāja — tik nereāli. Ūlavs, viņu vērodams, sēdēja uz gultas malas, viņš nezināja ko teikt un pēkšņi jutās tik loti noguris.

—    Vai tu man nevari palīdzēt? — lūdzās Inguna, viņa grieza galu un speķi silē pie pavarda. Tas bija muguras gabals, ko lāgā ar nazi nevarēja sadalīt. Ūlavs, atradis mazu cirvīti, sacirta kaulu un sadalīja gāju. Kamēr viņi, nometušies ceļos pie podiem, kārtoja ēsmu, Inguna čukstēja:

—    Tu esi tik kluss, Ūlav. Vai tevi kas nospiež? Kad viņš pakratīja galvu, viņa čukstot turpināja: — Ir tik ilgi kopš neesam bijuši divatā. Es domāju, tu labprāt…

—    To tu labi zini. Vai tu zini, ka tavi tēvoči trīspadsmitā dienā ieradīsies? — viņš jautāja. Tad viņam ienāca prātā, ka viņa to varētu uztvert kā atbildi uz savu jautājumu un tādēļ piemetināja: — No tiem tev nevajag baidīties, — viņš noteikti runāja. — Tie mums nav bīstami.

Inguna bija piecēlusies un stingi raudzījās uz viņu, atplestu muti. Tad pēkšņi pacēla rokas, it kā gribēdama viņu apskaut. Bet Ūlavs viņu atturēja, rādīdams savas rokas — tās bija netīras — sālījumā un taukos.

—    Nāc, šeit gultas kažokā tu vari tās noslaucīt. Viņa pabīdīja katlu.

—   Mēs drusku varam nogulties, kamēr virums uzvārīsies.

Ūlavs noāva zābakus un atpogāja apmetni,. Nolikušies gultā, viņš sevi un viņu apklāja ar apmetni. Jau nākamā mirklī viņa tam pieglaudās, karsto seju piespiezdama zēna vaigam; viņas elpa kutināja viņa kaklu.

—    Ūlav, tu taču nepielaidīsi, ka viņi mani paņems, ka viņi mūs izšķirs?

—    Nē. Tādas varas viņiem nav. Bet tu zini, ka tās nebūs mazas lietas, ko Kolbeins no mums prasīs.

—   Vai tas ir tas iemesls — viņa čukstēja, — kādēļ tu mani tagad mazāk mīli?

—    Es tevi mīlu gluži tāpat kā agrāk, — viņš murmināja aizsmakušā balsī, mēģinādams savu roku pabāzt zem Viņas pakauša, bet sievas lakats traucēja.

—    es noņemšu, — viņa iztapīgi čukstēja.

—    Ak, nē, tev būs lielas pūles to atkal uzsprausti

—     Drīz būs mēnesis, kā mēs viens otru gandrīz neesam redzējuši, — viņa žēlojās.

—     Ingun, es tikai gribu tavu labumu, — viņš lūdza, tajā pašā acumirklī juzdams, ka reiz to jau bija teicis, kad — to viņš nevarēja atcerēties. Ka viņai nav vairāk prāta, ka viņa nesaprot, cik loti viņa viņu kārdina!

—     Jā, bet es tik loti esmu noilgojusies pēc tevis. Viņas ir laipnas pret mani, bet es tomēr tik loti ilgojos būt kopā ar tevi.

—     Jā. Bet šodien ir Svētā nakts — mums taču drīz vien būs atkal jāiet uz dievkalpojumu. Šos vārdus sakot, viņš pietvīka kauna sārtumā. Par tādām lietām taču nevarēja runāt. Atri viņš piecēlās tumsā, noskūpstīja viņas aizvērtās acis, juzdams viņas plakstus trīsam — asaras slacināja viņa lūpas.

—     Nedusmojies, — viņš lūdza. Tad atvilkās gultas ārējā malā, atvirzīja seju, skatīdamies ugunī. Nemiers mocīja sirdi un asinis, viņš vērīgi klausījās, vai viņa raudās, vai pakustēsies. Bet viņa gulēja klusi kā pelīte. Pēdīgi viņš manīja, ka viņa iemigusi. Te viņš piecēlās, apāva kājas, paņēma savu apmetni, bet Ingunu apsedza ar kažoku. Viņš sala, bija noguris un negribīgs, garo gavēņu izdobts. Katls vārījās, gala tik gardi smaršoja, ka vēderā tīri vai iesāpējās.

Arā tagad bija aukstāks, sērsma čirkstēja zem kājām, gaiss bija salnas miglas pilns — to viņš juta, neraugoties uz tumsu. Ļaudis sāka atkal iet uz baznīcu. Ūlavs aiz aukstuma drebujoja zem sava kažoka. Viņš jutās tik noguris, ka labprāt nebūtu gājis uz dievkalpojumu. Daudz labprātāk viņš būtu bijis mājās un gulējis, viņš, kas tik Joti bija priecājies uz Ziemsvētkiem un mesām, vienu skaistāku par otru — kā ļaudis stāstīja.

8»

131

Turpmākajās dienās Ūlavs galvenokārt uzturējās bīskapa mājās un negāja tālāk kā tiksi līdz baznīcai. Katru dienu tur notuiēja krāšņus dievkalpojumus, uri klosteri

nāca un gāja daudz ļaužu. Kā priesteriem tā ari pārējiem klostera iemītniekiem bija daudz darba, un par Ūlavu neviens nelikās ne zinis. Ar bīskapu viņš tikai vienu reizi bija sarunājies — kad bija aizgājis pateikties par Jaungada dāvanu. Torfina kungs viņam bija atsūtījis garu, brūnu tērpu, apšūtu ar smalku, melnu ūdra ādu. Tas bija pirmais tērps, kurā viņš tiešām izskatījās kā pieaudzis jauneklis, tā kā dāvana lielā mērā pacēla viņa pašapziņu. Tagad viņš beidzot juta, ka bija godīgi apģērbies, jo Arņvids viņam vēl bija aizdevis naudu, un viņš bija varējis sev nopirkt skaistu caunādas izoderētu ziemas apmetni, garas zeķes un labus zābakus.

No Asbjerna viņš uzzināja, ka bīskaps saņēmis atbildi no Ūlava radiniekiem un ka Torfina kungs ar šo atbildi ne visai apmierināts, Viens bija skaidrs — Steinfins aizbildniecību nebija pārņēmis likumīgā kārtā, kaut gan neviens no Ūlava radiem nekad nebija apjautājies, kā bērnam klājas, tāpat arī neviens nebija pieteicies to paņemt savā audzināšanā.

—     Pūles un izdevumus mūsu cienīgais tēvs nav taupījis, lai noskaidrotu tavu lietu, — stāstīja priesteris Asbjerns smiedamies. — Tagad viņš ataicinājis tavus Tveita radiniekus, kas no Hestvikenas. Tikai tad, ja Tveita vīri pieņem tavas precības, tās var būt likumīgas. Un viņi teikuši, ja Tores dēli piedāvā pavestu meiču, tad arī jāpiesola liels pūrs, jā, tie bija viņu vārdi un nevis mani. Nekad viņi nebūšot mierā ar to, ja tu maksāšot lielāku sāpju naudu nekā tas likumā paredzēts, to viņi uzskatīšot par mūža kaunu.

—    Man šķiet, tas būtu kauns man un arī Ingunai, — īgni nomurmināja Ūlavs. — Tas tad izskatītos, it kā viņa būtu bijusi draugaļa.

—    Jā. Tāpēc arī bīskaps domā, ka vislabākais būtu, tu aizbrauktu uz ārzemēm un paliktu tur četras ziemas, tad atgriežoties tu būsi pilngadīgs un pats varēsi slēgt visus līgumus. Torfina kungs domā, tu varētu aizbraukt uz Dāniju un meklēt patvērumu pie saviem mātes radiem. Tavs tēvocis Barnims Ērika dēls Hofdinghofā esot viens no bagātākiem Zēlandes bruņiniekiem. Un, man šķiet, nemaz nebūtu ļauni, ja tu kādus gadus nodzīvotu ārpus dzimtenes, vērotu citu tautu ierašas un tikumus; sevišķi svētīgi tas būtu, ja tu dzīvotu pie saviem bagātajiem un varenajiem radiem.

♦ # #

Priestera vārdi Ūlavam atvēra jaunu ceļu un jaunas iespējamības. Dzīvojot bīskapijā, viņš bija sapratis, ka pazīst tikai loti mazu un šauru pasaules dalu. Baznīcas vīri sūtīja ziņas uz dienvidiem, ziemeļiem, rietumiem un austrumiem, un jau sešās nedējās saņēma atbildi, vienalga, vai meklējamie Jaudis dzīvoja Islandē vai arī Romā. Tā bīskaps tagad vairāk zināja par Ūlava mātes radiem, nekā viņš pats. Baznīcā bija svečturi un grāmatas no Francijas, zīda grīdsegas no Sicīlijas, audumi no Aras, relikvijas no Anglijas, vai ari pat Āzijā mirušiem mocekļiem. Brālis Asbjerns stāstīja par lielām skolām Parīzē un Boloņā, kur varēja iemācīties visas pasaules gudrības. Salerno varēja iemācīties grieķu valodu un arī zinti, kā kjūt nejūtīgam pret tēraudu un indi. Asbjerns bija zemnieka dēls, un viņa garākais ceļojums — uz ziemeļiem, uz baznīcu Eijabu, bet viņš bieži runāja par ārzemju ceļojumiem, un nebija šaubu, ka reiz viņš arī turpu tiks, jo bija krietns un strādīgs vīrs.

Ar Arnvidu Fina dēlu Ūlavs sarunājās tikai vakaros, kad kopīgi apgūlās, un rītos celdamies. Abi draugi šeit bīskapijā bija drusku atsvešinājušies. Arnvids bija nodevies daudzām lietām, kuras Ūlavs neprata. Bez tam

Arnvida klātbūtne atgādināja tik daudz sāpīga un nepatīkama. Nožēla un kauns pārņēma Ūlavu, domājot par visu, ko Arnvids zināja, ko bija vai nu labprātīgi, vai arī piespiestā kārtā kopā ar viņu izdarījis. Ūlavam likās, it kā viņš savu draugu būtu izvarojis — toreiz as gredzenu un arī tai ziņā, ka Arnvidam bija jācieš klusu par Ūlava slepenajām nakts gaitām. Tās ne tikai Tores dēli, bet arī visi pārējie, tikko uzzinās, bargi tiesās. Arnvida gods nu bija aptraipīts — un viņš, Ūlavs, tur vainīgs. Ūlavs zināja, ka draugs nevienai lietai neslīd viegli pāri. Tāpēc arī viņš tagad vairījās Arnvida sabiedrības.

Priestera Asbjerna sabiedrībā viņš jutās mierīgi un viegli. Asbjerns bija sevī līdzsvarots cilvēks, vienmērīgi cītīgs, vienalga, vai nu lūgsnas skaitot, vai aplūkojot iesālītas ādas. Viņa garenā un vājā seja bija vienmēr nekustīga, un balss aJlaž skanēja vienmērīgi sausi un skaidri, vienalga vai mesu lasot, vai ari_ preces pārlūkojot, vai dēlus rentnieku mājās apraugot. Uiavs viņu pavadīja, savas domas domādams. Ja viņš būs Hestvikenā, un vijņam pašam būs savas laivas, un viņš pats pavēlēs kā mājās, tā kūtīs un šķūņos — tad viņš veidosies pēc šā sava drauga parauga.

Atmiņas par kopā ar Ingunu pavadītām stundām Ziemsvētku naktī bija atmodinājušas ilgas. Neviļus bija jādomā par meitenīgi slaido, sievišķīgi tērpto jaunavu, kas pie pavarda ceļos nometusies pūta ugunī. Gaismas plandās viņa ar bļodu rokās gāja starp soliem un pavardu. Tā viņš viņu arī vēros Hestvikenas tumšos ziemas rites, kad pats vēl gultā gulēs, bet viņa uzkurs uguni. Vijņš arī atcerējās viņas kvēlo, atdevīgo tuvumu, tur tumsā guļot un atpūšoties — kad viņš būs Hetvikenā, tad viņi kā vīrs un sieva kopā gulēs laulības gultā. Tad viņš viņu drīkstēs apskaut, cik ggā vien gribēs, un katru vakaru viļii kopā apgulsies, pārrunādami bijušās un nākošās dienas darbus un notikumus. Un tas, no kā viņš tagad baidījās kā no nelaimes, tad būs prieks un gods — bērni padziļinās laulības laimi. Tad viņš nebūs vairs izmirstošās cilts pēdējā atvase, bet jauna koka varens stumbrs.

Priestera Asbjerna vārdi modināja jaunas, līdz šim nekad nedomātas domas. Viņš nekad nebija sapņojis par to, ka reiz izkļūs ārā tālajā pasaulē. Ārzemes — Anglija, Dānija, — tas jaunajam puisim, kas nekad nebija tālāk ceļojis kā no Fretasteinas uz Hāmaru, un kas bija ilgojies aizkļūt līdz Hestvikenai, nozīmēja apmēram vienu un to pašu. Viņš ar savu likteni bija mierā, pirms neuzausa citas iespējas. Tagad bija it kā kāds viņam piedāvātu dāvanu, četrus gadus klejot pa pasauli, baudīt dēkainu dzīvi, redzēt cilvēkus un zemes, un to taisni tagad, kur bija sācis sajēgt, cik mazs un norobežots tas stūrītis, kas līdz šim viņam nozīmējis pasauli. Un bez tam — viņa mātes radi bija tik dižciltīgi ļaudis, un to viņš uzzināja taisni tagad, kur Steinfina radi viņu gribēja nostādīt kā zemākas kārtas cilvēku. Dānijā viņš aizjās uz visbagātākā un varenākā bruņinieka muižu un teiks turienes kungam: es esmu tavas māsas Sesīlijas dēls. — Kādu vakaru viņš paņēma savas mātes zīmoggredzenu un uzmauca to pirkstā. Viņš to tagad nēsās pats, līdz izlīgs ar Ingunas radiem. Un mazo, apzeltīto krustu apzeltītā ķēdē viņš apkāra sev ap kaklu un apslēpa zem krekla — viņam bija stāstīts, ka to nēsājusi viņa māte. Visas šīs lietas bija vērīgi jāglabā, tās varēja noderēt kā pierādījums. Lai būtu kā būdams, viņu neatstās un nepametīs, ja arī viņa radi Norvēģijā viņam nepalīdzēs.

Steinfina dēli ieradās pilsētā dažas dienas vēlāk nekā bija solījuši. Tur bija Kolbeins ar abiem dēliem, Ivars Tores dēls, un Tores dēla māsasdēls — Halvards Erlinga dēls. Halvarda māte, Ragna, bija Kolbeina māsa, un, tāpat kā viņš, vecā Tores ārlaulības bērns. Halvards nekad nebija bijis Fretesteinā, bet Ūlavs bija dzirdējis, ka Halvards ļoti aprobežots.

Sie viri apspriedās ar bīskapu Ūlava prombūtnē. Tā Torfina kungs to bija gribējis. Arnvids paskaidroja, ka tas tā esot pieņemts, ja pārkāpēja aizbildņi nav ieradušies. Bīskaps nerunāšot savā, bet baznīcas vārdā, kas vienīgā varot lemt, vai kāda laulība likumīga vai arī nē. Tā Arnvids stāstīja.

Ūlavs ar to ne visai bija apmierināts, viņš arī lāgā nesaprata šīs rīcības iemeslus. Arnvids un priesteris Asbjerns drīkstēja piedalīties sarunā. Viņi vēlāk izstāstīja Ūlavam, ka Kolbeins un Ivars neesot bijuši vienis pratis. Visniknāk viņi uztraukušies par to, ka Torfina kungs taisni šais dienās izsūtījis Ingunu uz kādām attālākām, baznīcai piederošām mājām. Kolbeins esot teicis, ka šeit Ņamaras apgabalā tas neesot parasts, ka bīskaps rīkojoties kā mazs karalis. Varot manīt, ka Torfina kungs nācis no Nīdarūsas; bīskapi vienmēr patvaļīgi valdījuši. Tomēr arī tur neesot dzirdēts, ka bīskaps aizstāvot pavestu meiču, kas no saviem radiniekiem izmukusi, tāpat neesot arī dzirdēts, ka baznīca gādājot par sievu laupītājiem.

Bīskaps esot atbildējis ka, cik viņam zināms, Inguna Steinfina meita nemaz neesot aizbēgusi no mājām, un Ūlavs Euduna dēls neesot viņu nolaupījis, Arnvida Fina dēls esot abus jauniešus šurpu atvedis un lūdzis, lai bīskaps fznleklējot viņu lietu. Brāļi taču paši Fretasteinas un bērnu labklājību uzticējuši Arnvidam; kad Arnvids manījis, ka Ūlavs izdarījis pārestību vecākajai Steinfina meitai, viņš puisi saucis pie atbildības. Te nu izrādījies, ka Ūlavs un Inguna visai bērnišķīgi domājuši, ka tagad, kur vecāki miruši, viņiem pašiem jāgādā, lai reiz dotais vārds piepildītos, tādēļ arī viņi, kopš Steinfina nāves dzīvojuši kā precēti ļaudis, nemaz nedomādami par to, ka tas grēks. Te Arnvids, neatrazdams citas izejas, viņus atvedis uz Hāmaru, lai mācīti viri spriežot tiesu, f Par vienu neesot ko šaubīties: tagad, kur Ūlavs un Inguna dzīvojuši kā laulāti draugi, neviens no viņiem vairs nedrīkstot kādu citu apprecēt. Beidzot vēl bīskaps lūdzis tēvočus neaizmirst, cik Ūlavs un Inguna esot bērnišķīgi un nezinoši likumu lietās, ka viņi uzauguši pārliecībā, ka būšot reiz vīrs un sieva. Tore Brings un divi godājami zemnieki esot bīskapam apliecinājuši, ka Steinfins Tores dēls tiešām Eudunam Ingolfa dēlam apsolījis savu meitu, to šie liecinieki ar zvērastu varot apstiprināt. Bez tam Arnvids zinot, ka Steinfins, vēl uz nāves cisām guļot, esot teicis, kas gribējis solījumu piepildīt. Beidzot Torfina kungs lūdzis Ingunas radiniekus izlīgt: Ūlavs un Inguna kritīšot Tores dēliem pie kājām un lūgšot piedošanu, un Ūlavs aizmaksāšot Ingunas radiem soda naudu. Kad tas būšot noticis, tad — tā domāja Torfina kungs, — Tores dēliem, kā labiem kristīgiem ļaudīm, jādodot Ingunai pieklājīgais pūrs un jārīkojot pienācīgas kāzas. Un lai Tores dēli neaizmirstot, ka viens no lielākiem grēkiem esot bāreņiem izdarīta pārestība.

Bet, ja nu Tores dēli nekādā ziņā negribot izlīgt, neatzīdami saderināšanos, tad lai iesūdzot Ūlavu, bet Ingunu ņemot pie sevis un gādājot par viņu, jo tādā gadījumā bīskaps pasludināšot visās Norvēģijas bīskapijās, ka ne Ingunu, ne Ūlavu neviens priesteris nedrīkstot laulāt.

Sie pēdējie draudi esot atstājuši iespaidu, — tā stāstīja Arnvids un ari Asbjerns. Neviens no tēvočiem neesot gribējis Ingunu pie sevis uzņemt, ja tai aizliegts apprecēt kādu citu kā Ūlavu. Kolbeins gan apgalvojis, ka Ūlavs labi zinājis, ka viņam un Steinfinam ar Ingunu bijuši citi nodomi, bet galu galā viņš tomēr apsolījis bīskapam izlīgt ar Ūlavu. Bet noteikumus viņš nevarot pateikt, iekams neesot runājis ar Ingolfu Helges dēlu Tveitā vai arī kādu citu Ūlava radinieku un aizbildni…

Nākamajā vakarā Arnvids un Ūlavs aizgāja uz Jclosteri. Arnvids bija apsolījis brāļiem dāvāt vilnu, un Ūlavs gribēja runāt ar brāli Vegardu, jo bijis nodomājis pie viņa izsūdzēt grēkus. Arā bija ļoti tumšs, tādēļ arī abi puiši paņēma ieročus, Ūlavs savu cirvi Etarfilgja, ko nēsāja līdz, tikko radās izdevība.

Pagalmā nonākuši, viņi uzzināja, ka jau daudz vēlāks, nekā domājuši. Brāji jau bija aizgājuši iezvanīt dievkalpojumu. Bet brālis Helge, kuru Arnvids noteikti gribēja sastapt, vēl bija istabā.

Pirmais, ko Ūlavs un Arnvids ienākot ieraudzīja, bija Kolbeina dēli, Halvards un vēl trīs citi vīri. Viņi sēdēja pie galda, ēda un dzēra. Brālis Helge un kāds no mūkiem, skali smiedamies, sarunājās ar viņiem. Daži no viesiem jau bija iereibuši.

Ūlavs apstājās durvīs, bet Arnvids piegāja brālim Helgem.

Tai brīdī iezvanījās klostera zvani.

—    Apsēdies, — teica brālis Helge, — nogaršo mūsu alu, šoreiz sevišķi labi padevies. Pēc dievkalpojuma lūgšu prioru, lai atļauj pie tevis aiziet. Bet tagad apsēdies un p.'gaidi.

—    Man Ūlavs atnācis līdz, — čukstēja Arnvids, bet teikums bija vairākkārt jāatkārto, jo brālis Helge bija pakurls. Kad viņš beidzot Arnvidu saprata, viņš piegāja Ūlavam, lūdza to kopā ar citiem apsēsties un sadzert. Tikai togad Kolbeina dēli ievēroja, kas ar Arnvidu atnācis. Ūlavs pateikdamies atbildēja mūkam, ka viņš labprātāk aizies uz baznīcu, paklausīties dziedājumā, bet Haftors Kolbeina dēls viņam uzsauca:

—     Nē, Ūlav, panāc šurp un sadzer ar mums! Mēs tevi neesam redzējuši, kopš tapis mūsu radinieks. Nāciet, Arnvid, Ūlav, sadzersiml

Kad Arnvids bija apsēdies, Ūlavs sekoja viņa priekšzīmei un nolika savu cirvi. Einars sasita rokas, un brīnīdamies, kā brīnās par maziļ bērnu, izsaucās:

—    Nudien, cik liels tu 6si izaudzis, puis! Tiešām, var manīt, ka tu esi apprecējies!

—    Ak, apprecējušies kā Ūlavs, tā mēs visi bijām viņa gados, — ņirgājās Halvards.

Ūlavs pietvīka, bet neteica nekā, tikai pasmīnēja.

Brālis Helge pakratīja galvu, bet arī viņš drusku iesmējās, lūgdams viesus netraucēt klostera mieru. Haftors teica, ka viņi to ņemšot vērā, un tā mūki aizgāja. Ūlavs neskaidri nomurmināja, ka tiešām būšot labāk, ja sekošot mūkiem.

—    Nē, nē, — pretojās Einars. — Tas nebūtu pieklājīgi, vai tad tu vairies paciemoties ar savas sievas radiem? Tagad sadzersim, — viņš teica, paņemdams kausu, ko mūks bija atstājis uz galda.

—    Tev gan ir slāpes, — klusi teica Ūlavs, bet skalā balsī: — Nu, pazīstami mēs taču jau esam no agrākiem laikiem, un sadzert kā radi savā starpā — ar to labāk gaidīsim, kamēr esmu izlīdzis ar tavu tēvu.

—    Vai tad nepietiek, ka mans tēvs izlīdzis ar bīskapu, kas tevi kā audžu dēlu paņēmis savā klēpī, — lēnprātīgi kā jērs ieminējās Einars. — Un zini, patīkami ir redzēt ieņēmīgus jauniešus. Torfina kungs adventā tik jauki runāja par pacietību. Vai tu no viņa kaut ko esi mācījies?

—    Jā, — atteica Ūlavs. — Bet visas šīs lietas man jaunas, un tādēļ baidos, ka varētu tās aizmirst.

—    Gan jau es tev atgādināšu, — ņirdzīgi smējās Einars.

Atkal Ūlavs taisījās piecelties, bet Arnvids viņu

aizturēja:

—    Vai tā tu turi mūkiem doto solījumu? Vismaz šai mājā mums būtu saticīgi jādzīvo.

—    Jā, vai tad es neesmu saticīgs? — tielējās Einars. — Mazu joku radu vidū taču varēšu atjauties, radinieki / — Es nezināju, ka esmu pie radiniekiem, — sapīcis atmurmināja Arnvids.

—    Ko tu teici?

Arnvids nebija rados ar Tores draugaļas Bornhildas dēliem, bet viņš valdījās, viņš paskatījās uz Kolbeina dēlu pavadoņiem un klostera mācekļiem, kas viesus apkalpoja, ziņkārīgi vērodami strīdu.

Arnvids teica:

—     Šeit ir daudzi, kas savā starpā nav radi.

Haftors Kolbeina dēls lūdza brāli turēt muti, piemetinādams:

Mēs taču visi pazīstam Einaru, zinām, ka viņš labprāt ķircinās, ja drusku iedzēris. Bet tev, Ūlav, jārāda, ka tu Einaram vairs neatļauj tā runāt, tagad, kur tu gribi spēlēt apprecēta vīra lomu… Kad tu biji mazs zeņķis, tu par Einara jokiem aiz dusmām raudāji.

—     Aiz dusmām raudājis, — Ūlavs nikni šņāca. — Nekad es to neesmu darījisl Un spēlēt apprecēta vīra lomu! Es nedomāju, ka tā būs spēle, kad es tagad atgriezīšos savās mājās Hestvikenā.

—    Nē, to tu gan zini, — klusi teica Haftors.

Ūlavam tomēr likās, ka viņš izteicis muļķību. Tumši

nosarkdams, viņš turpināja:

—    Hestvikenā ir lielākās mājas tur ziemeļos.

—    Tiešām? — nopietni jautāja Haftors. — Tad tev, mans bērns, tur būs daudz darba, bet gan jau tu tiksi galā. Bet zini, radiniek, es baidos, ka Ingunai būs grūti. Vai tu tiešām domā, ka viņa spēs būt namamāte tik lielā saimniecībā?

—    Gan jau es to iekārtošu. Manai sievai pašai nebūs jāraujas, — lielījās Ūlavs.

—    Nē, tev tas ir jāzina, — teica Haftors tai pašā nopietnā balsī. — Pārpilnība gaida Ingunu — to es nojaušu.

—    O, tas nu par daudz teikts, kaut gan Hestvikenā nav mazas mājas. Bagātību ienes zvejniecība un kuģniecība.

—    Tiešām? — atkal jautāja Haftors. — Vai tava kuģniecība plaši attīstīta?

—     Es nezinu, kā tagad tur izskatās, daudzi gadi pagājuši, kopš nebiju Hestvikenā. Bet agrākos gados tur gan tā bija. Un es esmu nolēmis atkal uzsākt tirdzniecību. Seit pie priestera Asbjerna es esmu šo to iemācījies par kuģiem un tirdzniecību.

—    Man šķiet, tas tev nemaz nebija vajadzīgs, — smīnēja Einars, — tu taču ar kuģniecību esi jau nodarbojies — Ingebjergas pīļu dīķī.

Ūlavs satrūkās un piecēlās. Viņi tikai bija jokojušies — arī Haftors — to viņš saprata. Kuģniecība Ingunas «pīļu dīķī» bija rotaļa, ko viņš vasarā Halvardam un Jonam bija izdomājis.

—     Es nedomāju, ka es ar to būtu pazemojies, ka bērniem izgriezu dažas laiviņas, neviens taču nedomāja, ka es pats rotaļājos līdz, — bet aprāvās, manīdams, cik muļķīgi tas izklausās.

—    Protams, tev taisnība, — atteica Einars, — tā būtu pārāk bērnišķīga rotaļa puisim, kas jau bija pietiekoši pieaudzis un dūšīgs, lai pavestu šo zēnu māsu; protams, daudz vīrišķīgāk bija ar Ingunu rotaļāties šķūnī un viņu padarīt grūtu …

—    Tie ir meli! — nikni kliedza Ūlavs. — Var manīt, ka tevī rit vergu asinis, citādi tu nepalaistu muti, stāstīdams tik sapuvušas tenkas. Es nekā nezinu par bērnu, bet ja tas tiešām tā, tad jums nav ko bīties, mēs jūsu tēvu nelūgsim to uzaudzināt. Mēs zinām, cik nelabprāt viņš to d^ra.

—    Ciet jel klusu! — uzkliedza Arnvids, un, uzlēcis kājās, piesteidzās Ūlavam. — Un ari jūs turiet savu muti! — viņš teica, piegriezies Kolbeina dēliem. — Vīrišķīgi jūs sakāt — nu, vai tas ir vīrišķīgi, ka jūs abi šeit sēžat vaukšķēdami, kur pat Kolbeins jau nolēmis izlīgt.

Un tev, Ūlav, nevajadzēta tā pazemoties un ar viņiem šeit riet.

Tagad ar! Kolbeina dēli un Halvards bija nostājušies istabas vidū, Ūlava piezīmes ieērcināti. Kolbeins reiz jaunībā ar zvērestu bija noliedzis savu bandu bērnu, toreiz daudz par šo lietu runāja, jo pieaugdams bērns, tik ārkārtīgi līdzinājās Kolbeinam, ka neviens nešaubījās, kas viņa tēvs.

—    Turi pats muti, Arnvid! — teica Haftors, manāmi atskurbis. — Es saprotu, tev nav izdevīgi par šo lietu runāt. Bet Ūlavam mūsu vārdi jāpanes, viņš taču nevar sagaidit, ka mēs viņu labprāt uzņemsim mūsu ciltī.

—    Nē, labprāt mēs tevi mūsu ciltī nekad neieredzēsim, — ņirgājās Halvards.

—    Runājiet par sevi un nevis par jūsu cilti, — teica Arnvids. — Bet, starp citu, man ienāk prātā, ka Kolbeins IJlavam Ingunas vietā gribēja piedāvāt tavu māsu Borghildu.

—    Tie ir meli! — kliedza Halvards.

—    Varbūt, — atteica Arnvids, — bet viņš man pats teicis, ka nodomājis to darīt.

—    Turi muti, Arnvid, — tagad savukārt uzsāka Einars. — Tavu draudzību ar Ūlavu mēs pazīstam, un tev droši vien būtu nepatīkami, ja mēs šo draudzību izpētītu. Nekā tu neesi žēlojis savam izredzētam zēnam — pat savu bērnišķīgo radinieci nē.

Arnvids draudzīgi pieliecās Einaram:

—    Bet tagad piesargi savu mēli, Einar!

—    Nē, velns lai parauj, ja es sapuvušā skolnieka baidīšos. Tā skaista sāga, šī tava draudzība ar gaišo zēņu. Mēs arī šo to esam dzirdējuši par šādām draudzībām, kādas jūs piekopuši skolā.

Te Arnvids satvēra Einaru aiz rokām un grieza tās locītavās, kamēr puisis lādēdams un stenēdams sāpēs un niknumā sabruka ceļos. Te Haftors piesteidzās. ,

Kolbeina dēla kalpi nekustēdamies sēdēja savos solos, viņi, acīmredzot, negribēja iejaukties kungu strīdā. Einars Kolbeina dēls piecēlās, skali un nikni lādēdamies, viņš berzēja un braucīja savas rokas.

Ūlavs tur stāvēja, skatījās no viena uz otru. Viņš lāgā nesaprata, bet viņam likās, kāda neredzama roka sažņaudz viņa sirdi: viņš Arnvidu bija iegrūdis daudz Jaunākās nepatikšanās, nekā pats to bija zinājis. Kā šie puiši ņirgājās par viņa draugu! Tie labprāt Arnvidam novilktu ādu. Ūlavs sāpīgi sarāvās, paskatīdamies Arnvidā — viņš nesaprata, kā lai tulko drauga sejas izteiksmi. Bet tad niknums uzliesmoja, un šai kvēlē sadega visas citas jūtas.

Einars attapās, zinādams, ka brālis un Halvards viņa aizmugurē. Viņš kaut ko nomurmināja, bet Ūlavs nesaprata vārdus. Arnvida seja savilkās, un pēkšņi viņš iegrūda dūri Einara sejā tik spēji, ka puisis garšļaukus pakrita, galvu atsizdams uz sola.

Klostera mācekli izšķīra ķildoņus, palīdzēja Einaram piecelties kājās, noslaucīja asinis no viņa sejas, sarādami miera traucētājus.

—   Noziegums tas ir, to jūs labi zināt, traucēt svēto mieru! Vai tā diži itīgi vīri uzvedas!

Arnvids saņēmās un teica Haftoram:

—   Brālim Sigvaldam taisnība. Iesim, Ūlav, tā būs vislabāk.

—       Mēs lai ejam? — asi jautāja Ūlavs. — Mēs taču . neesam strīdu uzsākuši.

—   Seit ķilda jāizbeidz tam, kam prāts vēl nav sajucis, — īsi atteica Arnvids. — Einaram es atbildēšu citā, piemērotākā vietā. Tev, Haftor, es varu tikai aizrādīt, ka es par savu rīcību atbildēšu, bīskapam un Kolbeinam es jau esmu atbildējis, un tev gar visu to nav nekādas dajas.

—   Tu saki, ka nekā neesi manījis, — rēja Einars, — un to es gribu ticēt, jo Jaudis stāsta, tu veselu gadu esi bijis apprecēts, pirms izdibinājis, kāpēc tava māte tev iedevusi sievu.

Ūlavs redzēja, ka Arnvida seja ietrīsējās, kā trīs vīra seja, kad roku iegrūž atvērtā vātī. Arnvids aizskrēja atpakaļ un, satvēra šķēpu, ko bija atstājis pie durvīm. Kad Ūlavs redzēja, ka Einars tver pēc sava cirvja, arī viņš ķēra pēc Etarfilgjas. Ieroči žvadzēdami sasitās tik spēji, ka Einaram ierocis izkrita no rokām un krizdams vēl ievainoja Halvardu. Ūlavs, paceldams savu cirvi, vēlreiz uzbruka Einaram Kolbeina dēlam. Einars saliecās, lai izspruktu cirtienam, bet cirvis dziļi ķēra muguru starp lāpstiņām, un puisis bezspēcīgi sabruka.

Tagad atdzīvojās Kolbeina ļaudis. Piedzērušies un grīļodamies viņi piecēlās no saviem soliem. Bez steigas sameklēja savus ieročus, jo nebija sevišķas tīksmes piedalīties kautiņā, un tā viņi tikai kliedza, ko spēdami. Halvards sēdēja solā, turēdams ievainoto kāju un stenēdams šūpoja savu ķermeni.

Tagad Haftors, izvilcis savu zobenu, metās Ūlavam un Arnvidam virsū. Viņa ierocis bija īss, un sākumā izdevās viņa sitienus atvairīt. Bet Haftors, gluži atskurbis, bija nolēmis savu brāli atriebt, un cirta uzmanīgi un neatlaidīgi. .

Ūlavs nebija ieradis lietot ieročus, bet ar savādu saldkāri nodevās neparastajai rotajai, jā, pat dusmas viņu pārņēma, juzdams, ka Arnvida šķēps, viņu sargādams, iemaisās starpā.

Neskaidri viņš juta, ka durvis atvērās, bet tā bija aizrāvies, ka gluži pārsteigts bija, kad ieraudzīja prioru un vairākus mūkus. Viss kautiņš ilga tikai dažas minūtes, un tagad, kur viss pēkšņi izbeidzās, — Ūlavs pats nezināja kā, — viņam bija, it kā atmostos no sapņa.

Prelatoriumā bija patumšs, jo uguns pavardā tikai vāji mirdzēja. Ūlavs stāvēja, melnu un baltu mūku ielenkts, viņš pārvilka ar roku pāri sejai un gaidīja, atspiedies uz sava garkātainā cirvja. Tagad viņš pats nesaprata, kā viss bija noticis.

Kāds bija aizdedzinājis sveci un aiznesa to pie sola, kur brālis Vegards apkopa Einaru. Einarā vēl bija dzīvības zīmes, viņš rīstījās kā piedzēries vīrs, kas taisās vemt. Ūlavs dzirdēja runājam, ka krūtīs esot asins izplūdums. Reiz brālis Vegards tik savādi paskatījās uz Ūlavu.

Priors ar viņu runāja, jautāja, vai viņš tas esot, kas lauzis šās mājas mieru.

—    Jā, es situ pirmais un nogāzu Einaru Kolbeina dēlu. Bet miera šais mājās jau nebija sen. Visu vakaru Einars lietoja tik nekrietnus vārdus, ka mēs bijām piespiesti ķerties pie ieročiem.

—    Tā tas bija, — teica vecs zemnieks, kāds no klostera mācekļiem. — Einars lietoja vārdus, par kuriem agrākos laikos katram būtu bijusi tiesība viņu nosist.

Haftors stāvēja savam brālim līdzās, ar aukstu smaidu viņš teica:

—     Jā, tā šeit bīskapa mājās spriež par slepkavību. Un šie abi vīri ir bīskapa ļaudis — ar katru mata galiņu. Bet var gadīties, ka šīs zemes valdnieks to ilgāk necietīs un visām šīm nebūšanām darīs galu. Savādi priesteri, kas savu varu izlieto, lai apsargātu ļanākos grēciniekus.

—     Tā tas nav, Haftor, — teica priors. — Mēs, Dieva kalpi, neaizstāvam ļaundari ilgāk, nekā likums to prasa. Bet mūsu pienākums ir gādāt, lai likuma pārkāpēji tiktu sodīti pēc likumiem un nevis ar jaunu patvaļību atriebtu, jo tā atriebei nebūs gala.

Haftors ņirdzīgi atbildēja:

—     Tas gan ir asprātīgs likums, šis jaunais likumsl Vecie likumi labāk derēja goda vīriem, bet jaunie — tādicm puišiem, kā šis Ūlavs, kas dižas, labas cilts meitu paved un radiniekus nosit, ja tie prasa gandarījumu.

Priors paraustīja plecus:

—    Bet tagad likums nosaka, ka fogtam jāapcietina Ūlavs, un jātur apcietinājumā, kamēr izlems spriedumu. — Un pagriezies pret līdzatvestiem, apbruņotiem vīriem, viņš teica: — Sasieniet un aizvediet šo puisi pie Euduna kunga — viņš ar savu ieroci kādu vīru tā apstrādājis, ka nav skaidrs, vai tas vēl atdzīvosies.

Ūlavs savu cirvi Etariilgja atdeva kādam mūkam:

—    Jums nevajag mani siet, — viņš spēji teica svešiem vīriem, — nē, neceliet rokas, es labprātīgi jums sekošu.

—    Jā, un tagad tev jāatstāj šī telpa. Tu sapratīsi, ka nevari palikt šeit, kur mūki tūdaļ nāks ar Coīpus Dominl Einaram, — teica priors.

* # *

Ārā atkal bija uzsācis snigt un puteņot. Pilsēta jau bija apgūlusies. Mazais bars smagi brida pa sniegu starp kapsētas mūri un melniem, zemiem koka nameļiem. Viss izskatījās nedzīvs un bezcerīgs, vējš auroja un kauca ap veciem mūriem un lielajos ošos.

Gājiena priekšgalā soļoja kāds vīrs no pilsētas, tad sekoja mūks-subpriors, kuru Ūlavs nepazina. Tad nāca pats Ūlavs, un viņam pa kreisi un pa labi — bruņotie sargi. Ūlavs, sniegu mīņādams domāja, ka nu viņš ir gūsteknis, bet jutās miegaini un savādi vienaldzīgi un truli.

Fogta mājas atradās uz austrumiem no baznīcas. Sniegā stāvēdami, viņi ilgi dauzīja durvis, kamēr pārslas viņus pārvērta par baltām kupenām. Beidzot atvērās vārti, un miegains vīrs ar vējlukturi rokā jautāja, kas noticis.

Aiz šiem vārtiem Ūlavs nekad nebija bi'jis. Nekā viņš nevarēja saredzēt, kā tikai tumsu un puteni starp melnām sienām. Fogta nebija mājās, ap pusdienas laiku viņš kopā ar bīskapu bija aizbraucis — Ūlavs to dzirdēja stāstam, ar miegu kaudamies. Klupdams aiz noguruma, viņš Jāva sevi aizvest uz kādu mazu māju pagalmā.

Tur bija svilinošs aukstums un tumsa, pavardā nedega uguns. Pēc īsa brīža ieradās kāds ar sveci un atnesa segas, kuras izklāja uz gultas. Ienācējs novēlēja labunakti, un Ūlavs pusmiegā atbildēja. Tad viņi, aizslēguši durvis, aizgāja, atstādami Ūlavu vienu. Un nu pēkšņi viņš atmodās visiem jutekļiem, palika stāvam istabas vidu, lūkodamies mazajā svecē.

* * *

Pirmais, ko viņš pārdzīvoja, bija ledaina sajūta. Tad uzvirda dusmas un spītīga, tīksmiga saldkāre — tātad viņam tomēr bija lemts sakaut šo riebīgo Einaru Kolbeina dēlu! Nožēlu — ak nē, to viņš gan nesajuta. Viņam bija vienaldzīgi, cik dārgi par šo pārkāpumu būs jāaizmaksā. Kolbeinu un viņa varzu — kā viņš to ienīda no visas sirds! Tikai tagad viņš saprata, kā viņi visus šos mēnešus viņu bija mocījuši, uzvēluši viņam bailes, gruzdošas sirds apziņas mokas, pazemojumus bez sava gala, kamēr viņš pats meklēja tikai vienu — iztikt ārā no purva, kurā bija apmaldījies. Kolbeins bija tas, kas visur bija varējis nostāties uz cieta pamata. Ja ap viņu nemudžētu šis Kolbeina dzimums, tad viņš jau sen būtu izkjuvis ārā no Jaunuma purva, būtu brīvs no sāpīgās apziņas: justies kā krāpniekam un nodevējam. Kolbeins visur bija uzlicis savu roku. Bet tagad — viņš bija atriebies! Un viņš no visas sirds pateicās Dievam. Kas par to, ka viņa jaunie draugi šeit bīskapijā citādi sprieda, teica, ka atriebties esot grēks, vīra asinis un miesa tomēr alka atriebes.

Ūlavs saslējās, sašutumā gribēdams atkratīt jaunās bīskapa mājās iemācītās gudrības un domas, jā, savā ziņā tās bija skaistas, to viņš arī vēl tagad ieskatīja. Bet, nē, nē, mūku mācības bija neiespējami un nedabīgi sapņi. Nekad visi vīri nebūs tik svēti, ka savas ķildas, lielas un mazas, vienkārši liks izšķirt kristīgai baznīcai, un būs apmierināti, kad saņem savu taisnību, nemaz negribēdami paši savas tiesības ņemt. Viņš atcerējās, ka Haftors bija teicis, šie jaunie likumi derot tikai maziem ļaudīm. Un pēkšņi viņš juta, ka bija vienis prātis ar Kolbeinu, viņa dēliem un varzu — jā, kaut arī tikai šai vienā gadījumā. Viņš gribēja savu lietu pats nokārtot, netaisnību atmaksāt ar netaisnību, ja tas bija nepieciešams. Viņš piederēja pie tādiem cilvēkiem, kādi bija Kolbeins, Steinfins un Ingebjerga, un arī Inguna. Jā, arī Inguna, kas metās viņa rokās, nedomādama par likumu, patvaļīgas mīlas kveldināta un mulsināta. Viņš nepiederēja šiem priesteriem un mūkiem, kuru dzīve aiztecēja skaidrā un vēsā likumībā, kuru dienas bija iekārtotas pēc priekšraksta: skaitīt pātarus, strādāt, ēst, dziedāt, gulēt un celties, lai atkal uzsāktu lūgšanas un darbu. Viņi pētīja likumus, norakstīja un tulkoja toš, un strīdījās ar negarīdzniekiem par likumu satvaru, un visu to tikai tādēļ, ka mīlēja likumus un sapņoja, ka tie reiz savaldīs cilvēkus, ka nāks laiks, kur neviens vīrs vairs nebūs patvaļīgs un varmācīgs un nepacels ieroci pret savu tuvāko, bet visi rāmi un paklausīgi pildīs mūsu Kunga Jēzus Kristus lēnīgo mācību. Arī vēl tagad, domājot par šiem vīriem, viņš juta sirdī skumju smeldzi, bet viņš nespēja šiem likumiem padoties. Un doma, ka šo likumu vīri viņu varbūt saistīs un tiesās, viņu pildīja ar sašutumu.

Viņa sašutums auga tumšā nojautā, ka uz viņu tagad skatīsies kā uz vilku svētnīcā. Bīskaps viņu vairs nemīlēs, jo pārāk ļauni viņš bija atmaksājis par viņa tēvišķīgo labvēlību. Un predikantu brāļi tik savādi uz viņu bija skatījušies, viņi laikam bija saniknoti, ka viņš runas istabu aptašķījis viru asinīm. Vecais subpriors bija kaut ko teicis par nožēlu un bikti, bet Ūlava sirdī nebija nekādas nožēlas.

Bet varbūt būtu pareizāk bijis, ja viņš nebūtu paklausījis Arnvidu, un nebūtu šurpu devies — nevajadzēja arī no Ingunas šķirties.

Inguna — ilgas pēc viņas cēlās kā bezizejas mokas, viņa taču bija vienīgais cilvēks pasaulē, ko viņš pazina, vienīgais cilvēks, kas viņam bija tuvs. Inguna tāda, kāda viņa bija — mīksta un stūrgalvīga reizē, .ne visai gudra, bet glāsaina, liega un silta. Viņa bija vienīgā, kas viņam droši piederēja, vienīgais, ko viņš bija guvis un baudījis kā īstenību, un nevis kā sapņus, vārdus un nedrošas atmiņas. Inguna bija kā viņa paša miesa un dvēsele, un tagad viņš kliedza pēc viņas, bez skaņas savā iekšienē sāpēs locīdamies, zobus griezdams un rokas dūrēs savilkdams. Iedomājoties vien, cik tālu viņi tagad bija izšķirti, viņa iekāre nesavaldāmi uzliesmoja un viņš skaji vaimanāja, savā dūrē iekozdams. Viņš gribēja tikt pie viņas, tūlīt viņu redzēt un just, viņš viņu būtu apēdis bailēs, ka kāds viņus atkal varētu izšķirt. «Ingun, Ingun,» viņš klusi vaimanāja.

Viņam bija jātiek pie viņas. Bija taču jāizstāsta viss notikušais. Diezin, kā viņa to uzņems, kad uzzinās, ka viņš nositis viņas brālēnu. Jā, Einars mirs, par to nevarēja būt šaubu. Tagad izlietās asinis gulēs starp viņu un Ingunu, bet Svētā Marija zina, ka tam šai gadījumā nav nozīmes, jo viņi abi ir viena miesa un viena dvēsele. Inguna nekad nebija varējusi ciest Kolbeina dēlus, bet — radinieki paliek radinieki, un tagad viņa droši vien raudās un sēros, nabaga meitene, bet tomēr — viņš nenožēloja. Un bija jāuzzina, vai tiešām viņai klājas tā, kā Einars to teicis. Ja tas tā bija, tad viņai nāks grūtas, loti grūtas dienas. īsās, sausās raudās kratījās Ūlava ķermenis. Kolbeins bija pieprasījis Ingunu, lai viņu pārmācītu. Ja viņš viņu dabūs savās rokās un ja viņa tiešām nēsā dēla slejv kavas bērnu zem sirds, tad viņš viņu līdz nāvei nomocīs.

Ar Arnvidu par to būs jāpārrunā. Arnvids droši vien viņu rīt šeit apmeklēs. Arnvidam vajadzēs Ingunu kaut kur aizvest, kur tā Kolbeina varai nesasniedzama.

Svece pastāvēja tikai no plānas dakts, kas bija aptīta ap dzelzs stienīti. Ūlavs nepazina nakts bailes, bet tagad viņš nelabprāt būtu palicis tumsā viens pats ar savām domām. Ozmanīgi viņš sakārtoja dakti.

Atri nosviedis apmetni, zābakus un skaistos uzsvārčus, viņš ielēca gultā. Viņš ierakās ledainajās segās, ieurba galvu spilvenā, vaimanādams pēc Ingunas. Bija jādomā par Ziemassvētku nakti — un viņu pārņēma sašutums pret Dieva vadību: vai tā bija alga par to, ka viņš tai naktī bija savaldījies un rīkojies kā pienākas?

Viņš pārvilka kažoku galvai — cerēdams, ka tā nemanīs, kad svece izdzisīs. Bet drīz vien viņš atmeta segu, pabāza roku zem vaiga, stingi raudzīdamies mazajā liesmiņā.

Jā, Arnvids bija vienīgais, ko varēja lūgt sargāt Ingunu, kamēr viņš pats to nespēj. Bet pēkšņi viņam tik loti negribējās par Arnvidu domāt.

Viņš lāgā nebija apjēdzis, ko Einara ņirgas nozīmēja, bet to gan viņš bija sapratis, ka šie vārdi draugam bija kā kājas spēriens atvērtā vātī. Un katru reizi, par to iedomājoties, viņam kļuva nelabi un riebīgi ap dūšu, bet tad viņu pārņēma īgnums, it kā viņš būtu bijis nekaunīgi nežēlīga varasdarba liecinieks.

Viņš beidzot sāka saprast, cik maz viņš Arnvidu pazina. Viņš viņam uzticējās vairāk nekā jebkuram cilvēkam, viņš nešaubījās par Arnvida cēlumu, par viņa uzticību. Viņš zināja, ka Arnvids nekad neatteiksies palīdzēt draugam un radam. Bet Arnvidā bija kaut kas, kas Ūlavam lika domāt par neizdibināmu ūdens dzelmi. Vai ari par savādu pasaku, ko Asbjerns kādu vakaru bija stāstījis: dienvidus zemēs dzīvoja kāds pārgudrs doktors, kas lakstojies ap sievieti, visskaistāko tajā zemē. Beidzot skaistule it kā piekāpjas, ieved pielūdzēju savā istabā, atraisa ģērbu, Jauj apskatīt savas krūtis. Viena no tām balta un skaista, bet otra — strutojoša vāts. — Visi klausītāji slavēja pasaku, priecādamies par derīgo pamācību, jo Raimonds, tā sauca mācīto vīru, kopš šīs dienas novērsās no pasaules un iestājās klosterī. Bet Ūlavam šķita, ka tā visbalsīgākā pasaka, ko viņš jebkad dzirdējis. Vakarā viņš ilgi gulēja nomodā, nevarēdams aizmirst pasaku. Un tagad likās, ka arī Arnvidam bija kāda slepena vāts … Viņam vienmēr bija riebies skatīt slimniekus un pušumus, un nekad viņš apzinīgi nebija spējīgs kādu ievainot. Tagad viņš nožēloja, ka Amvids viņu tā bija saudzējis, nebija viņu agrāk saucis pie atbildības. Mocīja doma, ka visā drīzumā viņam vajadzēs Arnvidu lūgt, lai 1as gādātu par Ingunu, jo Dievs vien zināja, kad viņš pats to spēs un kādas būs šī vakara notikumu sekas.

Ūlavs nojauta, ko Amvids savā dzīvē bija apracis. Amvids nekad nebija slēpis, ka viņa mīļākā vēlēšanās — iestāties klosterī un kalpot Dievam. Un tagad, kur Ūlavs kādu laiku bija nodzīvojis Hāmarā, viņš sāka saprast, ka tāds varēja būt vīra vēlējums. Sevī viņš arī zināja, ka draugs iekšķīgi daudz sarežģītāks nekā piemēram Asbjerns vai brālis Vegards. Arnvidā bija tieksme — pielūgt, kalpot, ziedoties, bet reizē ar to viņš arī bija radniecīgs tiem vīriem, kas prasīja citu likumu: likumu vīriem ar spēcīgu miesu, karstām asinīm un atriebīgu prātu. Likās, ka Amvids ir it kā saspiests starp šiem pretējiem likumiem.

Ūlavs bija brīnījies, ka Amvids nekad nestāsta par savu laulības dzīvi. No citiem viņš bija dzirdējis: Tordisa, Amvida sieva, sākumā bijusi saderināta ar Magnusu, vecāko no Fim dēliem, traku puisi, jautruli un skaistuli. Viņa bijusi loti sarūgtināta, kad Magnusa vietā dabūja Arnvidu, un arī Amvids Tordisu nebija mīlējis. Tordisa bija lepna un spītīga, nekad viņa neslēpa, ka nicina savu vīru, klusu un biklu puisi. Ar vīramāti viņa pastāvīgi ķildojās. Aravids bija pavadījis bezpriecīgu jaunību starp šām abām valdkārīgām, ķildīgām sievietēm. Pēc sievas nāves viņš vairījās būt sieviešu sabiedrībā, vienīgi ar Ingunu viņš labprāt bija kopā. Viņai viņš bija pieķēries — to Ūlavs manīja — laikam gan tāpēc, ka Inguna tik vārga, bez vīru aizsardzības un balsta nevarēja iztikt un nekad nedomāja par citiem valdīt. Bieži vien Arnvids, domās nogrimis, viņu vēroja savādi skumji un līdzcietīgi. Jā, tā bija tā nelaime, ka viņš pārāk viegli kādu žēloja, ne tikai cilvēkus, arī dzīvniekus Arnvids žēloja. Ūlavs pats bija dzīvnieku draugs, bet pie Arnvida tā bija gluži savāda lieta. Tiešām bija jābrīnās, cik bieži slimi kustoņi, viņa gādībai nodoti, atguva veselību. Jā, pat savu nomirušo sievu Arnvids žēloja tajās retajās reizēs, kad viņu pieminēja.

Pēdējā laikā Arnvida iežēla modināja Ūlavā augošu netīksmi. Ūlavs pats bija jutis, ka arī viņš nav brīvs no šā vājuma, bet tikai tagad zināja, ka šī žēlošana ir trūkums vīra dabā. Tā padara cilvēku vāju, atņem pretošanās spēku.

* # *

Ūlavs nopūtās, noguris un bezcerīgs. Bija tik smagi domāt par visiem tiem, kurus mīlēja — bīskapu Torfinu, Arnvidu, Ingunu. Bet, domājot par Einaru Kolbeina dēlu un pārējiem ienaidniekiem, viņš priecājās, nē, nožēlot savu darbu — to nu gan viņš nevarēja. Bet šķiršanos no Ingunas, tas bija tas, ko viņš nespēja panest.

Svece bija gandrīz izdegusi. Ūlavs, izkāpis no gultas, prātīgi sakārtoja mazo degli. Viņš aizgāja līdz durvīnf, pārbaudīja tās — nevar teikt, ka viņš būtu gribējis izbēgt, bet tomēr.,.

Tās bija varenas, smagas durvis, bet nevērās gluži cieti — vējš jau bija iedzinis veselu blāķi sniega. Ūlavs apgaismoja durvis — ārpusē šūpojās liela aizkaramā atslēga un bija redzama koka aizšaujamā bulta, iekšpusē bija tikai griezts klūgu kliņķis. Ūlavs iebāza savu dūci durvju šķirbā, te viņš manīja, ka atslēga nebija aizkritusi, durvis bija tikai aizbultētas. Un bultu viņš ar savu šķēpu varēja mazliet kustināt — tikai mazliet, jo bulta bija smaga, bet dūča asmens — vājš.

On tomēr viss viņa ķermenis drebēja, apaunot kājas un sameklējot apmetni. Viņš nevarēja apmierināties — vai tas tiesām tā varēja būt, ka viņš atradās nepietiekami aizslēgtā namā? Viņš satvēra dūča spalu abām rokām, mēģinādams pacelt bultu. Jau pie pirmā mēģinājuma dūča asmens pārlūza apmēram vidū. Ūlavs, nosvīdis un zobus sakodis, pūlējās ar ieroča atlikumu izcelt bultu, un beidzot tas arī izdevās. Sniegs ieputeņoja sejā. Klusi viņš stāvēja uz sliekšņa, vērdamies tumšā naktī. Suņi nekur nebija manāmi — žēlodami dzīvniekus, saimnieki tos vētrainajā naktī bija ielaiduši istabā. Nevienas skaņas — tikai sausie, vēja dzīties sniega graudi virpuļoja gaisā. Lēni un prātīgi Ūlavs taustījās tumšajā svešajā pagalmā. Kādas ēkas priekšā sniega kupenē rēgojās slēpes. Ūlavs paņēma vienu pāri.

Vārti uz ielu bija aizslēgti, bet līdzās vārtiem — baļķu kaudze. No tās varbūt varēs uzrāpties uz žoga. Viņš sāka ticēt, ka reizumis notiek arī brīnumi. Uzrāpies kaudzē, viņš pārmeta slēpes pār žogu, klausījās, kā tās, dobji skanot, nokrita. Māte… Varbūt tā ir mana māte, kas par mani aizlūdz.

Garais ģērbs un apmetnis kāpjot saistīja kustības, bet beidzot viņš tomēr bija pārlēcis žogam un stāvēja sniega piepūstā ielā. Tagad viņš piestiprināja slēpes un devās pretī putenim, kas baltiem blāķiem svītroja nakti. •

Nonācis ielas galā, viņš nezināja, kurp doties — ceļš bija aizputināts. Pieradis pie tumsas, vienīgais ko viņš varēja saskatīt, bija žogu gali, kas šur un tur rēgojās ārā no sniega. Ūlavs slēpoja tālāk. Nebija nekā, kas rādītu ceļu. Mājas, kur viņš ar Asbjernu bija dzīvojis, viņš labi pazina, bet tagad nekā nevarēja saskatīt. Ūlavs bija veikls ilēpotājs, bet šai putenī tikai ar pūlēm tika uz priekšu. Bet viņš nezaudēja dūšu, akli viņš cīnījās tālāk, pārliecināts, ka kāda neredzama vara viņam palīdz. Skumdināja tikai tas, ka nebija ieroča, salauztais dūcis nekam vairs nederēja, un naudas bija maz — tikai dažas sīkas monētas,

bet tomēr baiļu viņš nejuta.

* * ■*

Pēc Ilgas cīņas ar tumsu un puteni viņš sasniedza mājas, kur, bīskapa aizsūtīta, dzīvoja Inguna. Šeit suņi bija nomodā, viņam uzbruka, nikns un izsalcis bars. Ar slēpotāju nūju viņš atgaiņāja uzbrucējus un sauca pilnā balsī. Pēdīgi kāds parādījās durvīs:

—    Vai Inguna Steinfina meita šeit? Man vēl šonakt

ar viņu jārunā, es esmu Ūlavs Euduna dēls, viņas vīrs.

* * *

īsā ziemas diena jau beidzās, un krēsla sāka biezēt arvienu tumšāka, kad divas kamanas ar nodzītiem zirgiem iebrauca mazajās mājās Otostatas baznīcas tuvumā. Trīs ' kažokos tērpti svešinieki kādu brīdi sarunājās ar zemi niekiem.

—    Jā, viņa tur sēž istabā, — teica viens no zemj niekiem. — Viņas vīrs gan vēl gultā. Šonakt uz rīta pusi viņš šeit ieradās, iegāja pie viņas — un tad viņi gulēja kopā, — čukstēja un čukstēja, diezin, kas viņiem noticis, tik ērmoti tie uzvedās — tad es iemigu, — viņš pakasīja

galvu, viltīgi vērdamies svešiniekos. Priesteri Asbjernu viņš pazina, un tas otrais bija Arnvids Fina dēls no Miklebejas, kura sieva šais mājās reiz bija bijusi, un trešais bija kāds vecs kalps.

Visi trīs atbraucēji iegāja istabā. Inguna sēdēja uz gultas pakāpieniem, klēpī gulēja šuveklis, bet istabā bija tik tumšs, ka šūt laikam gan nevarēja. Viņa tūdaļ piecēlās, pagāja ienācējiem pretī, liela un slaida savā melnajā tērpā, bāla un tumšacaina savā sievu aubē.

—    Klusu! — viņa čukstošā balsī lūdza. — Klusu! Ūlavs guļ.

—     Jā, tad gan ir laiks, ka tu viņu modini, mazā sieviņa, — teica priesteris Asbjerns. — Daudz prāta šim puisim nekad nav bijis, bet tagad viņam būs grūtāk par grūtu ar visu galā tikt. Viņam pašam taču bija jāsaprot, ka šeit viņu vispirms meklēs, bet viņš te mierīgi izguļas! — Priesteris dusmās šņāca.

Inguna aizkrustoja vīriem ceļu. V. — Ko jūs gribat no Ūlava?

—     Nekā ļauna mēs viņam nedarīsim, — teica Arnvids. — Tev, Inguna, nu jānāk man līdz, tev būs jāpaliek kādu laiku pie manis Miklebejā, jo tu sapratīsi, ka Torfina kungs tagad vairs neliegsies tevi atdot taviem radiniekiem.

—    Un Ūlavs? — viņa jautāja baiļpilnā balsī.

Priesteris dusmās stenēja:

—    Sī te! — ak, tā gan arī nelaime, ka viņam taisni šurpu bija jādodas! Sī te — nekad nevarēs savu muti turēt.

—    Varēs gan, ja zinās, ka tas Ūlava labā. Ingun, tu sapratīsi, ka šis priesteris un es, visai daudz uz spēli liekam, ja esam nolēmuši glābt un slēpt — slepkavu.

—    Gan es jau pratīšu klusu ciest, — nopietni atteica Inguna. Tad viņa piegāja gultai, aplūkodama gulošo Ūlavu, kā māte aplūko savu bērnu, ko neuzdrīkstas modināt.

Priesteris domāja: ak, viņa tomēr ir skaista. Viņam vienmēr bija licies, ka sievietes, kuru dēj puiši grēko un izdara visādas muļķības, nav tādas, pie kurām prātīgam un nopietnam vīram būtu vērts apstāties. Un šo te viņš nekad nebija lāgā ieredzējis: Inguna Steinfina meita izskatījās kā slinka un vieglprātīga sieviete, vāja un izlu-

t

ināta, spējīga vīriem sagādāt tikai pūles un raizes. Bet aģād viņam likās, ka viņš viņu varbūt nepareizi novērtējis — varbūt viņa kjūs par krietnu sievu, ja pieaugs un nobriedīs. Katrā ziņā viņa tagad izturējās kā prātīgs cilvēks, un varēja redzēt, ka viņa savam draugam būs uzticīga. Un skaista viņa bija — to nevarēja noliegt.

Ūlavs izskatījās tik jauns un nevainīgs, tā guļot, baltās, muskuļainās rokas pabāzis zem pakauša. Gaišie mati izjukuši klāja brūnu drēbi pārvilkto spilvenu. Viņš gulēja tik mierīgi kā bērns. Bet tikko Inguna pieskārās viņa plecam, viņš uztrūkās no miega, pievilka kājas, un, sēžot gultā, mierīgi un modri skatījās Arnvidā un priesterī.

—    Vai jūs esat atnākuši, lai mani aizvestu?

—     Arnvids ir atnācis, lai tavu sievu pārvestu savās mājās. Es… — priesteris bezpalīdzīgi skatījās apkārt. — Atjaujiet man vispirms ar Ūlavu vienatnē parunāt.

Arnvids paņēma Ingunu pie rokas un aizveda viņu istabas otrā galā. Asbjerns apsēdās uz Ūlava gultas. Ūlavs nopietni jautāja:

—     Ko Torfina kungs saka? Cik briesmīgi, ka es tādā veidā atalgojis viņa viesmīlību!

—     Jā, te tu saki nopietnāku vārdu nekā pats to apzinies. Un tādēļ tev arī jāpūlas aizkjūt prom no mūsu zemes.

—     Aizbēgt no dzimtenes? — Ūlavs lēni jautāja. — Negaidot sprieduma? Vai Torfina kungs to saka?

—     Nē, to es saku. Bīskaps un fogts laikam gan nekā vēl nezina par slepkavību. Jā, Einars ir miris, bet viņi tikai rīt atgriezīsies. Priesteri tevi meklē, bet celi Ir tik slikti, tik drīzi viņi tevi nepanāks. Katrā ziņā mums šeit jāgaida, kamēr uznāks pusnakts un uzlēks mēness, laiks ir skaidrs un nakts būs gaiša. Vecais Gutroms ies ar tevi un rādīs ceļu. Jūs kā labi slēpotāji trešā dienā jau sasniegsiet Solbergu. Tur pie manas māsas drīksti tikai tik ilgi palikt, cik tas nepieciešams, tev tur jāslēpjas, kamēr Svens Birgera dēls tev kaut kur draudzē atradīs dzīves vietu.

—     Bet vai tad tas gudri, ka es atstāšu dzimteni pirms tiesas sprieduma?

—    Ja tu reiz šo ceļu esi sācis, tad tev arī jāiet tālāk, — teica priesteris. — Vai tu gribi, lai ļaudis saka, tu esi izbēdzis tikai, lai nokļūtu pie sievas un paglāstītu to? Nē, nav nemaz vajadzīgs, ka tu uz mani tik nikni raugies. Jauns tu esi, neproti lietas līdz galam izdomāt, nezini nekā cita, kā savas iegribas — tā tas nu reiz mēdz būt tavā vecumā. Tu neesi sapratis, ka Torfina kungam vēl citas lietas jākārto, nekā tikai jāgādā par to, lai tu savu Ingunu dabūtu un viņu un viņas mantu varētu mierīgi baudīt. Bez tam tu esi atbraucis ļoti nelaikā, Torfina kungam tagad nudien bija svarīgākas lietas …

—    Tā bija Arnvida griba, nevis manējā, — viņu pārtrauca Ūlavs.

—    Ak, šis Arnvids! Viņš nāk tikpat nelaikā kā tu. Bet tagad, kā jau teikts, mums tā jāiekārtojās, lai bīskapam nebūtu vēl jāaizstāv tevi kā slepkavu. Te taviem aizstāvjiem jābūt taviem radiem. Tiem jāsadabū aizsardzības vēstule, ar kuru tu Norvēģijas karaļa zemēs sev vari nopirkt drošību.

—    Diezin, — pārlika Ūlavs, — vai tas Torfina kungam būs pa prātam, kad es tā aizšmaukšu.

—     Protams, tas viņam nebūs pa prātam, — īsi atteica priesteris. — Un taisni tādēļ tas tev ir jādara. Šie jaunie vīri, kas valda mūsu mājā karaļvietā, taisās uz atklātu cīņu pret svēto baznīcu, un tāpēc Torfina kungam jābūt brīvam no tamlīdzīgām lietām. Ja tu sēdētu cietumā, viņš tevi aizstāvētu aiz tā iemesla vien, ka tev maz radu un draugu, jo Torfina kungs ir īsts svēts tēvs visiem bāreņiem, bez tam viņš arī ir strīdīgs un spītīgs kā āzis — tā viņa galvenā kļūda. Bet es sagaidu no tevis, ka tu prātu pieņemsi un sapratīsi? Dāvāto viesmīlību un aizardzību tu velti esi valkājis. Nevīrišķīgi tas būtu, tagad vēl vairāk pieņemt.

Ūlavs klusi pamāja ar galvu, viņš piecēlās un sāka saģērbties.

—    Tagad laikam mums būs grūti, — viņš klusi teica, — Inguna un es — mēs nevarēsim satikties.

—    Ar laiku viņas radiem apniks to barot un glabāt tādu, kāda viņa ir — ne precējusies, ne arī neprecējusies. Bet daži gadi jums gan būs jāgaida. — Ūlavs savilka uzacis, stingi sev priekšā raudzīdamies.

—    Mēs šonakt svēti viens otram apsolījām: mēs viens otram būsim uzticīgi līdz nāvei. Es atgriezīšos pie viņas, vienalga dzīvs vai miris.

—    Tas ir bezdievīgs solījums, — sausi aizrādīja Asbjerns. — Bet tā tas jau ir: nav grūti pildīt Kristus baušļus, kamēr Dievs no mums nekā neprasa, kā klausīties skaistos dziedājumos un padoties viņa tēvišķīgi glāstošai rokai. Bet vīra ticība parādās tikai tajā dienā, kad Dieva prāts vairs nesaskan ar cilvēka prātu. Tagad es tev pastāstīšu, ko Torfina kungs teica, kad mēs viņdien runājām par tavu lietu. «Kaut Dievs viņu vēl laikus pamācītu,» tā teica bīskaps, «ka vīrs, ja rīkojas tikai tā, kā pats grib, drīzi vien piedzīvo dienu, kur jāpārliecinās, ka panācis to, ko vismazāk gribējis.»

Ūlavs nopietni klusēja, tad pamāja ar galvu:

—    Jā, to es zinu. Tā tas ir.

—    Zemnieks viņiem iedeva ēst, un tūlīt pēc tam viņi ar visām drēbēm apgūlās — visi, izņemot Arnvjdu. Viņš bija apņēmies palikt nomodā un būt sargos. Viņš, piesēdies pie pavarda, pusbalsī lasīja kādā grāmatā, ko ce]a somā bija paņēmis līdz. Šad tad viņš aizgāja līdz durvīm, paskatījās ārā. Laiks bija noskaidrojies, zvīļoja zvaigznēm nokaisītais debesjums. Reiz viņš, nometies ceļos, skaitīja lūgšanu, rokas krusteniski salicis.

Beidzot, kad atkal bija izgājis ārā, ieraudzīja uzlēcošā mēness gaismu pāri meža galiem. Viņš piegāja gultai, kur Ūlavs un Inguna gulēja, vaigu pie vaiga. Viņš uzmodināja vīru.

Tagad ir laiks, ka tu atstāj šīs mājas.

Ūlavs atvēra plakstus, klusi viņš atsvabinājās no Ingunas rokas un piecēlās. Viņš bija gluži saģērbies, trūka tikai zābaku un apmetņa. Viņš apģērba kurpes un ziemeļbrieža ādas vamzi.

Arnvids bija apgādājis slēpošanai piemērotas drēbes un Ūlavs atstāja savu garo ģērbu un sarkanos zābakus, kas pagājušā naktī bija loti cietuši.

—    Mans Gutroms labi pazīst ceju, — teica Arnvids. Gutroms bija Arnvida vecais kalps un audžutēvs. Arnvids pasniedza Ūlavam zobenu, šķēpu un maku ar naudu.

—     Pieņemsim, tu man esi pārdevis savu Alni — es vienmēr esmu gribējis, lai šis zirgs man pieder.

—    Jā.

—     Šīs Einara samazgas, — murmināja Arnvids, ugunī raudzīdamies. — Viņš vienmēr bijis ļaunprātīgs melis. Pats tāds vējagrābslis, tāds āzis, kas nekad nav varējis saprast, ka citiem vīriem riebj tās lietas, kuras viņš…

Ūlavs nāvīgi apmulsis, nodūra galvu. Viņš nesaprata Arnvida vārdus.

—    Es gribēju, lai tu Ingunu dabūtu, jo es ticu, ka būsi labs pret viņu. Vai tu, Ūlav, vari man to zvērēt, ka tu manu radinieci nekad nenoliegsi?

—     Jā. Un es esmu pārliecināts, ka tu viņu aizsargāsi. Ja es nezinātu, ka tu par viņu gādāsi, nudien, es nepaklausītu Asbjernam un neaizbēgtu uz Zviedriju. Bet es zinu, ka viņa tev tuva.

—    Jā, tas tā ir. — Tad viņš iesmējās, viņš cīnījās pret šiem smiekliem, bet nespēja tos savaldīt — viss ķermenis drebēja krampjainos smieklos, pār vaigiem ritēja asaras. Beidzot šie smiekli viņu galīgi pārvarēja, gailvu viņš bija ieurbis rokās, bet visi locekli raustījās. Ūlavs stāvēja līdzās un jutās loti neomulīgi. Viņš nesaprata.

—    Nē, — tagad tev un Gutromam laiks cejā doties, — Arnvids saņēmās, noslaucīja asaras un piecēlās, lai modinātu pārējos.

Ūlavs un vecais Gutroms stāvēja pagalmā, slēpes bija labi piestiprinātas, ieroči — krietni, un apģērbs viegls un izturīgs. Izvadītāji stāvēja durvīs. Te Inguna piegāja Ūlavam, pasniedza viņam roku. Ūlavs to cieši pakratīji» tad viņi pārmainīja dažus klusus vārdus. Ingunas izturēšanās bija klusa un savaldīta.

Mēness sirps bija pacēlies pāri kalnājiem, un garas ēnas krita pāri kupenām.

—    Mežā būs laba skriešana, — teica priesteris.

Ūlavs atskatījās uz saviem draugiem. Vēlreiz sniedza

roku, pateikdamies par palīdzību. Tad pēkšņi apsviedās . apkārt. Arnvids Fina dēls un priesteris palika durvīs stāvam, pavadīdami slēpotājus acīm, viņi skatījās, kā Ūlavs Euduna dēls un viņa vadonis lieliem sojiem slīdēja pāri druvām uz meža pusi. Tad viņi pazuda ēnā.

—    Jā, Laus Deo, — teica priesteris. — Bēdīgi, ka pašreiz šis ir pareizākais cejš. Man bija bailes, ka Inguna pēdējā brīdī nesavaldīsies, kliegs un bļaus.

—    Ak, nē, — atteica Arnvids, vērdamies mēnesī ar savādi padevīgu smaidu. — To viņa dara tikai sīkumos. Svarīgās lietās viņa laba kā zelts.

—    Ja tu to saki, tu, kas viņu labāk pazīsti, nekā es, tad tas tā laikam gan būs, — vienaldzīgi piezīmēja priesteris. — Tagad jādomā par mums abiem, Arnvid. Tev būs dārgi jāmaksā pair to, ka tu palīdzējis Ūlavam aizbēgt.

—    Jā. Bet citas izejas taču nebija.

—    Nē. — Priesteris pakratīja galvu. — Bet man gribētos zināt, vai Ūlavs jauš, cik daudz mēs viņa dēļ da« rijuši.

—     Nē — kas tev iekrīt prātā, — teica Arnvids, atkal juzdams sevī smieklu krampjus. — Nu, tev taču jāzina, ka viņš pārāk jauns, lai to saprastu.

Asbjerns mazliet iesmējās, tad nožāvājās. Un tad visi trīs — priesteris, Asbjerns un Inguna — iegāja istabā un apgūlās,

II INGUNA STEINFINA MEITA

1

Kad Ūlavs Euduna dēls bija aizbēdzis, bīskaps pateica, ka tagad viņš vairs nedrīkstot aizturēt Ingunu Steinfina meitu. Bet Arnvids Fina dēls atbildēja, ka Inguna esot slima, un viņš viņu nevarot atlaist. Torfina kungs bija ļoti sarūgtināts, manot, ka arī Arnvids padodas likumam tikai tik tālu, cik viņam tas izdevīgi. Eīskaps deva rīkojumu, lai Inguna tagad pārietu dzīvot pie savas krustmātes Bergā, bet Arnvids tam pretojās — Inguna esot. slima un neesot spējīga kaut kur aizceļot.

Kolbeins Tores dēls un Haftons bija ārkārtīgi sašutuši, ka Ūlavs aizbēdzis un apgalvoja, ka tur bīskaps vainīgs, kaut gan Torfina kungs nebija pilsētā, kad slepkavība notika, un atgriezās tikai, kad Ūlavs jau bija pāri robežai. Viņi apvainoja bīskapu, kaut gan Arnvids Fina dēls pats pnsludisāja, ka viņš ir bijis tas, kas Ūlavam jpalīdzējis aizkļūt Zviedrija. Torfina kungs dusmojās, ka Ūlavu uzņēmusi Asbjerna māsa, un dusmās viņš aizraidīja priesteri.

Fogts pasludināja Ūlavu kā trimdinieku. Un tikai tagad Tveita Helge un viņa dēls pieteicās tingā izpirkt radinieka grēku, kaut gan Ūlava īstais aizbildnis bija vecis Hestvikenā. Kolbeins uzstādīja prasību, lai Ūlavu izslēgtu no baznīcas un karaļa aizsardzības. Viņš Ūlavu apsūdzēja rupjā noziedzībā — papriekš Ūlavs izvarojis meiteni un pēc tam nositis viņas brālēnu, kad tas prasījis gandarījumu. Kā savus aizstāvjus Bjergvinā Kolbeins bija Izraudzījis bruņinieku Gautu un tā dēlu Hokunu — vīru, kas tuvu stāvēja valdošai varai. Izrādījās arī, ka Kolbeins Hokunam Gauta dēlam bija gribējis izprecināt Ingunu,

Un tā Hāmaras bīskaps atkal aizstāvēja Ūlava lietu. Torfina kungs uzsvēra, ka Ūlavu nekādā ziņā nedrīkstot tiesāt kā izvarotāju, jo viņš Ingunu paņēmis pie sevis, būdams pārliecināts, ka saderināts ar viņu. Arī par ļaunprātīgu slepkavu viņu nevarot nosaukt — strīda laikā viņš nositis Einaru, kas viņu neģēlīgi apvainojis. Nav ari jāaizmirst, ka Ūlavs paziņojis, ka viņš katrā laikā ar mieru izpirkt izdarīto slepkavību.

Ap Vasarassvētkiem Ūlavs atgriezās Norvēģijā, viņš uzturējās Elvesisilā Marijaskūgas klostera tuvumā. Tur viņam piederēja ne visai lielas vecāsmātes mantotas mājās. Tur neviens viņu netirdīja, jo soģi un naidnieki dzīvoja tālu prom, bet, kad rudenī pasludināja, ka viss Ūlava Euduna dēla īpašums — izņemot Hestvikenu — ir atsavināts, tad Ūlavs otru reizi atstāja dzimteni, un šoreiz aizzēģelēja uz Dāniju.

* * *

Miklebejā Hillebjergas kundze nelaipni uzņēma Ingunu. Viņa Ūlavu maz bija redzējusi, bet puisis viņai bija paticis, un tagad viņa to vēl vairāk cienīja, kopš tas bija apdraudējis Tnres draugalas bērnus. Kad Arnvidu apvainoja, ka viņš Ūlavam palīdzējis aizbēgt, Hillebjerga uzsita viņam uz pleca, teikdama: — Bija jau ari laiks, mans dēls, ka tu reiz iejaucies tiesas lietās. Man tavs rāmums nekad nav paticis.

Viņa bija daudz iecietīgāka pret slimo Ingunu, nekā Arnvids to bija sagaidījis. Ingunai neklājās labi, No rītiem viņu mocīja reiboņi. Pēc piecelšanās viņai bija jāpieturas pie gultas, lai nepakristu; visas lietas istabā sajuka reibu raibā virpulī. Arī zemāk noliecoties, migla aizklāja acis. Nekā viņa nevarēja ēst, viņa kjuva tik liesa un bāla, ka seja līdz acu kaktiņiem baiti mirdzēja. Hillebjerga gatavoja dažādus virumus, bet Inguna arī tos nevarēja sagremot. Sirmā kundze smējās, mierinādama viešņu — gan jau šī slimība pāries, pēc zināma laika viss atkal būs labi. Inguna uz namamātes jokiem nekā neatbildēja, tikai nodūra galvu, slēpdama asaras. Bet citādi viņa nekad neraudāja, bija loti klusa un pacietīga.

Nekādu darbu viņa nespēja strādāt, tikai auda un izgatavoja lentas, izrakstītas mazām puķītēm un kustonīšiem. Vai arī viņa šuva linu kreklu, jau Hāmarā piegrieztu. Rokdarbi viņai veicās labi, un šajā kreklā, kas bija nolemts Ūlavam kā dāvana, atgriežoties dzimtenē, viņa ielika visu savu māku, bet .ātri viņai arī šis darbs nevirzījās uz priekšu. Viņa arī izgrieza rotaļlietas Arnvida dēlam, pina cepures no salmiem, pušķoja viņu bultas ar spalvām tik koši, kā zēni to nekad nebija redzējuši. Visu to viņa prata tik labi tāpēc, ka vienmēr rotaļājusies ar zēniem — tā viņa Arnvidam paskaidroja. Ūlavs viņai to bija iemācījis. Viņa dziedāja ar bērniem, stāstīja tiem pasakas, teica visādus pantiņus. Vispār — vislabāk viņa jutās, kad bija kopā ar bērniem, un pastāvīgi viņa kādu mazuli nēsāja klēpĻ Magnusam tagad bija pieci gadi, un dvīņiem, Finam un' Steinaram, gandrīz četri. Magnus un Fins bija dūšīgi puikas un ne labprāt padevās sieviešu glāstiem, bet Steinars bija pieglaudīgāks, un visu savu mīlestību dāvāja Ingunai. Šo zēnu viņa, lai ietu kur iedama, nēsāja sev līdz, naktī viņš gulēja pie viņas. Steinars arī bija tēva mīlulis, un Arnvids parasti vakaros sēdēja pie Ingunas, kad bērns rotaļājās viņas klēpī. Arnvids dziedāja, kamēr puisītis, galvu atspiedis pie Ingunas krūtīm, iemiga. 7>d Inguna lūdza Arnvidu klusēt, klusi šūpoja bērnu, skūpstīja viņa galviņu, mēmi raudzīdamās tālē.

Jo vairāk tuvojās vasara, jo skaidrāk kļuva, ka Ingu nas slimībai nobijā dabīgs cēlonis, un neviens nevarēji saprast, kas viņai īsti vainas.

Arnvids sev jautāja, vai tās ir tikai skumjas, kas viņu tik ļoti nospiež? Jo ilgāks laiks pagāja, jo ļaunāka t<<pa slimība: reiboņi atkārtojās biežāk, dažreiz viņa pat sabruka bez samaņas, nevienu ēdienu viņa nepanesa, sūdzējās par sāpēm jostas vietā — bija it kā viņa būtu saņēmusi negantu sitienu — un kājās bija tāda slābena sajūta, viņa tikko spēja iet.

Diennaktīm viņa domāja par Ūlavu — to Arnvids labi saprata — un arī sēras par vecākiem atkal uzplūda. Kādu laiku viņa tos, aizņemta domām par Ūlavu, bija gandrīz piemirsusi. Bet tagad sevi apbēra pārmetumiem — tā esot bijusi viņas vaina, jo naktī, kad māte mira, viņa kļuvusi Ūlava sieva.

Pie šiem vārdiem Arnvids savādi savieba seju, bet neteica nekā.

Arī pēc māsas un mazākajiem brāļiem viņa ilgojās. Tora dzīvoja Bergā pie krustmātes, un, kaut gan starp Ingunu un TorU nekad nebija siltas attiecības, tad vecākā māsa tagad tomēr ilgojās jaunākās. Vēl grūtāk bija domāt par brālīšif:m, ar tiem viņa tik labi bija satikusi, bet tagad tie dzīvoja Fretasteinā pie Haftora un viņa sievas, un, droši vien, tika audzināti naidā pret Ūlavu un Ingunu.

Par visu to viņa runāja ar Arnvidu līdz asarām, viņa bija pārāk noskumusi un bezcerīga, lai raudātu. Arnvids sev jautāja: vai viņa aiz žēlabām nomirs?

Bet Hillebjergas kundze teica, šī slimība esot tik savāda, ka tiešām varot domāt, Inguna esot apburta.

Kādu vakaru Arnvidam izdevās viņu izvilināt ārā, lai apskatītu labību, kas jaukā laikā spēcīgi bija izaugusi. Viņam bija jāatbalsta Inguna — tik vārga viņa jutās, un kājas viņa lika, itkā tās būtu saistītas važās. Viņi bija nogājuši līdz mežmalai, bet tur viņa pēkšņi sabruka un palika guļam bez samaņas. Tikai pēc ilgāka laika viņa atžirga — tik ilgi viņa vēl nekad nebija ģībonī gulējusi. Bet piecēlusies, viņa nevarēja uz kājām nostāvēt, un Arnvidam viņa bija jānes uz mājām kā mazs bērns. Viņa bija tik vāja, un viegla, ka Arnvidu pārņēma šausmas.

Nākamajā rītā izrādījās, ka viņa vairs nespēj pakustināt kājas; visa ķermeņa apakšējā dala bija it kā triekas ķerta. Pirmo dienu, gulēdama gultā, viņa klusi vaimanāja — sāpes mugurā bija nepanesamas. Bet ar laiku sāpes norima, viss ķermenis, sākot ar viduci, kļuva bezjūtīgs. Tā viņa gulēja. Nekad viņa nežēlojās, maz runāja, bet bieži šķita, ka nekā nemana, kas ap viņu notiek. Vienīgo, ko viņa lūdza, bija — lai atstāj pie viņas Steim,ru. Un, kad puisītis, uzrāpies uz viņas gultas, rotaļājās un dauzījās pāri viņas pusnomirušajam ķermenim, kas tagad līdzinājās ģindenim, viņa varēja pat klusi līksmot.

Šajā laikā neviens nezināja, kur atrodas Ūlavs. Arnvids domāja: Inguna droši vien drīzi mirs, un nav iespējams Ūlavam aizsūtīt ziņu.

Hillebjergas kundze tagad visiem skaļi un atklāti stāstīja, ka Ingunai šī slimība pieburta — ar adatām viņa durstījusi ikrus un ciskas, ar karstu dzelzi dedzinājusi, bet Inguna nekā nav jutusi. Ka tas tiešām tā, to varot apliecināt draudzes ievērojamākie vīri un arī viņas dēls. Un skaidrs taču esot, ka vainīgi šai lietā varot būt tikai Kolbeins un Haftors. Un te nu gulēja nelaimīgais bērns un vārga lēnai nāvei preti. Un viņa pavēlēja savam dēlam, lai viņš lūdzot bīskapu izpētīt šo lietu.

Arnvids gandrīz vai ticēja, ka mātei taisnība un apsolījās aizbraukt pie Torfina kunga, tikko tas atgriezīsies no amata brauciena. Bet Ingunai viņš lika biktēt priesterim, baznīcā uzdeva lasīt mesas, un tā laiks pagāja līdz Jaunavas Marijas dzimšanas dienai.

Šai dienā Arnvids bija biktējis un saņēmis Corpus domini. Dievkalpojuma laikā viņš tik sirsnīgi bija lūdzis

Dievu par savu slimo radinieci, ka viss bija nosvīdis. Bija jau pēc pusdienas, kad baznīcēni atgriezās Miklebejā. Arnvids stāvēja pagalmā un runāja ar Gutromu par Alni; zirgs, atgriežoties no baznīcas, bija sācis klibot, te pēkšvii viņš izdzirdēja baiļu saucienus istabā, kur Inguna gulēja.

Jau nākošā mirklī viņi bija pie Ingunas. Tā stāvēja istabas vidū, vienā kreklā, basām kājām un mīņāja grīdu. Telpa bija dūmu pilna, dega salmi un spilveni, ko vina bija ugunij uzmetusi. Rokās viņa turēja segā ietīto Steinaru, tas vaimanāja un kliedza skaļā balsī.

Kad vēl vairāk ļaudis bija sanākuši, viņa saļima uz sola, skūpstīja un glāstīja bērnu, mierinādama to:

— Steinar, Steinar, manu mīlulīt, tūlīt vairs nesāpēs, pacieties, es apsiešu slimās vietiņas, tad viss būs labi, mazo puisīti.

Klātesošiem viņa paskaidroja, Steinars esot sadedzinājies, un lūdza atnest eļju un apsienamo.

Viņa viena pati bija bijusi ar Steinaru. Zēns bija sēdējis pie pavarda un rotaļājies ar uguni — aizdedzinājis mazus sausus zariņus un skatījies kā tie deg. Diena bija silta, un bērnam mugurā tikai krekliņš — pēkšņi tas uzliesmoja. Inguna neapdomādamās bija metusies bērnam klāt un, ietīdama to segā, apslāpējusi liesmu. Tikai tad viņa pamanījusi, ka arī uz grīdas deg tur izkaisīti salmi un niedras. Te viņa no soliem paķērusi spilvenus, metusi tos ugunij virsū, skaļi saukdama palīgā.

Bērnam bija apdedzis vēderiņš; ari Ingunai bija apdegušas kājas un rokas, bet viņa tam nepiegrieza nekādās vērības, tikai rūpējās par bērnu. Neviens nedrīkstēja viņai pieskārties, pirms bērns nebija apkopts. Kad Steinara vātis bija apsietas, viņa ielika bērnu savā gultā un, pārliekusies pār viņu, glāstīja un žužināja to. Kamēr bērnu mocīja drudzis un sāpes, Ingunas vienīgā doma bija — Steinars.

Kopš tās dienas Ingunas trieka bija kā ar roku atņemta, viņai pašai to nemanot. Viņa izklaidīgi un vāri ēda un dzēra, ko viņai atnesa, mocošās vēmas un reibonis bija zuduši. Arnvids dienu un nakti sēdēja pie bērna, un kaut gan viņš ārkārtīgi žēloja mazuli, viņš tomēr pateicās Dievam par brīnumu, kas bija noticis ar Ingunu.

Viņas veselība tagad ātri uzlabojās, un, kad Steinars jau tik tālu bija atspirdzis, ka viņu varēja iznest saulītē, paskatīties jaunuzkritušo sniegu, Inguna jau bija atguvusi kiut ko no sava agrākā smalkā, apaļuma sejā un locekļos. Dzestrais gaiss sārtināja viņas vaigus, kad viņa ar zēnu rokās ārā stāvēja, gaidīdama Arnvidu, kas no krūmiem pie akmens kaudzes meklēja drīcekļus — jo zēns katrā ziņā bija gribējis ogas.

* * »

Hillebjergas izplatītās baumas par Kolbeina pieburto slimibņ nebija uzlabojušas attiecības starp abām dzimtām. Un, kad Fretasteinā īsi pirms adventes dzēra Hokuna Gauta dēla un Toras Steinfina meitas saderināšanās alu, no Miklebojas neviens nebija ieradies. Kāzas svinēja jaungada dienā 1282. gadā. Tūlīt pēc tam jaunais pāris brauca ciemos pie radiem, jo vīram pašam nebija māju. Viņš cerēja apmesties kaut kur ziemeļos.

No Magnhildas kundzes Bergā nāca ziņa, ka viņa Ingunu gribot paņemt pie sevis. Ivars un Kolbeins bija apsolījušies meiteni atstāt mierā, ja viņa Bergā tikumīgi un mierīgi dzīvošot. Arnvids gan bezdievīgi lamājās, bet saprata, ka viņam nav tiesiska pamata aizturēt Ingunu. Bez tam Hillebjergas kundzenei Inguna, kas tagad bija atveseļojusies, bija apnikusi: nevienu darbu šī jaunā sieviete nespēja strādāt. Magnhildas kundzes priekšlikums izklausījās pieņemams: viņas vecā māte, Oza Magnusa meita,

Bija slimīga, tai vajadzēja kādu, kas viņu apkopj un kavē

laiku.

Tā Arnvids īsi prieki Lieldienām aizveda Ingunu uz Bergu.

* * *

Magnhildas kundze, visvecākā no Toves laulībā dzimušiem bērniem, bija jau piecdesmit gadus veca, tātad vienos gados ar pusbrāli Kolbeinu. Viņa bija bruņinieka Vikinga Erlinga dēla atraitne. Bērni viņai nebija bijuši, bet, lai padarītu kādu labu darbu, viņa uzņēma pie sevis radinieku meitas, lai tās iemācītos pieklājīgu izturēšanos un visādus mājas darbus. Magnhildas kundze pati jaunatnē ilgāku laiku bija pavadījusi karaļa galmā. Viņa jau Steinlinam bija piedāvājusi meitenes izaudzināt, bet brālis — vai arī svaine Ingebjerga — nebija mierā ar to; tas Magnhildas kundzi loti sadusmoja. Kad viņa uzzināja, ka Inguna sava audžubrāla pavesta, viņa visiem aizrādīja, ka kaut kas cits arī nebijis sagaidāms: bērni esot slikti audzināti, māte jau esot bijusi nepaklausīga pret savu tēvu un neuzticīga savam līgavainim, tātad nevarot brīnīties, ka Steinfina meitas ar savu izturēšanos aptraipa visu cilti.

Inguna, nogurusi un samocīta, sēdēja kamanās. Jau vairākas dienas viņi bija ceļā, jo tūlīt pēc aizbraukšanas no Miklebejas uznāca atkusnis un putenis. Tagad pret vakaru atkal sala. Arnvids gāja kājām līdzās kamanām — cejš bija slikts, vietumis gluži pliks, tad atkal aizputināts.

Kad viņi no rneža izbrauca, zemā saule apspīdēja pretējos nokalnus, miglā tā izskatījās dzeltenīgi sarkana, un tumši svītrotais ledus mirdzēja kā blāvs varš. Aukstā migla bija apklājusi mežus un krūmus ar sarmu — pelēki un pinkaini tie sārtojās saulē.

Arnvida vīri pūlējās izvilkt kamanas no purva, kur tās dziļi bija iegrimušas.

Inguna bija redzējusi savu krustmāti Hāmarā — tas bija pirms pusotra gada, un toreiz Bergas kundzene bargi bija apgājusies ar brāļameitu. Tā Inguna arī tagad nekā laba nesagaidīja.

Arnvids apsēdās kamanu malā, jo ceļš gāja lejup.

■— Neskumsti, Ingun, — viņš lūdza, — man tik grūti no tevis šķirties, ja tu tāda mazdūšīga.

—     Mazdūšīga es neesmu, — atteica Inguna — tu zini, nekad es neesmu žēlojusies. Bet tās nav draudzīgas rokas, kas mani tagad sagaida. Lūdz par mani Dievu, radiniek, lai man būtu spēka izturēt visus pārbaudījumus Bergā.

Pagalmā viņus laipni saņēma pati Magnhildas kundze. Viņa aizveda brāļameitu sievu istabā, pavēlēdama kalponēm atnest sausus apavus un siltu dzērienu. Pati viņu palīdzēja Ingunai iztikt ārā no pinkainiem zābakiem un kažoka. Bet tad, pieskardamās Ingunas sievas aubei, viņa teica.

' '— Šī tev te jāatmet.

Inguna nosarka:

—      Es tagad kopš Hāmarā pavadītā laika vienmēr esmu staigājusi sievas aubē. Bīskaps man pavēlēja apsegt matus, viņš teica, neviena godīga sieviete nestaigājot ar neapsegtu galvu, ja vairs nav … jaunava.

—    Tas! — nicīgi izmeta Magnhildas kundze. — Tam daudzi untumi! Bet tagad laiks aiztecējis, un ļaužu valodas apklusušas. Es nevēlos, lai tu pati, staigādama sievu drēbēs, pamudinātu cilvēkus uzsildīt vecas tenkas. Noliec vien to lakatu un apgriez jostu; tā tiešām bijusi laime, ka tev nekad nebija vajadzīgs viņu vaļīgāk palaist.

Inguna nēsāja skaistu, ar sudrabu apkaltu adas jostu. To Magnhildas kundze tagad sakārtoja tā, lai sprādze būtu t.īisni vidū. Un vēlreiz viņa pavēlēja noņemt galvas lakatiņu.

—    Visi taču te zina par mani, — pretojās Inguna. — Ja es staigāšu ar kailu galvu, viņi vēl ļaunāk par mani runās, sauks par bezgodi, jo man taču nav tiesības …

Magnhildas kundze viņu pārtrauca:

—    Jādomā arī par vecmāmuļu, Ingun. Tā tagad veca, jaunības notikumus viņa labi atceras, bet jaunas ziņas tūdaļ atkal aizmirst. Katru dienu mums vajadzētu viņai klāstīt, kāpēc tu staigā aubē.

—    Būtu taču vienkārši viņai pateikt, ka m-ns virs aizceļojis.

—    Un tad uzzinātu Koibeins, ka tu arvienu vēl spītē, jo tev jāzina — viņa naids pret Ūlavu nekad neizdzisīs. Esi prātīga, Inguna, beidz ar šīm blēņām.

Inguna noņēma galvas lakatu, lēni salocīja to. Tas bija viņas skaistākais lakats — četras olektis garš, ar zīda iemalu. Hillebjergas kundze viņai to bija dāvājusi ka svētdienas rotu. Šo lakatu viņa bija nolēmusi valkāt atkāzās, kad kopa ar Ūlavu atgriezīsies no baznīcas.

Viņa izvilka adatas no matiem, un smagās, tumšdzeltenās krēpes krita pāri pleciem.

—    Kas par skaistiem matiem! — apbrīnoja Magnhildas kundze. — Cita sieviete tavā vietā priecātos, ka vēl kādu brīdi var palielīties ar savu krāšņumu, sevišķi tādā laikā, kur no sievas aubes un vīra tā kā tā nekas netiek. Lai nu mati šovakar paliek tādi — nesapīti.

—     Nē, krustmāt, to jūs nevarat prasīt, — Inguna tīri vai raudādama lūdza. — To taču nevar… —Viņa sadalīja matus un sapina tos vienkāršās, stingrās bizēs.

Arnvids jau sēdēja pie galda, kad Magnhildas kundze: kopā ar Ingunu ienāca. Paskatījies uz Ingunu, vina seja' aptumšojās.

—    Tātad tā viņi šeit ar tevi apietas? — viņš vēlāk jautāja, kādu brīdi ar Ingunu vienatnē palicis. Tu nedrīksti baudīt precētas sievas godu?

—    Nē, tu taču redzi, — tikai atteica Inguna.

♦ * *

Ožai Magnusa meitai Bergā bija pašai sava dzīvojamā ēka un klēts, pašai savas divas kalpones, kas vārīja ēdienu, vērpa un auda. Grims un Daila gādāja par lopiem kūtī, šie abi veči apdzīvoja mazu namiņu govju kūts tuvumā.

Ingunai nekā cita nebija ko darīt, kā pārzināt tēvamātes saimniecību un pakavēt tai laiku. Kad meitas bija ārā aizņemtas ar darbu, viņai bija jāsēž istabā pie vecmāmuliņas.

Kā jau Magnhildas kundze bija stāstījusi, Oza tagad bija mazliet bērnišķīga, aizmirsa nupat teikto un katru dienu uzstādīja vienus un tos pašus jautājumus. Gadījās, ka viņa jautāja par savu jaunāko dēlu Steinfinu, vai arī — kad to varot gaidīt ciemā? Bet reizēm arī atcerējās, ka viņš jau miris. Tad jautāja: viņam taču bija četri bērni? Wn tu esi vecākā? Jā gan, es to labi atceros, tevi sauc Inguna — tas ir manas mātes vārds. Ingebjergas māte bija padzinuši savu meitu tādēļ, ka tā bija aizbēgusi ar Steinfinu. Jā, viņš bija vieglprātīgs un līksms mans Steinfins, un dārgi viņam bija jāaizmaksā par savu mīlestību uz sievietēm. Bruņinieka meitu viņš aizveda ar varu …

Oza nebija varējusi Ingebjergu ciest, un bieži runāja par savu vedeklu, pavisam aizmirsdama, ka turpat sēž viņas meita. — Bet kā tas bija, vai vienai no Steinfina meitām negadijās liela nelaime? Nē, es vairs lāgā neatceros — tik pieaugušas viņas taču vēl nevar būt?

—    Mijā vecmāmuliņa, — mokpilnā balsī lūdza Inguna, — tagad jums vajaga apgulties un aizmigt

—     Ak jā, Girid, tas gan būtu tas labākais. — Bieži vien Oza sava dēla meitu sauca par Giridu, jo uzskatīja lo par Giridu Alfa meitu, kādu radinieci, kas priekš piecpadsmit gadiem bija dzīvojusi Bergā.

Bet viss, kas jaunībā bija noticis, vēl ļoti dzīvi tēlojās viņas atmiņā. Viņa stāstīja par saviem vecākiem, savu brāli Finu, Arnvida tēvu, savu svaini Hillebjergu, kuru bija mīlējusi un no kuras viņai vienmēr bija tā kā bail.

Viņai bija tikai četrpadsmit gadi, kad viņa kļuva Tores sieva Hovā. Tore desmit gadus bija knpā dzīvojis ar savu draugaļu Borghildu, un ne labprāt šķīrās no tās tikai tajā dienā, kad Oza ieradās Hovā. Bet Borghilda vēl paturēja varu pār Tori līdz mūža beigām, un viņa dzīvoja vēl divdesmit gadus pēc Tores apprecēšanās. Viņš ar viņu apspriedās visās svarīgās lietās un reizēm pat Ožas bērnus ņēma līdz, kad gāja pie viņas ciemos, lai drauģeļa pareģotu bērnu nākotni. Tores lielākā mīlestība un gādiba piederēja četriem ārlaulības bērniem. Borghilda pati bija dižciltīga vīia un verdzenes meita. Daži pat stāstīja, ka viņa esot kāda Norvēģijas karaļa meita, toreiz Norvēģijā tādu mazu karaļu bija daudz. Viņa bija skaista, gudra sieviete, viņa nebija maziska, bet. gcin augstprātīga, naudas kāra un neganta pret maziem ļaudīm.

Fa to laiku Oza saimniekoja Hovā. Viņa savam vīram dzemdēja četrpadsmit bērnus, bet pieci no tiem mira jau šūpulī, un tikai četri kļuva pieauguši cilvēki.

Oza atcerējās visus savus nomirušos bērnus. Bet visvairāk viņa žēloja meitu Heniisu, kas nevarēja staigāt. Kā maza meitene tā bija gulējusi rasainā pļavā, tad saslimusi un nomirusi vienpadsmit gadus veca. Dēlu pusaudzi bija zirgs nositis, un kāds cits dēls bija zaudējis dzīvību kautiņā uz kuģa.

—    Bet sakiet, vecmāmiņ, — lūdza Inguna, — vai tad jums visā mūžā bijušas tikai bēdas? Vai tad nav nevienas labas dienas, par kuru jūs varētu pastāstīt?

Vecā kundze nesaprašanā raudzījās uz Ingunu. Tagad, kur nāve viņu gaidīja, pagātnes rūpes bija tikpat mīļas

kā prieki.

* * *

Ingunai šīs dienas kopā ar vecmāmiņu nebija grūtas. Kaut vesela, tad tomēr mīkstčaulīga, viņa labprāt nedarīja to, kur vajadzēja piepūlēties un domas piegriezt vienai noteiktai lietai. Še viņa sēdēja ar kādu smalku rokdarbu, kuru strādāja bez sevišķas steigas, nogrimdama savos sapņos, tikai ar ausu galiem klausīdamās vecāsmātes stāstos.»

Pusaudžu gados viņa bija nemiera gars; nevienā vietā viņa nevarēja ilgi nosēdēt. Bet tagad tas bija citādi. Savādā slimība, kas bija uzbrukusi pēc Ūlava aiziešanas, bija atstājusi neizzūdošu ēnu. Viņa dzīvoja pussapnī. Fretasteinā viņa bija rotaļājusies ar zēniem*, un sevišķi ar Ūlavu, tie bija tie, kas vienmēr izgudroja kādu rotaļu vai nedarbu, jo pašai Ingunai daudz iedomu nebija. Bet šeit Borgā bija tikai sievietes un vesels kalpoņu bars, un tikai daži kalpi un strādnieki. Tie nespēja viņu izraut no tās sapņu pasaules, kurā viņa savā slimības laikā, gultā gulēdama, bija ieslīdējusi.

Kad Ūlavs aizgāja, viņai pietrūka spēka ticēt, ka viņš atgriezīsies. Pēdējā laikā, sākot ar dienu, kad viņas tēvs bija izgājis atriebt Matvejam Haralda dēlam, pārāk daudz notikumu viņai bija uzdrāzušies virsū. Laiks Hāmarā bija kā ūdens straume, kas viņu arvien vairāk attālināja no Ūlava. Viss tur bija jauns un svešs, tur arī Ūlavs bija pārmainījies, kļuvis svešāks. Viņa gan saprata, ka tas bija pareizi, ka viņš necentās ar viņu slepeni satikties. Bet. Ūlava izturēšanās Ziemsvētku nakti Ingunai lika ievilkties savas būtnes tumšākā kaktā. Pēc šīs satikšanās viņa jutās apkaunota un atstāta, viņa pat neuzdrošinājās par Ūlavu domāt, kā agrāk to vienmēr bija darījusi,

saldā, karstā iekārē un mīlā. Bet tagad viņa jutās kā bērns, kas pieaugušu cilvēku izpērts un pārmācīts. Viņa nemaz nebija apjēguši, ka viņas vēlēšanās grēcīga.

Tad viņš tajā pēdējā naktī bija pie viņas atnācis — naktī un vētrā, apsnidzis, nodzīts, satraukts, noguruma un neiegrožotas iekāres pilns. Nemiernieks, pie kura rokām vēl lipa siltās brālēna asinis. Toreiz viņa pati bija diezgan savaldīta, bet, kad viņš aizgāja, tad viss ap viņu sabruka.

Slimības pirmajā laikā viņa pati domāja, ka tiešām ir tā, kā Hillebjergas kundze saka. Bet, kad laiks pagāja un kļuva skaidrs, ka viņai nebūs bērna, viņa nejuta Vilš-mos. Viņa jutās tik nogurusi, ka nebūtu bijis spēka vēl kaut ko pārdzīvot, vienalga, vai tas būtu labs vai ļauns. Pacietīgi. viņa panesa savu slimību, neviens nezināja, kas viņai kaiš, bet viņa nesaslējās pret savu bezcerīgo stāvokli. Domādama par nākotni, viss tēlojās melnā miglā — bija tāda pati tumsa, kā brīžos, kad uznāca reibonis.

Un tā viņa arvien dzijāk iegrima pēdējās vasaras atmiņās. Pusnomodā viņa pati skūpstīja savus matus un rokas, domādama, ka tas ir Ūlavs. Bet, jo vairāk viņa dzīvoja sapnī un ilgās, jo vairāk viņa zaudēja Īstenības pamatu zem kājām. Viņa gan ticēja, ka beigu beigās viņi abi dzīvos kopā un visas ķildas izlīdzināsies, bet, kā tas īsteni būs, to viņa tikpat neskaidri stādījās priekšā kā priesteru sludināto viņsaules svētlaimi.

Tā viņa paralizēta gulēja, necerēdama atgūt kustīgumu. Ar zaudēto veselību viņa zaudēja pēdējo sakaru ar ikdienību, darba un laužu dzīvi. Viņa necerēja, ka viņa reiz būs ar Ūlavu likumīgi salaulāta, ka dzīvos ar viņu Hestvikenā un dzemdēs tam bērnus. Viņa grima sapņos un rotaļās, kurāiņ nebija nekāda sakara ar īstenību. Katru vakaru, kad svece istabā izdzisa un kvēle pavardā apsegta pelniem, viņa iedomājās, ka Ūlavs pie viņas ienācis ciemā. Tā bija gluži noteikta rotaļa ar savu jau zināmu kārtību. Katru rītu pieceldamās, viņa spēlēja, ka viņas vīrs jau izgājis rīkot dienas darbus. Viņa gulēja, klausīdamās dienas trokšņos ārā, lielajā pagalmā. Un tad viņa spēlēja ka viņa ir Hestvikenā, tas ir Ūlavs, kas liek ienest sienu, tie viņa zirgi, tās viņa kamanas, un viņš ir tas, kas iedala dienas darbus. Kad Steinars kādu mirkli mierīgi gulēja viņas gultā, viņa apskāva zēnu ar savu izdilušo roku, piespieda viņa galviņu savām krūtīm, sauca viņu par Eudunu, un vina spēlēja, ka tas viņas un Ūlava dēls. Bet, kad zēns ķepurodamies gribēja izrauties no viņas rokām, «ņa to mēģināja aizturēt ar visādiem gultā slepeni glabātiem gardumiem, stāstīja pasakas, runāja vārdus, kā māte runā ar savu bērnu. Pirmais, kas viņu mazliet izrāva no viņas sapņiem, bija, ka Magnhilrlas kundze viņai noņēma sievas aubi. Līdz šim viņa nekad nebija kaunējusies, ka Ūlavam piederējusi. Fretasteinā viņa nebija domājusi, bet tikai mīlējusi. Tikai, kad Ūlavs un Arnvids steidzināja braucienu uz Hāmaru, gribēdami iegūt Ūlava tiesības atzīšanu, viņa mazliet apmulsa. Bet, kad labais bīskaps viņai aizsūtīja balto, šķīsto linu drānu un lika matus uzspraust, viņa atkal apmierinājās. Ja viņa arī bija grēkojusi pret saviem tēvočiem, kas tagad drīkstēja lemt par viņas precībām, tad gan jau bīskapa kungs visu nokārtos, un galu galā viņa būs gluži tāda pat precēta sieva kā visas pārējās.

Viņa sala pazemībā, ka tagad jāstaigā neapsegtu galvu, kur viņa pusotrā gadā tik ļoti bija pieradusi tērpties kā apprecēta sieva. Likās, ka varmācīgas rokas viņu bezkaunīgi atkailinājušas, kā to vecos laikos darīja ar verdzenēm cilvēku tirgū. Viņa vairījās iet Magnhildas istabā, ja tur kāds svešs bija ienācis. Baznīcā turpretī nebija ko kautrēties — tur visām sievietēm vajadzēja apsegt galvu. Un Inguna ievilka kapuci tik dziļi sejā, ka neviena matu pīne nebija redzama. Kā mazu izlīdzinājumu tam, ka viņu piespieda ģērbties tā, kā viņai nepieklājās, viņa tagad

i?e vairs nenēsāja nekādas rotas un labprāt tērpās tumšās vienkāršās drēbēs bez izgreznojumiem, bet bizes sapina

cieši bez lentām un vizuļiem.

* * *

Tad atnāca pavasaris. Kādu dienu ledus bija zudis licl, un ūdens skaidri un dzidri atspoguļoja zaļojošos krastus. Tagad bija skaisti Bergā. Inguna, izvedusi veco māti saulitē, sēdēja pie viņas un šuva kreklu Ūlavam Euduna dēlam. Ūlavs bija stāstījis, ka Hestvikena atrodas pie fjorda … Viņa izgudroja kaut kādu darbu, kas bija padarāms Ožas klētī. Un tad viņa katru rītu tur uzkāpa, kārtodama un cilādama mantas. Vina atvēra lūku un skatījās tālē — upes otrā krastā šūpojās laiva. Inguna iedomājās, ka tur laivā ir Ūlavs un viņas dēls… Viņi airē šurpu. Viņi piebrauc malā, un mazais Euduns palīdz savam tēvam uzvilkt laivu. Tēvs stāv uz laipas, kamēr dēls laivā salasa mantas. Tad zēns ar savu mazo cirvi rokā izkāpj, un Ūlavs viņam sniedz roku. Jā, tagad viņas dēls jau tik liels, kā viņas jaunākais brālis Jons. Abi nāk pa taku uz māju; pa priekšu — tēvs, aiz viņa — dēls.

Un tālāk viņa sevī vērpa domu pavedienu, turpinādama rotaļu — viņai arī maza meita Ingebjerga. Tagad tā ņemas pa pagalmu, lielā koka bļodā viņa nes neraudzētu maizi. Nolauž gabalu, sadrupina vistām, nē, zosīm. Inguna atcerējās: Fretasteinā viņai bija zosis, un kaut ka.s kundzisks bija šais smagajos baltajos un pelēkajos putnos. Hestvikena viņai arī būs zosis.

Klusi, it kā pieķerta nedarbā, viņa aizvēra lūku. Tad izņēma no šķirsta sievas lakatu un aptina to ap galvu. Jostu viņa apgrieza tā, lai sprādze būtu sānos. Un piekāra jostai dažādus niekus, aitu dzirkles un dažas vecas slēdzenes, lai justu smagumu. Tā viņa apsēdās tukšā gultas malā. Rokas salikusi klēpī, viņa pārdomāja, kas vēl būtu darāms, kamēr pārnāks vīrs un bērni.

Bergā maz zināja par šā gada Norvēģijas notikumiem. Un tā tas Ingunai bija kā zibens skaidrā dienā, kad viņa uzzināja, ka, padzīts no baznīcas, bīskaps Torfins aizbraucis uz ārzemēm,

Vietējās draudzes mācītājs atnesa šo ziņu ziemas sākumā. Torfina kungs bija bijis aizbraucis uz ziemeļiem pārraudzīt turienes draudzes un sastapt arhibīskapu. Bet, pirms viņam tas izdevās, Norvēģijas baroni, kam toreiz piederēja visa valsts vara, bija paspējuši prdzīt arhibīskapu un daudzus bīskapus, tai skaitā ari Torfina kungi;. Uz kurieni Torfina kungs aizbraucis, to neviens nezināja teikt. Berga draudzes priesteris nesēroja par notikušo, jo bīskaps — šis stīvais mūka ģindenis — viņu bija sarājis par nolaidību amata darīšanās.

Ingunu satvēra šausmīgas bailes. Izbiedēta sapņos, viņa saprata savu neapskaužāmo stāvokli. Nu visi viņas sapni pēkšņi sabruka kā puķaina pļava pēc nakts salnas. Drebuļodama viņa saprata, ka nav nekas cits kā neizs-trgāta, pamesta bārene, ne vairs jaunava, ne arī sieva. Neviena drauga, kas viņu varētu aizstāvēt. Ūlavs bija prom, un neviens nezināja, kur viņš uzturējās, tagad arī bīskaps bija prom, Arnvids —-nesasniedzamā tālē. Neviena atbalsta, tikai sanīkusi, bērnišķīga vecāmāte. Ja tagad naidīgie radinieki gribēs atriebties . . . Viņa locījās sāpēs, maza, bezpalīdzīga būtne. Un izmisumā viņa ar savu mīksto, jutekliski saistīto būtni pieķērās vienīgajam, kas viņai vēl bija — viņa būs uzticīga Ūlavam, ja arī radi

viņu Ūlava dēļ līdz nāvei nomocīs.

* * *

Taisni šajā laikā — ap adventi Bergā atbrauca ciemā Tora Steinfina meita un viņas vīrs Hokuns Gauta dēls.

Hokuns vēl nebija atradis vietu, kur apmesties, un Torai jau uz Ziemsvētkiem bija gaidāms bērns. Un tā jaunsalaulātie nolēma šo ziemu pavadīt Bergā. Inguna savu māsu šos divus gadus nebija sastapusi, un svaini viņa redzēja pirmo reizi. Hokuns diezgan labi izskatījās — stalti noaudzis vīrs ar skaistiem sejas pantiem, iesarkaniem, kruzuļainiem matiem, mazām, brūnām acīm, kas cieši piegūla līkai deguna saknei. Hokuns mazliet šķielēja.

Jau pirmā dienā viņš ne visai laipni apgājās ar savu svaini. Vārdos un ar izturēšanos viņš skaidri apliecināja, ka Inguna viņam tikai pavesta sieviete, kas sevi un visu cilti gāzusi kaunā. Ar savām precībām viņš bija tik omulīgi apmierināts. Viņš lepojās ar Toras skaistumu, viņas prātu, lepojās ar to, ka drīzi vien piedzims mantinieks visām tām bagātībām, kas viņam — kā viņš dižojās — piederēs. Visās lietās viņš prasīja sievas padomu — un tas tā arī bija labi. Kaut gan nabaga Inguna, atdodamās Ūlavam, nemaz nezināja, kādu laimi un godu viņa zaudē — viņa taču būtu varējusi apprecēt Hokunu Gauta dēlu. — Hokuns visu savu naidu vērsa pret viņu tāpēc vien, ka viņa izraudzījusi jaunu puisi, sava tēva apkalpotāju, par kura mantu Mjēsas draudzēs neviens nekā noteikta nezināja, ka viņa bija piegriezušies šim jaunam puisim un nevis viņam, bruņiniekam Hokunam.

Un jaunā māsa staigāja apkārt, kupla un apaļa sārtvaidze, lepna savā sievas godā, kaut gan ne mājas, ne sētas viņai vēl nepiederēja. Baltā sievas aube, ko viņa nēsāja godā un cieņā, sniedzās gandrīz līdz papēžiem, uņ pie jostas žvadzēja varens slēdzeņu saišķis, kaut gan Dievs vien zināja, ko viņa ar šīm slēdzenēm slēdza. Bet Tora prata tā iekārtot, ka visi, arī Magnhildas kundze, viņu un viņas vīru godināja, un Bergā sievām bija pilnas rokas ar darbu, lai visu sarīkotu gaidamam bērnam tā, kā tas pieklājas bruņinieka dēlam.

Bērnības gados Inguna zināja, ka Tora ar viņas uzveēanos nav mierā. Torai likās, ka mesa i/turas nemīlīgi pret vecākiem, ir izklaidīga un slinka, nekad nesēž klusu pie mātes un kalponēm, bet dauzās apkārt ar Ūlavu un viņa draugiem. Bet Tora nekad nebija kaut ko teikusi, — viņa bija divus gadus jaunāka par Ingunu, un bērnībā tas ir daudz — ko Tora domāja, tas Ingunai bija vienaldzīgs. Arī pēdējā rudenī Fretesteinā Tora bija klusējusi par Ingunas dzīvi, kaut gan tas viņu pildīja — to Inguna labi zināja — ar šausmām. Bet kad māsas kopa dzīvoja Hāmarā, viņas bija par to runājušas, un Tora loti maigi bija spriedusi par Ingunas pārkāpumu un vienmēr laipni izturējusies pret vecāko māsu. Tas pa dajai bija tādēļ, ka Tora patiesi bija pieķērusies Ūlavam kā savam audžubrālim, viņa to mīlēja vairāk kā savus īstos brāļus, jo Ūlavs vienmēr bija tik kluss un vienmērīgs. Bez tam bīskaps tik laipnīgi bija izturējies pret Ūlavu un Ingunu, un visi {audis Hāmarā savos spriedumos sekoja bīskapam: ja arī Ūlavs netaisnībai bija atbildējis ar netaisnību, tad tomēr daudz vairāk grēkoja tie, kas uzdrīkstējās saraut saderināšanos tikai tāpēc, ka saderinātie vēl jauni un bez aizstāvjiem. Neviens nešaubījās, ka bīskaps šo lietu novedīs līdz godīgam galam. Tātad toreiz Torai nemaz nebija ienācis prātā, ka Ingunas pārkāpums visai ciltiļ atnes kaunu. Bet tagad tas bija savādāk, viņa nevarēja Ūlavam piedot, ka tas nogalinājis brālēnu. Un viņa runāja par to, cik slikti Ūlavs atmaksājis Steinfinu cilts labsirdību, kas uzņēmusi un uzaudzinājusi radu atstāto bērnu. Pret Ingunu viņa bija laipna, bet Inguna nojauta, ko jaunākā māsa par viņu domā: jau no bērnu dienām Inguna tāda bijusi, ka nav ko brīnīties, ka nelaime par viņu nākusi, bet Tora būs augstsirdīga un nesarūgtinās vēl vairāk māsas dzīvi.

Inguna klusi nolieca galvu zem Toras maigajiem līdzjūtības vārdiem. Tikai, kad Tora uzsāka runāt par Ūlava nedarbiem, viņa pretojās. Bet maz ko panāca, jo Tora biia veiklāka, tagad tam vairs nebija nozīmes, ka viņa jaunāka, jo viņa bija precējusies. Torai bija savi piedzīvojumi, un viņai bija tiesība spriest līdz ar pieaugušiem cilvēkiem. Bet Inguna tur sēdēja ar saviem piedzīvojumiem, uz kuriem viņai nebija tiesības: piedzīvojumi mīlestībā, par kuriem visi viņu nosodīja, namamātes pienākumi, bērnu audzināšana, par kuru viņa vienmēr bija sapņojusi, bet īstenībā vēl nekad nebija drīkstējusi tās izpildīt. Nabadzīga un bezcerīga viņa jutās un ievilkās sevī, vērodama, ka Tora un Hokuns visu māju piepilda ar savu dzīvību. Savās tumšajās bikts drēbēs ar smagām gludām bizēm, — kas karājās pāri krūtīm un šķita vainīgas, ka viņa uz priekšu saliekusies ar nodurtu galvu — viņa izskatījās kā nabaga kalpone līdzās Torai — jaunajai, bagātīgi tērptajai namamātei.

Tora dzemdēja dēlu, kā viņa un Hokuns to bija gaidījuši — lielu, spēcīgu bērnu. Ingunai tika uzdots palikt pie māsas, kamēr tai jāguļ gultā, un tā Inguna daudz bija kopā ar māsas puisīti. Inguna, kas vienmēr bija mīlējusi mazus bērnus, arī iemīlēja mazo Steinfinu Hokuna dēlu. Ja viņai naktī bērns bija jāņem savā gultā, lai mātei būtu miers, viņa nevarēja savādāk, un atkal spēlēja un tēloja, ka šis mazulis ir viņas dēls. Viņa sildījās maldu domās, ka dzīvo Hestvikenā, savās mājās kopā ar Ūlavu Eudunu, Ingebjergu un vēl šo mazuli. Bet tagad viņa rūgti zināja, ka tie tikai nožēlojami sapņi, kuros viņa tinās, kamēr māsa silti un labi sēž savā bagātībā, ar vīru un zīdaini un veselu kalpotāju varzu, kas visas mājas uzmanību pievērsa sev, ar bēniņos un klētīs sakrautām lādēm, tīnēm un maisiem.

Hokuns gribēja lieliskas kristības, un Magnhildas kundze solījās segt pusi no izdevumiem. Dzīrēs ieradās arī Haftors Kolbeina dēls, Hokuna lielais draugs, abi tēvoči, Kolbeins un Ivars, un šie tuvākie radinieki palika vēl dažas dienas, kad pārējie viesi jau bija aizbraukuši.

Kādu vakaru radinieki sēdēja pie vakariņu galda Magnhildas kundzes istabā. Ari Oza Magnusa meita bija klāt, un viņai bija ierādīta paaugstināta goda vieta. Inguna sēdēja viņai līdzās, palīdzēdama tikt galā ar ēdieniem un dzērieniem, jo vecās kundzenes rokas bija loti drebulīgas. Bet citādi viņa šai ziemā jutās labi, loti viņa bija priecājusies, kad dēla meitai piedzima dēls — šo notikumu viņa nekad neaizmirsa, un bieži apjautājās, ko mazulis dara.

Vakarā vīri runāja par bīskapu un baronu strīdu, un Toras dēli darīja, it kā lieta jau galīgi būtu izlemta baroniem par labu. Par bīskapu Torfinu viņi izteicās, ka tas neesot pazinis robežu.

—    Ar trim priesteriem es esmu runājis, — teica Kolbeins, — un visi man paskaidroja, ka viņš katru bridi būtu ar mieru Ingunu salaulāt, ja atrastos precinieks.

Magnhildas kundze atbildēja:

—    Skaidrs, ka bīskapa iztulkojums bija nepareizs. Dievs taču nevar būt vieglprātīgu un patvajīgu bērnu pusē, un svētā baznīca taču nepalīdzēs bērniem spītēt vecākiem.

Pārējie ar viņu bija vienis prātis.

Inguna tumši nosarka, bet viņa piecēlās savā vietā, viņas skatā bailes sajaucās ar spītību, neticami lielas un melnas bija viņas acis, kad tā vērās savos radniekos.

—    Jā, mēs runājām par tevi, — apstiprināja Kolbeins. — Diezgan ilgi tu savus radiniekus esi apgrūtinājusi, Ingun. Tagad laiks, lai tu dabūtu vīru, kas par tevi gādātu un tevi savalda.

—    Vai jūs varat atrast vīru, kas mani ņems? — nicīgi jautāja Inguna. — Tik nožēlojamu sievieti, par kuru jūs mani esat padarījuši…

—    Par to mēs nerunāsim, — teica Kolbeins ieērcināts.

—     Es domāju, ir bijis diezgan laika, lai tu atgūtu savu prātu. Tik nekaunīga tu taču nebūsi, ka gribēsi dzīvot kopā ar vīru, kas savas rokas aptraipījis ar tava brālēna asinīm?

—    Jau agrāk par tādu nelaimi ir dzirdēts, — Inguna piezīmēja klusi un nedroši.

—    Nerunā vairs par to, — nikni pavēlēja Kolbeins.

—    Nekad mēs tevi nedosim Einara slepkavam par sievu.

—    Jā, par to jūs varat lemt — varbūt, — teica Inguna. Viņa juta, ka visi ap galdu uz viņu lūkojas. Un savādi spilgti uzliesmoja pašapziņa, ka nu beidzot viņa iznākusi ārā no pazemotības ēnas. — Bet, ja jūs mani gribat izprecināt kādam citam, tad jūs redzēsiet, ka par to jūs nevarat lemt.

—    Bet kas tad par to lems? — ņirdzīgi jautāja Kolbeins.

Inguna sažņaudza rokas ap solu, uz kura sēdēja. Viņa

juta, ka bālums klāja viņas vaigus. Bet viņa tā bija, kas runāja, nē, viņa nesapņoja. Arvien vēl visi tik neatlaidīgi lūkojās uz viņu. Pirms viņa vēl bija paspējusi atbildēt, Ivars, gribēdams izlīdzināt, teica:

—     Dieva dēļ, Ingun, šis Ūlavs, — neviens cilvēks nezina, kur viņš uzturās. Tu pati nezini, vai viņš dzīvs vai miris. Vai tu visu mūžu kā atraitne par viņu sērosi?

—    Es zinu, ka viņš ir dzīvs. — Viņa izņēma mazu nazīti, ko nēsāja uz auklas pakārtu zem krūšu lakata. Asmens bija sudraba apkalts. Viņa izvilka nazīti no maksts, nolika to uz galda un teica: — Ūlavs šķirdamies to man iedeva kā zīmi — kamēr asmens spožs, man jāgaida. Ja tas apmilst, tad viņš — miris.

Viņa smagi un dzirdami elpoja. Te pēkšņi viņa galda galā ieraudzīja jaunu puisi, kas kā pieburts uz viņu lūkojās. Inguna zināja, ka tas bija Gudmunds Jona dēls, kaimiņu māju vienīgais mantinieks. Viņa to jau dažas reizes bija redzējusi Bergā, bet nekad ar viņu nebija runājusi. Tagad viņa pēkšņi saprata — tas bija viņas līgavainis, kam tēvoči viņu gribēja izprecināt. Atklātu skatu viņa vērās svešiniekā, un viņas skats bija ciets kā tērauds, to viņa pati juta.

Te ierunājās Ivars Tores dēls, gribēdams izlīdzināt strīdu.

—    Tādas zīmes, ak, es nezinu, cik tām var ticēt, — un viņš pakasīja pakausi.

—     Gan tu jau redzēsi, Inguna, kas par tavām precībām lems, — atkal uzsāka Kolbeins. — Vai tu drīkstēsi pretoties, ja mēs tevi dosim godīgam vīram no ievērojamas cilts? Kur tu meklēsi glābiņu tagad, kur tavs bīskaps padzīts un pazudis, un tu nevari vairs ieķerties viņa brunčos?

—     Es griezīšos pie tā Kunga, mana Radītāja, — teica Inguna. Viņas seja bija balta kā sniegs, kad viņa atkal piecēlās kājās. — Es pajaujos uz Viņa žēlastību, ja jūs māni gribēsiet piespiest izdarīt grēku. Jūsu draudi mani nepiespiedīs tapt par mauku. Es nekāpšu ar citu vīru laulības gultā, kamēr mans vīrs vēl ir dzīvs — labāk tad ezera viļņos meklēšu nāvi.

Kā Kolbeins, tā Ivars gribēja atbildēt. Bet te piecēlās Oza Magnusa meita, abas rokas viņa uzlika galdam, ar pūlēm pieceldamās, liela un kalsnēja viņa tur stāvēja, sarkanām, asarotām acīm skatīdamās no viena uz otru.

—     Ko jūs šim bērnam gribat izdarīt? — viņa draudīgi jautāja, smagi uzlikdama savu kaulaino roku uz Ingunas pakauša. — Ļaunums jums prātā, to es manu. Ivars, mans dēls, vai tu gribi aizstāvēt Borghildas mūdžus, šīs draugaļas pēcniekus? Viņi grib nogalināt Steinfina bērnu — to es manu, un jūs, Ivars un Magnhilda, tur gribat palīdzēt? Ak, nav labi, ka es tik ilgi vēl dzīvoju.

—    Bet māt! — lūdzās Ivars Tores dēls.

—     Vecmāmuļa! — Inguna pieglaudās vecajai kundzenei, ierāvās viņas kažoka apmetnī. — Jā, jā, vecomāt! Jums man ir jāpalīdz!

Vecīte aplika ap Ingunu savu roku.

—    Tagad iesim, — viņa čukstēja. — Nāc, mans bērns, tagad mēs aizejam no šejienes.

Inguna piecēlās un palīdzēja vecajai mātei iztikt ārā no ailes. Ar savu nūju ceļu taustīdama, vienu roku aplikusi ap dēlameitas pleciem, viņa izčāpoja ārā murminādama:

—    Borghildas dzimumam palīdzēt! Mani bērni — mani bērni — pārāk ilgi es esmu dzīvojusi!

—    Nē, nē, māt! — Ivars pienāca, atņēma mātei nūju, tai vietā tai piedāvādams savu plecu. — Es taču visu laiku esmu teicis, ka būtu labāk, ja mēs izlīgtu ar Ūlavu, bet… Un ja nu viņš tik gluži pazudis.

Pavadījis abas sievietes līdz Ožas istabai, viņš teica brāļameitai: — Es nekā ļauna tev negribu izdarīt, tici man to! Bet man šķiet, ka tev pašai būtu labāk… būtu labāk, ja tu apprecētos un tev pašai būtu savs īpašums. Tas būs labāk, nekā tā staigāt apkārt un novīst.

Inguna viņu lēni atbīdīja, pati palīdzēdama vecai mātei pārkāpt pār slieksni, tad viņa aizslēdza durvis, Ivaru neielaizdama iekšā.

Viņa izģērba un apguldīja vecīti, tad, nometusies ceļos, noskaitīja vakara lūgsnu. Ožas kundzene pēc neparastā piepūlējuma sabruka. Kad viņa bija iemigusi, Inguna, vēl šo to sakārtojusi istabā, sāka izģērbties. Te izdzirdēja kādu klauvējam. Viņa atvilka bultu un ieraudzīja ārā sniegā vīrieti stāvam — lielu un melnu pret zvaigžņotām debesīm. Vēl pirms viņš bija paspējis atvērt muti, viņa saprata, ka tas viņas precinieks. Viņu pārņēma bailes līdz ar svētku izjūtu. Ak, nu vismaz taču kaut kas notika!

Tas tiešām bija Gudmunds Jona dēls. Viņš jautāja:

—    Vai tu jau aizgāji gulēt? Es gribēju jautāt, vai es ar tevi šovakar drusku varētu parunāt? Tu zini, tā steidzama lieta.

—    Jā, tu vari ienākt. šeit aukstumā mēs nevaram stāvēt.

—     Apgulies tikai atkal, — viņš teica, istabā ienācis, redzēdams, ka Inguna jau izģērbusies. — Varbūt es drīkstu gultas malā izstiepties, tad mēs labāk varēsim runāt.

Sākumā viņi, tā līdzās gulēdami, runāja par laiku un Hokunu Ganta dēlu, kas bija nodomājis apmesties Fretesteinā.

Ingunai patika Gudmunda balss un viņa mierīgā izturēšanās. Un tad — to nevarēja noliegt, — viņai patika tā tumsā gulēt un ar precinieku sarunāties — bija tik silti un tīksmīgi. Nu jau tik ilgi neviens viņu nebija uzmeklējis, neviens nebija nācis, lai ar viņu sarunātos. Kaut gan viņa labi zināja — šo precību piedāvājumu viņa atraidīs. Bet tomēr tas bija gods, ka vīrs ka Gudmunds viņu bija iecerējis, nepiegriežot vērību viņas pazemotajam stāvoklim,

—     Jā, es tevi gribēju jautāt, — beidzot teica viesis, — vai tu nopietni tā domāji, kā šovakar runāji?

—    Jā, tā tas bija.

—     Jā, tad es labāk tūlīt teikšu, — turpināja Gudmunds, — tēvs un māte labprāt gribētu, lai es šogad apprecētos, un mēs vienojāmies, ka sūtīsim preciniekus pie Ivara Tores dēla.

Inguna klusēja. Tad Gudmunds atsāka:

—     Bet, ja es savu tēvu lūgšu citur apskatīties, tad viņš to laikam gan darīs. Ja tu tiešām tā domā, kā šovakar teici.

Kad viņš arvienu vēl nesaņēma atbildes, tad piemetināja:

—     Ja tu zini, ja jautāsim Ivaru vai Kolbeinu, tad nesaņemsim atraidošu atbildi. Bet ja tu pati negribi, tad es tā iekārtošu, lai tevi ar šo lietu nemocītu.

Inguna teica:

—       Es nesaprotu, ka tu, Gudmund, un tavi radi par mani var domāt. Jūs taču varat izraudzīties daudz labāku, i u taču zini visu, ko par mani runā.

—    Jā. Bet nedrīkst pārāk bargi tiesāt. Ja es tevi apprecēšu, tavi radi apsola tev līdz iedot to pašu mantojumu kā tavai māsai. Un es pats domāju, man šķiet… tu labi i/skaties, tu esi skaista.

Inguna nekā neatbildēja. Bija tik labi gulēt un klausīties jaunā vīra valodā, just tumsā viņa siltumu un dvašas pieskārienu vaigam. Tik ilgi ap viņu bija valdījusi tukša un salta telpa. Pēc ilgāka brīža viņa maigi teica:

—    Nu tu zini, es nevaru nevienu citu vīru precēt, nekā to, kam piederu. Bet tici man, es saprotu, kāda tā laime, ka mani bildina tāds vīrietis kā tu.

—    Jā, — sacīja Gudmunds, — vai tu nedomā, Ingun, ka mēs abi labi iztiktu?

—    Par to es nešaubos. Tā jau būtu ragana, kas ar tevi nesadzīvotu. Bet tu saproti, es neesmu brīva.

—     Nē, nē, — Gudmunds nopūtās. — Es gādāšu par to, lai tevi manis dēļ nemocītu. Tevi es labprāt būtu gribējis par savu sievu, bet gan jau es dabūšu citu.

Kādu brīdi viņi vēl tā pagulēja un parunājās, tad Gudmunds aizrādīja, ka tagad viņam esot laiks iet, un Inguna nepretojās. Viņa puisi pavadīja līdz durvīm, kur viņi šķīrās ar rokas spiedienu. Inguna, atgriežoties savā gultā, jutās savādi sasiidita un iepriecināta. Šonakt viņa droši vien labi gulēs …

* * *

Garajā gavēni Ingunai atļāva aizjāt uz pilsētu, lai sūdzētu grēkus brālim Vegardam. Viņš bija viņas biktstēvs kopš astotā dzīvības gada, kad viņu iesvētīja.

Vienmēr bija viegli mūkam visu izstāstīt. Nebija arī citu grēku, kā tādi, kas viegli saucami vārdā: izklaidīgas lūgšanas, nelaipnība pret vecākiem, Toru un kalponēm, • (i7i meli, bet tad nāca grēks ar Ūlavu. Un tagad viņa juta, ka galvenam kārtām būs jādiktē domu grēki. Un tie bija tik grūti vārdos ietverami. Un tad šīs bailes, ka draudi un nespēks viņu piespiedīs lauzt Ūlavam doto uzticības zvērastu.

Brālis Vegards teica, ka viņa labi darījusi, atraidīdama iauno precinieku. Par viņas un Ūlava pārkāpumu mūks bija spriedis daudz stingrāk, nekā bīskaps. Viņš viņai ieteica Dievu lūgt, lai pietiktu spēka glabāt savu uzticību,jo esot nāves grēks apprecēt citu, iekams viņa nav atraitne. Viņš viņu arī biedināja no domām par laulības d/īvi ar Ūlavu un nākamiem bērniem. Tādas domas tikai radot miesas iekāri un vājinot gribu. Vajagot padoties liktenim, lūgt Dievu un paklausīt radus, izņemot tais gadījumos, kad viņi pavedina uz grēku. Beidzot viņš vēl teica, ka laikam gan vislabāk būšot, ja viņa iestāsies klosterī un tur gaidīs Ūlavu atgriežamies. Bet, ja saņemot ziņu, ka viņš miris, tad vienmēr vēl varēs izvēlēties — kļūt par mūķeni vai atgriezties pasaulē. Mūks pats gribēja runāt ar viņas radiem, lai nokārtotu viņas ievešanu klosterī.

Ingunai metās bailes. Likās, ja viņa reiz ieies klosterī, tad tik viegli vairs neizklūs ārā, kaut gan brālis Vegards teica, kamēr Ūlavs Vēl dzīvs, baznīcai nemaz neesot tiesības viņu iesvētīt par mūķeni bez Ūlava atļaujas. Inguna aizrādīja, ka viņa nevarot atstāt veco māti, tā esot tik vāia un nespējot bez viņas iztikt. To brālis Vegards saprata, un tā nolēma, ka Inguna paliks pie Ožas Magnusa meitas.

Atgriežoties Bergā, viņa vairs nesastapa Toru — tā ar savu vīru un visu varzu bija aizceļojusi. Bija nolemts, ka Tora dzīvos Fretasteinā. Tagad Bergā bija tik klusi. Laiks aiztecēja vienmērīgi. Inguna dzīvoja kopā ar vecām sievām, un katra diena līdzinājās iepriekšējai — tā laikam erī būtu klosterī. Un viņa neizturēja — atkal aizgāja sapņu ivuuiulē, kur laiku vadīja ar iedomāto viru un bērniem <k>mātēs mājās, kuras sauca par Hestvikenu. Tad tā ari «loinās aizslīdēja pie Gudmunda Jona dēla un viņa bildinājuma, tad pārņēma bailes, bet reizē ar to arī apmiers. T<ilad viņa nebija tik nicināma — smalks un bagāts vīrs viņu bija iecerējis. Un tad nāca domas par skaistiem un iMigātiem preciniekiem, kurus tēvoči viņai uzspieda, bet viņa ar cietu gribu pretojās un palika uzticama Ūlavam l uduna dēlam.

2

Diena aiz dienas aizgāja. Nekas sevišķs nenolika. Un reizēm Ingunu pārņēma bailes un šausmas — vai tāda liūs viņas dzīve?

Tora nāca ciemos ar abiem bērniem. Mazais Steinlins bija uzmācīgs ka klepus. Pusotru gadu vecs, liels un atlīstits viņš visur maisījās pa kājām. Mazā māsiņa šļūca pa grīdu, meklēdama kādu solu vai citu priekšmetu, pie kā varētu pieturēties un uzcelties kājās. Tora gribēja Ingunu paņemt līdz uz Fretasteinu. — Inguna taču tik labi prata apieties ar bērniem. Torai ap Ūlava mesu bija gaidāms trešais bērns, un tā šķita visprātīgākais paņemt vecāko māsu līdz. Bet Inguna negribēja atstāt vecmāmuļu — tā viņa teica, bet patiesībā baidījās atgriezties Fretasteinā.

Viņa nezināja, kur Ūlavs tagad atrodas. Tikai vienu vienīgu reizi viņa bija saņēmusi ziņu — tas bija vasarā, kad Amvids ciemojās Bergā. Asbjerns bija atgriezies dzimtenē, viņš bija sekojis bīskapam Torfinam, bijis Romā, vēlāk Flandrijā, kur Torfina kungs ari mira^ Atpakaļceļojumā viņš bija apstājies Dānijā un saticis Ūlavu. Ūlavs toreiz bija dzīvojis pie sava mātesbrāļa, un viņam klājies labi. Sīs zinas Asbjerns bija izstāstījis Arnvidam, būdams pie viņa Miklebojā.

Arnvids bija atbraucis uz Bcrgu kopā ar Steinaru, lai Ingunu iepriecinātu. Bet zēns, lielāks izaudzis, vairs ne1 gribēja Ingunas glāstus. Arnvids stāstīja dēlam, ka Inguna i viņu izglābusi no uguns liesmām, bet tas uz bērnu neat1 stāja nekādu iespaidu.

Inguna kopā ar puisēnu izbrauca līcī zvejot. Viņi gan turējās pie paša krasta, jo Ingunai nebija spēka airēt, arī zivju viņi daudz nedabūja, bet tomēr abi jutās gaužam ļ apmierināti ar šo izbraukumu.

Gudmunds Jona dēls bija apprecējies, viņam tagad 1 jau bija dēls. Šad un tad viņš ciemojās Bergā, brauca ] pāri līcim ar savu laivu, šeit otrā krastā dzīvoja viņai vectēvs.

Ingunas galvenā sabiedrība arvien vēl bija vecās 1 sievas. Viņa tagad bija divdesmit ziemas veca. Novītusi, tēvocis Ivars bija teicis. Zemapziņā viņa nojauta, ka nekad vēl nebija bijusi tik skaista kā tagad. Istabas gaiss pie | vecmāmuļas bija izbalinājis viņas vaigus, bet āda bija ] caurspīdīga kā ziedlapiņas. Un viņa nebija vairs tik ļ trausla, viņas miesa bija stingrāka, un viņa neturējās vairs ļ tā uz priekšu saliekusies. Viņai tagad bija skaistā gaita — ļ savādi daili un mīksti kustējās viņas augstais, slaidais ! stāvs. Ja viņa izgāja ļaudīs, tad viņa manīja, ka vīru skati viņu pavadīja, bet viņa neatbildēja, staigāja nodurtām acīm, maigi pazemīgās sērās.

Kādu vakaru daži sveši vīri bija ieradušies Bergā, un 1 viens no viņiem ielauzās Ingunas istabā pēc tam, kad viņa jau bija apgūlusies. Viņš bija piedzēries. Ingunai izdevās viņu izmest ārā, vecā Oza nemaz nebija manījusi, ka kāds svešs ienācis. Bet vīrs atskurba, kad Inguna viņu izdzina ārā dusmīgiem, bet klusiem un aukstiem kā ledus vārdiem, kā izpērts suns viņš tur stāvēja.

Bet Inguna, viena palikusi, sabruka drausmās — zobi klabēja, un viņa visa trīsēja. Kas viņu visvairāk bija sabiedējis — tik savādi viņai bija ap sirdi, kaut gan puisis

nekā nebija manījis, to viņa zināja. Pretodamās, auksta un atraidīga, pārāk sašutusi un nikna, lai baiļotos, viņa sevī dziļi apslēpti juta kārdinājumu — padoties, nepretoties. Viņa bija tik nogurusi, tik ļoti nogurusi, it kā gadiem ilgi būtu pretojusies — to viņa pēkšņi juta. Viņa nevarēja vairs gaidīt — Ūlavam tagad bija jānāk — tagad viņam vajadzētu nākt! Šai naktī viņa neatrada miegu. Trauksmiga un izmocīta viņa tur gulēja, raudādama un stāvēdama, ierakusies savā gultas kažokā. Šķita, viņa nespēj ilgāk šo dzīvi panest. Bet, kad nākamā rītā vīrs nāca atvainoties, viņa klausījās viņa stomīgajā valodā atturīgi un cienīgi, mierīgi vērdamās viņa acīs. Viņas lielo, tumšo acu skats bija tik skumīgu nicināšanu pilns, ka vīrs vairāk aizlīda, nekā aizgāja.

Ūlavs — viņa tagad nekā vairs nezināja par viņu. Ilgi viņa naktīs gulēja nomodā, nemiera, ilgu un tumšu baiļu mocīta: cik ilgi tas tā vēl ies! Ar abām rokām viņa saspieda Ūlava nazi. Asmens arvienu vēl bija spožs — tas bija vienīgais, pie kā viņa varēja pieķerties.

Tad vasaras beigās atnāca kāda svētdiena. Inguna kopā ar dažiem Berga ļaudīm bija aizgājusi uz dievkalpojumu. Viņa jāja; vecis Grims gāja līdzās, vezdams zirgu pie pavadas. Taisni tajā brīdī, kad viņa iejāja pagalmā un vecis viņai gribēja palīdzēt nokāpt no zirga, viņa ieraudzīja gaišmatainu vīrieti iznākam no Magnhildas istabas. Tas bija savādļ garš mi stiepts acumirklis, pirms viņa pazina vīru — Ūlavs!

Viņš nāca Ingunai pretī — un savādi pelēki un nespodri viss izlikās — kā vasaras dienā, kad guli ar seju zālē un tad pēkšņi atveri acis: saules svelmē pasaule nobāl, krāsas daudz bālākas, nekā to gaidīji.

Viņas atmiņās Ūlavs bija daudz lielāks un staltāks. Un daudz skaistāks. Viņa balto seju un gaišumu viņa atcerējās kā kaut ko, ka» staro. /

Viņš pienācis izcēla viņu no segliem. Tad viņi abi roku roka gāja uz namu, ne vārda nerunādami.

Durvis stāvēja Ivars Tores dēls, ar platu smaidu viņš apsveica Ingunu:

—     Nu, vai tu esi apmierināta ar viesi, ko es šoreiz atvedu?

Ingunas seja atplauka, viņa nosarka līdz pat kaklam, ielauzās smaids, staroja acis, līksmoja mute.

—     Vai jūs kopā atnākuši? — Viņa skatījās no tēvoča uz Ūlavu. Tagad arī Ūlavs pasmaidīja, tā bija mierīgā mirdza, kuru viņa tik labi pazina: bālā, skaistā mute klusi pakustējās, kaut gan lūpas nevērās vaļā. Viņš drusku nolaida acis, un zem garām, baltām zīda skropstām skats zilgmoja un līksmoja.

—     Vai tu beidzot tomēr esi pārnācis? — viņa smaidīdama jautāja.

—    Jā, man šķita, ka beidzot man jāapskatās, kā mājās

klājas, — viņš tāpat atbildēja.

* * *

Viņa sēdēja uz sliekšņa, rokas klēpī salikusi, klausīdamās kā Ūlavs ar Ivaru sarunājās. Savādi ātri viss aprima — laime, tā bija izjūta, ka viss aprimst, pilnīgi apklust.

Ivars kaut ko gribēja Ūlavam rādīt, abi vīri aizgāja. Jā, tagad viņa atkal to pazina — tik skaisti un cēli neviens vīrietis neprata kustēties. Viņš nebija sevišķi liels — tagad viņa to atcerējās, viņa pati bija mazliet lielāka, bet viņš bija neizsakāmi skaisti noaudzis: pleci taisni pareizā platumā, šaurs viducis, blīvi un stipri muskuli, bet locekļi smalki un skaisti veidoti. Viņa seja bija ļoti novājējusi, āda sausa un cieta. Mati bija kļuvuši mazliet tumšāki, nevis vairs bāli dzelteni, bet tagad tie bija pelnu krāsā. Bet, jo ilgāk viņa skatījās Ūlavā, jo labāk viņa atcerējās

1M :

kul rti sīkumu. Toreiz, kad viņi šķīrās, viņš vēl nebija v: Higi atkratījies no bērnības maiguma. Tagad viņš bija

pieaudzis vīrs — neparasti skaists, jauns vīrietis.

* * *

Dzijā laimē nogrimusi, Ingun§ pie vakariņu galda priecigei izbrīnā manīja, ka Ivars tāpat kā Magnhilda ļoti I lipni izturējās pret Ūlavu. Ūlavs pirms vienas nedēļas bija atgriezies no svešām zemēm un kādu laiku uzturējies

Oslo.

—    Man šķiet, tev vispirms būtu bijis jāapskata savas mājas, — teica Ivars, — Es nedomāju, ka tas būtu bīstami tagad, kur tu esi Jarla vīrs.

—    Jā, to es būtu varējis. Bet es biju nolēmis, neatgriezties Hestvikenā, pirms nedrīkstu pats par savu īpašumu lemt. Vēl viss jāsagatavo, lai Ingunu pārvestu mājās, — un viņš klusi pasmaidīja.

No šīs sarunas Inguna saprata, ka Ūlavs Norvēģijā vēl nav drošs un aizsardzības vēstuli vēl nav dabūjis. Ūlavs Dānijā bija sastapis Jarlu Alfu Ejlinga dēlu. Pašreiz tas bija varenākais visā zemē, un Ūlavs bija kļuvis viņa pavadonis. Jarls bija solījies nokārtot viņa lietu, un uz īsu laiku bija atvaļinājis Ūlavu, lai tas sameklētu vīru, kas spētu vest sarunas ar Ingunas radiniekiem. Ūlavs bija izdarījis visdrosmīgāko — aizbraucis tieši pie Ivara Tores dēla, un viņi abi diezgan ātri bija vienojušies.

—    Jā, tu zini, es tevi pazinu, kad tu biji vēl mazs puišelis, — teica Ivars, — es es vienmēr tevi labprāt esmu ieredzējis. Tikai toreiz man uznāca dusmas, kad tu pats sev paņēmi līgavu, tas taču saprotams.

Jā, tas gan saprotams, — teica Ūlavs smiedamies.

Bel Inguna baiļu pilnā balsī jautāja:

—     Vai tu nepaliksi šeit, Ūlav?

—       Norvēģijā es palikšu, — laikam. Bet šeit ziemejos

tikai dažas dienas. Bērtu]a mesas dienā man jābūt pie Jarla Valdinholmā.

Inguna nezināja, kur Valdinholma atrodas, bet vārds skanēja, it kā tas būtu ļoti tālu.

Varēja manīt, ka Ūlavs bija ieradis kustēties augstmaņu sabiedrībā. No saīgušā, vārdos skopā puiša bija attīstījies pieklājīgs, bruņnieciski veikls vīrietis, kas savus vārdus prata gludi savirknēt. Viņš runāja ātri un tekoši, bet prata arī klausīties vecāku cilvēku runā. Parasti viņš atbildēja Ivara un Magnhiidas jautājumiem, un tikai loti reti runāja ar Ingunu un nekad nemēģināja ar viņu palikt vienatnē.

Viņš stāstīja, ka tagad Dānijā esot nemierīgi laiki. Augstmaņi neesot vienis prātis ar savu karali. Viņa paša tēvocis, Barnims Ērika dēls, rīkojas tikai pēc savas iegribas, nemaz neņemot vērā likumus.

—     Vai tev.neizdevās dabūt savās rokās kādu dalu no mātes mantojuma? — jautāja Ivars. — To gan vajadzēja.

—     Tēvocis teica, ka tas neesot iespējams, smīnēdams teica Ūlavs. — Un varbūt tas arī tiešām tā. Mana māte, apprecēdamās ārzemēs bez radu atļaujas, zaudējusi mantošanas tiesības Dānijā. Varbūt, ka tagad šo to varēs grozīt, un tad arī man atkritīs kāds gabaliņš — tā tēvocis domā. Mēs^ar viņu bijām diezgan labi draugi.

Ūlavs runāja smaidīdams, bet Inguna manīja, ka viņa sejā svešāda izteiksme. Kaut kas vientuļš vienmēr bija viņa sejā, bet tagad tas vēl asāk bija izmanāms, bez. tam vēl bija nācis klāt kāds cits vilciens — tas bija kaut kas gluži jauns. Viņa nojauta, ka viņš ne tikai prieka un līksmībā dzīvojis svešās zemēs, kad nabags un vientuļš meklējis savus dāņu radus.

—     Visā visumā Barnims Ērika dēls bija labs pret mani, bet tomēr es biju priecīgs, kad sastapu Elfa kungu. Kad es uzliku savu roku uz viņa zobena, zvērēdams uzticību, man gandrīz šķita, ka esmu atgriezies mājās.

—    Vai tu viņu mīli? — jautāja Ivars.

—     Mīlēt! — Ūlava seja iemirdzējās. — Ja tu pats būtu redzējis Jarlu, tu tā nejautātu. Mēs viņam sekotu, un ja tas būtu elles sēra purvā. Ja viņš tā iesmējās, mēs visi esam viņa varā. Viņa zelta acis spulgo kā dārgakmeņi. Mazs viņš ir no auguma, galvu mazāks nekā es, un plats kā durvis, ar pinkainiem brūniem sprogainiem matiem. Jā, stāsta, ka viņa cilts esot cēlusies no karaļa meitas un lāča. Un tiešām, Alfa kungam ir desmit vīru spēks un divpadsmit vīru prāts. Nav daudz tādu vīru, kas nebūtu laimīgi, ja drīkstētu viņam sekot, un nav daudz arī tādu sievu — Ūlavs beidza smiedamies.

—     Vai tā ir taisnība, ka mūsu karaliene grib ar viņu salaulāties? — ziņkārīgi jautāja Ivars. _

—     Kā lai es to zinu? — smējās Ūlavs. — Nu, ja tā ir kā stāsta, ka viņa ir gudra sieviete. Bet viens gan ir skaidrs — tad viņas valdīšanai valstī būs beigas, tad viņa salieksies zem šā lāča ķepas.

Ivars domāja, ka Alfs Jarls karalienes Ingebjergas uzdevumā apbraukā_ Dānijas krastus, atsavinādams vācu tirgotāju kuģus. Ūlavs nezināja, vai tas tiešām tā, bet aizrādīja, ka Jarls, lai darītu ko darīdams, visu dara tikai

tāpēc, ka pats to ieskatījis par pareizu.

* * *

Pēc vakariņām Ivars runāja par to, ka jāejot gulēt, te Ūlavs piecēlās, novilka no pirksta lielo zelta gredzenu ar zaJo akmeni. Rādīdams to Ivaram un Magnhildas kundzei, viņš jautāja:

—    Vai jūs to te pazīstat? Ar šo gredzenu mans tēvs mani saderināja ar Ingunu. Man šķiet, būtu pareizi, ja viņa pali to tagad nēsātu.

Ingunas tēvocim un krustmātei nekas nebija pretī, un tā Ūlavs uzvilka viņai gredzenu. Tad izņēma no seglu somas apzeltītu ķēdi ar krustu, jostu ar sudraba plāksnītēm un pasniedza to Ingunai. Pēc tam vēl izņēma dāvanas Ivaram un Magnhildai un beidzot vēl trīs zelta gredzenus, kurus lūdza nodot Torai, Halvardam un Jonam. Kā Magnhildas kundze tā arī Ivars bija ļoti iepriecināts, slavēja dāvanas un devēju. Magnhildas kundze pat lika atnest vīnu, un visi četri dzēra no Ziemsvētku raga.

Kad Magnhildas kundze aizrādīja, ka tagad Ingunai Jāaiziet pie vecmāmuļas, arī Ūlavs piecēlās, sacīdams, ka gribot vēl parunāt ar Grimu un Dailu. Magnhildas kundze nekā neiebilda.

Debess bija apmākusies, bet starp mākoņiem spīdēja vakara blāzma, auksta un dzeltena kā misiņš. Vakari jau bija rudenīgi drūmi.

Ūlavs un Inguna gāja gar saimniecības ēkām. Jaunais vīrietis aplika ep viņas viduci roku un palika tā stāvam, lūkodamies tīrumā. Labība jau bija nobriedusi, balti tā mirdzēja zem pelēki smagajām debesīm. Upes līcis gulēja kā svins, atspoguļodams augošo tumsu, pretējā krastā zilgani melnā mežainā nokare saplūda kopā ar ūdeni.

—    Te viss kā agrāk, — klusi teica Ūlavs. — Kā visos agrākos rudeņos. Dānijā ap šo laiku pūš ass vējš.

Viņš piegriezās meitenei, un, aplikdams roku ap viņas plecu, pievilka sev to klāt. Ar garu laimes nopūtu viņa smagi pieplaka Ūlavam. Beidzot viņa juta ap sevi viņa rokas — beidzot bija mājās! Ūlavs ietvēra viņas seju savās plaukstās un, atbīdīdams matus, noskūpstīja deniņus:

—    Agrāk tavi mati šeit viļņojās, — viņš čukstēja.

—    Tagad mati gludi tāpēc, ka stingri atsukāju atpakaļ, — viņa klusi atteica. — Tā sprogas zūd. Kad man atņēma sievas aubi, es sapinu savus matus, cik gludi vien spēdama.

—    Jā, tagad es atceros, Hāmarā tu nēsāji sievas aubi!

—    Vai tu dusmojies, ka to tagad vairs nedaru?

Ūlavs pakratija galvu pasmaidīdams:

—    Es to gandrīz biju aizmirsis, ja es garā tevi redzēju, lad vienmēr tādu, kāda tu biji pirms tam.

—     Vai tev liekas, es esmu vēl tāda kfi toreiz? — balļpilnā balsī jautāja Inguna. — Jeb es neesmu vairs tik skaista?

—    Skaista! — Viņa rokas tvirti apskāva Ingunu. K&dņ

brīdi viņi tā stāvēja, piespiedušies viens otram. Tad viņš

atrāvās:

—    Nē, mums ir jāieiet iekšā! Jau metas tumSl… Kādus solus no viņas aizgājis, viņš satvēra viņas bizea un, aptinis tās ap roku, vilka Ingunu šurpu turpu.

—    Cik skaista tu esi, Inguna! — viņš spēji izsauc&s.

Tad atlaida viņu, īsi iesmiedamies.

Pēc maza brīža viņš jautāja:

—    Laikam jau gads, kopš tu Arnvidu pēdējo reizi redzējusi?

Inguna to apstiprināja.

—     Es viņu labprāt šoreiz būtu redzējis. Viņš man» vienīgais bērnībasrfraugs; tu un viņš, cita man neviena nav. Ļaudis, kurus sastop vēlākos gados, nekad vairs nav tik tuvi.

Viņam bija divdesmit viens gads, viņai — divdesmit, bet neviens no viņiem nedomāja, ka viņi vēl pār&k jauni, lai tā runātu — vēl bērnībā viņi daudz asuma bija pārdzīvojuši.

Ūlavs gāji uz kūts pusi, Inguna viņam sekoja šaurajā gatvē starp staļļiem. Grims un Daila sēdēja uz kuls sliekšņa un bija ļoti pārsteigti, kad Ūlavs pie viņiem apstājās. Bet kad viņš vēl no jostas izņēma dažus naudas gabalus, vecīšu priekam nebija robežu.

Inguna stāvēja pie sienas pieslējusies, bet neviens ar viņu nerunāja. Ūlavs tērzēja ar Grimu un Dailu, un Inguna klusi aizgāja pie savas vecmāmuļas. r

Ūlavs piecas dienas ciemojās Bergā un sestajā no rīta taisījās aizjāt uz Hāmaru.

Tagad viņš bija Iieios draugos ar Ivaru un Magnhildu, un visiem likās, ka ārzemēs pavadīti gadi viņu padarījuši ļoti vīrišķīgu. Ingunai tikai retumis bija izdevība ar viņu parmainīt kādu vārdu.

Tai dienā, kad Ūlavam bija jāaizjāj, viņa palūdza, lai tas atnāktu līdz uz viņas istabu, kur glabājās viņas un Ožas mantas. Tur viņa atslēdza šķirstu, izņēma lielu, izrakstītu linu kreklu un pasniedza to Ūlavam, skatīdamās sāņus.

—    Tas ir tavs krekls, Ūlav. Bet es tev to jau tagad gribu iedot.

Kad viņa beidzot pavērās Ūlavā, viņš apmulsis stāvēja ar kreklu rokā. Viņa pietvīkusi seja bija savādi mīksta un bezpalīdzīga. ,

—    Jēzus Kristus lai tevi svētī, Inguna! Kristus lai svētī tavas rokas par katru dūrienu …

—    Ūlav, neaizbrauc!

—    Tu taču zini, ka man ir jāaizbrauc! — viņš klusi teica.

—   Ak, nē, Ūlav! Es domāju, ja tu reiz atgriezīsies, tu vairs neaizbrauksi. Paliec šeit, Uiav — tikai vēl trīs die-

. nas! Nu, paliec šeit — tikai vēl vienu dienu!

—    Nē, — Ūlavs nopūtās. — Vai tad tu nevari saprast, Inguna, ka man ir jāaizbrauc. Es taču afvien vēl esmu trimdinieks. Es nemaz nedrīkstu šeit palikt. Tā jau pārdrošība, ka es atbraucu, bet man vajadzēja redzēt tevi un tavus radus. Šodien man Norvēģijā nekas nepieder. Bet mans kungs Jarls solījies man palīdzēt. Bet viņš arī pavēlēja, ka man drīz jāatgriežas. Es nedrīkstu kavēties.

—    Paņēmi mani līdz, — viņa tikko dzirdami čukstēja.

—    Tev taču jāsaprot ka tas neiespējams. Uz kurieni

I.ii es tevi aizvedu? Uz Valdinholmu? Pie Jarla vīriem? — Viņš iesmējās.

—    Man tik grūti bija šeit Bergā, — viņa čukstēja.

—    To es lāgā nesaprotu. Viņi taču visi tik laipni, Magnhildas kundze un arī Ožas kundze. Būdams dienvidos, es bieži baidījos, ka Kolbeins tevi paņems un aizvedīs savās mājās. Tad bija drausmi par tevi, visumīļā, domājot. Bet tagad es redzu, šeit tev bija tik labi, cik vien tas pašreiz iespējams.

—    Es šeit ilgāk nevaru izturēti Paņēmi mani līdz — vai tad es nevaru būt droša arī kādā citā vietā?

—    Es nezinu_ tādas vietas, iekams man pašam nebūs savas mājas, — Ūlavs teica nepacietīgi. — Un, ja es tiešām tevi aizvestu, ko tad Ivars un Magnhilda teiktu? Ivars būs mans aizrunātājs pie Kolbeina. Esi taču prātīga, Inguna! Padomā arī, ka Ozās kundzene bez tevis nevar iztikt!

Tad viņi abi cieta klusu. Beidzot Inguna, piegājusi lūkai, teica:

—    Seit stāvēdama, es vienmēr domāju, tā laikam izskatās Hestvikenā.

Ūlavs pienāca klāt, viegli paglāstīja viņas pakausi.

—    Ak, nē, — viņš izklaidīgi teica, — fjords Hestvikenā daudz platāks. Tur taču īstā, sāļā jūra. Un mājas atrodas daudz augstākā vietā.

Viņš aizgāja atpakaļ pie šķirsta, salocīja kreklu:

—    Tas laikam liels darbs, vai ne, Ingun? Tur tev bija lielas pūles.

—    Ak jā. Bet man taču arī bija četri gadi laika, — viņa teica tvirtā balsī.

—     Nāc, iziesim vēl drusku laukā — viņš aicināja. — Nāc, tur ārā vēl varēsim parunāties.

Viņi gāja pāri tīrumiem līdz pļavai ezera malā. Kalnainajā nokarē auga paegļi un mazi krūmi, starp viņiem — izdeguši zālaini laukumi.

—     Nāc, apsēdies šeit, — viņš vedināja, pats izstiepdamies uz vēdera un tā ari palika guļam, raudzīdamies tālumā.

—     Tā ir labi — domāja Inguna. Pie Ūlava nerunīguma viņa bija pieradusi kopš bērnu dienām, un tagad likās, ka taisni šis mēmums viņus tuvina. Tā sēdēdama, viņa vēroja mazus vasaras plankumus Ūlava sejā pie deguna saknes — ari šie plankumi bija mīļi un tuvi.

Lieli mākoņi slīdēja pāri debesīm, un viņu ēnas tumšoja zilganos mežus, spilgti zaļās pļavas un baltos rugājus. Un pelēkais, tumši svītrotais ezers atspoguļoja rudens ainavu. Šad tad parādījās saule, un tad kādu brīdi viņas asā, zelta gaisma durstīja un dedzināja, bet, tikko mākonis aizklāja sauli, metās auksts un zemes drēgnums kļuva jūtams.

Pēc ilgākā brīža meitene jautāja:

—     Tik dziļās domās tu esi nogrimis, Ūlav?

Viņš nopūtās, it kā atmozdamies, tad paņēma viņas roku, tur ieguldinādams savu seju:

—    Kaut tu drusku prātīgāka būtu, — viņš atsāka klētī vērpto sarunu. On drusku pagaidījis, piemetināja:

—    No Hevdingu mājām es aizskrēju, nepateikdamies.

Inguna it kā izbiedēta satrūkās.

—     Jā, — turpināja Ūlavs. — Tas bija ļauni, tas bija tik negliti, jo tēvocis daudzējādā ziņā bija laipns pret mani.

—    Vai jūs sastrīdējāties!

—     Nē, to nevar teikt. Bet, lūk, tā lieta bija tāda: viņš izdarīja kaut ko, ko es nevaru panest. Viņš vienam no saviem kalpiem piesprieda miesassodu. Es nesaku, ka kalps to nebūtu pelnījis. Bet tēvocis, dusmās ieērcināts, bieži bija nežēlīgs. Un tu zini, es nevaru ciest, ja ar cilvēku vai arī dzīvnieku kāds apejas varmācīgi.

—    Un jums pēc tam bija ķilda?

—     Nē. Sis kalps bija nodevējs. Viņi bija sēdējuši ailē un dzēruši, tēvocis, daži radi un draugi. Jā, tie bija ari mani radi, tie bija ieradušies, lai ar mums nosvinētu Lieldienas. Un tas notika pirmo svētku vakarā. Runāja par karali. Neviens viņu nevarēja ieredzēt. Pārrunāja sazvērestību pret karali Ēriku. Tev jāzina, tas tur bieži tā noliek. Bez tam mēs tai vakarā visi bijām piedzēruši un lāgā nezinājām, ko runājām. Un nu šis kalps Оке, kas pie galda mūs bija apkalpojis, aizskrēja pie karaliskā cietokšņa pārvaldītāja un pārdeva viņam dzirdētās jaunās ziņas. Tēvocis Barnims lika sagūstīt kalpu, izvest birzē, piesiet pie vislielākā ozola, un tad pats, paņēmis nodevē ja labo roku, ar kuru viņš Barnimam bija zvērējis uzticību, piedūra to ar nazi pie koka stumbra. — Jā, es nesaku, ka kalps to nebūtu pelnījis. Bet kad uznāca nakts, es nevarēju vairs izturēt, es aizgāju birzē, atraisīju kalpu no koka, aizdevu viņam savu zirgu… Es zināju, ka mana rīcība sadusmos tēvoci, es zināju, ka viņš man nepiedos. Un, tā kā es taisni tajā laikā biju dzirdējis, ka Jarls uzturas kāda līcī ziemejos, es vēl tai pašā naktī salasīju savas mantas un aizjāju pret ziemeļiem: un tā tas nāca, ka es šogad kopā ar Jarlu devos uz Angliju. — Jā, tā bija nejauka pateicība, ko izrādīju tēvocim. Un es katru dienu lūdzu Dievu, lai viņš man šo soli piedotu. Ja tēvocis šo neģēļi būtu pakāris, es nekā neteiktu. Bet nu arvienu bija jādomā: tur viņš stāv pie ozola ar pienagloto roku … Tas bija tūlīt pēc Lieldienām. Es katru dienu biju bijis baznīcā, un Lielā Piektdienā es vēl uz ceļiem pierāpos krustam un skūpstīju to. Un tagad man šķita, ka šis kalps tur krustā sists.

Inguna klusi pamāja ar galvu:

—    Tā bija labi darīts.

—     Diezin. Ja es kopā ar Jarlu būšu Dānijā, tad es varēšu tēvocim aizsūtīt ziņu, varbūt pats aiziet pie viņa un lūgt piedošanu. Jo tā bija rupja nepateicība.

Ūlavs tur gulēja, raudzīdamies tumši zilajos mežos.

—     Tu saki, tev šeit nebija vieglas dienas, Ingun. Arī man ne katru dienu bija Ziemsvētki. Es neapsūdzu savus bagātos radus, bet tie visi pašapmierināti, pārtikuši cilvēki, un es atnācu pie viņiem svešs, nabags trimdinieks. Viņi uz mani raudzījās kā uz puiku, jā, pat kā uz ārlaulībā dzimušo puiku, jo viņi nebija tie, kas izprecināja māti. Es nesaku, ka viņi mani sliktāk uzņēma nekā tas bija iespējams, bet tomēr… Inguna, tev jābūt saprātīgai, — viņš atkal lūdza. Viņš drusku pabīdījās uz priekšu, un lāva savai galvai smagi iekrist Ingunas klēpī.

—    Saproti taču, vislabprātāk es paliktu šeit,^vai arī — paņemtu tevi līdz — ja tikai tas būtu iespējams. Vai tad tu gribi, lai es nemaz nebūtu atnācis, kad nevarēju nākt, lai paliktu?

Inguna pakratīja galvu, glāstīdama un jaukdama viņa matus.

—     Savādi tikai, — viņa klusi teica, — ka tavs tēvocis Barnims nepapūlējās drusku vairāk tavā labā. Viņam taču nav citu bērnu, ka tikai tā mūķene?

—    Jā, ja es būtu palicis Dānijā. Bet es tūlīt sākumā teicu, ka to nedarīšu. Viņš manīja, cik ļoti es ilgojos tikt atpakaļ dzimtenē.

Pēc ilgāka brīža iejautājās Inguna:

Sie tavi draugi pilsētā, par kuriem tu pirmīt stāstīji — kas tie bija par ļaudīm?

—    Ak, tie nebija nekas sevišķs, — izvairījās Ūlavs.

—    Bieži es tēvoča uzdevumā devos uz pilsētu, lai iepirktu zirgus vai arī nokārtotu citas darīšanas.

Inguna arvien vēl maigi glāstīja Ūlava matus.

—     Vismaz vienu skūpstu tu man vari dāvāti — un puspiecēlies viņš tvirti apskāva Ingunu un noskūpstīja to uz lūpām.

—     Tu vari dabūt, cik vien gribi, — viņa čukstēja. Asaras viņai ritēja pār vaigiem, kamēr Ūlava cietie, kvēlie «k(i|is1i klāja viņas seju un kaklu. — Cik vien tu gribi — Iii k.itru dienu bīitu varējis dabūt skūpstu!

Ak, tad es būtu kļuvis pārāk nepieticīgs. — Smiekli guldzēja dziļi krūtīs. — Mana Inguna! — Viņš tik strauji mi lieca viņas galvu, ka tā gandrīz skāra zemi. — Bet tagad v.nrs nebūs ilgi, kamēr, — viņš neskaidri kaut ko sevī nomurmināja.

Tad teica: — Mums jādodas mājup, — un palaida viņu vci|ā. — Sen jau pusdienas laiks. Ko gan Magrihildas kundze teiks, ka mēs tik ilgi palikuši prom!

—    Tas man vienaldzīgi! — spītīgi atteica Inguna.

—    Ak jā, arī man! — Ūlavs smējās, satverdams viņas loku un palīdzēdams viņai uzcelties. Ar savu cepuri viņš nodauzīja viņai un arī sev drēbes. — Bet tomēr mums jāatgriežas.

Viņš paturēja viņas roku savējā, kamēr nonāca līdz takai, kas veda pagalmā un no kurienes ļaudis viņus varēja redzēt.

3

Ingunas dzīve pēc Ūlava aizceļošanas turpinājās tādā pašā gaitā, bet dziļi sevī viņa nevarēja aizmirst mazo, sāpīgo vilšanos. Šķita, Ūlavs bija atbraucis pie visiem, bet vismazāk pie viņas, Ingunas.

Viņa gan zināja, ka ir nepareizi tā domāt, Ūlavs bija gudri izturējies, darīdams, it kā Inguna viņam vēl nepiederētu. Tā kā tā — ar vecām prasībām viņš šeit nekā nebūtu panācis. Bet tagad vismaz Ivars un Magnhilda bija atzinuši, ka Inguna viņa likumīgā līgava.

Magnhilda viņai deva dāvanas pūra lādei, kas līdz šim bijusi bēdīgi tukša. Vēl gluži jaunu, zaļu samta apmetni, ar ūdru kažokādām oderētu, galddrānu, zili izrakstītu dvieli, divus linu un vienu zīda kreklu, veselu mazbērna pūru, trīs izrakstītus spilvenus, dzelzs katlu, sudraba apkaltu dzeramu ragu un lielu sudraba kannu — visu to viņa bija saņēmusi vienā mēnesī. Un Magnhilda pierunāja Ozu atstāt dēla meitai visas tās gultas drēbes, grīdsegas un kažokus, kas senis glabājās vecmāmuļas klētsaugšā. — Vai Ingunu izprecinās? — vecā kundze jautāja katru reizi, kad meita kādu lietiņu izlūdzās, jo par Ingunas precībām stāstīto viņa jau sen bija aizmirsusi.

Ivars viņai solīja seglus, zirgu un naudu sešām govīm. Viņš arī lūdza viņu atnākt uz Galtestadu, lai kaut ko sev izmeklētu no nomirušās sievas drēbēm. — Es tev to labprātāk dodu nekā Torai, viņa kļuvusi tik varena, kopš dabūjusi Hokunu, šo cīņas vērsi, un kļuvusi par troņmantnieka māti.

Viņš pat papūlējās uzzināt, kur palicis Ūlava drēbju šķirsts, kas tika Hāmarā izūtrupēts tai dienā, kad Ūlavu izstūma baznīca un valsts. Šķirsts bija no smalka liepas koka, dārgiem griezumiem rotāts. Ivars atpirka šķirstu un aizsūtīja to Ingunai uz Bergu.

Cirvi Etarfilgja visu laiku bija glabājuši dominikāņu mūki Hāmarā. Brālis Vegards viņu bija paslēpis, kad fogts atsavināja visu Ūlava mantu. Mūks sevi mierināja, ka tas neesot loti liels grēks, jo cirvis, kas gadsimteni bijis zināmas cilts īpašums, nedrīkstot pāriet svešās rokās. Ūlavs atgriežoties bija uzmeklējis prioru un atlīdzinājis savu grēku baznīcai. Pēc tam priors viņam bija atdevis cirvi, ko Ūlavs nodeva mūka Vegarda glabāšanai.

Kolbeins bija gaužām nikns, kad Ivars ieradās pie viņa kā Ūlava aizrunātājs. Nekad viņš neizligšot ar Einara slepkavu, viņa griba esot, lai Ūlavs savu mūžu nodzīvojot kā trimdinieks un lai Inguna turpinot savu dzīvi bez mantas un goda, ja negribot apprecēt radinieku izraudzīto līgavaini, kādu kalpu vai mazu zemnieku, cita precinieka viņa tagad neesot vērta.

Ivars izsmēja savu pusbrāli. Kolbeins gan esot traks, — tā viņš teica, — ka nesaprotot, ap ko lieta grozās. Ja karalis Ūlavam izsniegs drošības grāmatu, tad Ūlavs, pat neaizmaksājis Kolbeinam sāpju naudu, varēs Hestvikenā mierīgi dzīvot. Un esot muļķīgi noliegt visiem zināmo, vecāku slēgto, saderināšanos starp Ūlavu un Ingunu.

Hokuns Gauta dēls pašreiz strīdējās ar saviem radiem par Toras mantojumu, tādēļ bija gaužām atturīgs, kad Ivars un Magnhilda centās nokārtot Ingunas precību.

Haftors Kolbeina dēls iegriezās Bergā, lai šai lietā teiktu arī savu vārdu. Haftors bija auksta un cieta rakstura cilvēks, bet savā ziņā prātīgāks nekā tēvs. Viņš saprata, ka tagad ir velti pretoties Ingunas laulībai ar Ūlavu, jo Ūlavs bija paspējis iegūt varenus un bagātus draugus un aizstāvjus. Vienīgais, no kā viņš neatkāpās,

bija — augstā atlīdzības maksa.

* * *

Visas šīs pārrunas neļāva Ingunai atvilkt elpu. Katru dāvanu viņa saņēma kā ķīlu. ka visā drīzumā Ūlavs atgriezīsies. Tik neizsakāmi viņa ilgojās pēc Ūlava; viņš, būdams Bergā, tik maz ar viņu bija runājis. Protams, tas bija prātīgi — to viņa saprata — ka viņš vispirms mēģināja izlīgt ar radiem un nodrošināt nākotni. Un, ja viss būs nokārtots, tad viņš, droši vien, viņu mīlēs tāpat kā agrāk. Kaut gan viņš pats bija savādāks nekā agrak — daudz lēnāks un rāmāks. Viņš tagad bija pieaudzis virs, bet toreiz Fretasteinā viņi abi vēl bija bērni.

Kad nākamā pavasarī Haftors Kolbeina dēls ieradās Bergā, lai saņemtu daļu no Ūlava atsūtītās i/.pirkuma summas, viņš arī atnesa jaunas ziņas.

Karaliene Ingebjerga bija Bjergvinā mirusi, un Alfa kungs baidījās, ka viņa vara Norvēģijā tagad beigsies. Hercogs Hokuns jau kopš bērnu dienām bija ienīdis

Jarlu Alfa kungu, kā arī pārējos mātes padomdevējus. Tagad viņš pavēlēja Jarlam ierasties Oslo ar saviem Anglijā salīgtiem algādžiem, un Alfa kungs arī atbrauca ar saviem kuģiem un divsimt vīriem. Viņš pats dzīvoja karaļa galmā pie Halkela kunga, hercoga apakšnieka. Kādu vakaru daži mauku dzinēji — tā Oslo sauca angļu algādžus — ielauzās kādā mājā, aplaupīja un nosita saimnieku. Halkela kungs pieprasīja vaininieku, bet angļu algādži to slēpa, tad viņš bez tiesas un izmeklēšanas lika apcietināt un pakārt piecus vīrus. Tūlīt pēc tam angļi uzbruka karaļa cietoksnim, un tā izcēlās kautiņš starp Jarla ļaudīm un Oslo iedzīvotājiem. Svešinieki laupīja im dedzināja pilsētu. Beigu beigās Jarls aizbrauca ar visu savu varzu, sev līdz aizvezdams kā gūstekni Halkela kungu. Hercogs to uzzināja, būdams dienvidos, kur pašreiz apbedīja savu māti. Viņš salasīja lielu karaspēku un pierunāja savu brāli viņam palīdzēt. Kaujā pie īsegranas un citās vietās krita trīssimt Jarla vīru, Halkela kungu Jarls aiz atriebības lika nogalināt, bet pats ar savu karaspēka atlikumu bēga uz Zviedriju. Un karalis Ēriks visus Jarla vīrus pasludināja par trimdiniekiem.

Kad Haftors mierīgi un sausi beidza stāstīt, visi Berga ļaudis savādi klusēja. Tikai pēc garāka brīža Ivars nedroši ieminējās, vai tad Haftors nekā neesot dzirdējis par Ūlavu, vai arī viņa vārds neesot kritušo skaitā?

Nē, tā tas neesot. Haftors zināja stāstīt, ka Ūlavs cīņas dienās neesot bijis Oslo, bet Marijas klosterī. Viņam esot bijis atvaļinājums, un viņš taisni šai laikā Elvesisilā pārdevis zemi turienes mūkiem. Kad Ūlavs uzzinājis, kā beigusies Jarla vara, viņš esot teicis, ka viss, kas viņam tagad piederot, esot Alfa kunga nopelns, un viņš nedomājot šķirties no sava pavēlnieka, kam zvērējis uzticību. Un tā Ūlavs esot devies uz Zviedriju uzmeklēt Jarlu.

— Šim Ūlavam savādi nelaimējas ar labvēļiem, — sausi piezīmēja Haftors. —: .Viņi beidz kā trimdinieki, ti.ipriekš bīskaps un nu arī Jarls. Bet tā laikam cilts īpaf.llhi — laupītāji un klaidoņi esot bijuši šie hestvikenieši — l i man stāstīja.

—    Jā, par laupītāju ligzdu Jaudis senos laikos sauca ori Hovu un Galtestadu, un citas mūsu cilts mājas, — liedroši piezīmēja Ivars.

Bet Haftors tikai paraustīja plecus:

—    Jā, var jau būt, ka Ūlavs ir godīgs puisis, kaut gan šķiet, ka viņa liktenis ir — būt to cilvēku pusē, kas zaudē. Mans draugs viņš nekad nebūs, un, ja Inguna viņam grib būt uzticīga, tad viņaj. vajadzēs vingrināties pacietībā.

Ivars atteica, ka Ūlava lieta gan vairs neesot tik sarežģīta, bet Haftors atkal tikai paraustīja plecus.

Ivars bija tas, kam bija uzdots pateikt Ingunai, ka šai vasarā no kāzām nekas neiznākšot. Viņarn nemaz neienāca prātā jaunai — viņa acīs vieglprātīgai un vientiesīgai — sievietei izstāstīt visas notikušās sadursmes un dumpjus, un tā Inguna lāgā nesaprata, kāpēc Ūlava stāvoklis tagad tikpat nedrošs, kā tais dienās, kad Alfa kungs vēl nebija viņa labvēlis.

Un tagad neviens vairs par viņas precībām nerunāja.

Ivars un Magnhilda jutās mazliet apvainoti. Viņi Ūlavu tik sirsnīgi bija uzņēmuši, ka tagad, kur bija radušās jaunas grūtības, lāgā nevarēja no viņa atteikties. Un tā bija visērtāk — par to lietu nemaz nerunāt!

Kolbeins Tores dēls dzīvoja savās mājās, lielāko laiku pavadīdams gultā, jo viņu bija ķērusi viegla trieka. Un tā Inguna par viņa domām maz zināja. Haftors cieta klusu. Viņš pusi izlīguma maksas bija saņēmis labā angļu naudā, un zināja, ka ir neiespējams atsauk.t izlīgumu. Bez tam viņš mazliet žēloja Ingunu, un viņam likās, ka vislabākais būtu, ja viņa beidzot apprecētos, jo kad Ožas kundze mirs, Inguna saviem radiem būs tikai nasta. Viņš tagad bija Steinfina dēlu audžutēvs un labi iztika ar puikām, ar kuriem Hokuns Gauta dēls vienmēr bija ķildojies.

Un tā Inguna atkal bija viena pati. Klusēdama viņa sēdēja savā stūri pie vecmāmuļas.

Rudenī viņa vēl strādāja pie sava pūra — vērpa, šuva un auda. Bet pamazītnēji saplaka darba prieks. Neviens par viņas nākotni neieminējās ne pušplēsta vārda. Viņa necerēja vairs, ka Ūlavs drīz atgriezīsies un likās, ka nopietni viņa nekad tam nebija ticējusi. Pēdējā ciemošanās bija atstājusi sirdī neskaidru vilšanos — Ūlavs bija izturējies kā svešinieks.

Tagadējo Ūlavu viņa lāgā nevarēja uzņemt savās vecajās sapņu rotaļās, kur viņi abi divi valdīja lielās mājās ar veselu bērnu baru, un tomēr abi bija tie paši kā Fretasteinas laikos.

Un tā viņa atmiņās kavējās pie tās vienīgās stundas, ko viņi vienatnē pavadījuši, vaigu pie vaiga, muti pie mutes — tai pēdējā dienā, tur apakšā pļavā. Savās domās viņa izvērpa tālāk īso sarunu, izpušķoja vienīgo Ūlava glāstu — kad viņš, kvēli viņu noskūpstīdams, atlieca viņas galvu atpakaļ, Nomoda sapnī viņa redzēja, kā viņš piepildīja savas ilgas un viņas lūgšanu aizvest viņu no šejienes. Viņa atcerējās mātes stāstu priekšnāves naktī — kāzu ceļojumu pāri kalnājiem, un šo stāstu viņa tagad iedzejoja savā dzīvē.

Nākamajā vasarā — divus gadus pēc Ūlava ciemošanās — viņa kopā ar Magnhiidas kundzēni devās uz Gudbrandieleju. Viņi bija ielūgti kazās. Tur viņi palika dažas nedēļas, viesodamies pie dažādiem radiem. Pirmo reizi Inguna bija tik augstu kalnos, redzēja kailas kalnu muguras, kroplīgus bērzus, pelēki dzeltenus sūnājus. Dīvaini bija vērnt. kā tālē spiedās kalns pie kalna līdz pašam apvārsnim, kur sniega klātās virsotnes sniedzās ftdz mākoņiem.

Kāzās viņai bija jātērpjas mirdzoši spilgtās drēbēs ar midraba jostu. Mati šai dienā bija jānēsā nesapīti. Tas viņu bija uztraucis un mulsinājis. Un, kad viņa atkal sēdēja mājās pie vecmāmuļas, uzausa jaunas ainas. Viņa icdzēja sevi staigājam līdzās Ūlavam — koši rotātu, mirdzoši skaistu, varbūt tas bija kādā ārzemju galmā. Un pēc visiem tumšā naktī pavadītiem gadiem, kā viņā baudīja šo krāšņumu! Savos sapņos viņa jāja ar vīru-trimdinieku pr ri kalnājiem un strautiem, kas daudz skaņāk čaloja nekā straumes šeit ielejā. Nevis rūkšana, bet dziesma bija lai čalā, un visa strauta gultne bija izkaisīta baltiem, apaļiem zvirgzdiem. Visi ļaudis, jā, pat gaisma un gaiss tur kalnājos bija savādāks nekā te ielejā. Ko-;ā ar Ūlavu viņa ceļoja uz brīviem, ziliem kalnājiem, pa dziļām ielejām arvienu augšup, bet naktīs viņi gulēja kalnu būdās, līdzīgās tai, ko viņa bija redzējusi Gudbrandielejā.

Un, domājot par šiem kalniem, viņas sirdī modās mežonīga kaisle. Viņa, — kas visus šos gadus tik pazemīgi bija gaidījusi, tikai šad tad naktīs, gultas kažokā ietinusies, klusi raudājusi, kad šķita, ka pārāk nežēlīgi sodīta, — tagad saslējās neiegrožotās iekārēs. Raibi un dīvaini tagad virknējās viņas sapņi, kā sāgās un pasakās viņa redzēja nepazīstamas un svešādas lietas: svina apkaltas pilis, zili bruņotus milžus, kuģus sudraba burām un zīda karodziņiem. Tur mirdzēja bagātība un krāšņums, kā vecajās bilžu grāmatās Fretasteinā, ko viņa kopā ar Ūlavu kā bērni bija skatījuši. Un šais nomoda sapņos viss risinājās daudz

raibāk un nekārtīgāk nekā parastos miega sapņos.

* * *

Arnvids Fina dēls pēdējos gados šad tad bija ciemojies Bergā, un viņi bija runājuši par Ūlavu, bet viņš par draugu nekā vairāk nezināja, kā tikai to, ka viņš ir dzīvs un uzturas Zviedrijā. Ziemāu pēc tās vasaras, kad Inguna

bija ciemojusies kalnājos — toreiz rakstīja 1289. gadu pēc Kristus dzimšanas — Bergā ieradās Amvids, starojošs un laimigs. Viņš atnesa, labas ziņas: Sernas gadatirgū viņš bija sastapis Ūlavu. Četras dienas viņi kopā pavadījuši. Ūlavs stāstījis, ka pats Jarls viņu atbrīvojis no zvēresta un licis pie sirds domāt par paša labklājību. Alfa kungs Ūlavam bija uzdevis nodot sveicienus Tores kungam Tunsbergā, kas bija apprecējies ar Alfa māsu. Un tā Ūlavs bija iestājies kāda dižciltīga zviedra kalpībā, lai nopelnītu naudu un tukšām rokām neatgrieztos dzimtenē. Bet tūlīt pēc Jaungada viņš esot nolēmis doties uz Norvēģiju un varbūt jau tagad atrodoties Hestvikenā.

Inguna līksmoja, sevišķi kamēr Arnvids vēl nebi ja aizbraucis, viņa sevī atkal juta ticību. Bet pēc tam tā atkal saplaka, likās — nekas vairs nenotiks. Un tomēr viņas domām un sapņiem šai ziemā bija gaišākas krāsās. Pavasaris tuvojās, un — varbūt Ūlavs atgriezīsies.

* * :»

Vasarā Berga sievas, gāju un zivis žāvēdamas, mēdza iziet tālāk uz klajuma. Uz ziemeļiem no mājām pacēlās dažas kailas klintis, tur parasti aizkūra uguni, aiznesa žāvējamo, un kādai sievai diennaktīm bija jāuzrauga uguns. Kādu dienu pirms Halvarda mesas[1] Ožai Magnusa meitai iegribējās zivju, un Daila kopā ar Ingunu aizgāja līdz žāvējamai ietaisei. Vecīte sakārtoja zarus, tā kā radās skaisti dūmi, bet tad tai' bija jāatgriežas mājās, lai palīdzētu kādai govij. Un tā Inguna palika viena.

Nokare šeit. jau bija bez sniega, brūna un bāla, saule stipri sildīja klinti, lieli balti mākoņi jroja debess zilgmē. Bet līci, ko Inguna redzēja mirdzam balto bērzu stumbru starpā, vēl klāja čaugans ledus, un pretējā krastā sniegs vizēja mežā līdz pat krastam. Bet šeit saules pusē visur urdza un čaloja ūdens, kaut gan pavasarim vēl nebija atkušņa šalcošā balss.

Ingunai labpatikās tā saulītē sēdēt un dūmus sargāt. Viņa jau dažas stundas tā bija sēdējusi un taisni pārlika, vai nevajadzētu atnest vēl paegļus, kad izdzirdēja pakavu duņonu. Paceldama galvu, viņa ieraudzīja svešnieku uz liesa, nabaga zirģeļa jājam. Savā izbrīnā viņa apgāza trauku ar ūdeni un bija gaužām sapīkusi, ka nu vajadzēs atnest ūdeni no strauta smagajā akmens traukā. Bet, tikko viņa to bija pacēlusi, svešnieks no zirga nolēca un, tuvodamies viņai, sauca:

—    Nē, nē, skaistā kalpone! To es izdarīšu.

No kalna skriedams, viņš apskāva viņas viduci, lai apstātos, noņēma viņai trauku un aizskrēja līdz strautam. Tagad arī Ingunai bija jāsmejas — tik jauki svešais bija smējies, rādīdams daudzus, loti baltus zobus.

Viņa sejas krāsa bija tumša, mati sprogaini. Kapuci viņš bija atbīdījis un gāja ar pliku galvu. Viņš bija liels un slaiks, bet kustībās drusku ļengans, līksmāku balsi viņa nekad nebija dzirdējusi.

Viņš atgriezās ar ūdeni, un nu viņa redzēja, cik jauns viņš bija. Viņa tumšā seja bija šaura un vāja, bet tā nebija neglīta, jo acis bija lielas, dzeltenas, vai arī gaiši brūnas, jautras un dzidras. Mute bija liela, zobi veidoja skaistu loku, un deguns bija smalki izliekts. Viņš bija labi ģērbies — zaļais kā sūnas uzsvārcis sniedzās līdz ceļiem, apmetnis bija plašs un brūns, bet jdstā viņš nēsāja mazu zobentiņu.

—    Tā, — smiedamies viņš nolika trauku a* ūdeni. — Ja es tev vēl ko varu palīdzēt, tad pasaki tikai.

Inguna smējās. Nē, viņai nekā nevajagot. Jau tā viņš daudz esot darījis, jo trauks esot smags.

—     Daudz par smagu tādai smalkai un jaunai meičai. Vai tu esi no Berga? ■

' Inguna atteica: — Jā.

—    Uz turieni man jādodas. Mans kungs mani sūta ar vēstuli un ziņu pie tavas kundzenes. Bet tagad es šeit palikšu un tev palīdzēšu, tad es tik vēlu iegriezīšos pie Magnhildas kundzes, ka viņai man būs jādod naktsmājas. Un tad es drīkstēšu pie tevis gulēt?

—    To tu drīkstēsi. — Ingunai likās, ka svešnieks tikai tāds puisis, ar ko var pajokot. Viņš smējās, un arī viņa smējās.

—    Jā, es palikšu šeit un papļāpāšu ar tevi. Jo tev ir uzlikts garlaicīgs darbs. Droši vien tev, tādai jaunai un skaistai, netīk šeit vienai pašai sēdēt — tādā vientulībā.

—    Vēl mazāk tas man patiktos, ja es būtu veca un neglīta. Bez tam šeit nemaz nav tik vientulīgi. Tikai četras stundas es šeit esmu sēdējusi, un jau tu ar savu zirgu esi ieradies.

—    Jā, mani laikam gan būs sūtījuši, lai tev pakavētu laiku. Pag', es tev palīdzēšu, šim darbam es labāk deru, nekā tu.

—    Inguna rīkojās ne visai veikli, jo viņa pārāk vairijās kodīgu dūmu. Puisis satvēra paegļu zarus, iemērca tos ūdenī un, uzmetis kvēlē, palēca sāņus, tā dūmi viņu ne visai ķēra.

—    Kā tevi sauc, daiļā meita?

—    Kāpēc tev tas ir jāzina?

—    Jā, tad arī es tev teikšu savu vārdu. Un tas tev taču derētu zināt, jo es šonakt kopā ar tevi gulēšu.

Inguna pakratīja galvu un jautāja smiedamās:

—    Tu neesi no mūsu ielejas? — Svešnieks runāja savādā izloksnē.

—    Nē, es esmu izlandietis. Un mans vārds ir Teits. Bet tagad arī tev ir jasaka savs vārds.

—     Ak, man nav tik neparasta vārda. Mani vienkārši sauc Inguna.

—    Tas labi skan, — jā, tavs vārds ir tik skaists, kā nk.īistākais, ko es pazīstu. Ja es atradīšu labāku, es to uzrakstīšu zelta burtiem un dāvāšu tev, Inguna Puķuvaigs.

Viņš viņai palīdzēja izņemt izžāvētās zivis un iekārt j.iunās un, apgūlies nokarē, pats sev izmeklēja taimiņu, novilka tam ādu un apēda gardu muti.

—    Tu sev izmeklēji vistreknāko un labāko, — Inguna aizrādīja smiedamās.

—    Vai tava saimniece, Magnhildas kundze, tik skopa, ka nenovēl mums, nabaga ļaudīm, kādu zivtiņu? — smiedamies jautāja Teits.

Inguna manīja, ka viņš viņu uzskata par kalponi. Viņa kā parasti bija tērpusies brūnā pašaustā ģērbā, ādas jostu ap viduci, un mati bija sapīti divās gludās, neizrotātās bizēs.

Teits nemaz netaisījās aiziet. Viņš uzmanīja dūmus, mērca zarus ūdenī, bāza tos kvēlē, tad atkal izstiepās viņai līdzās un stāstīja. Viņa uzzināja, ka viņš ir fogta lensmaņa rakstvedis kaimiņu draudzē. Viņš, priestera dēls, bija apmeklējis skolu Hūlarā, bet viņam negribējās kļūt par priesteri, labāk klejot pasaulē un meklēt laimi.

—    Nu vai tad tu atradi laimi? — jautāja Inguna.

—    To es tev rīt atbildēšu, — viņš šķelmīgi pasmaidīja.

Viņa nevarēja savādāk, šis jautrais puisis viņai patika.

Un tad viņš lūdza, vai drīkstot viņu noskūpstīt. Viņai likās, tur nav nekā ļauna, un tā viņa palika sēžam, neteikdama ne jā, ne nē. Tad Teits viņu apskāva, noskūpstīdams taisni uz lūpām. Viņš negribēja viņu palaist, viņa rokas aizklīda zem meitenes drēbēm, viņš kļuva nepieklājīgi uzbāzīgs. Inguna mēģināja atvairīties, baiļu pārņemta viņa lūdza Teitu aiziet.

—     Tas nav vīrišķīgi no tevis, Teit, — viņa teica. — Es te sēžu viena pati pie darba, ko nedrīkstu pamest. Es nevaru aizskriet, to tu labi zini…

—    To es neapdomāju, — un nokaunējies viņš viņu palaida. — Man jāapskatās, kur mans zirgs palicis. Mēs taču redzēsimies Bergā? — un viņš aizskrēja pa taku uz augšu.

* * *

Kad Inguna vakarā kopā ar Dailu atgriezās mājās, pagalmā nebija neviena, bet, atvērusi durvis uz Magnhildas istabu, viņa dzirdēja smejam un skaļi runājam. Magnhildas kundzei bija viesi — divas jaunas meitenes, Dagnija un Margreta, viņas audžu meitas bērni, bez tam vēl šo meitu radi un draugi.

Inguna aizgāja uz vecmāmuļas istabu. Ar bļodu uz ceļiem viņa apsēdās gultas malā un baroja veciti ar pienu un putru, šad tad ari pati iebāzdama kādu karoti mutē. Tad paņēma kurvi un nazi un izgāja ārā. Vakari jau bija gaiši un jauki, saulei piegrieztā nokarē, līdzās līgavas tīrumam, — kā šeit mēdza saukt labākos tīrumus — jau auga kārveles un citas zāles. Viņa gribēja salasīt lielu pušķi un izvārīt vecmāmuļai virumu — lai iztīrītu vecenītes ķermeni no gļotām un visām netīrām, ziemā. sakrātām sulām.

Zāles vēl bija mažas un vārgas. Kurvītis vēl nebija pilns, kad jau metās zilganā pavasara krēsla. Atgriežoties pagalmā, viņai iznāca pretī jauns, slaids vīrietis — islandietis Teits.

—     Bet, mana mīļā, vai tev tik vēlu vakarā vēl jāstrādā? — viņš jautāja mīkstā balsī. Viņš satvēra viņas kurvi, izņēma sauju zāļu, ievilka smaršu. Tad, paņēmis viņas roku, klusi glāstīja to.

—     Tur istabā viņi iesākuši rotaļas. Vai tu arī neatnāksi? Tad es dziedāšu visskaistākās dziesmas, ko vien zinu.

Inguna pakratīja galvu.

—    Tik barga taču tava saimniece nebūs? Visa saime tur sapulcējusies.

—     Viņi brīnīsies, ja aiziešu, — klusi teica Inguna. — Tas jau tik sen, ka nepiedalos viņu rotājās. Dagnija un Margreta brīnīsies par manu ierašanos.

—     Jā, jo viņas skauž tavu skaistumu. Viņām droši vien netīk, ka kalpone skaistāka par kundzenēm. — Viņš viņu apskāva tik strauji, ka kurvis noknakšķēja. — Es vēlāk pie tēvis aiziešu, — viņš čukstēja, noliecies pie viņas auss.

* * *

Inguna apstājās uz durvju sliekšņa, skatīdamās zilganā pavasara naktī un klausīdamās kokles spēlē un dziesmās, kas, attāluma klusinātas, plūda no Magnhildas istabas. Viņa negribēja uz turieni aiziet — tur visi bija tik jauni un pārgalvīgi. Bet — tā nebūs nekāda nelaime, ja viņa Teitu pie sevis ielaidīs. Viņai gribējās runāt ar kādu svešu cilvēku, vismaz vienu vienīgo reizi. Un viņa neaizslēdza durvis un apgūlās ar visām drēbēm.

Pagāja garš laika sprīdis, un Inguna mēģināja pati sev slēpt, cik pievilta jutās. Pēdīgi viņa iemiga un atmodas no kāda pieskāriena — Teits ne visai pieklājīgi bija apgūlies viņai līdzās, bet, skarbi atraidīts, tūdaļ kļuva rāmāks.

Viņš atvainojās, ka tik vēlu nācis. Bet kad Inguna tik klusi gulēja un tik vēsi atbildēja, viņš tapa arvien biklāks. Beidzot viņš teica lūdzošā balsī:

—    Tici man, es tik ļoti priecājos ar tevi parunāt. Vai tu uz mani ļaunojies? Saldā, saki, ko tu gribi, lai es daru?

—     Nē, tās tev pašam jāizdomā, — atteica Inguna, un viņai atkal bija jāsmejas. — Ja tu sievieti gribi iegūt, tad nejautā nekad: kā to lai iesāku?

—     Tiešām? Ja es zinātu tavas vēlēšanās! Vai tu negribi prom no šejienes, no Berga, Ingun?

—     Ak, jā! To varbūt…

—     Vai tu negribētu uz Islandi aizceļot un tur dzīvot?

—     Islande? Vai tas ļoti tālu no šejienes? — jautāja Inguna, un Teits atbildēja ar jā.

Bet tur labāk, nekā šeit, Norvēģijā, katrā ziņā labāk, nekā Norvēģijas ziemeļos, kur ziema tik nejēdzīgi auksta. Viņa dzimtenē reizumis visu ziemu neesot sniega, un aitas un zirgi visu gadu ganoties ārā. — Tas vilināja Ingunu, jo arī viņai šeit ziema likās šausmīga — lopiem kūtī bija jābadojas, un gultas kažoki no rīta piesala pie baļķu sienas. Un kājas vienmēr bija aukstas, un katras ūdens lāses dēj bija jāizcērt āliņģis ledū.

Teits tapa loti runīgs, stāstīdams par savu dzimteni, Ingunai likās, ka tur tiešām loti skaisti, šie nokalni, kur aitas ganījās, laikam izskatījās kā ganības tur Gudbrandielejā, kur viņa reiz ciemojusies. Pasaule bija plaša un liela — vīriem, kas drīkstēja pa viņu klejot. Viņai bija jādomā par Ūlavu, cik tālu viņš jau bija cejojis — Anglijā, Dānijā, Zviedrijā. Teits nepazina citas zemes, kā tikai Islandi un Norvēģiju. Tik loti viņa bija ilgojusies, lai Ūlavs pastāstītu par svešām zemēm, bet Ūlavs ar viņu par saviem piedzīvojumiem nemēdza runāt. — Teits laikam gan bija loti izglītots. Viņa nekad nebija domājusi, ka rakstītpratējs varētu būt tik jauns, un pārgalvīgs, un tiešs. Jā, viņa nekad vēl nebija sastapusi rakstītpratēju negarīdznieku, izņemot Arnvidu, bet tas bija daudz vecāks un tik nopietns.

Pēdīgi abiem uzmācās miegs, un sarunas vairs nevedās. Puisis pieglaudās Ingunai, glaimoja, glāstīja, Inguna vairījās mazliet miegaina un vienaldzīga, bet tad sabijās — Teits kļuva varmācīgs. Viņa lūdza Teitu apdomāt, ka Ožas kundze gul otrā gultā, un, ja atmodusies redzēs naktsviesi, bargi sarās Ingunu.

Teits ubagoja un žēlojās, neņemdams visu lietu pārāk nopietni. Bet beidzot tomēr saprata, ka tā nevar, novēlēja labunakti, pateicās un aizgāja. Inguna, viņu pavadījusi līdz durvīm, redzēja, ka jau pāri pusnaktij. Izvadījusi viesi, viņa cieši aizslēdza durvis.

♦ » *

Nākamajā rītā viņa vēlu uzcēlās, bija jau liela diena, kad viņa iznāca pagalmā. Pie kūts durvīm stāvēja islandietis, viņš izskatījās sapīcis, it kā būtu pārdevis sviestu un nedabūjis naudu. Inguna viņam piegāja klāt, novēlēja labrītu.

Viņš darīja, it kā neredzētu viņas izstiepto roku — drūmi viņš raudzījās zemē.

—    Tu gan labi esi izjokojusi mani, tādu muļķi, ko pēc patikas varēji iznerrot.

—    Es nesaprotu, ko tu saki.

—     Tas gan bija varens joks — tāds nabaga puisis bildina Berga meitu! Jā, to tu esi panākusi.

—     Es neesmu Berga meita, Teit. Es esmu tikai brāļameita — tā liela starpība.

Neuzticīgi viņš vērās Ingunā.

—     Es domāju, tu esi tas, kas Joko, — teica Inguna, — tavi bildinājumi un glāsti, tie taču nebija nopietni ņemami. Bet es nedomāju, ka tu mani gribēji piesmiet, manu vientiesību izmantot. Tu taču vari saprast, cik maz es zinu, es, kas nekad neesmu tikusi tālāk par šīm ielejām. Man bija prieks ar tevi runāt, tik gudru un mācītu vīru.

Viņa pasmaidīja maigi un lūdzoši. Teits stāvēja nodurtām acīm:

—    To tu gan nedomā nopietni.

—     Tu maldies, Teit. Es runāju nopietni. Es domāju, tu šeit paliksi dažas dienas, un man vēl vairākas Tei?es būs prieks ar tevi runāt, no tevis mācīties.

—     Nē, man lagad jādodas prom. Bet es ceru, ka Gunnars Berga dēls mani drīzumā atkal šurpu atsūtīs, — viņš beidza mazliet apmulsis.

—     Es tevi vienmēr labprāt apsveikšu, — Inguna, viņam sniedza roku atvadīdamās.

4

Arnvids Fina dēls atbrauca uz Bergu, lai apciemotu tēvamāsu — Ožas kundzene pēdējā laikā jutas ļoti slikti. Katru mirkli viņa varēja izdzist, bet varēja arī vēl diezgan ilgi dzīvot; ja Dievs to gribēs. — Arnvids šoreiz par Ūlavu nekā nebija dzirdējis.

Dienu pēc savas ierašanās viņš kopā ar Ingunu izgāja pagalmā. Te iznāca Teits Hala dēls, un, pagājis viņiem garām, vēra Magnhildas kundzes istabas durvis. Arnvids, vērdamies jaunajā puisī, teica: — Viņš bieži šeit ierodas, šis skrīveris?

Inguna atbildēja ar jā.

—     Es nezinu, vai tas ir labi, ka tu tik daudz ar viņu runā.

—     Kāpēc tu tā domā? Vai tu ko sliktu par viņu zini?

—     Šo to esmu dzirdējis Hāmarā, — īsi atteica Arnvids.

—     Ko tad? — Inguna jautāja, mazliet sabiedēta. — Vai viņam — kādi netikumi?

—     Azarta spēle ar kauliņiem … — Arnvids negribīgi izgrūda. — Meistars Torgards bija pirmais, kas puisi paņēma savā mācībā. Viņš viņu arī slavēja. Islandietim esot skaists rokraksts, un viņš arī protot rakstīt ātri un veikli. Protot arī izrotāt rakstus, un tā meistars Torgards viņam uzticēja uzzīmēt lielos burtus kādā svētā leģendā un arī norakstīt un krāsām izgreznot zemes likumus. Esot iznācis skaists darbs. Un. kad saslimusi grāmatsējēja sieva,

kas parasti ar savu vīru kopā strādājusi, Teitam bija jāpalīdz, un izrādījās, ka Teits tikpat veikls kā pats meistars. Un tā meistars Torgards tikai nelabprāt no viņa šķīrās, bet nekas cits neatlika, jo Teits pie katras azarta spēles zaudēja mēru un pašsavaldīšanos. Viņš spēja tā aizrauties, ka paspēlēja zeķes un kurpes, un tad šis Teits atgriezās pie sava kunga tapinātās drēbēs. Savu mantu viņš neprata pārvaldīt, taisīja parādus pie krodziniekiem un sīktirgotājiem. Un tā meistars Torgards viņu aizsūtījis uz vietu, kur nebūšot tik daudz kārdinājumu — pie lensmaņa Reinē, tam taisni esot bijis vajadzīgs kāds cilvēks, kas veikli prot rakstīt un lasīt.

Par Teita dēkām ar sievietēm, Arnvids neteica nekā, jau tā viņam bija nepatīkami aprunāt svešo puisi, bet gan vēl piemetināja, ka Teits aizņēmies naudu no meistara Torgarda vecās māsas un citiem ļaudīm. Arh vidām šķita, ka tas Ingunai jāzina.

# # :ļe

Jāņa dienā Berga ļaudis bija baznīca. Atgriežoties mājās, viņus pārsteidza briesmīgs negaiss. Lija un lija, šķita, ka atkārtojas Noasa plūdi. Baznīcēni meklēja patvērumu klinšu ieplakās, bet tomēr, atgriezdamies mājās, bija slapji kā vārnas.

Tora Steinfina meita bija atbraukusi uz svētkiem ar abiem vecākiem bērniem. Šoreiz viņa pret māsu izturējās laipni. Pret vakara pusi viņa ienāca Ožas istabā, lai aiz-' vesfu Ingunu pie viesiem.

Inguna vienā kreklā kūkoja pie pavarda, savus izpītos matus žāvēdama. Māsas uzaicinājumu viņa atraidīja, teikdama, ka nevarot vecmāmuļu atstāt vienu. Uz to Tora aizrādīja, ka Daila varot palikt pie Ožas kundzes. Bet tad Inguna sacīja, ka viņai neesot piemērota tērpa, vienīgais svētku uzvalks salijis.

Tora, kaut ko pusbalsī dziedādama, gāja no viena istabas gala otrā. Viņa vēl bija ļoti skaista un jauna sieviete, kaut gan ar gadiem kļuvusi p.irāk resna. Bet stalta viņa izskatījās savā zilā samta tērpā ar zīda aubi un apzeltīto jostu. Un sprādzēm un saktām bija daudz vietas uz plašajām krūtīm. Viņa bija atvērusi Ingunas lādi.

—     Vai tu nevari šo te apģērbt? — Tora turēja rokā lapaini zaļo uzvalku, ko Inguna bija dabūjusi no savas mātes Matveja Haralda dēla noslepkavošanas naktī. Tērps mirdzēja pavarda gaismā.

Inguna bikli saliecās, un Tora turpināja:

—     Tu šo ģērbu tik reti esi valkājusi, mās. Es atceros, kā es tevi toreiz apskaudu, kad māte tev to dāvāja. Vai tu šo ģērbu pēc tā vakara arī vēl esi nēsājusi?

—     Tikai vienu vienīgo reizi — kāzās Gudbrandielejā.

—    Jā, es esmu dzirdējusi, tu toreiz loti skaisti esot Izskatījusies, — Tora nopūtās. — Es gulēju mājās un un bēdājos, ka nevaru līdzi līksmoties — tik lieliskas kāzas kopš divdesmit gadiem nav svinētas. — Bet nāc tagad, mās, — viņa lūgšus lūdza. — Man šovakar gribas dejot un rotaļāties. Tā ir pirmā vasara, ka es to varu, kopš esmu apprecēta. Nāc, mana Ingun, mums kā priekšdziedātājs būs Arnvids un tas islandietis, tavs draugs. Es tiešām nezinu, kam skaistāka balss …

Vilcinādamās Inguna piecēlās. Tora smiedamās satvēra Ingunas ģērbu, pārmeta to māsai pār galvu un palīdzēja sakārtot krokas zem sudraba jostas.

—    Mani mati vēl mitri, — žēlojās Inguna.

—     Lai mati paliek tāpat — nesapīti, — smējās Tora,

aizraudama māsu sev līdz.

* « •

—     Ak, skatieties taču uz krustmāti Ingunu! Skatieties uz krustmāti Ingunu, — kliedza Toras mazā meita, ieraudzīdama Ingunu. Ingunu pacēla mazuli. Meitenīte viņu apfk<iva abām rociņām, ierakdama savu seju pusizžuvušos matos, kas kā zeltā austs mētelis apskāva jauno sievieti līdz ceļgaliem. — Māt! — kliedza meitenīte, — es gribu, l.ii arī man būtu tādi mati!

— Jā, to gan var vēlēties!

Inguna nolika bērnu zemē. Viņa apzinās savu skaistumu— un šī neparastā izjūta viņu žilbināja. Ūlavs — viņa domāja, Ūlavam šovakar bija jābūt šeit. Viņa pārvilka ar roku pār seju, atbīdīdama matus un apskatījās. Viņas acis sastapa Arnvida savādi tumšo skatu, un Teita zeltaini brūnās acis mirdzēja viņai pretī kā sveces. Bet viņa ilgojās Ūlava. Sakrustotās rokas viņa piespieda krūtīm — Ūlava nebija šeit, viņš, kam bija jāredz, ka viņa šovakar skaistāka no visām sievām. Kādu mirkli bija tā ap sirdi, ka gribējās visus atstāt, aizskriet pie vecmāmuļas,

nomest visu krāšņumu un izraudāties.

* * *

Pret vakara pusi sāka runāt par deju. Minēja Ragnara nāves dziesmu, veco, stalto zobenu deju. Arnvids atzinās, ka viņš kādu reizi to labi pratis. Tora stāstīja, ka viņa un māsa zinot soļus. Teits iesaucās starpā, asi un liesmaini, ka viņš protot visas rotaļas gaitu un visus pantus. Magnhildas kundze smiedamās iebilda, ja jaunieši gribot, viņa labprāt piedalīšoties. — Un tu Bjarne? — viņa vērās vecajā bruņiniekā, savā jaunības draugā. Arī daži vecāki saimes ļaudis nedroši pieteicās. Viņiem gribējis palīksmoties senaizmirstajā jaunības rotaļā.

Amvids teica, lai Teits vadot rotaļu, jo vislabāk to protot, un Magnhildas kundze un bruņinieks Bjarne lai esot pirmais pāris. Bet tie nebija tā mierā — kā pirmajam pārim bija jānostājas Arnvidām ar Ingunu un Toru. Pavisam bija septiņi vīri ar kailiem zobeniem un sešas sievietes.

Deja labi veicās, Teits lieliski prata vadīt. Viņa skaistā gaišā balss skanēja mazliet skarbi, bet varēja manīt, ka tā rūpīgi skolota. Arī Bjarnes kungs un divi veci kalpi bija labi dziedātāji, un tā visi drīzi iekarsa rotaļā. Neviena no sievietēm nedziedāja līdz, bet tas vecajai zobenu rotaļai piešķīra nopietnību un spēku. Seit valdīja ieroči, vīru tvirtie soļi un skarbās balsis, kas arvienu vairāk un vairāk iedegās. Sievietes klusēdama slīdēja zem zobeniem, kas rotaļīgi krustojās un žvadzēja.

Inguna mulsumā dejoja apburtā, viņa bija liela un slaida, viņai dziļāk bija jānoliecas, nekā citām sievietēm, ko viņa darīja bāla un smagi elpodama. Zem zobenu smailēm viņas mati plīvojās kā spārni. Kāda matu šķipsna bija aizķērusies Teita krūšu sprādzē, bet viņa tādēļ neapstādināja rotaļu.

Jau piecpadsmit vai sešpadsmit panti bija nodejoti, kad Magnhildas kundze skaļi iekliegdamās, apstājās, apturēdama visu rotaļu. Sviedri klāja viņas sarkano seju, rokas ieķērās krūtīs — nē, viņa ilgāk nevarēja dejot — tā viņa sauca smiedamās.

Bet Arnvids deva Teitam zīmi turpināt, viņa acis nevaldāmi zibšņoja, viņš uzsāka dziedāt un visi vīri pievienojās:

Zobeniem lai cērtam — Mūsu asmens cīņā koda asi griezdams —

izlaist, bet pēdējie panti katrā ziņā vēl bija

vidu varēja jādzied:

Zobeniem lai cērtam — Kas tā bija par spēli, Kad uz Odinmājām Triecām niknos pulkus. Viegli ejam nāvē, Smiedamies mēs mirstam —

Tad visi palaida rokas, un grīļodamies atkrita solos. Vīri nolika savus zobenus, smiedamies slaucīdami sviedrus. Jaunieši, kas tikai bija noskatījušies, kliedza aiz sajūsmas, Ta gan esot rotaļa! Magnhildas kundze, sānus turēdama un Hsodama, teica:

—    Jā, tas ir kaut kas cits, nekā jūsu lēkāšana. Bet tagad Margret, uzsāc vienu no tām maigajām mīlas rotaļām, kuras jūs, jaunieši, mīlat:

Tas bija karalis Ēriks, Kas kalnājos aizgāja …

Tas skan saldi kā medus, mūsu vecās dziesmas jums, zida lellītes, pārāk bargas.

Jaunieši nelikās lūgties, jau tā šķita — pārāk ilgi viņi bija skatījušies, kaut gan nebija arī slikti noskatīties vecajā zobenu rotaļā.

Teits pienāca Ingunai, viņa sēdēja pie sienas pieslējusies, savu metu zīdā ietinusies. Viņas seja nebija sarkani pietvīkusi kā pārējiem, bet balta un rasaina.

—    Nē, es nevaru vairs dejot. Es te sēdēšu un skatīšos.

Teits atgriezās pie dejotājiem. Viņš bija nenogurdināms

un prata ne tikai vecos dziedājumus, bet arī jaunās dziesmiņas.

!> * *

Inguna palika stāvam pagalmā. Viņa bija atstājusi rotāju istabu, lai aizietu pie vecmāmuļas un apgultos.

Bija ap pusnakti. Debess bija bāla un dzidra, ar spilgti dzeltānu malu ziemeļos. Pāri kalnājiem viņpus līča, pelēki zilganā mākoņu plīvurī, peldēja bāis mēness.

Kaut gan nakts bija skaidra, tālē biezējās tumsa — druvas, pļavas, birzis vēl bijā negaisa mitruma piesātinātas. Valgums un aukstums kāpa no zemes. Pār ūdeni joņoja brūnganu dūmu driskas, Jāņu ugunis bija izdzi

sušas, tikai viena liesmiņa vēl mirdzēja tur tālu uz pussalas, savu spīdošo asmeni gremdēdama tēraudainā zilajā ūdenī.

Teits iznāca, Ingunu meklēdams. Viņa zināja, ka viņš to darīs. Neapskatīdamās, viņa nogāja līdz druvām, tur kādu mirkli apstājās, lai atbīdītu vārtu bultu. Te viņš viņu panāca.

Viņi nekā nerunāja, iedami gar smalkajām jaunajām rudzu vārpām. Tur, kur druvas beidzās, šaura taciņa veda caur alkšņu un vītolu birzi uz laivu piestātni.

Inguna, tikko ienākusi koku ēnā, apstājās. Te nakts bija melna kā piķis. Viņa baidījās tālāk iet. — Ak, cik auksta šī nakts, — viņa drebujodama teica tikko dzirdami. Teitu viņa tumsā neredzēja, bet juta viņa ķermeņa dvesmu kā kaut ko maigu un saldu starp rūgti dzestriem zemes un lapu izgarojumiem. Viņš nerunāja ne vārda, viņa klusēšana it kā draudēja un šausmināja. Pēkšņās nesavaldamās bailēs viņai likās, ka jāpiespiež Teitu runāt — Ind briesmas nebūs tik lielas.

—    Pantiņu par vītolu, ko tu istabā skaitīji, — viņa čukstēja, — pasaki to vēl reizi!

Klusi un skaidri Teits skaitīja tumsā:

Jauki tev, vītolam, Ezera malā Sudraba lapām. Vīri, kas garām iet Birdina rasu. Bet es — ilgojos tevis, Diennaktīm es ilgojos.

Inguna izstiepa rokas, pievilka sev klāt rūgti smaršīgos zarus, apbirdinādama sevi ar rasu.

—    Tu tā sabojāsi savu skaisto tērpu, — teica Teits. — Tu laikam jau esi gluži slapja, — Jauj apskatit!

Kad Teita rokas tumsā skāra viņas krūtis, viņa sarāvās kā zibens ķerta un aizbēga, klusi iekliegdamās, uz augšu pa taku, tērpu paceldama abām rokām. Viņa skrēja pāri druvām, it kā kāds apdraudētu viņas dzīvibd.

Teitu tas tā pārsteidza, ka viņš tikai pēc ilgāka laika attapās un skrēja viņai pakaļ. Bet Inguna jau bija sasniegusi pagalma žogu. Tur, pašreiz taisīdamies gulēt iet, staigāja viesi, tie viņus varēja ieraudzīt. Un tā Teits ļāva Ingunai aizskriet.

» * *

Kad vini nākošā dienā sastapās, ieits bih saducis un apvainots. Pazemīgi Inguna viņu apsveicināja un bikli murmināja:

—    Man šķiet, mēs šonakt, abi bijām zaudējuši prātu. Kā gan varēja rasties doma ap pusnakti aiziet uz ezera krastu.

—    O — vai tas nebija tavs nodoms? — sausi jautāja islandietis.

—    Un tur nemaz nevarēja redzēt vairāk Jāņu ugunis nekā pagalmā. Tātad bija gluži velti krastmalā staigāt.

—    Nē, vairāk prieka mums būtu bijis, ja būtu palikuši istabā, — sapīcis atteica Teits, atsveicinājās un aizgāja.

5

Tā atnāca rudens pēcpusdiena -bija pagājuši trīs mēneši kopš Jāņu nakts. Inguna gaja pa aploku, kur tagad visas sklandas bija izņemtas — lopi brīvi ganījās pa novāktām druvām un pļavām. Nevarēja nekā skaistāka iedomāties, kā šos labi nobarotos, spīdīgi gludos lopus, kas saulē raibi ņirbēja. Tur bija visas krāsas, kas vien govīm var būt, un zāle, tik dzija un zaļa, šķita taukos mērcēta.

$ur tur vizēja vēlīna pīpene. Debess bija zila, laipniem baltiem mākoņiem rotāta. Arī fjords bija zils, skaidri atspoguļodams rudenīgi mirdzošos krastus, zelta un sarkanos lapa kokus, aiz kuriem pacēlās sils, zilgani za}š un tumšs. Un likās, katru virsotni var atsevišķi saskatīt, tik asi tā gaismas piesātināta atdalījās skarbajā, vēsajā gaisā.

Dienas līksmajā staru spēkā Inguna locījās savās bezcerīgajās sāpēs un nožēlojamā postā. Viņa nebija uzdrošinājusies pretoties Teita uzaicinājumam. Bet vienatnē ar viņu, sieviete katru reizi mocījās nāves bailēs. Tur augšā — sētā viņi nevarēja runāt, tur citi redzēja un dzirdēja, un tā viņa bija atnākusi šurpu.

Pļavas ežas abās ceļmalās mirdzēja kā blāvs zelts, tagad tik tālu varēja redzēt pāri nokoptiem tīrumiem. Teita mazais, noplukušais zirdziņš ganijās apakšā pie strauta.

Inguna lūdza Dievu savā iekšienē — bez vārdiem, dziļi stenēdama savā postā. Tā viņa bija lūgusi arī tai nakti, kad viņš klusi bija klauvējis pie viņas durvīm, viņu vārdā saukdams. Melnā tumsā viņa gultas kājgalī bija nometusies ceļos, rokas ap izgriezto zirga galvu apskāvusi un pēc palīdzības saukusi. Neviena skaņa nenāca pa viņas lūpām, bet viss ķermenis kratījās šausmās. Ja viņa ari zemu bi ja kritusi, ja viņa ari visļaunāko bija izdarījusi, tad tomēr viņa negribēja vēl zemāk krist… Bet sirdī likās, ka pašas griba pārāk vāja. Teits spētu viņu aizsaukt prot viņas pašas gribu.

Un, kad viņa manīja, ka viņš no durvīm aizgājis, viņa aiz pateicības ieraudājās. Likās, ka tā nav bijusi viņa pati, kas aizraidījusi Tetlu, bet neredzama vara, kas spēcīga un stingra bija tumsā nostājusies starp viņu un durvīm. Izmocīta viņa ierāvās gultas kažokā, pazemīgi pateikdamās, ka kārdinātājs pagājis garām. Katru sodu par savu grēku viņa pieņemtu noliektu galvu, ja tikai nekad vairs nenāktu Teita varā.

Un, kad viņi nākamajā dienā sastapās, Teils zobgalīgi jautāja, vai viņa tik cieti gulējusi, ka nedzirdējusi viņa klauvējienu? Bet Inguna mierīgi atbildēja: — Nē, es biju nomodā un dzirdēju tevi.

Viņa bija gluži mierīga, jo juta, ka laba vara, kas viņu naktī sargāja, arī tagad viņu nepametīs.

Un kad viņš jautāja, kāpēc viņa nav atvērusi durvis, vai baidījusies, jeb arī kāds cits bijis istabā, viņai pietika drosmes atbildēt:

—    Es negribēju atvērt. Un nenāc nekad vairs pie manis, Teit. Esi labs un nenāc vairs, manis dēj!

—    Tagad es tevi nesaprotu, esi labs — tu saki! Un oizpagājušā naktī!

—  Jā, jā, — viņa to pārtrauca, stenēdama mokās. — Tas jau pietika, tas bija liels grēks …

—    Grēks? — viņš jautāja izbrīna pārņemts. — Vai tu par to domā?

Jau toreiz viņa par to bija domājusi, un arī tagad, šeit staigājot, uzmācās tās pašas domas, bet viņa arī žēloja puisi, kas nekā nezināja. Viņš taču nevarēja zināt, cik lielu grēku viņa izdarījusi: viņa bija lauzusi uzticību, un tagad viņas vieta bija ellē.

Sešas nedēļas, — sešas nedēļas bija pagājušas kopš tās nakts, ko vina ar visu spēku bija mēģinājusi aizmirst. Viņa varētu varbūt aiziet pie priestera un biktēt, un tad visu šo lietu ar Teitu aizmirst. Viņš bija aizgājis un vairs nerādījās. Bet šodien — šodien viņš atkal ieradās Bergā, viņam bija jānodod kāda ziņa Magnhildas kundzei. Un Ingunu viņš bija lūdzis sastapties ar viņu vienatnē. Un Inguna nevarēja nekā cita, kā paklausīt.

Tagad viņa redzēja vīrieti, tur viņš sēdēja krūmos uz akmeņa. Un mēmi viņa kliedza savā iekšienē: palīdzi man, nejauj rnan sabrukt viņa spēkā, nejauj man pret manu gribu rīkoties!

Tur viņš sēdēja gandrīz tai pašā vietā kā Jāņu naktī, kad teica dziesmu par vītolu. Tagad šeit nodzeltējušo koku »ri veidoja gaišu, caurspīdīgu krātiņu. Saule un zilā debess spīdēja starp kailajiem zariem. Uz strauta aiz krūmiem dejoja jautra ņirboņa, un rasas pilieni spīguļoja >iz bālām, aizlauztām smilgām, kas, salnas ķertas, jau bija rūsgani krāsotas. Visa taka bija nokritušām lapām gaiši noklāta.

Pat sūnām apaugušais akmens, uz kura Teits sēdēja, likās tik skaists ar savu zaļo samtu, ka Ingunu pārņēma izmisums — tik viena viņa jutās šai starojoši skaistajā pasaulē.

—     Dievs Kungs, apžēlojies! Kas tad noticis? — Viņš bija uzlēcis kājās un nu stāvēja viņai līdzās, izstiepdams rokas. Bet viņa klusi izvairījās ar mazu biklu kustību. Atri viņš viņu noveda līdz akmenim, nosēdināja tur, bet pats palika stāvam. — Tu gan laikam esi nobēdājusies visās iais nedē}ās, kamēr es nebiju šeit. Vai kāds kaut ko manījis? — viņš ātri jautāja.

Inguna pakratīja galvu, viņa drebēja tur sēdēdama.

—     Vislabākais būs, es tev tūlīt pastāstīšu, cik labis ziņas es atvedis, — viņš teica, viņai uzsmaidīdams. — Es biju Hāmarā, Ingun, un esmu runājis ar meistaru Torgardu par mūsu lietu. Viņš man apsolīja ar taviem radiniekiem runāt, viņš un Gunnars Berga dēls. Un tā man būs labi aizrunātāji, vai ne?

Viņai bija, it kā akmens lavīna viņu būtu aizbērusi, un, tikko viņa, asiņaini sasita, drusku izrāpusies, nāk jauns akmeņu gāziens.

—    Ko tu uz to saki?

—    Es nekad neesmu domājusi, — viņa čukstēja, rokas žņaugdama, — ka tu mani kādreiz… tā jautāsi.

—     Es jau agrāk to biju nodomājis — jau vasarā vienu otru reizi. Jau pirmo reizi, kad es tevi ieraudzīju, tu man patiki, un tā kā tu neslēpi, ka labprāt esi ar mani kopā… tad man likfis… Bet nav droši, vai es tik ātri būtu rīkojies, ja tu nebūtu jau otrā naktī aizslēgusi durvis, — un ii, sķetmīgi pasmīnēja. — Jā, tad es sapratu, ksi DUIU icIroši šo spēlīti vēl turpināt. Un tevi zaudēt es lāgā i inibēju. Un nu tev nevajag vairs mocīties tā grēka |, kā tu pirmīt teici. Ja šis grēks ir bijis tas, kas tevi

piedis … Viņš pasmaidīja, pavirši noglāstīdams Intinas vaigu. Inguna sarāvās, kā suns, ko saimnieks taisās [ļKMt. — Es gan nebiju domājis, kā tas tevi tik smagi nospiedīs. Bet tagad tu esi apmierināta, vai ne, meitenīti

—    Teit, tas ir neiespējams, mēs abi divi nekad nedzīvosim kopā.

' — Ne Gunnars, ne meistars Togards tā nedomā. \

—    Ko tad tu viņiem esi teicis?

—    Es viņiem esmu teicis visu, kas starp mums noticis, l/.ņemot to, ko tu pati zini, — viņš smējās. — Es pastāstīju, cik loti mēs viens otru mīlam. Un kā tu labprāt gribētu, lai mēs mūsu dzīvi savienotu. Bet to tu vari iedomāties, ka nestāstīju, ka esmu no tevis vairāk nekā tavu ja vārdu dabūjis, — un viņš atkal smējās, paņēma vļņu aiz zoda, gribēdams viņu piecelt.

—    Nu, Inguna?

—    Es nekad tā nebiju domājusi.

—     Kā tā? — Teita seja aptumšojās. — Vai tev šķiet, es esmu pārāk nedižciltīgs precinieks? Gunnars un Torgarda kungs tā nedomā. Es nepalikšu Gunnara kalpībā, ja apprecēšos, par to tu vari būt droša. Mēs esam tā vienojušies, ka es jau tūlīt pēc Ziemassvētkiem aizeju. Es pat nedomāju palikt šeit ielejā, vienīgi, ja tu katrā ziņā to gribētu, un tavi radi mums iedotu zemi apstrādāšanai, bet to viņi laikam gan nedarīs. Bet meistars Torgards man iedos vēstuli arhibīskapam, un tur viņš rakstīs, ka es labākais rakstvedis, kas.prot zīmēt skaistākās gleznas uz teļa ādas. Ja es piemēram dabūtu vietu Nīdarūsā, tad tur es tevi ar savu amatu varētu daudz labāk uzturēt, nekā jūs zemnieki to spējat iedomāties. Tur, Ingun, atvērsies daudzi celi, un es varēšu tikt pie lielas bagātības, ja tikai dabūtu preces, lai uzsāktu tirdzniecību. Vēlāk mēs aizceļosim uz Islandi. Tu taču vasarā tik bieži esi teikusi, ka labprāt aizbrauktu uz Islandi. Man šķiet, es tev varu zvērēt, ka tevi aizvedīšu uz Islandi labos dzīves apstākļos.

Viņš paskatījās viņas baltajā izmisušajā sejā un sašuta:

—    Inguna, apdomā, tu neesi vairs jauna, jau vairāk kā divdesmit gadu tev ir. Un nevar teikt, ka precinieki tavu aizbildņu mājas pēdējos gados pārpludinājuši — vismaz es nekā par to neesmu dzirdējis, — viņš paskatījās sāņus, jo kauns par paša vārdiem viņu pārņēma.

—   Teit, es nevaru! — Viņa sažņaudza rokas klēpī. — Ir kāds cits —kāds cits — kam es uzticību zvērējusi — jau priekš daudziem, daudziem gadiem.

—    Un es jautāju, vai tu viņam šo uzticību labi esi turējusi? Ko gan viņš teiktu, ja visu uzzinātu? — Teits sausi jautāja. — Es pateiktos par tādu uzticību, ja mana līgava ar kādu citu vīrieti tā rotaļātos. Un tu pati šovasar man devi saprast, ka tev šī rotaļa patīk. Nē, velns lai parauj, es pateiktos par tādu uzticību arī tad, ja tu būtu aiztaupījusi to, ko neaiztaupīji, izmantodama pirmo dienu, kad mēs vieni paši bijām mājās.

Inguna aizsedza savu seju — bija it kā viņš viņu sistu:

—    Teit — es negribēju!

—    Jā, es zinu! — viņš grīni pasmīnēja.

—    Es nedomāju, es taču nevarēju domāt, ka tu — to no manis gribēsi!,

—    Ak, nē jau!

—    Tu biji tik jauns, tu esi daudz jaunāks nekā es. Man likās, tu tikai gribi rotaļāties, jauns puisis, kāds tu biji.

—    Jā, gan.

—    Es taču turējos pretī — es taču negribēju padoties.

Teits atkal pasmīnēja:

—    Jā, tā jūs visas darāt. Bet tik jauns es nu gan vairs neesmu, lai nezinātu vienu: nekas sievieti nepadara tik ļaunu, ne par vienu lietu viņa tā nezobojas, kā par puisi, kuru tāda pretestība atbaida.

Inguna paskatījās uz viņu šausmās sastingusi.

—    Jā, ja tu būtu bijusi jauna, šķīsta meitene, nekad es tev nebūtu izdarījis pāri, lai es būtu kāds būdams, tāds es tomēr neesmu. Bet es labi zināju, ka tu saproti, kā tavis vadītā rotaļa beigsies.

Inguna arvienu vēl stingi raudzījās tālē. Lēnām sārtums apklāja viņas pelēki bālo seju.

—    Tu taču vari iedomāties, — aukstasinīgi turpināja Teits, — es diezgan daudz par tevi esmu dzirdējis. Es zinu par puisi, kas tavās tēva mājās kalpojis, un no kura tev bija bērns. Tev toreiz bija četrpadsmit gadi.

—    Viņš nebija kalps. Un bērns man nekad nav bijis. — Tad viņa pārliecās pār savu klēpi un, rokām apskāvusi ceļgalus un seju tur apslēpusi, sāka klusi raudāt.

Teits šaubīdamies smaidīja — tur viņš stāvēja, neziņā lūkodamies uz raudošo meiteni.

—    Es nezinu, vai tu viņu gaidi? Vai tu tiešām gaidi, ka viņš atgriezīsies un tevi bildinās? Jeb tev varbūt šai laikā jau citi bijuši? Bet, lai būtu kā būdams, tavs draugs, acīmredzot, ne visai steidzas. Man šķiet, tur nav nekādas jēgas, ja tu vēl ilgāk gaidīsi. Tā gaidot, pārāk viegli varētu gadīties, ka vēl daudzi tevi iegūtu.

Viņa sēdēja nekustēdamās, arvienu vēl klusi un sāpīgi raudādama. Pēdīgi Teits maigāk teica:

—    Tiešām, vislabākais būtu, ja tu paņemtu mani, kas taisni šeit gadījies. Es būšu — es būšu tev labs vīrs, ja tikai tu šo savu paviršību atmetīsi un no šīs dienas sākot kļūsi prātīga un pastāvīga. Es … tevi mīlu, — viņš kautri turpināja, viegli glāstīdams viņas noliekto galvu, — neraugoties uz visu.

Inguna atkratījās no viņa rokas.

—    Neraudi tā, Ingun. Es nedomāju tevi pamest.

Viņa pacēla galvu, un nu sēdēja taisni un stīvi. Velti

būtu viņam pastāstīt savas dzīves patiesību, viņš tā kā tā neticētu. Viņš sevī bija iesūcis šīs apkārtnes tenkas, kas Ūlavu nepazina, un viņu pašu uzskatīja par nekrietnu sievieti, visas cilts kaunu, radu izstumtu un norātu.

Nē, par to viņa nespēja runāt. Bet vismaz šo pēdējo notikumu, kas skāra tikai Teitu un viņu, to viņa gribēja tam noskaidrot. Un tā viņa uzsāka:

—     Es pati zinu, ka tas ir sods par manu grēku. Es smagi esmu grēkojusi, negribēdama piedot tēvabrālim Kolbeinam, es priecājos par viņa nāvi, un atriebē un naidā domāju par viņu. Es pat atteicos aiziet uz viņa bērēm. Viņš visvairāk vainīgs, ka mani atšķīra no tā, kam es biju lemta no bērnu dienām, un ko ar visu sirdi mīlēju. Nevienu lūgsnu es neskaitīju Kolbeina dvēselei, kaut gan es labi zināju, ka viņam vajadzīgas visas šīs lūgsnas, kuras…

Kad vakarā lasīja De profundis, es atstāju istabu. Un es atteicos viņu izvadīt uz kapsētu. Dievs Kungs, lai man piedod, es labi zinu, ka ir grēcīgi ienīst pretinieku, kad tas jau nostājies tā visuvarenā soģa priekšā. Un tad atnāci tu. Man bija tik smagi, es gribēju domāt par citām lietām, un tādēļ priecājos par tavu ierašanos. Un kad tu kopā ar mani uzkāpi austuvē, es domāju — tu esi tikai tāds pārgalvigs zēns. Un es pati gribēju trakot un dauzīties, man negribējās vairs domāt par mirušo tēvoci. Un kad mēs sākām viens otru ar vilnu apmētāt… Jā, es pat nesapratu tavas uzbāzības ūn divdomīgos vārdus, man likās, tas viss tikai tāpēc, ka tu esi tik jauns un pārgalvīgs.

Teits arvienu vēl skatījās uz meiteni ar to pašu mazo šaubīgo smaidu.

—     Labi. Atstāsim to. Pieņemsim, ka es pirmo reizi tevi dabūju pret tavu gribu. Bet vēlāk — naktī?

Inguna bezcerīgi nodūra galvu. Par to viņa nekā nezināja teikt — to viņa pati sev nespēja noskaidrot

Stundām un stundām viņa naktīs bija nomodā gulējusi kauna un izmisuma iznīcināta un par to domājusi. Un tomēr — viņa nespēja aptvert pilno patiesību — vai tiešām nu bija pazudināta un piesmieta? Jo notikušais — visa pēcpusdiena tur vilnas noliktavā ar savu skurbumu un viņas pašas trako pārgalvību šķita tagad kā sapnis. Un arī tas, ka Teits viņu bija paņēmis. Pašu Teitu viņa redzēja ne citādi, kā tai rītā pēc Jāņu nakts, kad pati bija nokaunējusies par savām veltīgajām bailēm: viņš bija tikai puika, patīkams, laipns un jautrs puika, no kura viņa tikai labu redzējusi, tāds zēns, drusku izlaidīgs vārdos… Viņš taču bija vēl tik jauns. Bet reizē ar to viņa arī zināja, ka viņš ir tas, kas viņu padarījis nelaimīgu, zināja, ka viņa tagad mauka.

Pēdīgi viņa bija iemigusi. Un atmodās no Teita roku pieskāriena. Viņa nebija aizslēgusi durvis, to viņa vasarā, kad gulēja augšā bēniņtelpās, nekad nemēdza darīt. Viņa neatcerējās, kāpēc viņa nebija mēģinājusi viņu atstumt. Viņai likās, ka viņas kauns vēl pieaugtu, ja viņa tagad, kur, Teitam jau piederējusi, teiktu, ka ienīst viņu, ka nekad vairs negrib ar viņu sastapties. Un bez tam, dzirdot viņa svaigo, jauno balsi, viņas naids gaužām ātri saplaka. Viņš bija tik vientiesīgs, nemaz nenojauzdams, kādu nastu viņai uzkrāvis. Viņš jau nekā nezināja, par to, ka viņa citam bija apsolījusies, Dieva priekšā jau salaulāta.

Tikai nākamajā rītā viņa skaidri saprata, ka jātiek ārā no visas šīs nelaimes. Nedrīkst vēl dzi|āk iegrimt. Bet viņa juta, ka pašas spēku nepietiek. Skumjās un izmisumā viņa bija kliegusi pēc palīdzības: lai notiktu, kas notikdams, es nežēlošos, ja tikai atradīšu spēku tālāk vairs negrēkot.

Teits arvien vēl vēlās meitenē. Un, kad viņa joprojām klusēja, viņš izstiepa roku:

—     Vislabākais būs — salīgsim mieru, Ingun. Un mēģināsim dzīvot kā labi draugi.

—    Jā. Bet apprecēt tevi es nevaru. Teit, tev jāsaka saviem draugiem, ka viņi nedrīkst nākt, lai vestu sarunas ar maniem radiem.

—    To es gan nedarīšu. Un ja tavi radi būs ar mieru?

—    Tad es pati tomēr nebūšu ar mieru.

Teits kādu brīdi klusēja. Viņa manīja, ka dusmu bālums viņam sakāpj sejā:

—    Un ja es nu daru, kā tu to gribi? Ja es tevi neprecu, ja Bergā vairs nerādos? Un, ja nu tavi radi pēc zināma laika manīs, ka tu atkal esi uzsākusi staigāt vecos ceļus?

—    Lai — es tomēr tevi neapprecēšu.

—     Neesi tik droša, tev neizdosies ziemā mani atrast un saķert, ja izrādīsies, ka es tev esmu vajadzīgs. Es esmu piedāvājies tev godīgi palīdzēt, bet tu mani esi atraidījusi ar izsmieklu un ļauniem vārdiem.

—    Tu man nebūsi vajadzīgs.

—    Vai tu to droši zini?

—    Jā. Labāk es iešu ūdenī, nekā tevi saukšu.

—     Jā, jā. Tā lad būs tava lieta un nevis mana. Tas tad būs tavs un nevis mans grēks. Ja nu tev šķiet, ka mums nekā vairs nav ko rimāt?

Inguna klusēdama pamāja ar galvu. Teits vēl kādu brīdi pagaidījis, pēkšņi apsviedās, pārlēca pār strautu un pazuda mežā, kur bija atstājis savu zirgu. Viņa arvienu vēl stāvēja tai pašā vietā, kad viņš jāšus atgriezās. Pie viņas piejājis, viņš apturēja zirgu.

—     Inguna, — viņš lūdza, un viņa mierīgi, nevainīgām acīm, pavērās puisī. Tē viņš, nevaldīdams par sašutumu un dusmām, iesita viņai sejā tik stipri, ka viņa sagrīļojās:

—    Ļauna tu esi un untumaina, nolādētā kuņa, tu! —

Sņukstieni viņam aizžņaudza rīkli. — Gan tu dabūsi algu par savu ļauno, ar mani spēlēto rotaļu.

Un, iespiedis zirgam piešus, viņš aizauļoja kādu gabalu, bet, sasniedzis nokāri, jāja tālāk parastā ātnimā.

Inguna stāvēja, pavadīdama jātnieku acīm. Piespieda roku kvēlojošajam vaigam, bet neļaunojās par Teitu. Savādi skaidri un sāpīgi viņa atzina, ka Teita acīs viņa varēja būt tikai tāda, kā viņš viņu nosauca. Un tas pavairoja skumjas. Pat tagad viņa atcerējās, ka labprāt šo puisi ieredzējusi. Un viņa savā sirdi juta iežēlu — tik jauns viņš vēl bija.

Tagad bija jāatgriežas Bergā. Bet iedomājoties mājas, šķita, ka jāsabrūk — tur viss bija atmiņām par šo puisi piesātināts.

Dziji zemapziņā mierināja viena doma — pēc dažiem mēnešiem būs vieglāk. Ja vairs nevajadzēs par to vien domāt — kvēlojošs baiļu tērauds iešāvās prātā. Kaut gan — tas nebija lāgā ticams. Bet kāpēc Teits vēl paasinājis šīs bailes? Slima aiz sirdēstiem un spraiguma, viņa glabās cerībā — pēc maza laiciņa viņa zinās, ka tas nenotiks, un tad vairs nebiīs tik sāpīgi. Tad zudis mokpilnā

iz.jūta, kā visa dzīve šai grēkā sabojāta.

* # *

Vecā kundzene Oza rudenī stipri sakrita, un Inguna viņu kopa rūpīgi un nenogurstoši. Magnbildas kundze brīnījās par meiteni: visus šos gadus brāļameita bija dzīvojusi kā miega apmāta, strādāja tik maz, cik vien iespējams, un to pašu darīja lēni un negribīgi. Bet tagad Inguna bija it kā atmodusies, un krustmāte redzēja, ka meitene prot strādāt, ja tikai grib, tātad viņa nemaz nebija tik nespējīga, kā visi to domāja. Šad tad Magnbildas kundzes galvā iešāvās tāda doma: varbūt nabadzīte, baiļu nomākta par savu nākotni, savā sirdī jautā: kas notiks, ja vecmāmuļas vairs nebūs? Vai viņas neparastā čaklība nebija lūgums neaizraidīt viņu arī tad, kad vecmāmuļa nebūs vairs kopjama? Nudien, šais mājās neviens par svešo, nožēlojamo bērnu nebija gādājis, nebija tam teicis laipnu vārdu.

Inguna tagad ķērās pie katra darba. Ja abas rokas nebija aizņemtas apkopjot slimo veco kundzēni, viņa strādāja visus mājas darbus, tā bēgdama no domām, kas pret viņas pašas gribu arvien no jauna uzplūda. Bezelpas sasprindzinātībā viņa gaidīja zīmi, kas liecinātu, ka bažas bijušas veltīgas.

Visas domas, ar kurām viņa pagājušos gados bija rotaļājusies — sapņi par kopdzīvi ar Ūlavu Hestvikenā, par dēkaino bēgšanu kopā ar Ūlavu, par bērniem — tagad dedzināja kā eņģeļa liesmas zobens. Visi spēki bija jāsaņem, lai skali neiestenētos.

Kāri viņa tvēra pēc visiem darbiem, kas prasīja apdomu un nogurdināja ķermeni. Viņa negribēja padoties — arī tad nē, kad jutās slima.

Tā tas vienmēr bija: pēc pārciestā uztraukuma nāca reibuma lēkmes un vēmas. Kopš bērnu dienām šīs lēkmes viņu mocījušas. Viņa labi atcerējās: tas bija ap Ziemassvētkiem, pēdējos bērnības gados. Ūlavs un viņa bija nolēmuši aizbraukt uz dievkalpojumu galvenā baznīcā. Un tā viņi abi melnā ziemas rītā aizbrauca no mājām, kaut gan neviena cita baznīcēna no Fretasteinas nebija — stiprs dienvidus vējš un lietus bojāja ceļus. Viņa tik labi vēl atcerējās reiboņa pilnās bailes, kurās, kā likās, viss ķermenis izirst, kad kamanas šķērsām šļūca lejup pār ledaini slideno klinti, un zirgs velti mēģināja p.ikavas iecirst akmenī, izsizdams uguns dzirkstis un ledus skabargas. Ūlavs bija izlēcis un pūlējās saturēt kamanas, bet tās viņu apgāza, zēns nokrita ledainos akmeņos, un viņa pati zaudēja samaņu. Kad atkal atžirga, tad redzēja sevi stāvam dziļā ūdeņainā sniegā, Ūlavs viņu turēja

abām rokām, pielikdams pie viņas pārsistā pakauša ledus gabaliņus, bet viņai bija tik stipri jāvemj, ka likās visas

iekšas apgriezīsies.

Arī tagad viņai nekas nekaitēja, bija tikai bailes. ♦ * *

Astotā dienā pēc Ziemassvētkiem viņa viena pati sēdēja pie vecmāmuļas — pārējie'mājinieki bija aizbraukuši viesos. Pavardā viņa bija iemetusi krietnu klēpi malkas, jo kājas bija nežēlīgi aukstas. Uguns plandas piešķīra vecenītes sejai tur gultā pie sienas zināmu dzīvību — tā tagad neizskatījās tik krunkaina un balta. Palsās ziemas dienās Ingunai bieži bija licies, ka vecmāmuļas seja līdzinās mironim — tik mierīga tā bija.

— Vecmāmuļa, ak, nemirsti! — viņa mēmi lūdzās. Vecā kundzene un Inguna bija labi draugi, dzīve viņas abas bija iedzinusi klusā līcī, kamēr pārējo ļaužu dzīve ritēja ārpus, lielajā straumē^ Beigu beigās viņa bija iemīlējusi vecmāmuļu, neizsakāmi iemīlējusi — tā viņai vismaz likās. Vecmāmuļa bija viņas balsts, visos šais gados viņas vienīgais balsts, tā viņa to juta, vadīdama vecītes soļus, barodama un ģērbdama to. Un tagad — drīz vien būs beigas. Ak, ja viņa drīkstētu līdzās vecītei apgulties! Cik bieži viņa tā bija ilgojusies — kaut atnāktu pēdējā stunda, un viņa, nevienam nemanot, nomirtu šai krēslainā kaktiņā vecmāmuļas apsargāta.

Bet tagad vecītes drīzi vien vairs nebūs. Un tad Ingunai. būs jāatstāj klusais līcis. Un būs jādzīvo mūžīgās bailēs, ka vienu dienu manīs, kas ar viņu noticis.

Bet vēl nekas nebija noteikts, arī tagad viņa pati vēl nezināja. Tās bija tikai bailes, kas lika asinīm sastingt un nomāca visu būtni. Tik spējus grūdienus viņa juta sirdī, ka reizēm, zaudējot samaņu, bija jāsabrūk. Dažbrīd šķita sirds pukst nevis krūtīs, bet uzkāpusi kaklā, un sirdspukstienus dzird ausis un galvā. Un tas, ko viņa bija jutusi vakar vakarā un ari naktī un tad šodien vairākas reizes — tur dziji, klēpī, labajā pusē, kā pēkšņu sitienu vai grūdienu, — tās laikam bija tikai asinis, kas stipri dauzījās dzīslās.

Un, ja arī tas šausmīgais būtu patiesība, tad tomēr tam tur klēpī nevarēja būt dzīvības — viņa sevi taču tik

loti bija mocījusi, tik cieši sajozusi.

* * *

Nedēļas aiztecēja, un šad tad Magnhildas kundze aizrādīja Ingunai, lai tā sevi vairāk taupītu, neesot taču pieradusi veikt tik smagus darbus. Inguna nekā neatbildēja, jo projām rūpīgi kopa savu vecmāmuļu, bet viņas darba drudzis pamazām atslāba. Viņa iegrima atkal sevī.

Viņai šķita, ka dvēsele iegrimusi biezā tumsā un nu akli un baisi cīnās ar svešo būtni, kam viņa savā ķermenī devusi mājvietu. Diennaktīm tā tur vēlās, aizņemdama arvienu lielāku vietu, draudēdama saraut gabalos viņas sāpju pilno miesu. Brīžiem šķita — to ilgāk vairs nevar panest, viss ķermenis sāpēja tā, ka acis nevarēja attaisīt. Pat naktīs viņa neatsēja cieši savītās spīdzinātāja saites, nē, viņa negribēja padoties, bija jāpanāk, ka tas tur iekšā nekustas.

Nepatīkamās atmiņas nedeva miera: reiz, kad viņa un māsiņa vēl bija maza, Toras kaķene bija nolaupījusi putniņu, ko Ūlavs meitenēm bija noķēris, lai tās viņu pieradinātu. Kaķene taisni bija apbērnojusies, un tā Inguna nozaga divus kaķīšus un, aizskrējusi ar tiem līdz dīķim, iebāza tos ūdenī. Viņa bija cerējusi, ka dzīvnieki tūlīt nomirs. Bet neizprotamā kārtā tie ilgi vēl ķepurojās un cīnījās viņas rokās, un gaisa burbuļi arvien no jauna cēlās ūdenī. Pēdīgi Inguna domāja — nu tie beigti, bet nē, atkal viņas rokas juta strauju grūdienu. Te viņa izņēma kaķīšus no ūdens, aizskrēja ar tiem pie mātes, nolika, lai kaķene sasildītu. Bet tie vairs neatdzīvojās.

So svešo dzīvību sevī, kas auga un kustējās un ko viņa visiem spēkiem mēģināja noslāpēt, viņa nekad nejuta kā bērnu. Tas bija kaut kas mežonīgs, bezveidīgs un ļauns, kas bija iezadzies viņas klēpī un tagad barojās no viņas miesas un asinīm, kaut kas nejauks un apslēpjams. Kas tas būs, ja reiz izspiedīsies dienas gaismā, kas ar viņu pašu tad notiks, ja citi uzzinās, ka viņa šo nejaucēnu sevī

nesusi — par to viņa neuzdrīkstējās domāt.

* * *

Sešas nedēļas pēc Ziemassvētkiem nomira Oza Magnusa meita, un viņas bērni, Ivars un Magnhilda, sarīkoja lieliskas bēres.

Pēdējās septiņas dienas, kamēr vecmāmuļa vēl bija dzīva, Inguna ne reizi neapgūlās, tikai šad tad uz īsu brīdi noizģērbusies iesnaudās krēslā. Kad mironi iznesa, viņa klusi izlūdzās atļauju apgulties. Viņa ielīda savā gultā, brīžiem iemigdama, brīžiem mierīgi gulēdama atvērtām acīm, nebūdama spējīga domāt par nākotni.

Bet bēru mielastā bija jāpiedalās, jāsarunājas ar viesiem. Viņa izskatījās kā spoks, bet neviens par to nebrīnījās. Klusi viņa tur sēdēja savā tumši zilajā sēru uzvalkā, ietītā garā melnā plīvurā. Viņas seja bija pelēki dzeltena un āda spīdīgi savilkta pār kauliem, lielās acis bija melnas un nogurušas, Gandrīz visi bērinieki pienāca viņai klāt., pateikdami dažus laipnus uzslavas vārdus — Magnhildas kundze bija stāstījusi, cik pašaizliedzīgi Inguna visus šos gadus kopusi nelaiķi.

Viesu vidū atradās arī meistars Torgards un lensmanis no Reines, un pēkšņi viņai ienāca prātā Teits! Viņu Inguna gandrīz bija aizmirsusi, nespēdama saskatīt sakaru starp puisi un uzbrukušo nelaimi. Pat tagad viņa atniinējās Teitu kā labu paziņu, ko labprāt ieredzējusi, bet no kura pēc kāda nepatīkama starpgadījuma novērsusies.

Tikai tagad viņa sev jautāja: ko gan viņš būs teicis saviem aizrunātājiem, kad atteicās no sava nodoma Ingunu precēt. Ja viņš tiem izstāstījis visu patiesību? Jā, tad viņu tagad visi pazudinās. Bija jāizpētī, ko šie vīri zina. Un pati viņa jutās, kā namelnieku nodzīta ķēve, kurai uzkrauj vēl jaunu nastu.

—    Vai tavs rakstvedis vēl pie tevis? — viņa jautāja tik vienaldzīgi, cik vien spēja.

—     Tu runā par Teitu? Nē, viņš aizmucis. Tā — tā — tu grib zināt, kur viņš atrodas? Jā, viņš jau dienu un nakti gaidīja izdevību, lai aizšmauktu uz. Bergu. Vai t<:s tiešām tā, ka viņš tevi bija iecerējis?

Inguna mēģināja smieties:

—     Es nezinu. Viņš teica, ka grib mani precēt, un tu būšot viņa aizrunātājs. Es viņam gan pūlējos iestāstīt, ka tas neiespējams, bet… Diezin, ko viņš tev izstāstījis.

Lensmanis pamirkšķināja acīm:

.— Jā, man viņš teica to pašu, ko tev. Un es viņam devu to pašu padomu kā tu! — Gunnars smējās, resno vēderu kratīdams.

—    Kurp viņš devās, aizskriedams no tevis? — smiei dāmās jautāja Inguna. — Vai tu to zini, Gunnar?

—    To jautāsim Torgardam. Hē, meistar Torgard, padarait mums godu un paskatieties uz mums! Mīļais kungs, vai jūs nezināt, kas ir noticis ar to islandieti, manu bijušo rakstvedi? Šī jaunava to labprāt gribētu zināt, jo rakstvedis bija nodomājis pagodināt Ingunu Steinfina meitu ar savu bildinājumu.

—    Tiešām? — priesteris jautāja. — Jā, jā, šis islandietis gribēja visdīvainākās lietas, gan labas, gan ļaunas. Un tu šeit togad dzīvo, sērodama par Teitu, vai ne, mans bērns?

—       .Vai man nebūtu pamats to darīt? Kā es esmu dzirdējusi, tad jūs, kungs, viņu gribējāt aizsūtīt pie arhibīskapa, jo uzskatījāt Teitu par viskrietnāko rakstītpratēju mūsu zemē. Teits pats man to stāstījis.

—    Ha-ha-ha. Jā, iedomu viņam netrūka. Nerrs viņā bija, kaut gan labāk rakstīja nekā visi, ko pazīstu. Jā, kādu laiku viņš bija pie manis, bet es ne par ko negribēju viņu ilgāk paturēt. Krietns rakstvedis viņš gan bija, bet — karstgalvis. Tas velti, ka tu pēc viņa ilgojie§, mana mazā Ingun. Ak, jā, tagad es gan atceros, puisis bija tik bezkaunīgs, ka ieminējās par precības nolūkiem Bergā. Nē-nē, nē-nē, — priesteris sašutis kratīja savu mazo putna galvu.

Tātad tas nesaskanēja gluži ar patiesību, ko Teits viņai bija stāstījis. Bet tagad Ingunas sirdī vēl radās jaunas bailes — tas gan bija ārkārtīgi neprātīgi parādīt šiem vīriem, cik daudz viņa par Teitu domā.

Kad visi bērinieki jau bija aizbraukuši, Bergā vēl palika Tora ar abiem vecākiem bērniem un vecais Ivars Tores dēls no Galtestadas. Kādu vakaru vini visi sēdēja kopā, un Tora un Ivars apskatīja Ožas kundzes mantotās dārglietas. Te Tora atkal ieminējās par to, cik labi būtu, ja māsa viņai aizbrauktu līdz.

Magnhilda aizrādīja, ka Inguna varot darīt, kā pati gribot:

—    Ja tu gribi Fretasteinā dzīvot, tad Ivars un es tevi neaizkavēsim.

—     Es gribu šeit, Bergā, palikt, — klusi teica Inguna. — Ja jūs man vēl dosiet pajumtu, tagad, kur vecmāmuļas vairs nav.

Tora palika pie sava priekšlikuma: Ingunai jābrauc līdz, viņai tagad pieci bērni, bez tam vēl divi audžubērni — Hokuna māsas dvīņi — bāreņi.

Magnhildas kundze manīja, ka Ingunas šaurā, nostrādātā seja nobāl un, izstiepusi viņai roku, viņa teica:

—     Panāc šurp! Pajumti es tev vienmēr došu, arī ēdiens un drēbes būs, kamēr dzīvošu vai arī kamēr atgriezīsies

Ūlavs, lai tevi aizvestu. Es noteikti ceru, ka viņš beidzot reiz ieradīsies. — Tad, pagriezusies pret Toru, turpināja nicīgā balsī: — Vai tu domā, ka Hokuns savai svainei izrādīs visu to godu, kas pienākas Steinfina meitai? Viņa drīkstēs staigāt tēva mājās kā Hokuna bērnu un radu bērnu apkopējai To nu gan es un Ivars neķad neatļausim. Paklau, Ingun, šo gredzenu es tev esmu nolēmusi kā piemiņu, — un viņa noņēma no pirksta smagu, mātes atstāto zelta gredzenu, — tu tik uzcītīgi esi kopusi mūsu māti.

Viņa satvēra Inguna roku, gribēdama uzmaukt gredzenu. %

—    Bet ko tu esi izdarījusi ar savu saderināšanās gredzenu? Vai tu to vairs nevalkā? Nabadzīte, man šķiet, tu esi pārāk smagi strādājusi, tavas rokas gluži sapampušas.

Inguna juta, kā Tora sadurstījās. Viņa neuzdrīkstēja paskatīties uz māsu, tikai ar vienu acu kaktiņu pagriezās uz to pusi. Toras seja bija nekustīga, tikai viņas acīs iegailējās nemiera dzirkstele. Ap Ingunu viss sagrīļojās, viņa ieķērās domā: ja es tagad paģībstu, viņi visu uzzinās. Un, kad viņa ierunājās, pateikdamās krustmātei, balss skanēja tēla un sveša. Bet viņa izturēja, kaut gan lāgā pati nesaprata, kā spēja vēl atgriezties savā vietā.

* * *

Vēlu vakarā viņa stāvēja pie žoga, saukdama suņus. Te pienāca Tora. Mēnesnīcas nebija, un melnā debess mirdzēja zvaigžņu piekaisīta. Abas sievietes ciešāk savilka apmetni, mīņādami irdeno sniegu un runādami pir vilkiem, kas pēdējā laiķā bija kļuvuši ļoti pārdroši. Inguna svilpa un sauca baiļu pilnā balsī: — Tota! Tota! Tota! — Bija tik tumšs, ka Tora nevarēja saskatīt māsas seju, un viņa iejautājās nedrošā balsī:

—    Inguna, tu taču — neesi slima?

—     Vesela es neesmu, — Inguna atbildēja klusi un mierīgi. — Oza beigās gan bija izkaltusi un izžuvusi, bet tomēr mani tas ļoti nomocīja, viņu mēnešiem ilgi cilāt un kopt, to taču tu sapratīsi.

—     Un tu nedomā, ka tev, mās, kāda cita vaina? — Tora jautāja.

—    Nē, to es nedomāju.

—    Vasarā tu biji tāda sārtvaidzīte, un tikpat lunkana un viegla kā. mūsu jaunībā, — čukstēja Tora.

Ingunai izdevās, skumīgi smaidot, atbildēt:

—    Reiz taču jāmana, ka es esmu iegājusi trešā gadu desmitā. Apdomā tikai, cik lieli jau tavi bērni! Un es esmu divus gadus vecāka nekā tu. — No augšas, tumsā starp žogiem novēlās melns kamols — suns tik strauji piedrāzās Ingunai, kā gandrīz to apgāza sniegā. Viņš laizīja Ingunas seju, bet viņa, saķērusi to aiz ķetnām, vairījās smiedamās un laipni runādama:

—    Tiešām tā laime, ka vilki tevi arī šonakt nav noķēruši, Tota, mana Tota.

Māsas viena otrai novēlēja labunakti un aizgāja katra uz savu pusi.

Bet Inguna tumsā gulēja nomodā, mēģinādama arī šīs jaunās bailes panest — ja nu Tora kaut ko manījusi? Un tad uzmācās kārdinājums: aiziet pie Toras, tai pastāstīt savas bēdas, lūgt palīdzību. Vai arī krustmāti Magnhildu? Tik laipni tā šovakar bija izturējusies. Vai ari Dailu? Ari par veco kalponi bija jādomā — varbūt tā palīdzētu? Sis slepenās mokas viņa ilgāk nespēja panest.

Bezelpas sasprindzinātībā viņa vēroja Toru. Bet ne Toras vārdos, ne arī viņas skatos nebija nekā, kas liecinātu par aizdomību. Tad jaunākā māsa aizceļoja, atstādama Ingunu pie krustmātes un veciem saimes ļaudīm.

Viņa skaitīja nedējas — trīsdesmit jau bija pagājušas, vēl desmit bija jāiztur. Deviņas nedēļas .. . Astoņas nedējas .. . Bet ko viņa bija nodomājusi darīt, kāds būs visu ciešanu un moku iznākums, to vina savās smagajās trulajās sāpēs pati nesaprata, tikai viens viņai bija skaidrs: neviens par viņas nelaimi nekā nedrīkstēja uzzināt.

Beigu iznākums — ja vina par to domāja, vinu pārņēma šausmas un nāvei līdzīgs sastingums. Bet cita ceļa viņa neredzēja, un pēdējo gabalu viņa centās noiet aizvērtām acīm… Pat arī tad, kad savas sāpes remdēja domās, ka kliegs pēc palīdzības, izstāstīs kādam cilvēkam savas mokas, viņa apzinās, ka patiesībā nekad to nedarīs. Vienai pašai bija jāiet izraudzīties ceļš. Tik vēlā pavasarī visās kalnu nokarēs. jau būs izkusis sniegs. Pēdas nevarēs saredzēt. Lielā bērzu birzs klāja nogāzi, sākot ar žāvēšanas klintīm līdz pašam ezeram. Un tur lejā starp aukstām klintīm bija kāda ieplaka, tur viņu neviens neredzēs un nedzirdēs, uz turieni ļaudis nemēdza nākt. Bet no šī ezera līča ledus visagrāk izgāja. Un.dienvidus krastā bija samestas varenas krašņatas, tur Berga ļaudis apraka zirga maitas un citus nosprāgušus lopus.

6

Viņa aizgāja klētī, kur vēl kopš Ožas laikiem glabājās viņas mantas. Tas bija pavasarī, dažas dienas pirms Marijas mesas. Viņa sala savos pinkainos zābakos un aitādas kažociņā — tagad ēkās bija aukstāks nekā ārā. Garas mirdzošas lāses bez mitēšanās pilēja no lūkas malas, un gaiss drebēja un tvanēja pāri balti mirdzošiem jumtiem pret zilo, dzidro debesi. Viņa no loga bija atcēlusi slēģus, lai ieplūstu gaiss. Bija grūti elpot, un bieži likās, ka smaga svina kapuce pārvilkta pāri smadzenēm. Tā tik vareni sprieda, ka asinis ausis neizturami dauzījās un acu priekšā dejoja melni un sarkani punkti. Inguna bija šurpu aizbēgusi, bīdamās, ka kāds viņu izjautās — viņa tagad nespēja runāt. Bija mazs remdējums tā vienatnē sēdēt, kur nevajag savaldīties.

Vēlāk viņai vienmēr likās, ka viņa jau iepriekš zinājusi, kas ir šie jātnieki, kas tur jāj gar žogmaļu. Viņa piecēlās un skatījās: pirmais bija Arnvids. Viņam bija melns zirgs un iemaukti ar zvārguļiem. Arī otru zirgu viņa pazina — tas bija Arnvida kalpa zirgs, lieis, iesirms bēris. Un trešais jātnieks, kas sēdēja slaidajam sirmim mugurā, bija Ūlavs Euduna dēls, to viņa zināja, vēl jājēju nesaskatījusi.

Viņš viņu ieraudzīja pie bēniņu lūkas un sveicināja, roku paceldams. Viņš bija tērpies lielā melnā apmetni, kas sniedzās līdz pat potītēm. Kapuce bija nobīdīta un galvu rotāja skaista ārzemju gardibene, zem kuras izspiedās kuplie gaišie mati, kas priekšā pieskārās uzacīm. Viņā viņai bija uzsmaidījis ar roku pamādams.

Vēlāk viņai likās, ka viņa šai pašā mirklī smaga lietuvēna atbrīvota — Ūlavs atgriezies! Bet reizē viņa ari zināja, viņš viņu aizdzīs bojā — tā vai tā. Un tomēr viņa jutās atvieglota — no viņas iekšienes izplūda ārā biezā tumsa, un velni, kas cieši saķērušies, viņā bija mitušies, dauzīdami viens otru elkoņiem un ceļgaliem, izspruka līdz. Pa trepēm nokāpdama lejā, viņai likās, ka ir tikai viena izeja — visu izstāstīt Ūlavam un padoties viņa spriedumam.

Ūlavs stāvēja pagalmā, sarunādamies ar kalpiem, kas bija iznākuši saņemt zirgus. Ar sāpīgu lepnumu Inguna vēroja, cik skaists Ūlavs izskatījās, un viņa — no tā bija spējusi aiziet. Melnās drēbes tik lieliski piestāvēja gaišmatainam vīrietim. Viņš sniedza Ingunai roku: — Esi sveicināta, Ingun. — Bet tad ieraudzīja viņas izpostīto seju.

un, nepiegriezdams nekādu vērību vietējām ierašām un apkārtējiem svešiem ļaudīm, satvēra viņu abām rokām un noskūpstīja uz lūpām:

—     Pārāk ilgi tev bija jāgaida, Ingun, mana vismīļā. Bet tagad tam beigas, es esmu atnācis, lai tevi aizvestu.

Viņš viņu palaida, un Inguna un Arnvids sasveicinājās ar skūpstu uz vaiga, kā tas staip radiem parasts.

Viņa vēroja, ka jaunie vīrieši, sasveicinādamies ar Magnhildas kundzi, smaidīdami stāstīja, ka ari Ivars kopā ar viņiem jājis, bet pie baznīcas viņi to pametuši, jo ne Galtestades zirģelis, ne arī Galtestades zemnieks neesot sapratis, kāpēc tā jāsteidzas.

—    Jā, tu zini, viņš jaunībā bieži bija sašutis par tavu karstgalvību, — smējās Magnhildas kundze. — Bet, kopš tu šo nelāgo īpašību atmetis, mans brālis tevi, Ūlav, arvienu vairak iemīlējis.

Vai vēl skaistāka diena varēja būt, domāja Inguna. Sur tur vēl tīrumos un ezera liča sudrabaini mirdzēja sāļainais sniegs. Mīkstais laiks gandrīz visu sniegu bija izkausējis, un sils stāvēja p vasarīgi zaļš, itkā tIri izmazgāts. Arā uz pļavām, kailajās zilgani-brūnajās birzīs maigi vizēja apšu bāli zaļganie stumbri.

Un prieks atmodas viņas sirdī, prieks par to, ka pasaulē tik daudz saules, maiguma un līksmības. Kaut arī viņa pati savas vainas dēļ izslēgta no visa tā, kaut arī viņai pašai jāslēpjas tumšā kaktā. Bet tomēr laba bija apziņa, ka dzīvot ir skaisti, dažiem citiem, kurus nelaime nav sagūstījusi. Un, kad viņa šai mirklī manīja, ka bērns viņas klēpī sakustas, viņas sirdī radās atbalss — nē, nē, es tev neizdarīšu nekā ļauna.

* * *

Viņi sēdēja pie vakariņām, un Inguna klusēdama sekoja vīru sarunai. Viņa saprata, ka bija nolemts Arnvidu un Ivaru ļau rit aizsūtit tālāk uz ziemeļiem pie Haftora

Kolbeina dēla, lai viņam izmaksātu sāpju naudas trešo ceturtdaļu. Ūlavs teica, ka vislabāk būtu, ja viņš ar Haftoru sastaptos tikai tad, kad visa summa būs aizmaksāta, tad arī tūlit varēs pieprasīt Ingunas pūru un viņu pašu.

—     Tev nemaz vairs negribas ar mums jāt, es to manu, — krikšķināja Ivars Tores dēls. — Man šķiet, tu Bergā paliksi, kamēr tevi padzīs.

—    Jā, es palikšu, kamēr Magnhildas kundze man un manam kumeļam dos pajumti. — Ūlavs smējās līdz ar citiem, uzmezdams Ingunai ātru skatu. — Atklāti sakot, vislabprātāk cs tūlīt paliktu šeit un izlīgtu ar Haftoru, lai beidzot kopā ar Ingunu aizbrauktu uz Hestvikenu.

—    Tas būtu iespējams, — teica Arnvids.

—     Jā, es saprotu, ko tu domā un pateicos tev. Bet tagad, kur tas iespējams, es mēģināšu iztikt bez tavas palīdzības. Un man jādara tā, kā es Galtestadē teicu: vispirms es braukšu uz dienvidiem un apskatīšos kā Hestvikenā izskatās, iekams Ingunu tur aizvedu. Arī nauda ir jāsagādā. Bez tam, būs arī daudz vieglāk sadabūt vajadzīgos lieciniekus, ja mēs kāzas dzersim tai laikā, kad ļaudis atgriežas no tingas. Ivaram taisnība, cik sarežģīti un slepeni šī lieta sākusies, tik atklāti tai jābeidzas.

Ja ļaudis no tingas atgriezīsies — tas būs vasaras vidū. Šī doma skāra Ingunu kā to velnu čuksti, kuru varā viņa bija mocijusies visu ziemu. Bet kārdinājums bija tāls. Tagad, kur viņa Ūlavu bija atkal redzējusi, viņa nespēja iet agrāk izraudzīto ceļu. Atausa atmiņas par visu, ko viņa sev bija izdomājusi par kopdzīvi ar Ūlavu un bērniem Hestvikenā. Nekad viņa turpu nedosies, arī tad nē, ja izdotos šonakt tumsā atbrīvoties no noslēpuma un to paglabāt krāšņatās — nekādas nozīmes tam vairs nebija. Pie Ūlava atgriezties viņa nespēs.

Ivars smiedamies un dievodamies stāstīja, ka Ūlavs arvienu vēl nav bijis Hestvikenā — vai tādu vīru jau kāds ir redzējis?

Ūlavs smiedamies un sarkdams atvainojās, un tik loti jauns viņš tai brīdī izskatījās. Viņš izskatījās daudz jaunāks nekā pagājušo reizi, kaut gan viņa apaļajā kaklā bija iespiedušās dažas šķērskrokas, un grozot galvu bija redzama liela sarkana rēta tur, kur krekls sākas. Viņa vēja appūstā seja bija daudz vājāka. Bet tomēr viņš izskatījās jauns, un Inguna saprata, ka tā bija līksmība, kas viņam piešķīra šo jauno izskatu. Smeldzoši iesāpējās sirds. Vai viņš gaužām skums, uzzinādams, kā viņa aizgājusi, pati sevi pazaudēdama?

Ūlavs nebija vairs trimdinieks, vairāku māju īpašnieks, viņš tagad bija bagāts vīrs. Savas mājas Elvesisilā viņš bija pārdevis. Droši vien viņam tagad viegli izdotos dabūt labāku sievu nekā viņa būtu bijusi. Viņa zināja, ka, saskaņā ar radu lēmumu, tā nebija pārāk liela bagātība, ko viņa dabūs apprecoties.

Ūlavs viņu pavadīja lidz durvīm, kad visi piecēlās, lai apgultos. Viņš jautāja:

—    Tu tagad viena pati dzīvo Ožas istabā? Jā, tad gan nepieklājas, ka es ierodos pie tevis, kad tu jau apgūlusies, — viņš nopūtās, mazliet iesmiedamies.

—    Nē, to gan nevarēs.

—   Bet rīt, naktī? Vai tu nevari kādu no kalponēm lūgt, lai nāk pie tevis gulēt? Tad mēs vakaros varam patērzēt.

Viņš pievilka Ingunu sev klāt, ātri un apmulsis, tik

cieti viņš viņu noskūpstīja, ka viņa klusi iestenējās.

* * *

Bezmiegā Inguna gulēja, mēģinādama izzīlēt nākotni. Bija, it kā jāizlauž ceļš akmeņiem aizveltā laukumā, un nav spēka aizbīdīt smagos klinšu bluķus. Viņa nevarēja izdomāt, kas gan tagad ar viņu notiks. Līdz šim viņa taustīdamās baiļu pilna bija gājusi mēmā tumsā, bet tagad, kur uzausa diena, — un kaut tā bija pelēka, bezcerīga, un necaurspīdīga kā ziemas migla, bet tomēr tā bija diena, — viņa nezināja, ko ar to iesākt. Bija jātiek uz priekšu. No notikušā izbēgt nevarēja, vienīgi elle viņu uzņemtu tādā stāvoklī.

Viņa zināja, ka viņa bija beztiesiska. Visas tiesības viņa zaudēja jau toreiz, kad sevi atdeva Ūlavam bez likumīgo aizbildņu atļaujas. Cik nepareizi tas bija, to šie aizbildņi viņai krietni bija likuši sajust. Tiesības un mantojumu tie tagad gan bija ar mieru viņai iedot, bet tas notika tikai Ūlava dēļ. Radi un aizbildņi bija ieskatījuši, ka tagad visizdevīgāk būtu izlīgt ar Ūlavu un viņam likumīgā kārtā nodot Ingunu par sievu. Bet kā viņi rīkosies, kad uzzinās, ko viņa darījusi, un kad Ūlavs viņu vairs neņems, to viņa nespēja izdomāt. Un, ja viņi uzzinās, ka viņai gaidāms bērns un ka šī bērna tēvs ir vīrs, kam nav vērts pakaļ dzīties? Nebūtu nekādas nozīmes Teitu saukt pie atbildības, nekāda labuma no viņa tā kā tā nebūtu. Bet ja viņu saķertu un pārmācītu, tad kauns tikai palielinātos — visi uzzinātu, kas par vīru bijis viņas pavedējs.

Nē, viņa nevarēja izdomāt, ko Izdarīs viņai un arī viņam. Bet rīt vai arī pēc divām trim dienām viņa to zinās… Un, kaut tas arī bija neiespējami izdomāt, tomēr tas bija droši kā nāve, ka viņa, kad bērzi metīsies zaļi, šeit sēdēs ar bēmu klēpī, un tad būs viss jāpanes, ko radi viņai savās dusmās uzkraus. Jo dusmīgi viņi būs par kaunu un arī par to, ka nu ne tikai Inguna, bet arī tas mazais jāuztur.

Tik pilnīgi viņa bija liktenim padevusies, ka neapjēdza, ka vēl vakar par to domājusi no savas nastas atbrīvoties. Tagad viņa domāja tikai par vienu — šis bērns būs līdzi jāvazā visu dzīvi. Pret gaidāmo bērnu viņa nejuta ne maiguma, ne mīlestības, tikai zināja, ka tas ir kaut kas, ar ko jātiek galā.

Tikai vienu mirkli, domājot par to, ka viņa aizbrauks pie Toras, un dzīvos Hokuna mājās kopā ar bērnu, — divi izmetņi starp bagātiem likumīgiem bērniem — viņā modās maza tieksme aizstāvēt savu miesu un savas asinis.

Viņas brāji un māsa — tiom vispirms bija jāgādā par viņu un bērnu. Hokums Toras vietā, un abi jaunie brāli, kurus viņa pēdējos gados nemaz nebija redzējusi. Ak, bet varbūt viņa drikstēja cerēt, ka Magnhildas kundze būs tik žēlsirdīga un viņu paturēs Bergā, kamēr bērns piedzims.

Arnvids — viņa domāja. Varbūt viņš piedāvāsies viņu aizvest savās mājās, jā, viņš, droši vien, lēnīgi izturēsies pret viņu un bērnu. Kaut gan viņš bija Ūlava labākais draugs, bet viņš bija arī visu pazemoto draugs. Ja viņa to pastāstītu Arnvidam, Arnvidam un nevis Ūlavam? Tad viņš varēs ar Ūlavu un Magnhildas kundzi runāt, un viņa izbēgs mokām, kas dedzināja kā dzīva uguns.

Bet viņa zināja, ka viņa to nekad neuzdrīkstēs. No kurienes radīsies dūša runāt ar Ūlavu, to viņa arī nezin »ja, bet ne mirkli nešaubījās Ūlavam teikt visu patiesību. Viņš bija viņas kungs, ko viņa bija pievīlusi, un pēkšņi viņa juta, ja šī satikšanās ar Ūlavu būs pārciesta, tad viņa gluži viegli varēs nomesties cejos viņa priekšā, sūdzēt un nožēlot visas savas dzīves grēkus, — quia pecoivi iii mis coc/itatjone, locutione, opere et omriissione, mea culpa — ko esmu grēkojusi, sevišķi domās, vārdos, laiskumā pati caur savu vainu, — vārdi modās viņas iekšienē paši no sevis. Uzplaiksrtljās visi tie mirkli, kad viņa, ceļos nometusies, brālim Vegardam bija sūdzējusi savus grēkus. Šie vārdi nu bija gaismas caurstrāvoti kā tumšais stikls baznīcas logos, kad pēkšņi iespiedās saules gaisma: visu, ko es esmu grēkojusi domās, vārdos, laiskumā, pati caur savu vainu.

Viņa gultā nometās ceļos, skaitīja savu vakara lūgšanu, ko viņa aiz bailēm jau sen nebija darījusi. Mea culpa, mana vaina — visu laiku viņai bija bijušas bailes, ka augstākā vara viņai aizliegs darīt to, ko viņa pati gribēja. Bet tagad ausa atziņa: ja Dievs viņai piedotu sev pašai un Ūlavam izdarītās pārestības, palīdzētu no tām iztikt āra, tad viņa nemaz nelūgtu, lai Dievs viņu palaistu bez soda. Ūlava klātbūtnes vien bija pieticis, lai viņai atklātu mīlestības būtību. Visļaunāko viņa bija izdarījusi Ūlavam. Un ja viņš dziļi cieta, tad viņa nemaz negribēja, lai viņai būtu vieglāk. Aiz visa tā viņa neskaidri nojauta mīlestības īsto cēloni un jēgu. Biķerī, ko mūsu Pestītājs tai vakarā Eļļas kalnā izdzēra, bijuši ielieti visi cilvēku grēki. Un viņš uzņēma uz sevi cilvēku grēkus, no pirmās radīšanas dienas līdz pat pastara tiesai, jo bija ieskatījis cilvēces postu un visas tās sāpes, ko viņi cits citam izdara. Viņš bija cietis, un arī viņa gribēja ciest par saviem grēkiem un pārkāpumiem. Viņa saprata, ka šīs mokas būs savādākas nekā visas agrāk izciestās. Līdzšinējās bija kā kritiens no klints kraujas purvainā bezdibenī, bet tagad sāksies kalnā kāpšana, ceļš būs akmeņains un stāvs, bet stipra roka viņu vadīs, un visas pūles sevī slēps laimi, jo vedīs augšup.

Nākamajā dienā ap pusdienas laiku Ūlavs un Inguna stāvēja pagalmā, izvadīdami Ivaru un Arnvidu. Diena bija tikpat skaista kā vakar, no visiem jumtiem čabēja un pilēja ūdens lāses. Saulē sniega kupenas saplaka ar klusu, gaišu skaņu, pagalmā urdza mazi strautiņi, alodami spožas notekas biezajā ledus kārtā, kur ziemā bija iesaluši zirga mēsli un skaidas.

Ivars nebija vienis prātis ar Arnvidu, kas gribēja jāt pāri ezeram, kur ledus nebija vairs visai drošs. Ivars kādu reizi bija iekritis āliņģī un kopš tā laika visai bailīgs. Arnvids viņu izsmēja — dienas laikā baidīties, nē, radinieki Vēl pirms tumsa metīsies, viņi jau būs pie Haftora. Nē, viņš nekādā ziņā nav mierā pa sliktajiem ceļiem jāt kalnup un lejup. — Ja tu un tavi kalpi to grib, tad Dievs ar jums! Bet es un mans Eivinds — mēs jāsim pāri ezeram.

Kalpi jau bija aizjājuši, tagad aizjāja arī Arnvids un Ivars, Ūlavs un Inguna viņus pavadīja kājām. Sniegs saules pusē jau bija izkusis, un ūdens mazos strautiņos tecēja lejup. Arnvids aizrādīja Ūlavam, ka dubļi aptašķīs viņa drēbes. Ūlavs gāja līdzās Arnvida zirgam ar kailu galvu, bez apmetņa, garos gaiši zilos uzsvārčos, gaišās nātnās zeķēs un zemās kurpēs ar gariem purniem. Smalkie apavi jau bija galīgi tumši un slapji.

—     Ingunas uzvalks labāk der tādam laikam, — teica Arnvids.

—     Es nesaprotu, kāpēc viņa tik siltā laikā tuntuļojas, — atteica Ūlavs.

Inguna, kā parasti, bija uzvilkusi savu aitas kažociņu un lielos pinkainos zābakus. Viņa nebija uzposusies, tikai sarkanas zīda lentes iesējusi matos.

No nokares nāca gaisa strāva, silta kā elpa, un viss gaiss ņirbēja un vizēja.

—     Tur, viņā pusē mēs toreiz sēdējām, vai atceries? — čukstēja Ūlavs, pieliecies Ingunai. Kur vakar vēl mirdzēja sniegs, šodien rēgojās lieli zāļu laukumi. — Šogad vēlu uzsāks sējas darbus, jau pirms Marijas mesas tā kūst.

Viņi apstājas ieplakā, acīm pavadīdami jātniekus. Arnvids atskatījās un sveicināja, Ūlavs pacēla roku sveicienam. Jad, nolauzis kādu paērkšķa zaru, pasniedza to Ingunai, bet, kad viņa, galvu kratīdama, to atraidīja, viņš pats noplūca drīcekļus, un, izsūcis sulu, izspļāva tos sniegā: — Jā, mums jāatgriežas mājās.

—     Nē, pagaidi vēl drusku, — lūdza Inguna. — Man jārunā ar tevi.

—     Nu? Tu izskaties tik noskumusi, Ingun.

—     Es arī esmu noskumusi, — viņa izgrūda.

2Si

Ūlavs pavērās viņā, sākumā pārsteigts, bet tad viņa skats kļuva arvienu nopietnāks, un, skatīdamies sāņus, viņš klusi jautāja?

—    Vai tas tādēļ, ka es tik ilgi paliku prom?

Pārāk ilgi — tā viņa vislabprātāk būtu teikusi, bet cieta klusu.

—     Es par to esmu domājis, — teica vīrs. — Es par to esmu domājis, kad sekoju Jarlam. Es labi zināju, ka sekodams trimdiniekam, arī pats atkal kļūstu par trimdinieku. Bet viņš bija mans kungs, Ingun, pirmais kungs, kam es uzticību zvērējis. Man nebija viegli izšķirties, ko darīt. Bet man zuda ikkatra ēstgriba, iedomājoties, ka es sēdēšu Hestvikenā, ēdīšu maizi un dzeršu alu, kamēr viņam, kas man palīdzējis atgūt tiesības un mantu, kā nabaga trimdiniekam jāklejo svešās zemēs. Bet tu zini, es toreiz nedomāju, ka tas ilgs tik daudzus gadus. — Vai tu domā, es tevi pametu, sekodams Jarlam?

Inguna kratīja galvu:

—    Tu zini, Ūlav, par tādām lietām es nespēju spriest.

—     Es domāju, — Ūlavs dziļi atvilka elpu, — ka kopš tā laika, kad es ar Ivaru esmu draugos un Kolbeinam esmu samaksājis pusi no sāpju naudas labās angļu monētās un ar tevi esmu atklāti saderināts, es domāju, ka kopš tā laika tavi radinieki izturējušies laipni pret tevi. Vai tev nebija labi, Ingun?

—     Bija gan. Tas nav tas, par ko man jāžēlojas.

—    Jāžēlojas?

Viņa dzirdēja, ka bailes ietrīcējās viņa balsī, un saņēmusi dūšu, viņa paskatījās Ūlavā. Viņš stāvēja ar paērkšķu zaru rokā, it kā nesaprazdams viņas vārdus:

—     Vai tev tiešām ir iemesls žēloties, Ingun?

—     Laikam tā jau nolemts, es — es — man nebija tik daudz spēka. Es nederu vairs tev, Ūlav.

—     Tu nederi man — viņa balss bija gluži bez izteiksmes.

Atkal viņai bija. ļoti jāsaņemas, lai paskatītos viņā. Tā viņi stāvēja, vērdamies viens otram acīs. Viņa redzēja, ka Ūlava gaišā seja nobāi, sastingst, kļūst pelēka, viņš kustināja lūpas, bet tikai pēc brīža raisījās vārdi:

—    Ko tu ar to gribi sacīt?

Atkal viņi abi stāvēja, vērdamies viens otram acīs. Tad Inguna vairs neizturēja. Viņa pacēla roku, aizklāja seju.

—     Neskaties tā uz mani, — viņa lūdza. — Es esmu — uz grūtām kājām.

Pēc bezgala gara brīža, viņa atņēma roku un paskatījās Ūlavā — sveša un baisa bija viņa seja: apakšžoklis bija atkritis kā mironim, viņš stāvēja mēmi kā akmens. Stāvēja tā ilgi, stāvēja arvienu vēl.

—     Ul'.v, — viņa klusās žēlabās lūdzās, — saki man vienu vārdu!

—     Ko lai es saku? — viņš atteica neskanīgā balsī. — Ja k'ids cits man to būtu teicis — par tevi to stāstījis — es viņu būtu nositis.

Inguna smilkstēja, klusi un griezīgi kā suns, kam uzmin uz kājas.

Ūlavs kliedza:

—    Tu;i muti! Nekā cita tu nebūtu pelnījusi, kā nāvi, tu, riebīgā kuņa! — viņš saslējās uz priekšu, atkal viņa kauca kā izpērts suns, un kad viņš pacēla roku, viņa atskrēja dažus soļus atpakaļ, pieslējās apses stumbram. Likās, ka žilbinošā gaisma slapjā sniegā pēkšņi, uzliesmo un viņa nevarēdama to izturēt, aizvēra acis, juzdama, ka sāpes loka viņas ķermeni, kā lokās ugunī iemestā gaļa.

Tad atvēra atkal acis, bet uz Ūlavu nedrīkstēja skatīties. un tā tikai pavērās uz paērkšķu zaru ar sarkaniem drīcekļi« m, ko Ūlavs bija nometis sniegā. Un klusi viņa vaidēja:

—     Daudz labāk būtu … daudz labāk būtu, ja tu to izdarītu.

Ūlava seja savilkās, kļuva necilvēcīga. Abām rokām viņš cieši saspieda dūča spalu, tad nikni norāva to ar visu jostu un aizmeta sniegā.

—    Ak, kaut es būtu beigta, kaut taču es labāk būtu beigta, — Inguna vaidēja joprojām.

Viņa juta Ūlava mežonīgo, iekaisušo dzīvnieka skatu, un, kaut gan viņa vienmēr bija loti bailīga, tagad viņā tomēr radās vēlēšanās — kaut viņš viņu nosistu. Viņa abām rokām sažņaudza kaklu, klusi iekliegdamās.

Vīrs stāvēja viņai iepretim, skatījās uz viņu, kā viņa tur kokam pieslējusies ar baltu izliekto kaklu. Jā, reiz viņš to bija darījis, zobens viņam bija izsists no rokām, viņš bija bez ieročiem un palīdzības, un tad viņš bija satvēris savu pretinieku ap viduci, atliecis to atpakaļ, žņaudzis viņa rīkli, ar izbrīnu manīdams, cik liels viņa spēks. Jā, tagad viņš pats to varēja redzēt, viņas bezkaunīgo pārmaiņu sejā un ķermenī, cita vīra veidotu.

Skaļi, dzīvnieciski viņš iekliedzās, novērzdams acis no šausmīgā skata un bēga pa ceļu augšup.

Viņš dzirdēja, ka viņa sauca, kliedza viņa vārdu. Un viņš nezināja, vai viņš tikai sevī, jeb patiešām sauc: nē, nē, es neuzdrīkstos tavā tuvumā palikt.

Viņa sabruka pie apses un vaidēdama locījās sāpēs. Pagāja laika sprīdis pēc laika sprīža, kamēr Ūlavs atgriezās. Pārliecies pār Ingunu, viņš elsoja:

—    Kas ir tēvs — tā bērna tēvs, ko tu sevī nes?

—     Ak, neviens… viņš bija Reines lensmaņa rakstvedis. Teits viņa vārds, islandietis Teits.

—     Nevar teikt, ka tu būtu ļoti izvēlīga bijusi, — teica Ūlavs, savādi iesmiedamies. Cieši viņu saķēris aiz rokas, viņš viņu kratīja tik stipri, ka viņa ievaidējās:

—     Un Magnhilda — ko viņa par to saka? — viņš niknumā grieza zobus. — Viņa vakar vakarā bija tik jautra un smējās, laikam gan par mani, muļķi, kas labā omā priecājās, nemaz nenojauzdams, ka viņa laime pavairojusies. Ak, Dievs, nolādēti jūs visi kopā!

—     Magnhilda nekā nezina. Es to no visiem esmu noslēpusi, vispirms es tev to gribēju teikt.

—    Ak, kas par godul Es drīkstēju būt pirmais, kas to uzzina! Līdz šim es vienmēr esmu domājis, ka savus bērnus pats taisīšu.

—     Ūlav! — viņa sāpīgi iekliedzās. — Ja tu tagad nebūtu atnācis, — viņas balss lūza, — tad neviens par to nekā nebūtu uzzinājis.

Atkal viņi saskatījās. Ingunas galva bezspēcīgi nokrita uz krūtīm.

—    Jēzus, Kristus! Vai cilvēks tā rīkojas! — viņš sašausmināts čukstēja.

Viņš piecēlās, izstiepās pāris reizes, un katru reizi parādījās viņa sarkanā rēta kaklā. Tad viņš teica, it kā pats ar sevi runādams:

—    Ja man stāstītu, ka tev uzmetusies spitālība, man šķiet, pat arī tad es ilgotos tās dienas, kad tevi varētu pārvest savās mājās. Vai tu gribi šo sievu apsargāt, vienalga vai tā būtu slima, vai vesela — tā jautā priesteris pie baznīcas durvīm. Bet šis te — šis te! Dievs lai mani apžēlo, — es nevaru!

Viņš cieši viņu saķēra aiz pleca:

—     Ingun, vai tu dzirdi? Es nevaru. Lai Magnhilda — tev tas ir jāsaka Magnhildai, — es nevaru. Un, tā kā viņa tevi nav labāk uzraudzījusi — šis te ir noticis, kamēr tu dzīvo viņas aizbildniecībā — tad lai viņa pati —. Es nespēju uz. tevi skatīties, pirms tu neesi no tā — atsvabinājusies.

—     Vai tu dzirdi? — viņš pēc brīža atsāka. — Tu to teiksi Magnhildas kundzei.

Inguna pamāja ar galvu.

Ūlavs aizgāja.

Nokare, uz kuras viņa sēdēja, bija slapja un izmirkuši, un viņa juta, ka mitrais aukstums stindzināja locekļus.

Tas bija kā remdējums. Viņa apskāva apses stumbru, pieglauda kokam vaigu. Tagad, kur viss bija izteikts, bija jārod cerētais mierinājums. Bet viņa nejuta to, mocīja nepanesamas žēlas, bet tās nebija grēksūdzētāja nožēlas: viņa vēlējās tikai vienu — tūlīt nomirt. Viņa nespēja domāt, piecelties, stāties visam tam pretī, kas tagad bija jāizcieš.

Viņa atcerējās visus mierinājuma vārdus, ko bija gribējusi teikt Ūlavam: lai aizejot pasaulē baudīt laimi, viņa neesot vērta, ka viņš par viņu domājot. Tagad viņa saprata, ka tie nebija tikai mierinājuma vārdi, tas tiešām tā bija — viņa nebija vērta, lai viņš par viņu domātu.

Viņa nezināja, cik ilgi tā bija gulējusi, un piecēlās tikai, kad dzirdēja cilvēku balsis tuvojamies. Ar pūlēm viņa piecēlās, sasalusi stīva, viss ķermenis sāpēja, notirpušās kājas viņa tikko spēja kustināt. Viņa aizvilkās līdz paērkšķu krūmiem un darīja it kā ēstu drīcekjus. Divas piekrautas kamanas aizbrauca garām, vezumnieki klusi sveicināja, tie bija kalnāju draudzes Jaudis.

Saule jau bija aizgājusi tālu uz rietumiem, pārliedama ar dzeltānīgi sarkanu gaismu sniega laukumus, pāri nokalniem kā gaiša migla kūpēja dūmakas. Nezinādama ko iesākt, viņa kādu brīdi staigāja šurpu turpu. Tad, ieraudzījusi pa ceļu jājam dažus jātniekus, sabijās un devās mājup.

Viņa gribēja klusi ielīst savā istabā, bet pagalmā sastapa Magnhildas kundzi. Ingunas sabiedētam prātam krustmāte izskatījās šausmīgi — sapampusī sarkanā seja cieši aptverta ar linu lakatu, resnais vēders zem sudraba jostas ar visām tām smagām žvadzošām lietām: atslēgām, dunci, dzirklēm — kā saniknotais vērsis, kas reiz viņai gribēja uzdrāzties. Atbalstu meklēdama, viņa satvēra rokturi. Bet likās, ka viņas spēja baidīties jau sasniegusi augstāko spriegumu.

—    Svētā Marija! No kurienes tu nāci?.Vai tu visu dienu esi apkārt vazājusies, pa celmalām vārtījusies — kā tu izskaties! Līdz krūtīm slapja, zirgu mēsliem aptašķīta! Kas ir noticis ar tevi un ar Ūlavu?

Inguna neatbildēja.

—    Vai tu zini, kāpēc viņam tādā steigā bija jādodas uz Hāmaru? Viņš atdrāzās šurpu, izrāva savu zirgu no staļļa, Halbjerns nekā neesot varējis saprast. Viņam jāsteidzas uz Hāmaru, tā viņš teicis, bet ceļa somu viņš šeit atstājis. Viņš aizjāja, it kā pats nelabais dzītos viņam pakaļ — esot drausmīgi bijis redzēt — saka Halbjerns, — kā viņš kumeļam piešus iedzinis sānos.

Inguna klusēja.

—     Kas ir noticis? — jautāja Magnhildas kundze, un viņas acīs iezvērojās ļauna uguns. — Saki, kas ar Ūlavu noticis?

—    Viņš ir prom, — beidzot teica Inguna. — Viņš negribēja vairs šeit palikt, kopš uzzinājis. .. pēc tam, kad es viņam biju pateikusi, kas ar mani noticis.

—    Ar tevi noticis? — Magnhilda skatījās uz jauno sievieti, — aptašķītās drēbēs viņa tur stāvēja, izspūrušajos matos lipa dubļi un smilgas, saraudātā seja bija liesa un kaulaina, nejauki viņa izskatījās, jā, tiešām nejauki, un kā viņa tinās netīrā aitas kažokā!

—    Ar tevi noticis! — kliedza Magnhilda. Viņa saķēra Ingunu pie rokas un iegrūda to istabā tik strauji, ka Inguna gandrīz paklupa. Tad viņa aizsvieda meiteni kā bezspēcīgu saišķi līdz pavardam, kur tā arī palika guļam. Krustmāte aizslēdza durvis:

—    Nē! Nē! Nē! Dievs lai mani soda, to es nespēju saprast! Ko tad tu esi darījusi?

Viņa saķēra Ingunu, uzrāva to kājās: — Izģērbies — tūlīt. Tu jau esi slapja kā slīkonis. Jā, es vienmēr esmu domājusi, vientiesīte tu esi; cilvēks ar veselu prātu nekad tā nerīkotos.

* * *

Inguna gulēja gultā, trula un nogurusi viņa klausījās kā krustmāte rājās, uzkārdama slapjās drēbes virs ugunskura. Tas bija pēc mēnešiem ilga laika pirmo reizi, ka viņa gluži izģērbusies gulēja gultā, tas bija tāds atvieglinājums izstiepties un atpūsties bez visām tām saitēm un jostām, ar kurām viņa pēdējā laikā sevi bija mocījusi. Vāji viņa apzinājās, ka Magnhildas kundzei būtu tiesība daudz bargāki rāties, viņa bija gaidījusi lamu vārdus, sitienus, bija gaidījusi, ka viņu raus aiz matiem.

Bet Magnhildas kundze tikai prasīja, lai Inguna viņai izstāstītu, kā viss noticis, tad redzēs kā lieta glābjama un noslēpjama.

Viņa prasīja, kas gaidāmā bērna tēvs, un, dzirdējusi Ingunas atbildi, bija mēma aiz brīnuma. Tas bija neaptverams, un atkal Magnhilda zināja tikai vienu izskaidrojumu — nabadzītei prāts bija sajucis. Ingunai bija sīki jāizstāsta viss, kas noticis starp viņu un Teitu. Klusi un aprauti viņa atbildēja uz Magnhildas cietiem jautājumiem. Seši mēneši bija pagājuši kopš viņa Teitu redzējusi, nē, viņš nekā nezināja par to, kā viņai tagad klājas. Vēl sešas nedēļas bija jāgaida.

Visprātīgākais būs nemeklēt rokā Teitu, šo vieglo putnu, domāja Magnhildas kundze. Varbūt būs iespējams Ingunu turēt apslēptu Ožas istabā, stāstīt visiem, ka viņa atkal saslimusi. Nebūs jau daudz tādu, kas pēc Ingunas jautās, tiešām, visā nelaimē vēl laime, ka viņa visus šos gadus ēnā dzīvojusi. Krustmāte stingri pavēlēja atstāt istabu tikai tad, ja neviena nav pagalmā. Daila varēšot pie viņas dzīvot, un, ja atnākšot viņas stunda, tad ataicinās Toru.

Inguna gulēja, ļaudamies nogurumam. Bija gandrīz tīksmīgi — kājas bija sasildījušās kažokos, un miegs uzmācās kā salds, remdens ūdens. Pusnomodā viņa dzirdēja Magnhildas kundzi runājam par to, ka vislabāk būtu bērnu

tūlīt pēc dzimšanas slepeni aizgādāt prom.

» » *

Atmodusies Inguna manīja, ka vakars jau klāt. Uguns pavardā bija izdegusi, bet vēl neapbērta pelniem. Daila uz ķeblīša sēdēdama vērpa, vienmērīgi ar galvu mādama. Ārā bija izcēlies vējš, viņš pūta ap pakšiem, pastāvīgi dauzīdams gar sienu kādu koka priekšmetu. Labsajūta vēl nebija atstājusi Ingunu.

—    Daila, — viņa sauca. Vecene nedzirdēja.

—    Daila! — Inguna atkārtoja pēc maza brīža. — Vai tu nebūtu tik laba un izietu ārā un paskatītos, kas tur tā dauzās — varbūt to var nobīdīt.

Daila piecēlās, pienāca gultai:

—    Ak, šitā iedomība un augstprātība! Ļaudīm pavēles dot, tu slinkā meiča! Es šeit esmu, lai tevi apsargātu, lai tu neaizmuktu, bet nevis lai izpildītu tavas pavēles. Guli mierīgi, nodzītā ķēve.

* * *

Divas trīs reizes dienā Magnhildas kundze nāca apraudzīt brāļameitu. Viņa nerāja Ingunu, vispār gandrīz nerunāja ar viņu. Kādu dienu viņa stāstīja Ingunai, ka gaidāmam bērnam atradusi audžumāti, kaut kur tālu ziemejos, mežā. Bija norunāts, ka Magnhildas kundze tūlīt pēc viņas aizsūtīs, tikko uznāks pirmās dzemdību sāpes. Tā varbūt izdosies bērnu aizvest, nevienam nemanot. Uz to Inguna nekā neatbildēja, pat neapjautājās kā sievu vai arī viņas mājas sauc, un Magnhildas kundze atkal nodomāja, ka meitene tiešām prātu zaudējusi.

Tad Inguna atkal palika viena ar Dailu, visu dienu un visu nakti. Viņa ievilkās sevi, gulēja klusu kā pelīte, baidīdamās pakustēties, vai arī iekunkstēties, jo negribēja izraisīt Dailas zobgalību un nicināšanu, negribēja dzirdēt visos tos ļaunos un nešpetnos vārdus, kuriem kalpone viņu apbēra.

Daila un Grims nekad nebija bijuši vergi tai nozīmē kā kungu lopi vai īpašums. Nevienam zemniekam un nevienai namamātei nekad neiekrita prātā aizraidīt slimos un nederīgos kalpus, tāpat arī dižciltīgās ģintīs nekad nepārdeva vergus. Ja kāds verga bērns bija sevišķi skaists un apdāvināts, tad gadījās, ka tādu reizumis aizdāvināja radiem vai krustbērniem, un, ja kāds vergs bija smagi noziedzies, nesa ciltij tikai postu, tad tas — nozuda. No vergiem dzimuši kalpotāji parasti palika dzīvojam pie saviem agrākajiem kungiem. Kungu gods bija viņu gods, kungu laime — viņu laime. Viņi iekļāvās kungu likteni un sarunas, ko viņi veda, vienmēr grozījās ap kungu dzīves notikumiem.

Oza Magnusa meita kopš bērnu dienām bija bijusi kopā ar Dailu un Grimu, un, kad viņa tos iedeva līdz Steinfinam, tad tā bija mātes dāvana dēlam. Steinfina laime un nelaime bija arī šo kalpu laime un nelaime, un, kopš Oza apgalvoja, ka precības Steinfinam atnesušas tikai Jaunumu, Grims un Daila ienīda Ingebjergu. Kaut gan Inguna nebūt nelīdzinājās savai mātei, viņi tomēr naidu pret māti bez sevišķa iemesla pārnesa arī uz meitu. Bet Tora un Ūlavs bija viņu mīluļi. Šie bērni izturējās mierīgi un prātīgi arī pret veciem kalpiem, bet Inguna bija bieži izklaidīga un pavirša. Un Grims un Daila, lai vēl vairāk izceltu savus mīluļus, tīšām noliedza Ingunu. Pēdējos gados Daila bija greizsirdīga uz Ingunu, ka tā un nevis viņa izraudzīta par Ožas kundzes kopēju, viņai nepatika, ka vecā kundzene tik ļoti iemīlējusi dēla meitu. Un tagad, kur Inguna ar nedzirdētu kaunu apkrāvusi visu cilti, bezspēcīga un neaizsargāta bija nodota Dailas uzraudzībā, vecā verdzene atriebās kā nu prazdama.

Rupji un nejauki viņa gari un plaši runāja par visu to, ko Inguna tikai pusapzinīgi bija aptvērusi. Runāja par Teitu un Ūlavu tā, ka Inguna kauna nomākta jutās kā varmācīgi izģērbta un vēlējās, kaut zeme atvērtos un viņu aprītu. Ja Inguna piecēlās, vai arī dažus solus pagāja, Daila tūdaļ Pagājās par viņas neglītumu. Un ar visiem spēkiem viņa mēģināja Ingunu iebiedēt, stāstīdama, cik Jaunas valodas viņu gaida, cik grūtas būs dzemdības, jā, viņa pat apgalvoja, ka droši varot pareģot Ingunas nāvi dzemdibās.

Inguna vienmēr bija zinājusi, ka Daila viņu nevar ieraudzīt ne acu galā, bet tas meitenei bija vienaldzīgs. Tagad viņa bija pārsteigta par verdzenes rupjo un naidpilno ļaunumu. Ingunai likās, ka šīm ņirgām nav cita iemesla, kā vienīgi viņas pašas netikums — tik nejauka un netīra viņa bija, ka visiem, kas ar viņu dzīvoja kopā, radās vēlēšanās viņu samīt, kā samin riebīgu tārpu.

Tā zuda katra doma par mieru un pestīšanu. Nomirt — tas būtu labākais, ko varēja iedomāties. Ja viņa beidzot reiz no šīs svešās būtnes būs atpestīta — arī tagad par to domājot, viņa nevarēja savādāk, kā just naidu un šausmas — tad vienīgais, ko viņa vēlējās, bija — nomirt.

* * *

Tā pagāja desmit dienas. Kādu vakaru viņas abas, Inguna un Daila sēdēja katra savā kaktā, kad kāds grabinājās gar durvīm. Daila satrūkās:

—    Šeit neviens nedrīkst ienākt!

—    O, es gan drīkstu, — teica vīrs,, kas saliecās durvju rāmī — tas bija Arnvids.

Inguna piecēlās, un izgāja viņam pretī. Viņa aplika roku ap viņa kaklu, pieslējās viņam, viņš bija vienīgais visā pasaulē, kas labi izturēsies pret viņu arī tagad. Bet viņa manīja, ka viņš mazliet atvilkās atpakaļ, raisījās no rokām, kas bija apskāvušas viņa kaklu; un tas dziļāk iedzēla, nekā visas Dailas nievas. Pat Arnvids atraujas — tik netīra viņa ir! Bet tai pašā mirklī Arnvids noglāstīja viņas vaigu un, satvēris viņas roku, aizveda viņu līdz mazajam solam pie ugunskura, kur viņi abi apsēdās.

—    Izej nu ārā, Daila, — viņš pavēlēja vecenei. — Tas laikam bijis pats velns, kas Magnhildai licis tevi nodot šīs raganas uzraudzībā. Jeb arī — tu viņu labprāt ieraugi?

—     Ak, nē, — nopūtās Inguna. Un pamazītnēji Arnvids šo to uzzināja par Dailas izturēšanos, kaut gan Inguna nelabprāt par to stāstīja. Viņš paņēma radinieces roku un, uzlicis to uz sava ceļa, teica:

—     Nebaidies, man šķiet, viņa tevi vairs nedrīkstēs mocīt.

Valodas nevedās. Viņš gribēja, lai viņa pati stāstītu, kā Ūlavs to uztvēris, uz kurieni viņš aizjājis, ko viņa pati domā uzsākt, bet baidījās jautāt.

Un tā Ūlava vārds šai vakarā nemaz netika pieminēts, kaut gan Arnvids diezgan ilgi nosēdēja.

Aizejot viņš teica:

—     Sāpīgi ir, ka es tev nevaru palīdzēt. Bet mēģini man aizsūtīt ziņu, tikko tu domā, ka vīrietis tev var būt noderīgs. Es labprāt gribu arī savas domas izteikt, kad apspriedīs tavu un bērna nākotni.

—    Man neviens cilvēks nevar palīdzēt.

—    Ak, jā, tā gan tas ir. Paļaujies uz Dieva žēlastību, Ingun, tu zini, viņš beigu beigās visiem palīdz.

—     Jā, to es zinu. Un tev ir viegli tā runāt. Tu to neesi izcietis. — Viņa bailēs saspieda Arnvida roku. — Es naktīs nevaru gulēt. Un tad man tik ļoti slāpst. Bet es neuzdrīkstos piecelties un dzert, man bail no Dailas.

—     Nē, nē, — Arnvids klusi teica. — Neviens no mums nav piedzīvojis, kā tas ir, kad krustā sit. Bet tas ļaundaris to zināja, un atceries, kā viņš teica: «Mēs dabūjam, ka esam nopelnījuši.»

Drīzi pēc tam, kad Arnvids bija aizgājis, ienāca Magnhildas kundze un sarāja Dailu. Piekodināja tai neaizmirst, ka Inguna ir Steinfina meita, un, ja viņa arī kaut ko ļaunu izdarījusi, kalponei nepieklājas viņu zaimot. Kad Inguna bija apgūlusies, ienāca Daila ar lielu piena un ūdens bjodu, nolika to uz ķeblīša pie gultas tik strauji, ka šķidrums pāršjāca. Bet, kad Inguna r: ktī dzēra, mute bija netīrumiem pilna — bļoda bija piekaisīta salmiem un gružiem.

Nākošā rītā ienāca Arnvids atvadīties, bet viņa tikai pārmija dažus nenozīmīgus vārdus.

Ivars kopā ar Arnvidu bija ieradies Bergā, bet pie brāļameitas neaizgāja. Inguna nezināja, vai viņš aiz dusmām vairījās viņu redzēt, jeb arī kāds viņu bija lūdzis pasaudzēt Ingunu.

Arnvids dienas vidū sasniedza klosteri, un pie vārtnieka uzzināja, ka Ūlavs Euduna dēls jau veselu nedēju šeit uzturas. Ūlavs bija apmeties nevis viesu ērbērģī, bet mazā mājā, ko jaunais priors bija licis uzcelt kāpostu dārzā, būdams pārliecināts, ka nav labi, ja vīrieši un sievietes kopā guj vienās mājās. Sai mazā mājiņā ārpus klostera mūriem bija jāpārnakšņo sievietēm, bet viņas to nedarīja, negribēdamas atšķirties no saviem pavadoņiem un ari baidīdamās tuvās kapsētas. Bez tam šī mājiņa bija slikti celta: ziemā vilka no visiem stūriem, pavarda vietā Bjames kungs bija licis iemūrēt krāsni, bet tā nesildīja un dūmi negāja pa dūmvadu ārā.

Te dārzā, baznīcas ēnā bija auksts, un sērsna čirkstēja zem Arnvida piešiem. Sniegs bija tik tālu atkusis, ka zirņu un pupu sapuvušie laksti bāli rēgojās virs melnās zemes. Sievu nams bija celts tūlīt līdzās kapsētas žogam, veci koki tumši apēnoja māju.

Priekšnama nebija, un tā Arnvids tieši iegāja istabā.

Ūlavs sēdēja gultā, kājas pārkāris pār malu, galvu atspiedis sienā. Arnvids sadurstījās, redzēdams, cik ļoti draugs pārmainījies. Viņa gaišie mati šķita izbalējuši, seja bija nodzeltējusi, bārda nevīžīgi noskūta; novītis un saraustīts izskatījās Ūlavs. Svaigās baļķu sienas vēl bija dzeltenas, telpa bija mazliet piedūmota, bet krāsni vāji kvēloja dažas ogles. Arnvidam likās, ka viņš atnācis vietā, kur viss palss un sasalis.

Abi vīri nemaz nepamanīja, ka bija aizmirsuši sasveicināties.

—    Tu šurpu atnācis? — jautāja Ūlavs.

—    Jā, — neveikli atbildēja Arnvids. Tad viņš atcerējās, ka tas jau visu laiku bijis viņa nodoms, apciemot dēlu Finu, kas šeit apmeklēja skolu. Pēc tam viņam ienāca prātā, ka Ūlavam taču būtu jāzina, kā viņam gājis pie Haftora Koibeina dēla.

—    Nu, kā tur gāja? — jautāja Ūlavs.

Jā, Haftors esot bijis apmierināts ar naudu.

—    Cik ilgi tu biji Bergā? — Ūlavs izgrūda īsus, sasalušus smieklus. — Tavs izskats liecina, ka tu tur esi bijis.

—    Es pagājušo nakti tur pārgulēju.

—    On kā tur izskatās?

—    To tu pats vari iedomāties, — īsi atteica Arnvids.

Ūlavs nekā vairs neteica. Arnvids apsēdās, un abi

klusēja. Pēc brīža ienāca klostera māceklis, atnesdams jaunajam viesim alu un maizi. Arnvids dzēra, bet ēst viņš nekā nevarēja. Māceklis palika kādu brīdi un sarunājās ar Arnvidu. Ūlavs sēdēja, mēmi sev priekšā raudzīdamies. Kad brālis bija aizgājis, abi vīri atkal klusēja. Pēdīgi Arnvids saņēmās:

—     Kā tagad būs ar izlīgumu, Ūlavi Vai tu mani un Ivaru pilnvarosi tavā vietā rīkoties? Tev pašam tagad gan netiksies braukt uz ziemeļiem un sastapties ar Haftoru?

—     Būtu labi, ja to nevajadzētu, — atteica Ūlavs. — Viena pati viņa taču nevar uz ziemeļiem ceļot. Tad varētu gadīties, ka viņa ce]ā dabū jaunu, — viņš grīni pasmīnēja. — Ak, vispareizākais būs, es pats par viņu gādāšu, tikko viņa būs tik tālu.

Pēc kāda brīža Arnvids jautāja klusi un iekšķīgi aizgrābts:

—    Ko tu ar to gribi teikt?

Ūlavs iesmējās.

—    Vai tu tomēr viņu gribi paņemt pie sevis? — klusi jautāja Arnvids.

—     Tev nu gan būtu jāzina, tu taču esi puspriesteris, — zobgalīgi aizrādīja Ūlavs, — ka es nevaru no viņas šķirties.

—    Nē, — klusi atbildēja Arnvids. — Es nebiju skaidrībā, cik tālu tu to apjēgsi. Bet tu zini, pēc visa notikušā neviens tevi nevar piespiest kopā ar viņu dzīvot.

—     Ar kaut kādu cilvēku taču kopā ir jādzīvo, — Ūlavs teica arvienu vēl tai pašā zobgalīgā tonī. — Kopš sava septītā gada es esmu dzīvojis svešos Jaudīs. Ir laiks, ka es kaut kur apmetos uz dzīvi. Bet tu sapratīsi, es taču nedomāju, ka viņa svešu bērnu ienesīs laulībā.

—    Magnhilda ir atradusi vietu, kur bērnu nodot, — klusi stāstīja Arnvids. — Jau dzimšanas dienā viņu tur nodos.

—     Nē, es negribu, lai man būtu kaut kāds sakars ar šīm ielejām. Ne es, ne viņa nekad vairs naggersim šurpu savu kāju. Velns lai parauj, ja mana sieva kjuvusi par mauku, tad man jāuzņemas gādāt arī par maukas bērnu, — viņš dusmās grieza zobus.

—    Jau tā viņa tik dziļi iestigusi postā" un kaunā, Ūlav! — lūdzās Arnvids,

—    Jā, mums abiem būs jācieš par labumu, ko viņa novēlējusi šim atskrējušam islandietim!

—     Nekad es vēl neesmu redzējis kādu cilvēku bērnu tik dziļi iegrimušu postā. Neaizmirsti, Ūlav, cik ilgi tu biji prom, cik ilgi viņa bija atstāta viena pati. Viņai nebija viegli, mazajai Ingunai. Mīkstčaulīga viņa bija kopš bērnu

268 I dienām, bez spēka un sevišķa prāta; viņa nemācēja sevi aizstāvēt.

—    To es labi zinu. Es nekad neesmu domājis, ka viņa gudra un spēcīga garā. Bet šis te — šis te tomēr par daudz, to vīrietis nespēj panest. — Saki, vai viņi izturējās, — un viņa balss kļuva gluži mīksta, — vai viņi izturējās ļoti nežēlīgi pret viņu?

—    Nē, to nevar teikt. Bet nevajag jau daudz, lai viņu salauztu, to tu pats zini.

Ūlavs neatbildēja. Saliecies viņš ļāva rokām karāties pāri ceļgaliem un raudzījās zemē. Pēc ilgāka brīža atsāka Arnvids:

—    Bergā visi domā, ka tu viņu pametīsi.

Ūlavs nekustējās. Arnvids neuzdrīkstējās teikt to, ko visu laiku jau domāja. Te Ūlavs beidzot pats iesāka:

—    Es teicu, ka atgriezīšos, Ingunai teicu to. Puspagāniska viņa bija visu mūžu, bet man šķiet, to viņa būs sapratusi: mēs esam viens pie otra saistīti līdz mūža galam.

Arnvids teica:

—     Kad viņu gribēja izprecināt Gudmundam Jona dēlam — tu zini, tās būtu bijušas labas precības — viņā runāja, it kā visu saprastu.

—     Ha, ha! bet tagad, kur viņa pati lauzusi uzticību, viņa domā, ka arī man jāatsakās no visa tā, ko esmu Dieva un cilvēku priekšā solījies.

—    Viņa domā, ka drīzumā mirs, tā man šķiet.

—    Jā, tad lieta būtu visvienkāršākā ne tikai viņai, bet arī man.

Arnvids nekā neatbildēja. Te Ūlavs teica:

—     Reiz es tev apsolīju, ka nekad nepametīšu tavu radinieci. Vai atceries to?

—    Jā.

Pēc ilgāka klusuma brīža Arnvids jautāja:

—     Ivaram un Mdgnhildai būtu jāzina, ka tu viņu tomēr aizvedīsi.

—     To es pats viņiem varu pateikt, — atcirta Ūlavs. — Bez tam es tur dažas mantas esmu aizmirsis, — viņš piebilda, mīkstinādams skarbumu. Arnvids klusēja. Viņam likās, ka pašreizējā gara stāvoklī nav visai teicami Ūlavu atlaist uz Bergu, bet viņam arī likās, ka nav tiesības vēl vairāk iemaisīties šai lietā.

Pēcpusdienā, kad Ūlavs jau bija saģērbies ceļam, viņš jautāja Arnvidam:

—    Kad tu atgriezīsies mājās?

Arnvids atbildēja, ka vēl neesot par to domājis.

Tad Ūlavs teica, nevērdamies draugā, un likās, ka paša vārdi viņam sagādā kaunu un sāpes:

—    Vislabāk būtu, ja mēs nesatiktos pirms kāzām. Atgriežoties no Bergas, es negribētu, — viņš sažņaudza dūres, grieza zobus. — Es nespēju nevienu satikt, kas kaut ko par šo lietu zina.

Arnvids tumši nosarka, bet viņš norija aizvainojumu un mierīgi atbildēja:

—    Kā tu vēlies. Ja tu grozītu savas domas, tad — ceļu uz Miklebeju tu zini.

Ūlavs pasniedza Arnvidam roku, bet nepaskatījās uz savu draugu:

—    Jā, es tev gribu pateikties — nedomā, ka es esmu nepateicīgs.

—    Nē, nē, es zinu… Vai tu dosies uz Hestvikenu?

—     Nē, es palikšu šeit — kādu laiku. Man taču jāuzzina, vai jārīko kāzas, — viņš mēģināja smieties. — Ja

viņa nomirs, tad — nevajadzēs.

* * *

Inguna sēdēja sagubusi kaktā pie gultas, bija tik tumši iekšā, kā arī ārā, ka viņa nevarēja izšķirt, kas tur ienāk pa durvīm, bet viņa domāja, ka tā Daila, kas pabeigusi apkopt lopus. Kad durvis bija aizvērušās, neviens tur nekustējās, un viņu pārņēma briesmīgas bailes, kaut gan viņa nenojauta, kas nācējs varētu būt. Bet tagad tas vienmēr tā bija: sirds sarāvās un klauvēja kā āmurs, tikko kāds viņu uzrunāja. Viņa pūlējās nedzirdami elpot, sarāvās savā kaktā klusa kā pelīte.

—    Vai tu tur esi, Ingun? — jautāja ienācējs.

Pazīdama Ūlava balsi, likās, ka sirds pārplīsa. Tā

ietrīcējās un apstājās, viss ķermenis drebēja. Viņa domāja, ka tūlīt nosmaks un salūzīs.

—    Inguna, vai tu tur esi? — balss atkal jautāja. Viņš dziļāk ienāca telpā. Tagad viņa to varēja saredzēt vājajā pavarda gaismā — četrstūrains, platplecains viņš tur stāvēja savā apmetnī. Tagad viņš bija sadzirdējis viņas aizturēto stenēšanu un mēģināja izdibināt, kur viņa sēž. Bailēs viņa atdabūja savu balsi:

—    Nenāc man tuvu! Ūlav — aizej!

—    Es tevi neaizskaršu. Nebaidies. Nekā Jauna es tev nedarīšu.

Viņa ievilkās sevī, mēmi pūlēdamās savaldīt elsas. Ūlava balss skanēja mierīgi un skaidri:

—    Es domāju, vislabākais būtu, ja es pats runāšu ar Ivaru un Magnhildu. Vai tu viņiem esi teikusi, kas bērna tēvs?

—    Jā, — viņa mokpilnā balsī čukstēja.

Ūlavs turpināja mazliet nedroši:

—    Tas nu gan nav labi. Man jau toreiz bija jādomā par to, bet es biju tik pārsteigts, ka aizmirsu tev to aizrādīt. Bet tagad es esmu nolēmis, ka vislabākais būs, es pats uzdošos par tēvu. Slepenībā tas nepaliks, tādas lietas vienmēr uzzina, un tad jāsaka, ka tas ir mans bērns. Mums jāizplata baumas, ka es pagājušā gadā slepeni esmu bijis šeit — Bergā …

—    Bet tā taču nav patiesībai

—     Nē, to es zinu. — Kā pātagas cirtiens Ingunu ķēra šie vārdi. — Un ļaudis nekad tam pilnīgi neticēs, bet tas ir vienalga, ja tikai saprot, ka šaubas nedrīkst kļūt pārāk skaļas. Jums visiem par to būs tā jārunā, kā es saku. Es nevaru ar to apmierināties, ka tu šeit atstāsi bērnu, es nekad nejutīšos droši — agri vai vēlu tā lieta nokļūs līdz Hestvikenai. Bērns tev ir jāņem līdz.

—    Vai tu saproti, ko es saku? — viņš nepacietīgi jautāja, kad viņa, nekā neatbildēdama, tumsā dzirdami elpoja.

—     Nē, — viņa atbildēja skaidrā un noteiktā balsī. Tā arī agrāk tas bija gadījies: izmocītai un sabiedētai līdz pēdējai robežai, viņā kaut kas lūza, un tad viņa mierīgi un droši visam skatījās acīs:

—    Tā tu nedrīksti domāt, Ūlav. Tā tev nekad nav jādomā, es nevaru vairs pie tevis aiziet.

—    Nerunā aplam, — paskarbi viņu apsauca Ūlavs. — Tev tik pat labi kā man jāzina, ka mēs esam sasieti kopā.

—    Man teica — Kolbeins un arī citi — ka daudzi gudri un labi priesteri savādāk domājot nekā Torfina kungs.

—    Nav laikam tādas lietas, par kuru visi vīri būtu vienis prātis. Bet es turos pie Torfina kunga sprieduma. Es viņa mīlestību esmu slikti atmaksājis, bet es nodevu savu lietu viņa rokās un padevos viņam tai brīdī, kad man tas bija izdevīgi. Tādēļ man arī tagad jāpadodas viņa spriedumam.

—    Ūlav — vai tu atceries pēdīgo nakti — tu atnāci pie manis uz Uttastadu. — Inguna runāja skumji, bet mierīgi, savaldītā balsī. — Vai tu atceries, tu teici, ka tu mani nogalināsi — tu teici, ka tam jāmirst, kas lauž uzticības zvērestu. Tu izvilki šo nazi, uzliki man to uz krūtīm … Man šis nazītis vēl ir.

—     Jā, lieto to vesela. Viņa nakts — o, nevajadzētu tev to pieminēt… Mēs runājām un mēs zvērējām! Vēlāk es domāju, ka lielāks grēks bija šie zvēresti nekā Einara slepkavība. Bet es nekad nedomāju, ka tu tā būtu, kas …

—     Ūlav, — viņa atsāka tikpat mierīgā balsī. — Tas nav iespējams. Nekad tu nepriecāsies par mani, ja es dzīvošu Hestvikenā. To es sapratu Dirmajā mirklī, kad tevi ieraudzīju. Tu stāstīji, ka vasaras vidū nāksi un mani aizvedīsi. Es sapratu, ka man pietiekošs laiks visu noslēpt…

—    Tā — par to tu domāji! — Vārdi viņu tik asi ķēra, ka viņa nometās gultā un, rokas un pieri atspiedusi pret galvgali, sāka gaužām raudāt, vaimanādama aiz kauna un pazemojuma.

—     Aizej no manis! Aizej no manis! — viņa lūdza, žēli raudādama. Viņa zināja, katru mirkli var ienākt Daila un aizdedzināt sveci. Un iedomājoties vien, ka Ūlavs viņu redzēs, izmisums un kauns kļuva nepanesams. — Aizej, — viņa lūgtin lūdzās, — Ūlav, apžēlojies un aizej!

—     Jā, tagad es iešu. Bet zini, būs tā, kā es teicu. — Ak, neraudi tā, Ingun. Es negribu nekā ļauna. Liela prieka mums abiem nebūs, — rūgtums izlauzās, viņš nespēja vairs valdīt vārdus. — Dievs zina, visus šos gadus es esmu domājis, ka būšu tev labs laulāts draugs. Tikai labu vien es tev gribēju darīt. Tagad es neuzdrīkstos to apsolīt, man, droši vien, bieži būs grūti neapvainot tevi. Bet, ja Dievs man palīdzēs, mūsu kopdzīve nebūs ļaunāka, nekā mēs to abi spēsim panest.

—    Kāpēc Dievs neatļāva tev mani nosist, — viņa žēlojās, it ka nedzirdējusi viņa vārdus.

—     Turi muti! — viņš uzsauca satrauktā balsi. — Tu runā par nogalināšanu — savu bērnu tu gribēji nogalināt, — gribi, lai es tevi nogalinātu — tu jau esi vairāk dzīvnieks nekā cilvēks: ja neredzi izejas, tad zaudē prātu. Cilvēkiem jāiztur tās lietas, kur paši apgrēkojušies.

—    Ej! — viņa lūdzās, — Ej! Ej prom!

—    Jā, tagad es iešu. Bet es atnākšu atkal, es atnākšu, kad tu šo bērnu būsi dzemdējusi. Ingun, tad varbūt atgriezīsies tavs prāts, un ar tevi varēs parunāt.

Viņa juta, ka viņš tuvojās viņai, un sarāvās, it kā baidīdamās, ka viņu pārmācīs. Ūlava roka sataustīja viņas plecu, viņš noliecās un noskūpstīja viņas matus tik cieši, ka bija zobi jūtami.

—    Savaldies, — viņš čukstēja, viņai pieliecies. — Nekā ļauna es tev negribu. Tev jātic, ka vienīgais, ko es gribu, ir atrast izeju.

Viņš atvilka savu r<eku un ātri izgāja ārā.

* * *

Nākamajā rītā ienāca Magnhildas kundze. Dirnēdama Inguna gulēja savā gultā. Magnhilda bija gaužām sašutusi, kad noprata, ka meitene arvien vēl padodas izmisumam.

—     Tu pati pie visas nelaimes esi vainīga, tiešām tu varētu būt pateicīga, ka viss nokārtojies labāk, nekā tu to esi pelnījusi. Mums visiem uz ceļiem jāpateicas Dievam un Jaunavai Marijai, ka Ūlavs ir tāds, kāds viņš ir — īsts goda vīrs. Un es saku, lai Dievs tiesā Kolbeinu, jo tā ir viņa vaina, ka Ūlavs tēvi jau toreiz nedabūja. Un Ivars, muļķa lops, arī pārgāja Kolbeina pusē. Kaut viņi taču jau priekš deviņiem gadiem tevi būtu atdevuši Ūlavam!

Nekustēdamās Inguna gulēja un klusēja. Magnhildas kundze turpināja:

—    Tagad es tomēr labāk neaizsūtīšu ziņnesi pie Halveigas. Tik nespēcīga, kāda, tu esi — nav ticams, ka viņš dzīvos, — viņa teica, kā tas būtu mierinājums. — Un, ja viņš tomēr dzīvo, tad arī vēl laiks pārrunāt, kā visu nokārtosim.

Ceturtajā dienā pēc Lieldienām atbrauca Tora Steinfina meita. Māsai ienākot, Inguna piecēlās, bet bija jāpieturas pie gultas, lai nepakristu — tik ļoti viņa baidījās Toras.

Bet Tora viņu apskāva un glāstīdama teica:

—    Inguna, mana nabadzīte!

Tūlīt viņa sāka runāt par Ūlava augstsirdību un par to, cik grūti viss būtu, ja Ūlavs būtu tāds kā vīriešu lielākā daļa, kas tamlīdzīgos gadījumos mēģina atkratīties no sievietes. — Patiesību sakot, es neticēju, ka Ūlavs tiešām dievbijīgs. Viņš gan draudzējās ar baznīcu un priesteriem, bet man likās, viņš to dara aiz pašlabuma. Es nedomāju, ka tas notiek aiz dievbijības un stipras ticības. Bet tagad — es redzu, viņš tiešām dievbijīgs, jo neprasa, lai tu no sava bērna šķirtos, — Tora teica starodama. — Tas taču ārkārtīgs mierinājums. Tu laikam no visas sirds priecājies, ka. nevajadzēs bērnu aizdot prom?

—     Jā. Bet nerunā vairāk par to, — lūdzās Inguna, jo Tora atkal un atkal gribēja atgriezties pie šīs lielās laimes nelaimē.

Tora nekā neteica par to, vai viņa jau ziemā manījusi Ingunas stāvokli, viņa arī ne visai tiesāja Ingunu, bet mēģināja viņu iedrošināt un mierināt: drīzi viņa jutīsies vieglāk, tad arī pasaulei būs cita seja, nāks labākas dienas, bet jāsavaldās, nedrīkst tā visu dienu kūkot tumšā kaktā, nelabprāt atbildēt uz jautājumiem, nedrīkst atdoties drūmām domām.

Daila Magnhildas kundzes rājienu saprata tā, ka tagad kopā ar Ingunu vispār nevēra muti vaļā. Arī klusuciezdama viņa atrada daudz iespējas mocīt slimnieci. Ingunai, guļēt ejot, vienmēr rūpīgi bija jāizkrata gultas kažoks, jo bieži Daila zem tā bija paslēpusi dažādus asus un durstošus priekšmetus. Un gulta un drēbes, vēl nupat tīras, bija pilnas kukaiņiem. Ēdienam, ko Daila vi-ņai nesa, bija piejaukti pelni, skaidas un peļu mēsli. Katru ritu vecene sasēja Ingunas kurpju siksnas tik cieši, ka kājas sāpēja. Un, kamēr Inguna pūlējās tās drusku atraisīt, Daila ņirdzīgi smīnēdama staigāja ap viņu. Nekad Inguna par to neteica ne vārda.

Bet Tora nojauta, kas te notiek, krietni sabāra Dailu, un vecā verdzene kā izpērts suns laizīja savas kundzenes rokas. Kad Tora manīja, ka Inguna bailēs dreb, tikko Daila viņai tuvojas, viņa padzina veceni no Ožas istabas. Viņa pati apkopa māsu, iztīrīja gultu no kukaiņiem, gādāja par tīrām drēbēm un labu ēdienu. Viņa nomierināja Magnhildas kundzi, kad tā žēlojās par Ingunas nepateicību — Inguna pie visa pati vainīga, bet tagad vēl spītējot un tīšām ne ar vienu nerunājot, tas galu galā kjūstot nepanesams. Tora lūdza krustmāti vēl drusku paciesties — vēl pēdējo laiku labi gādāt par Ingunu. Ja viņa no nedēļām būs piecēlusies, tad varēs ar viņu runāt bargākā valodā.

7

Kopš Ūlavs r !(lMna dēls bija aizmaksājis sāpju naudu par slepkavību viesu namā, viņš ar klosteri bija diezgan labās attiecībās. Brālis Vegards bija viņa biktstēvs kopš bērnu dienām un labs Arnvida Fina dēla draugs. Iekams vēl šī pēdējā lieta ar Ingunu bija notikusi, Ūlavs bija nodomājis pievienoties dominikāniešiem kā brālis ab extra. Kad nu mūki manīja, ka Ūlava sirds noskumusi, viņi atstāja to mierā un nesūtīja citus viesus sievu namā. Tagad ap gavēņu laiku klosterī bija liela rosība. Nāca ļaudis no tālienes un tuvienes, lai šeit biktētu un arī Lieldienas nosvinētu klostera baznīcā.

— Ūlavs savu grēksūdzi atlika un atkal atlika. Viņā lāgā nezināja kā to nokārtot. Inguna vēl nebija varējusi izsūdzēt grēkivs, jo brālis Vegards bija arī viņas biktstēvs, un viņš kopš sešām nedējām nebija atstājis klosteri. Un tā Ūlavs sēdēja sievu namā, vienīgi uz baznīcu viņš mēdza aiziet.

Bet trešdien Klusajā nedēļā viņam šķita, ka ilgāk vairs nevar izturēt, un brālis Vegards arī bija apsolījies noteiktā stundā būt baznīcā.

Pa mazajām durvīm ieejot baznīcā, Ūlavu apņēma aukstums un tumsa — ārā bija gaiša pavasara diena. Brālis Vegards jau sēdēja savā vietā korī, purpurzilajā stolā virs baltā ģērba, un lasīja grāmatā, kas gulēja uz viņa ceļiem. Pa gaismas lūku krita saules stars uz gleznam pāri mūku soliem — tur bija redzams mūsu Pestītājs: divpadsmit gadus vecs, viņš sēž starp mācītājiem, tos dzirdot un tos jautājot. — Dievs mans Kungs, Ūlavs lūdza savā sirdī, dodi man spēku teikt visu patiesību. Tad nometās ceļos sava priestera priekšā un noskaitīja Confiteor.

Skaidri un noteikti viņš minēja savus grēkus pret visiem desmit baušļiem, minēja, kurus turējis, un kurus pārkāpis. Viņam bija bijis diezgan laika savu grēksūdzi pārdomāt. Beidzot nāca visgrūtākais.

—     Tad vēl es atzīstos, ka pret kādu cilvēku jūtu visrūgtāko īgnumu un baidos, ka nekad nevarēšu viņam piedot. Es šo cilvēku esmu mīlējis no visas sirds, bet, kad sapratu, lia viņš mani piekrāpis, es gribēju viņu nogalināt — nežēlīgas iekāres un ļauna griba man uzmācās. Dievs mani tai brīdī glāba: es varēju savaldīties. Bet sašutums manī tik liels, ka šķiet, es šim cilvēkam ne mūžam nepiedošu, ja Dievs par mani neapžēlosies un savu apgaismību nesūtīs, — Bet sīkāk, tēvs, es par šo lietu nedrīkstu runāt.

—     Vai tādēļ, ka baidies atklāt cita cilvēka grēku? — jautāja brālis Vegards.

—    Jā, tēvs.

Ūlavs dziļi atvilka elpu. — Tādēļ man arī tik grūti piedot. Ja es varētu visu izteikt, tad, laikam, būtu vieglāk.

—     Saki visu patiesību, Ūlav. Vai tev neliekas, ja tu minētu šā cilvēka grēkus, tad tavas slepkavības iekāres un tavs naids būtu vieglāk attaisnojams?

—    Jā, tēvs.

Mūks jautāja:

—    Vai tu savu ienaidnieku tik ļoti ienīsti, ka novēli viņam visas mocības zemes virsū un viņpasaulē?

—    Nē.

—     Bet tu gribi, lai viņam būtu jācieš par to, ko tev izdarījis?

—     Jā. Jo ari man pašam tādēļ būs jācieš līdz mūža beigām. Bez Dieva žēlastības mana dvēsele neiegūs miera, Jauna griba un īgnums viņu tirdīs, jo šis notikums sabojājis visu manu dzīvi, manu labklājību un cieņu.

—    Tu zini, mans dēls, ja tu sirsnīgi lūgsi Dievu, viņš tev dāvās spēku piedot tavam naidniekam. Vēl nekad nav noticis, ka Dievs tādu lūgšanu nav uzklausījis. Bet tev jālūdz no visas sirds, un nevis tā, kā tas vīrs, par ko svētais Augustīns stāsta: viņš lūdza, lai Dievs viņam dāvātu spēku vest šķīstu dzīvi, bet dāvātu to pamazītēm. —■ Tā vīri bieži lūdz spēku piedot saviem ienaidniekiem. Tu nedrīksti zaudēt dūšu, arī tad nē, ja Dievs tev ilgi liks lūgt.

—     Jā, tēvs. Bet es baidos, ka nevarēšu vienmēr savaldīties, ja Dieva žēlastība ļoti ilgi būs jāgaida. Kad mūks neatbildēja, Ūlavs strauji turpināja:

—    Jo lieta ir tāda — tēvs, šis cilvēks man uzkrāvis tādas nastas — vigu manu dzīvi viņš izjaucis. Vairāk es nedrīkstu teikt, bet, ja vairāk teiktu, tu saprastu, ka šis cilvēks mani mocījis .. .

—    Es saprotu, cik tas grūti, mans dēls. Bet jāpaciešas un jālūdz Dievs. Un, ja tu Lielā piektdienā iesi krustu skūpstīt, tad labi novēro to, un apdomā, vai arī tavi grēki nav padarījuši smagu mūsu Pestītāja nastu? Vai tad tev tiešām šķiet, ka tava drauga izdarītā pārestība tik liela, ka tu to nespēj panest, tu, kristīts cilvēks, un Dieva pavalstnieks?

Ūlavs tik dziļi noliecās, ka piere skāra mūka celi,

— Nē, nē, to es nedomāju, — viņš nedroši čukstēja. * * *

Naktī no Lielās piektdienas un Lieldienu sestdienu, Ūlavs atmodās gluži slapjš no sviedriem — viņš bija sapņojis … Tumsā gulēdams un mēģinādams atkratīties no baigā sapņa, viņa priekšā savādi skaidri uzausa ar Ingunu kopā pavadītā bērnība. Toreiz kopā rotajājās mazs zēns un meitenīte. Un, domājot, kā toreiz ainojās nākotne un kas no visa tā iznācis, pēdējo dienu lūgsnu ieguvums izira kā putas zem pirkstiem. Viņš pārvilka kažoku pār galvu, cīnīdamies ar raudām — tā vīrs guj uz spīdzināmā sola, visu savu gribu saņemdams, lai spīdzināmie rīki neizspiestu vaidas.

Vasara, tā tālā vasara un rudens, kur Inguna viņu katru nakti gaidīja savā istabā… Nemiera pilns viņš pats bija, jaunā sirds krūtīs bija drebējusi kopš tā mirkļa, kur pats sevi redzēja kailu. Bet par viņu viņš nebija šaubījies. Nekad nebija pielaidis domu, ka viņa varētu nokļūt cita vīra rokās. Tai pēdējā naktī, kad viņš kā slepkava un trimdinieks bija atnācis pie viņas un auksto naža asmeni uzlicis uz viņas siltajām krūtīm, viņš nebija domājis par viņas neuzticību. Pats par sevi viņš bija domājis, kas tik jauns, nedrošs un nepārbaudīts dodas pasaulē nezināmam liktenim pretī.

Kad viņš savu seju iespieda viņas matos, gaišos kā kviešu lauks, tad juta silto siena smaržu. Un viņas āda bija tik mīksta un maiga, ka bija jādomā par nenobriedušām vārpām, kas savos stiebros vēl saturēs pienu. Nekad viņš viņu nebija apskāvis, domādams: ar cietām rokām viņai nedrīkst pieskārties, tik trausli un glāsaini viņas locekli. Viņa ir jāsarga no grūdieniem un belzieniem, viņa tik vāra, ka nekā nespēj panest. Vienmēr viņš bija vairījies ar viņu runāt par lietām, kas nospiež, jo likās, grēks būtu viņas jaunajiem pleciem uzkraut kādu nastu. Nemierīga sirdsapziņa, nākotnes raizes — viņa bija pārāk bērnišķīga, lai to saprastu. Arī tas, ka viņa, nepiesātināmā, alka glāstus un mīlu un visādi to izvilināja, tikko viņš kādu mirkli bija domās nogrimis, vai arī uzsāka par ko citu runāt — arī tā viņa acīs bija bērnišķība. Viņa nesaprata daudz vairāk kā bērns vai kustonis, nabadzīte … Jā, viņam bieži bija licies, ka viņa līdzinās rāmam, biklam dzīvniekam, pieradinātai stirnai vai arī telei, tik pieglaudīga un viegli izbiedējama viņa bija.

Tagad viņš zināja, ko tas nozīmē, kad sieviete pieder vīrietim, un vīrietis drīkst viņu baudīt: mīksta un vāra, kāda tā bija, tai vajadzēja sargātāja un lēmēja ..

Nakts sapnis likās kā dāvana un pamācība, kaut gan pirmajā mirklī tas tikai biedēja un uztrauca. Viņš bija pārliecināts, ka novēl viņai visjaunāko. Bet tā tas nebija. Viņam bija jādara viss, kas vien viņa spēkos, lai viņai palīdzētu, lai godīgi nobeigtu šo lietu.

Mana mazā stirniņa — tevi ierīdīja bedrē, un nu tu guli izvarota un piesmieta, nabaga dzīvnieciņš. Bet tagad es nākšu un tevi aiznesīšu tālu prom, kur neviens tevi nedrīkstēs samīt un aizkart.

Un nu viņam likās, ka viss, kas noticis, kad viņš viņu turējis savās rokās — noplūcis puķi, kuras saldumu un smaržu sevī iesūca — bija tikai kaut kas, ko cejā atrod. Bet svarīgais un galvenais bija: viņš viņu bija paņēmis savās rokās, lai aiznestu pāri visam smagumam, lai pasargātu visās briesmās. Viss pārējais, ko sauca par laimi, bija tikai pārejošs prieks.

Lieldienās viņam likās, it kā viņš būtu uzcēlies no grūtas slimības. Viņš gan nekad nebija slimojis, bet tā tam laikam vajadzēja būt.

—    Mana dvēsele ir izdziedināta, — Ingun, tici man, nekā ļauna es tev negribu izdarīt.

Ūlavs pārlika, vai brālim Vegardam izstāstīt sapni? Bet tais divdesmit gados, kur mūks bija bijis viņa biktstēvs, viņš ārpus grēksūdzes nekad ar viņu nebija pārmijis kādu siltāku vārdu. Brālis Vegards bija lāga vīrs, krietns un prātīgs, bet vēss un sauss. Labprāt viņš pajokoja par laužu savdabībām, tas Ūlavam gaužām patika, tikai pašam negribējās būt šo joku mērķim. Līdz šim Ūlavs nekad nebija gribējis nojaukt sienu starp biktstēvu un sevi. Viņam patika, ka priesteris arī ārpus baznīcas ir vairāk nekā parasts cilvēks.

Šad tad viņam uzmācās doma — kā būtu, ja viņš parunātu par Ingunu ar mūku ārpus grēksūdzes. Bet tas viegli varētu iznākt tā, it kā viņš gribētu sevi attaisnot un Ingunu apsūdzēt. Un tas nebija viņa nodoms. Bez tam — drīz vien brāli Vegardu aizvedīs uz Bergu. Tuvākajās dienās nabadzītei būs jāraugās nāvei acīs.

Tā atnāca trešdiena pēc Dominica irt albis — pirmās svētdienas pēc Lieldienām. Kad Ūlavs, noklausījies dienas dievkalpojumu, iznāca no baznīcas, kāds pieskārās viņa piedurknei.

—    Dievs svētī, vīrs! Vai tu esi Ūlavs Euduna dē'.s?

Ūlavs apgriezās un ieraudzīja lielu, slaidu, tumšu

vīrieti.

—    Tā mani sauc, bet ko tu gribi no manis?

—    Man daži vārdi jāparunā ar tevi. — Viņš nebija šejienietis, to Ūlavs saprata no izloksnes.

Ūlavs pagāja sāņus, lai baznīcēniem atbrīvotu ceļu, un iegāja dažus solus dzijāk kolonnu nilē. No turienes labi bija redzama rīta saule pāri zilgani melnajiem mežainiem kalniem, tumšais ūdens starp salām un brūnās ielejas.

—     Ko tu gribi no manis? Es neatceros, ka tevi kaut kur būtu sastapis.

—    Nē, mēs šodien redzamies pirmo reizi. Bet manu vārdu tu pazīsi — mani sauc Teitu Hala dēlu. Es esmu no Varmaielejas Islandē.

Ūlavam aizrāvās elpa. Puiša drēbes bija novalkātas, bet viņa šaurā, brūnā seja skaisti izskatījās zem noplukušās kažoka cepures, dzidrās acis zeltaini mirdzēja, un zem skaisti velvētām lūpām spīdēja balti zobi.

—    Nu tu sapratīsi, kāpēc man ar tevi jārunā.

—     Nē, es nevaru teikt, ka es to saprastu,

—     Vai tu nezini kādu vietu, kur mēs netraucēti varētu vienatnē parunāt? — jautāja Teits.

Ūlavs neatbildēja, apsviedās un aizgāja kolonnu ailē baznīcas ziemeļos. Teits sekoja. Ūlavs manīja, ka nav neviena, kas viņus redzētu.

Tur kur kolonnu aile izbeidzās, bija gluži tuvu līdz kapsētai. Ūlavs šķērsām pārgāja pāri kapsētai, pārlēca pār žogu kāpostu dārzā. Tā viņš parasti gāja no baznīcas ūn arī uz turieni — tas bija visīsākais ceļš. Teits viņam sekoja.

Sievu namā Ūlavs aizbultēja durvis. Teits neaicināts apsēdās uz sola, bet Ūlavs palika stāvam.

—     Jā, tu taču sapratīsi, ka man ar tevi jārunā par Ingunu Steinfina meitu, — teica Teits un pasmaidīja mazliet apmulsis. — Mēs bijām draugi pagājušā vasarā, bet tagad es jau kopš rudens viņu neesmu redzējis. Stāsta, ka viņai gaidāms bērns, un proti — jau ļoti drīz, tātad tas var būt tikai mans bērns. — Es zinu, ka viņa tev piederējusi, pirms vēl kļuva mana, un tādēļ es domāju, būtu labi, ja mēs aprunātos, kas tagad darāms.

—    Tu, kā šķiet, neesi bailīgs, — teica Ūlavs.

—     Nē, nevienam cilvēkam nav visas kļūdas, un no šīs te es esmu brīvs, — puisis viegli pasmaidīja.

Ūlavs gaidīja turpmāko. Neviļus viņš uzmeta ātru skatu sienai pie gultas: tur karājās viņa ieroči.

—     Jau toreiz rudenī, — atsāka Teits, — es viņai pasacīju, ka esmu ar mieru ar viņu apprecēties, ja izrādīsies …

—   Ar viņu apprecēties! — Ūlavs iesmējās caur degunu, saspiestām lūpām.

—    Jā — jā, — mierīgi turpināja Teits. — Man šķiet, tās nebūtu sliktas precības, Inguna vairs nav jauna, un jau agrāk viņas vārds ir bijis ļaužu mutē. Par tevi desmit gadus nekā nedzirdēja, un nebija lāgā ticams, ka tu atgriezīsies. Jā, viņa gan runāja par to, it kā gaidītu tevi, viņa atraidīja mani, šī viņas untumainība mani protams saniknoja, un es teicu, ka aizeju, ja viņa to grib, bet lai necer, ka atgriezīšos, ja viņa mani sauks. Viņa to nav darījusi, nekā man nav likusi teikt par savu postu, un es arī nezinu, vai es būtu nācis, tik ļoti viņa mani toreiz sakaitināja… Bet, kad es uzzināju, ka tu esi atgriezies un Bergā bijis un negribi nekā par viņu zināt, tad iežēlojos par Ingunu. Man stāstīja, ka viņi tur Bergā Ingunu ieslēguši kādā kambarī, dzert viņai dodot netīru ūdeni, bet ēst — ar pelniem samaisītu putru. Viņa tiekot sista, pie jnatiem plēsta, esot tīrais brīnums, ka viņa vēl dzīva.

Ūlavs klausījās savilktām uzacīm. Jau bargā atbilde bija gatava, bet viņš savaldījās. Nebija taču iespējams ar Teitu šo lietu pārrunāt. Cik neglīti, ka šīs baumas jau izklīdušas, tas sarežģīs visu lietu. Droši vien, Teits, šis lempis, jau bieži lielījies, ka Ingunas bērna tēvs.

Teits jautāja:

—     Vai tu esi draugos ar šo bagāto Arnvidu Miklebejā, viņas radinieku?

—    Kāpēc? — īsi atjautāja Ūlavs.

—     Visi stāsta, viņš esot ļoti iztapīgs un labsirdīgs, katram labprāt palīdzot. Tad es domāju, varbūt būtu labāk, ja vispirms parunāju ar viņu un nevis ar Steinfina dēliem vai veci Galtestadā. Kā tu par to domā? Varbūt tu man iedosi kādu zīmi līdz? Vai arī vēstuli ar zīmogu?

Ūlavs smagi apsēdās solā:

—     Man šķiet, tu esi… Tu nopietni ceri, ka es pabalstīšu tavas precības?

—     Jā, — mierīgi atteica Teits. — Vai tas tev šķiet tik savādi?

—    Tas man šķiet savādi, jā. — Viņš iesmējās īsi un skarbi— Kaut ko tamlīdzīgu es vēl nekad neesmu dzirdējis.

—    Tiešām? Vai katru dienu taču gadās, ka vīrs izprecina draugaļu, kas viņam apnikusi.

—     Piesargi savu mēli, Teit, — Ūlavs teica draudīgā balsī. — Apsver savus vārdus!

Teits satvēra it kā nejauši savu^īso zobenu, nolika to šķērsām pāri ceļiem. Tad pavērās Ūlavā ar mazu smaidu:

—    Ak, pareizi, šī taču ir tā istaba, kur tu mēdzi nokaut savus ienaidniekus.

—     Nē, tā bija cita istaba — un nokaut, nē, — viņš krita cīņā — bet pēkšņi Ūlavs aprāvās, īgns, ka vispār tik tālu ielaidies ar tādu vīru kā Teitu.

—     Es labi saprotu, — runāja Teits ar to pašu mazo smaidu, — kopš viņa man vairāk pieder nekā tev…

—     Tu maldies, Teit. Viņa tev nemaz nepieder. Inguna pieder mums, un, lai viņa arī diez ko izdarījusi, nekad viņa nav izslēgta no mūsu kopības.

—    Tomēr — bērns, ko viņa dzemdēs, ir mans bērns.

—     Vai tad tu, islandieti, kā izglītots vīrs nezini, ka neapprecētas sievas bērns pieder mātei, un viņa ir tā, kas lemj par bērna nākotni, ja arī tas, kam viņa atdevusies, būtu vergs.

— Es neesmu vergs, — spēji pārtrauca islandietis. Mans tēvs, tāpat arī mana māte, nabaga Jaudis, bet cēlušies dižciltīgās ģintīs Islandē. Jums nav jābaidās, gan es pats pratīšu par Ingunu gādāt, ja jūs tikai iedosit pienācīgu pūru. — Un tad viņš stāstīja par savām nākotnes izredzēm, cik pārticis viņš būs, ja tikai izdosies apmesties kāda vietā, kur viņa māku un zināšanu cienīs. Bez tam Inguna viņam varēs palīdzēt.

Ūlavs atcerējās, ka jaunībā redzējis grāmatsējēju, meistaru, ko bīskaps Oslo bija atsūtījis Torfina kungam, kas gribēja, lai gadā sarakstītās grāmatas tiktu iesietas. Ūlavs un Asbjerns bija uzturējušies tai istabā, kur grāmatsējējs strādāja. Arī viņa sieva bija tur un palīdzēja meistaram, urba caurumus pergamentā, veselā blāķī reizē, šad tad ar elkoni piegrūzdama abrai, kas bija piekārta griestiem. Tur gulēja viņas bērns un neganti raudāja, jo knupītis atkal un atkal izkrita no mutītes. Beidzot Asbjerns iežēlojās par sievu, lika viņai pārtraukt darbu, atpūsties un apmierināt bērnu. Kad grāmatas bija iesietas, bīskaps, uzslavēdams krietnu darbu, sievai atsūtīja siltus svārk.is ziemai. Ūlavs bija redzējis, kā viņi aizceļoja: meistars jāja uz diezgan laba zirga, bet sieva ar zīdaini rokās sēdēja uz maza, īskājaina, garvēderaina klepera, un aiz viņas muguras bija uzkrauti visi maisi un pārējās mantas.

Inguna izstumta tādā dzīvē! Svētā Dievmātei To pat izdomāt nevarēja. Inguna ārpus savas cilts un kopības, kurai viņa bija radīta un dzemdēta — tā bija tik ārprātīga doma, ka Ūlavs nemaz nesaprata, kā tas bija iespējams, ka šis svešais puisis ar viņu saistījies.

Tā sēdēdams, viņš vēroja Teitu, vēsi, lietišķi, un negribot bija jāatzīstas, ka puisis reizēm likās it panesams. Drošs, labi apzinādamies, ka ar visu pasaulē pašam jātiek gala — jā, to Ūlavs saprata — tur vajadzēja daudz, lai viņu saliektu, lai viņa priecīgo prātu nospiestu, viņš tik labprāt smaidīja, un tas viņam labi piestāvēja. Droši vien viņš savā klejotāja dzīvē bieži bija uzturējies vieglprātīgu sievu un vīru sabiedrībā, un tie viņu nebija saudzējuši. Bet… Ari viņš deviņus gadus bija klejojis svešajā pasaulē un šo to piedzīvojis, ko nelabprāt atcerējās. Neizprotami tikai bija, ka kaut kas no tās svešās pasaules iespiedies viņa un Ingunas attiecībās.

Iespiedies tā, ka viņa tagad Bergā mokās gaidīja savu stundu, kas viņu nolieks pie zemes, pazemojumā un sāpēs dzemdējot neviena bērnu. Neviens — viņa bija teikusi, kad viņš pirmo reizi jautāja, kas viņai pāri izdarījis. Viņš atcerējās, ka arī viņš bija atbildējis ar šo pašu vārdu — neviens — kad viņa jautāja, kas viņam palīdzējis nokjūt līdz Jarlam, kad tas bija aizbēdzis. Un tais gados, kad viņš sekoja Jarlam, viņš bija sastapis daudz sievu un vīru, par kuriem zināja, ka tie viņa dzīvē bija neviens un nekas. Viņš vadīja dienas un naktis ar puišiem kā Teits un bija labi ar viņiem izticis.

Bet tas tur bija kaut kas cits. Viņš bija vīrs, tikai vīrs. Bet, ja kaut kas no turienes aizkrustoja sievas dzīvi, tad viņas un viņa vīra dzīve uz mūžu mūžiem bija aptraipīta. Siēvietes gods — tas ir visu to vīru gods, kam tiesība un pienākums šo sievieti apsargāt.

—     Jā, ko tu saki? — jautāja Teits mazliet nepacietīgi, cietīgi.

Ūlavs atmodās no savām domām, viņš nemaz nebija dzirdējis Teita pēdējos vārdus.

—     Es saku, es saku — tev šīs blēņas jāizmet no galvas. Un nu taisies no šejienes prom, cik ātri vien iespējams. Taisies ceļā labāk šodien, nekā rīt. Tu zini, viņai ir pieauguši brāļi, tai dienā, kad tie uzzinās māsas postu, tava dzīvība vairs nebūs droša.

—    Ak — nav nemaz sacīts. Bez tam — arī es labi protu lietot savus ieročus. Un apdomā, Ūlav, viņa taču tev reiz piederējusi, tu tiešām varētu par to gādāt, lai viņa tiktu apprecēta un atkal godā.

—    Vai tu domā, ka es to uzskatītu par godu, kad vipa tevi apprecētu? — Ūlavs strauji jautāja. — Turi muti! Tavas pļāpas man apnikušas.

Teits teica:

—    Jā, tad man vienam pašam būs jādodas uz Miklebeju. Es nu pats pamēģināšu parunāt ar šo Arnvidu. Man šķiet, viņai būs vieglāk, ja kļūs mana sieva, nekā tā dzīvojot pie bagātiem radiem, kas viņu un mūsu bērnu iedzīs nāvē.

To es pats taču reiz esmu teicis — nomocīts domāja Ūlavs. — Viņu un bērnu iedzīs nāvē.

—      Es jau pats redzēju, kā Bergā toreiz viss gāja, — atsāka Teits. — Nebija nemaz tā, kā viņa pati nebūtu gribējusi aiziet pie vīra, kas viņu aizvestu tālu prom. Pirmo reizi, kad es savu panācu, viņa gan novērsās no manis, uzvedās kā trollis, bet tas galu galā saprotams: viņai uzmetās bailes. Bet līdz tai dienai mēs bijām labi draugi un jauki sapratāmies. Viņa nemaz neslēpa, ka mani labprāt ieredz.

Viņu labprāt ieredz —tā, viņa Teitu labprāt bija ieredzējusi. Līdz šim brīdim Ūlavs nebij jutis greizsirdības, par pašu Teitu viņš nebija domājis, ūkai par Ingunu un nelaimi, kas viņai uzmākusies. Pie paša cēloņa viņš nebija apstājies — Teits bija neviens un nekas. Bet tagad lieta rādījās citādā gaismā: viņa šo puisi bija labi ieredzējusi, visu vasaru ar viņu draugos bijusi. Jā, jā — velns lai parauj, puisis bija skaists, dedzīgs un vesels. Viņa Teitu tik labprāt bija ieredzējusi, ka viņš savu pie viņas panāca, pēc tam gan bija uzmākušās bailes… Šim melnsprogainajam islandietim viņa mīlošu sirdi bija atdevusies …

—    Tātad tu man nedosi nevienu zīmi, kas man varētu runāt par labu Miklebejā? — jautāja Teits.

—    Tiešām, es brīnos, ka tu mani nelūdz, lai es tevi pavadītu un būtu tavs aizrunātājs, — pavīpsnāja Ūlavs.

—     Ak, nē, tas būtu par daudz prasīts, — vientiesīgi atbildēja Teits. — Bet, ja tu tā kā tā domā uz turieni doties, tad mēs varbūt varētu kopā aizjāt.

Ūlavu pārņēma smiekli, īsi un rejoši. Teits piecēlās, atsveicinājās un aizgāja.

* & jfc

Tūlīt pēc tam Ūlavs satrūkās, it kā atmozdamies. Viņš aizgāja līdz durvīm, paņēmis līdz mazo cirvīti. Tas bija galdnieka cirvis, ar ko viņš, izpildot priora lūgumu, bija izgatavojis dažus soliņus baznīcai.

Viņš aizsteidzās klostera pagalmā, tur stāvēja vārtnieks, brālis Andreass. Ūlavs viņam piegāja klāt.

—     Vai tu kaut ko zini par puisi, kas t.ur aizskrej? —• jautāja Ūlavs. Teits drāzās pa baznīcas kalniņu uz augšu.

—     Vai tas nav tas islandietis, kas pagājušā gadā bija Torgarda rakstvedis? Jā, jā, tas viņš ir.

—    Vai tu kaut ko zini par šo puisi? — atkal jautāja Ūlavs.

Brālis Andreass bija pazīstams ar savu stingro dzīvi, bet viņa šķīstība bija kā tā, kas reiz salīdzināta ar eļļu lampā: viņš nesaudzēja nabaga grēciniekus. Un tā viņš arī šoreiz tūlīt iečukstēja Ūlavam ausī visas izlaidības un dēkas, kas Hāmarā bija pazīstamas par Teitu Hala dēlu.

Ūlavs skatījās kalnā, kur jaunais puisis pazuda aiz kapsētas mūra.

Tas taču nevarēja būt liels grēks, ja šis vīrs pēkšņi pazustu.

Debesis arī nākamajā dienā bija zilas. Pāri kailām, brūnām koka galotnēm trīsēja gaiss aiz siltuma un mitrām dūmakām. Kad Ūlavs priekšpusdienā ienāca klostera pagalmā, tur stāvēja resnais pavārs, brālis H^lge, un skatījās kā cūkas strīdējās ap zivju ķidām.

—     Kas ar tevi noticis? — viņš jautāja. — Tu šodien nebiji dievkalpojumā, Ūlav?

Ūlavs atbildēja, ka viņš tikai pret rīta pusi iemidzis un tā rīta mesu aizgulējis.

—    Es gribēju jautāt, vai tu man nevarētu sadabūt slēpes, brāli Helge? — Arnvids viņu esot lūdzis tūlīt pēc Lieldienām aizbraukt uz Miklebeju, un viņš nodomājis šodien doties ceļā.

Bet vai labāk nebūtu jāt? Ūlavs pakratīja galvu, nē, šādā laikā ar slēpēm visvieglāk tikt pāri kalnājiem.

Kad brālis Helge ienāca sievu namā ar visām slēpēm, ko klosterī bija sadabūjis, un somā iesaiņoto ceļa maizi, Ūlavs taisni bija skuvis bārdu. Viņš nedaudz bija iegriezis vaigā un tas esiņoja tik stipri, ka krekls, kakls un rokas bija aptašķītas asinīm. Arī brāiim Helgem neizdevās apturēt asinir,, un viņš brīnījās, ka tik maza vaina tik stipri asiņo. Pēdīgi viņš izskrēja, atgriezās ar sauju auzu miltu, piespieda to pušumam. Saldā miltu smarža un vēsā sajūta sejā modināja vīrā ārkārtīgas ilgas pēc sievas glāstiem, m-igiein un saldiem, negrēcīgiem un nevainīgiem. Jā — tas viss viņam bija nolaupīts . . .

Mūks manīja, ka Ūlava gaišās acis aizplīvurojās. Nobažījies, viņš lūdza:

—    Man šķiet, Ūlav, tev šis ceļojums būtu jāatliek. Jeb vismaz uzzini pilsētā, vai nav kāds ceļa biedrs, Ir nedabīgi. ka šī niecīgā vaina tā asiņo, paskaties uz savām rokām, tās gluži aptecējušas asinīm.

Ūlavs tikai smējās. Viņš izgāja ārā un, nomazgājies ūdens toverī, izmeklēja sev piemērotas slēpes.

Atgriezies istabā un saģērbies ceļam, viņš pārrunāja vēl ar brāli par savu zirgu un šeit atstājamām mantām. Te pēkšņi bija skaidri dzirdama tērauda skaņa. Abi vīri neviļus paskatījās uz sienu virs gultas. Tur karājās cirvis Etartilgja, un abiotn likās, ka viņš šūpojas.

—     Tas bija tavs cirvis, kas dziedāja, — klusi teica mūks. — Ūlav — neej!

Bet Ūlavs tikai smējās:

—    Tu domā, tie bija brīdinājumi? Nu, ja vēl trešais rastos, es varbūt palikšu.

Tai pašā mirklī pa durvīm ielidoja putns, izbiedēts viņš sitās gar sienām, maziem spārniem saceldams lielu troksni. Apaļais, sārtais pavārs nobālēja, Ūlava gaišās lūpas kļuva zilganas.

Bet tad viņš pakratīja galvu, iesmējās. Noķēra putnu ar savu cepuri un, iznesis to ārā, palaida.

—    Zīles te kāpelē gar baļķu sienām, meklē šķirbās mušas un citus kukaiņus. Tu esi lētticīgs mīļo brāl, ja šo mazo, nejauši ielidojušo putniņu gribi uzskatīt kā trešo biedinājumu.

Viņš paņēma darba cirvi, aizbāza to aiz jostas.

—     Vai tu neņemsi Etarlilgju līdz? — jautāja brālis rīelge.

—     Nē, tas mani kavēs slēpojot. — Viņš lūdza brāli paglabāt akmens cirvi un arī zobenu. Tad satvēra slēpju

nūjas un, atvadījies no brāļa Helges, devās ceļā.

* * *

Bija ap pusdienas laiku, kad Ūlavs sasniedza Prfcžu kalna nokares. Saule bija zudusi, gaiss — dzestrs un paass, bet ziemeļos pelēks un biezs. Varēja uznākt sniegs. Ūlavs pārlika slēpes pāri pleciem un atskatījās.

Bālajā saules gaismā ielejas izskatījās melnas un pelēki novītušas — šur, tur vēl rēgojās sniega laukumi. Melnie jumstiņu, novītušie velēnu jumti, kailās koku galotnes ieslēdza gaišo mūra Kristusbaznīcu ar smago, svina segto torni pie svinainā, nemierīgā ūdens. Ūlavs nolādēja lietuvēnu, kas viņam uzmācās. Ai, būtu labi, ja nenāktu sniegs taisni tagad, kur jāiet caur mežu. Viņš tikai vienu reizi

šeit bija gājis, kopā ar Arnvidu viņi toreiz akli bija drāzušies uz priekšu, jo Arnvids bija lielisks slēpotājs, neviens cits ar viņu nevarēja mēroties.

Ūlavs pareizi nojauta, kur islandietis būs apmeties. Kad Ūlavs vēl dzīvoja pie bīskapa Torfina, kādā mazā kalnu būdā bija notikusi šausmīga slepkavība: vīrs kopā ar saviem diviem nepilngadīgiem bērniem bija nogalinājis un aplaupījis vecu bagātu ubagu. Kopš tā laika šai būdā neviens vairs negribēja dzīvot. Bet Teits bija tik nabags…

Ūlavs pats mēģināja sevi pārliecināt, ka viņam nav nekāda noteikta plāna — viss notiks, kā tam jānotiek. Varēja taču būt, ka Teits jau dienu iepriekš aizceļojis tālāk uz ziemeļiem, vai arī pārdomājis un devies pavisam uz citu pusi. Bet tad tomēr — to Ūlavs skaidri zināja — vajadzēs viņu sadabūt, šim vīram nevarēja ļaut brīvi apkārt klejot. Vajadzēja viņu aizgādāt uz Nīdarūsu, vai Islandi, bet prom viņam bija jātiek.

Viņš satvēra durvju rokturi, durvis nebija aizslēgtas. Dūmu caurums bija aizsegts slēģiem, mazajā telpā valdīja melna tumsa un aukstums, juta mitras zemes, pelējumu un mēslu smaku. Teits izlēca no gultas, viņš bija gluži apģērbies, mundrs un labā omā. Pazinis ienācēju, viņš viegli pasmaidīja:

—   Tev jāapsēžas tur solā, neviena krēsla es tev nevaru piedāvāt, jo šeit, kā tu redzi, nav pat ķeblīša.

Ūlavs apsēdās vidējā solā. Telpā, cik varēja saskatīt, nebija nekādu mājas rīku, tikai malka izkaisīta uz klona. Teits uzmeta vēl dažas pagales pavardam, uzpūta kvēlei un atvēra dūmu caurumu.

—    Nav pat kausa, ko tev varētu pasniegt, bet tur — dibināti iemesli. Tu vakar man arī nesniedzi kausu, tātad…

—    Vai tu tiešām to gaidīji? — Ūlavs skarbi iesmējās.

Arī Teits smējās. Un atkal Ūlavs juta, ka puisī bija kaut kas pievilcīgs, jā, viņš bija drusku bezkaunīgs, bet atklāts, nabadzība un vienpatība nebija spējīga viņu uzvarēt.

—    Es esmu grozījis savas domas, — sacīja Ūlavs.

—   Es pašreiz gribu doties uz Miklebeju. Un ja tu vēl gribi, lai es par tavu lietu runātu ar Arnvidu Fina dēlu, tad tu vari ar mani ceļot.

—    Jā, bet atklāti sakot, man šeit nav zirga. Varbūt tu man kādu vari aizdot? — un viņš smējās it kā tas būtu varens joks.

—     Es pāri kalnājiem dodos ar slēpēm, — strupi atteica Ūlavs.

—     Tā. Tad arī man radīsies savs braucamais. Tur ārā, šķūnī, es esmu redzējis kādu pāri. — Teits izskrēja un drīz atgriezās ar slēpēm. Garā slēpe bija pārsprāgusi pušu, bet īsā — galīgi nodilusi. Teits apjoza jostu un zobenu, aplika apmetni.

—    Tā — es esmu gatavs, ja tu gribi iet.

—    Vai kaut kas ēdams tev nav jāņem līdz?

—     Nē — tādu nastu es sev aiztaupīšu — aiz labi dibinātiem iemesliem.

Ūlavam bija nelāgi ap dūšu. Vai viņam būs jādala ceļa maize ar vīru, ar kuru vēlāk — sanaidosies? Vai nebūtu labāk, ja puisim tūdaļ dotu paēst? Teits, droši vien, pēdējā laikā nebija daudz ēdis. Bet beidzot Ūlavs tomēr nolēma pagaidīt, kamēr sasniegs kalnājus.

—    Apdomā labi, islandiet, — Ūlavs teica draudīgi,

—     tev nav visai ieteicams ar mani kopā doties tumšā mežā. — Viņam likās, ka šie vārdi atvieglina sirdsapziņu. Varbūt viņš bija par daudz teicis, vai šie vārdi neskanēja kā izaicinājums? Bet, lai būtu, kā būdams, Ūlavs pats nebija drošs, kā rīkosies.

Teits vēsi pasmaidīja, uzsita savam zobenam:

—     Man šķiet, es esmu labāk apbruņots nekā tu. Es domāju, es uzdrīkstēšos… Bez tam, tik liels vīrs kā tu taču neielaidīsies ar katru garāmgājēju.

Izejot ārā, Ūlavs redzēja, ka uguns pavardā jautri dega:

—    Vai tu neizdzēsīsi uguni? — viņš jautāja.

—    Nē. Kādēļ? Nebūtu jairarī nekāda nelaime, ja šī būda nodegtu.

Gaiss tagad bija miglains un smags, saule ar pelēku plīvuru aizklāta.

Augšā kalnājos labi slīdēja. Ūlavs turējās ceļā starp Rīdabuju un Feuskaru. Ja viņš pareizi atcerējās, tad vispirms vajadzēja doties tieši uz ziemeļiem un tad uz ziemeļaustrumiem. Tad pret vakara pusi vajadzēja sasniegt Glomieleju, un tur droši vien izdosies dabūt naktsmājas. Diena ap šo gadalaiku jau bija diezgan gara.

Sniegs šeit kalnājos vēl bija trīs četras olektis dziļš. Atkusni sniegs bija sakritis, bet sērsna pēdējās aukstās dienās bija cieti sasalusi, un slēpes gaužām viegli slīdēja. Bet atkai un atkal Ūlavam bija jāapstājas un jāgaida uz Teitu, kas, ar rokām un kājām strādādams, pūlējās izkļūt ārā no sniega. Drīz viņš gulēja augšā kalnā, drīzi atkal apakšā ielejā.

—     Es domāju, mums būs jāpārmij īsā slēpe, — teica Ūlavs.

Adas daļas Teita slēpē bija galīgi nodriskātas, Ūlavs tās norāva un aizsvieda nost. Bet Teitam arī ar Ūlava slēpi negāja labāk: pastāvīgi viņš krita. Reizēm zaudēja slēpes, pats līdz gūžām iegrimdams sniegā. Mēģinādams piecelties, viņš smējās par "savām neveiksmēm.

—    Tu neesi ieradis slēpot, Teit? — jautāja Ūlavs. Viņam bija jāaiziet tālu līdz krāšņatām, lai sadabūtu Ūlava slēpes.

—     Ne visai. — Teits tā bija strādājis, ka visa viņa seja bija sarkana kā uguns, šur tur tā arī bija ledus ieskrambāta, bet viņš smējās skalā balsī. — Mājās Islandē man slēpes nekad nav bijušas kājās, un šeit es tikai divas trīs reizes esmu mēģinājis šo mākslu.

—    Tad tev būs grūti veikt garo ceļu līdz Miklebejai, — teica Ūlavs.

—    O, nav ko uztraukties, gan jau es veikšu.

Ak, Dievs, viņš pat nemana, kādas tās mokas ar viņu kopā ceļot, kā sunim man jāskrien turp un atpakaļ, lai uzlasītu viņa slēpes — domāja Ūlavs. Skaļi viņš teica, ka būtu laiks atpūsties un mazliet iekost. Teits arī ar to bija mierā. Ūlavs salauza priežu zarus un apsēdās.'Viņš skatījās sāņus, kamēr jaunais ēda.

—    Jā, tas necieš bada, kam klostera ļaudis sagādā ceļa maizi, — nopūtās Teits.

Visa debess tagad bija pelēka. Tālumā bija saredzami meži un tumši zili kalnāji pie smagajām debesīm. Ielejā, taisni pie viņu kājām mežs, melns kā ogle, asi atdalījās no baltā klājuma — purva vai aizsaluša ezera. Bet visapkārt čivinājās putni, vēl nedroši izmēģinādami pirmās pavasara dziesmas*. Sad tad klusas nopūtas gāja caur mežu no uzkalniņa uzkalniņā Ziemeļos, pāri zili pelēkiem kalnājiem jau drāzās putenis.

—    Nē, Teit; ilgāk nevar. Mums jāsteidzas. — Ūlavs palīdzēja islandietim piesiet slēpes. Un tad šis zobens pie Teita sāniem, kas pastāvīgi krita. Ūlavs nenocietās un aizrādīja, ka zobens un slēpes nesader lāgā kopā.

—    Tas ir vienīgais ierocis, kas man pieder. — Viņš mazliet lepni izvilka to no maksts un pasniedza Ūlavam. Tiešām, tas bija labs ierocis — vienkāršs spals un smalks asmens. — To es esmu mantojis no tēva, tas man$ vienīgais mantojums. No tā. es nekad nešķiršos!

—    Vai tavs tēvs nomiris?

—    Jā, pirms trim gadiem. Toreiz man nāca doma izmēģināt savu laimi Norvēģijā. Jā, vispirms es aizgāju pie mātes uz Fljotshvervu. Viņa bija aizbēgusi no tēva un manis, kad es biju septiņas ziemas vecs. Es viņu desmit gadus nebiju redzējis. Ieraugot mani, viņas sirdsapziņa tūdaļ ierunājās: tik ilgi viņa bija dzīvojusi kā priestera draugaļa. Bet mani viņa labāk gribēja redzēt ejam nekā nākam. Jā, toreiz bija neražas jadi mū.;u zemē, un istaba mudžēja no bērniem. Es nekad neesmu varējis izdibināt, kuri bija mātes un kuri citas sievas bērni.

—    Pietiek, Teit, — un Ūlavs, saliecies uz priekšu, ātri noslīdēja nogāzi.

Līkumu pēc līkuma viņš brauca, te bija stipri jāsaliecās, lai neieķertos koka zaros. Seit saule bija iespīdējusi, un slēpju pēdas atdalījās sniegā kā lenta. Šeit Teitarn pašam bija jātiek galā.

Apakšā uz ezera Ūlavs apstājās, gaidīja, klausījās. Vēja pūsma skāra nokāri, mežā kaut kas noknakšķēja un iegrabinājās. — Jā, beidzot čirkstēja sniegs tur kalna augšā.

Teits apbrīnojami labi nolaidās pa pēdējo nokāri līdi ezeram. Viņš bija gluži balts no daudziem kritieniem, seja bija vēl vairāk saskrambāta, bet viņš smējās, baltos zobus rādīdams.

—    Drīzi vien es skriešu tik labi kā norvēģietis! — Viņš rādīja, ko izdarījis ar savu apmetni: tas bija galīgi saplīsis, viņš rokas bija izbāzis pa caurumiem ārā un ap viduci apmetni apsējis ar jostu. Tā šis drēbju gabals vairs nekavēja skrējēju.

—    Vai tu esi noguris? — jautāja Ūlavs.

—    Ak nē. — Viņš satvēra pakausi, atbalstīja to pret roku, vienīgi tur sāpot, un kakls esot gluži stīvs, liekas, pats velns tur ieķēries.

Arī Ūlava pakausis bija stīvs. Viņš šogad pirmo reizi slēpoja un labi varēja iedomāties, cik grūti Teitam. Un pēkšņi viņam iekrita prātā laivas brauciens ar Ingunu uz Hāmaru. Toreiz viņš vēl bija zēns, ar visu spēku viņš bija airējis, bet pakausis sāpēja arvienu niknāk un niknāk. Zobus sakodis, viņš bija airējis, kamēr ūdens balti uzšļakstīja, bet viņš negribēja sabrukt, negribēja atzīties, cik noguris un bezcerīgs jutās. Vai tad mēs nekad nesasniegsim mērķi?

Viņš pavērās Teitā, zobus sakodis. Sīs tumšās dziņas bija jānoslāpē. Viņš mēģināja domāt par Ingunu — diezin kā viņai tagad klājās? Viņš gribēja domāt par naidu un riebumu, ko juta, uzzinot, ka viņa sapņi nn cerības izirst. Un nu būs jādzīvo šo sirdēstu un kauna ēnā, — vienmēr, vienmēr. Bet šeit gāja šis muļķa puisis, nenojauzdams, ka viņš ir tas, kas viņu dzīvi sabojājis. Viens līdzās otram viņi slīdēja pa līdzenumu, Teita valoda tecēja bez mitēšanās, viņš .runāja, spraušļoja, šņāca, stenēja. Jautāja Ūlavam par zvēru pēdām — tās spīdošās laikam vecas pēdas, un tās — sniegā iegrimušas ajņa pēdas? Vai arī viņš lielījās ar savu nule iegūto slēpošanas māku. Viņš bija atdevies Ūlava pārraudzībai kā jauns puika tēva rokās. Un Ūlavā modās līdzcietība pret šo muļķīgo lētticību. Nē! Tas bija ārprātīgi! Kad viņi bija sasnieguši mežu viņpus ezera, sāka snigt pirmie sausie sniega graudi. Un sāka jau mesties krēsla. Viņi vēl jiebija uzkāpuši kalnā, kad juta pirmo puteņa brāzienu. Ūlavs dūšīgi slēpoja, tad apstājās, gaidīja pakajpalikušo Teitu, tad atkal slēpoja un atkal gaidīja. Tagad viņš ne tikai ilgojās beidzot reiz pabeigt šo ceļojumu, būt zem jumta un atpūsties, bet bailēs sevī jautāja: kas būs tālāk? No kalna, kur viņi bija atpūtušies, viņš bija redzējis, ka vēl jātiek pāri augstām kalnu grēdām, bet tur visaugstākā kalnu grēdā bija balti plankumi — tas varēja būt līdums, tur varēja būt cilvēku mītnes. Bet varbūt tikai ganības ar ganu būdām … Visam bija jānotiek kā nolemts.

Vējš stipri pūta. Sausie sniega graudi sitās sejā, sniega šalkas pildīja mežu ar klusām un asām skaņām. Tagad, kur tumsa metās, putenis kļuva arvien nejaukāks.

Slēpētāju pēdas sāka izzust, jaunsniegs klāja ceļu, un dažviet slēpes dziji iegrima.

Atkal Ūlavam bija jāapstājas, jāgaida uz Teitu. Islandietis pienāca pūzdams un stenēdams, bet labā oma nebija zudusi, jautri viņš teica:

—    Pagaidi, biedrs, atjauj man tagad iet pa priekšu un sameklet pēdas.

Ūlava griba sabruka, — lai šim puisim izdarītu pāri, iežēla bija jāsamin. Viņš saliecās uz priekšu, ar sparu aizdrāzdams. Šad tad bija jāapstājas, jāskatās vai islandietis spēj sekot, bet nekad viņš negaidīja tik ilgi, kamēr Teits viņu bija panācis.

;ļ{ :{c

Bija gandrīz pavisam tumši, kad vini sasniedza ganu būdas. Putenī bija saredzami melni plankumi — smagas klintis un ganu mītnes.

Ūlavs, ieiedams būdā, tūlīt nometa savu maisu un pūlējās uzkurt uguni. Ceļos nometies, viņš pūta pavardā, bet zari bija mitri un negribēja lāgā degt. Teits staigāja apkārt saīdzis ņurdēdams. Uz lāvas vēl bija drusku siena, gultas kažoks un daži maisi spilvena vietā. Teits ielīda pakārtnē tumšā caurumā — mazā akmeņu un kūdras veidotā šķūnīti. Tur viņš atrada neraudzēto maizi un trauku ar sūkalām. Iesmēlis pussalušās sūkalas krūzē, viņš pasniedza tās Ūlavam.

—    Jā, Teit, mēs esam kristīgā zemē, kur Jaudis neaizdzen lopus, neatstādami kaut ko ēdamu ceļotājiem.

Teits apgūlās uz lāvas, pievilcis ceļu zodam, tā sargādams acis no dūmiem. Caurvēju taisīt nebija iespējams, jo telpa bija tik šaura, ka liesmas viegli varēja aizkart uz grīdas sakrautos žagarus. Ūlavs sēdēja pretējā solā, dūmi sūrstēja acīs un krūtīs. Rokas sakrustojis, viņš nolaistiem acu plakstiem raudzījās ugunī, mēms kā akmens klausīdamies jaunā puiša pļāpās par laiku un ceļu. Ja Ūlavam nebūtu bijis jāpūlējas ar šo puisi, kas ar slēpēm rīkojās kā teļš, viņš jau būtu daudz tuvāk savam mēriķim. Bet šis nerrs viņu vēl uzskatīja par cīņas biedru un runāja kā ar līdzīgu.

—     Vai_tu esi noguris? — jautāja Te'ts, kas pēkšņi manīja, ka Ūlavs viņa runas plūdus nepārtrauc ne ar pušplēstu vārdu. Viņš savilkās uz savas lāvas:

—    Vai tu negulēsi šeit ārējā malā?

Nekad! Domāja Ūlavs. Dalīt gultu ar tādu cilvēku — nēl Kādai robežai bija jābūt.

— Nē, es neesmu noguris.

Viņš pūlējās noskaidrot domas, kas visu laiku slīdēja prom. Inguna un viņš — viņi taču bija apprecēti, to nedrīkstēja aizmirst, un tādēļ tam otram bija jāpazūd. Savā plānprātībā šis puisis viņu bija iedzinis postā, un ko viņš tur pļāpāja par Ingunas glābšanu — tās bija blēņas, to viņš nemaz nespēja, to vienīgi spēja Ūlavs pats, ja vispār tur kaut ko vēl varēja glābt. Apslēpt kaunu. Ticēt — lai ļaudis tic, kas viņiem tīk, ja tikai saprot, ka viņš un Ingunas radi viņas pusē. Bērnu viņš atzīs par savu, un uzstāsies pret katru, kas uzdrošināsies to apšaubīt

—     Kad tu šīs baumas pirmo reizi dzirdēji? — Ūlavs strauji jautāja. — Dzirdēji, ka viņai… grūti klājas? Tas taču varēja būt tikai pēdējā laikā?

—    Jā, — teica Teits. Tikai nesen viņš to dzirdējis. Pilsētā viņam esot paziņas, kuru meita izprecēta Berga rentniekam. Un šī meita redzējusi, ka Inguna vēlā vakarā viena pati staigājusi pagalmā, tagad jau tik ilgi esot gaišs … Un Teits sīki un gari stāstīja, ko dzirdējis.

Ūlavs sēdēja un klausījās savilktām uzacīm. Asinis dauzījās ausīs. Bet tā bija labāk. Lai puisis tikai tā turpina. Tā viņam, Ūlavam, vieglāk izdosies uzvarēt sevī šo nevīrišķīgo labsirdību.

—     Nu, un tu? — jautāja Ūlavs. Viņa mute saraustīti smaidīja. — Vai tu viņiem pateici, ka tu esi tas vainīgais?

—    Jā, kaut ko tamlīdzīgu es teicu.

Varbūt izdosies tā nostādīt lietu, ka tās tikai namelnieku un bābu tenkas. Bet sastopot sev līdzīgus cilvēkus, varēs viņiem atklāti raudzīties sejā un par kalpu un sievu netīrām pļāpām paraustīt plecus.

Teits turpināja mazliet apmulsis:

—     Es biju tik dusmīgs uz viņu, ka sākumā priecājos dzirdēdams, ka viņai grūti klājas. Velns zina, cik viegla, un lunkana viņa bija pagājušā vasarā, kā kaķene, kas pieglaužas, bet aizšmauc, tikko viņu grib paņemt klēpī. Bet beidzot, kad man izdevās viņu īsteni saķert…

Ūlavs neklausījās vairs, asins dauzījās un dūca galvā. Bet pietika ar šo, griba atriebties bija atgriezusies, un tā būs dārga atriebe, jo nupat dzirdēto viņš nespēs aizmirst.

—     Bet nākamajā naktī viņa jau atkal bija grozījusi savas domas: durvis bija aizslēgtas. Un, kad es vēlāk atnācu un runāju par precēšanos, viņa mani padzina kā suni…

—     Tad taču būtu prātīgākais, ka tu nedomā vairs par šīm precībām, Teit.

Vīra balss lika Teitam sarauties, Ūlavs bija piecēlies, stāvēja ar cirvi rokā. Atri kā zibens puisis izrāva zobenu un uzlēca kājās. Mežonīga laimes izjūta sagrāba Ūlavu — beidzot Teits bija sapratis! Viņa puiciskā seja aptumšojās niknumā, viņš sajēdza, ka ir izmuļķots, bezvārda izaicinājumu viņš saņēma ar īgnu cīkstoņa kliedzienu.

Viņš negaidīja Ūlava rīcību, bet uzbruka pirmais. Nogaidīdams Ūlavs stāvēja, trīs reizes atvairīdams puiša cirtienus. Veikls viņš bija un lunkans, šis puisis, to Ūlavs manīja, bet ne visai stiprs. Kad Teits ceturto reizi cirta, Ūlavs atrāvās pa labi, un zobens ķēra viņa kreiso roku, puisis kādu mirkli apmulsa. Te Ūlava cirvis nogāzās uz viņa pleca tik spēcīgi, ka jaunajam zobens izkrita no labās rokas, viņš noliecās, lai paņemtu ieroci kreisajā rokā, bet te Ūlava cirvis_viņam pārcirta galvaskausu. Puisis uz vietas sabruka. Ūlavs pagaidīja, kamēr ķermenis vairs nerausti jās, tad apgrieza līķi uz muguras. Asinis bija izsūkušās matos. Ūlavs paņēma mironi aiz abām rokām un izvilka viņu piena kambarī.

Pats izgāja ārā. Nakts, putenis un vēja brāzieni mežā … Bija jāgaida, kamēr uzausīs diena.

Ūlavs atgriezās būdā, nolikās uz lāvas.

No viņa rokas bija kritis dažs labs vīrs, vērtīgāks nekā šis te.

Ūlavs uzmeta vēl malku pavardam. Bija jānokrata šīs neveselīgās nožēlas. Bīskaps Torfins reiz bija teicis: ja sievietes izvarotāju nogalina radinieki, tad notikums uzskatāms kā pašnāvība. Izvarotājs pats sava likteņa lēmējs. Teits — arī viņš bija pats sava likteņa lēmējs. Bija bezjēdzīgi mocīties. Teits bija kritis cīņā. Tur gulēja vēl viņa zobens starp solu un gultu.

Nekad Ingunas cieņa nebūtu bijusi droša, kamēr šis aplamis skraidītu apkārt un par savu nedarbu, kuru aptvert nemaz nespēja, visur pjāpātu.

Ūlavs sala, zobi klabinājās, kaut gan uguns liesma no priekšas sildīja. Viņa ajņa ādas vamzis — slapjš, stīvs un ledains, bija pielipis mugurai. Apavi bija galīgi izmirkuši. Un nu viņš sāka just vāti kreisajā rokā, līdz šim viņš to bija aizmirsis, bet tagad tā stipri sūrstēja.

Viņš uzmeta žagarus ugunij. Ja būda nodega, kas par to …

Nē, tā nedrīkstēja domāt. Viņam bija jātaupa dzīvība Ingunas dēļ. Pietiekami ilgi viņa bija gaidījusi savu vīru atgriežamies, un tagad viņš nedrīkstēja aiziet bojā, tagad, kur viņš viņai visvairāk bija vajadzīgs.

— Nē, mans Teits, tev ir jāatkāpjas, jo es to nedalīšu… Viņš pūlējās šos vārdus izgrūst, Teits ar visu savu svaru viņam bija uzgūlies virsū, un Ūlavs gluži bezspēcīgs nevarēja no viņa atkratīties. Teits rādīja visus savus baltos zobus, vientiesīgi smaidīdams, kaut gan pakausis bija pārcirsts pušu. — Tu to nesaproti, nabaga nerrs — šī sieviete pieder man, tev jāatkāpjas, taisies, kā tieci prom…

Viņš atmodās no sava paša aizsmakušā kliedziena, nespēdams atkratīties no lietuvēna. Telpā bija gluži tumši, pavardā kvēloja tikai dažas ogles. Caur sienu pūta vējš un sniegs, aļņa vamzis bija kā ledus panceris.

Ūlavs iegāja piena kambari, tumsā sataustīdams ceļu. Mironis gulēja kluss un stīvs, auksts kā ledus. Tātad — tas bija tikai sapnis, vairākas stundas viņš bija gulējis. Viņš uzmeta kvēlei dažas pagales, gribēja tā apsēsties, lai liesma sildītu muguru. Bet viņš nespēja sēdēt ar muguru pret melno durvju caurumu, bet sēdēt tā, lai tur lūkotos iekšā, to viņš vel vairāk nespēja. Tā tad neatlikās nekas cits, kā apgulties atkal uz soia. Siena maisus viņš pabāza zem muguras un apsedzās kažokiem.

Laiku pa laikam nogurums viņu sedza kā miglas palags, un, tikko apziņa aizplīvurojās, modās dobjā, dārdošā sāpe, pukstēšana rokas vātī šķita tikai kā atbalss no kaut kā daudz Jaunāka. Bezmiegā viņš tur gulēja, bet domas gāja vienmēr tai pašā riņķī.

Puisis bija saņēmis savu darbu algu. Vienu otru daudz labāku vīru Ūlavs bija nositis kaujā un nebija jutis sirdsapziņas mokas. Ingunu žēlot, jā? tur bija kāda jēga, bet šo te — nē! Nebija arī neviena, kas par puisi skumtu, nedz šeit, nedz arī tur viņa dzimtenē, nebija neviena, kas bēdātos, ka puisis savu sodu saņēmis. Ar tēvoci un Jarki kopā pavadītie gadi. vai tad tie nebija viņu, Ūlavu, norūdījuši? Bija vājums tā mocīties. Teits saņēmis savu darbu algu. Un tā joprojām domas gāja riņķī.

Viņš satrūkās: Teits stāvēja durvīs un pasniedza viņam kausu. Nē, tas atkal bija tikai sapnis. Teits gulēja tur, kur viņam bija jāguļ. Ak nē, Teit, tevis es nebīstos, un, ja es arī baidos, tad tu, vientiesi, nekad neapjēgsi no kā es baidos. Nabaga, mazā Inguna, nebaidies, es… Viņš atkal atmodās, visu skaidri apzinādamies.

Bija jādomā par jauno nastu un kā viss nokārtojams. Pieteikt slepkavību tuvākās mājās? Un atkal uzsākt tiesāšanos, kur vecā slepkavība vēl nav galīgi nokārtota? Un zināt, ka ļaužu valodas viņam sekos uz pēdām… Kāda darīšana viņam varējusi būt ar šo islandiešu khidoni? Jā, notikušo bez šaubām vedīs sakarā ar Ingunu Steinfina meitu. Nē, to nedrīkst…

Bet nu uzmācās jautājums: ko iesākt ar līķi?

Viņš bija redzējis, kā dažu labu vīru iemet jūrā, dažu krietnu zemnieku atstāj vilkiem un ērgļiem. Bet tā bija bijusi Jarla lieta, un ne viņa. Tā nekad nebija bijusi tieši viņa vaina, ka mironis palicis bez kristīgas apbedīšanas. Tik mīksts viņš arvienu vēl bija, ka mocījās, nositis tādu vīra kā Teitu, savas sievas pavedēju, kā nu vēl viņš panesīs to, kas tiešām bija grēks. Jā, tas būs grēks, no kā nevarēs ne mūžam atbrīvoties.

Bet, ja nu viņš pats pieteicas kā Teita slepkava, tad ndv lāgā ticams, ka viņš atriebis Ingunas godu …

Beidzot viņš iemiga dziļi un bez sapņiem. Kad viņš atmodās, saule spīdēja baļķu šķirbās. Pavardā viss bija melns. Vēju vairs nemanīja, ārā bija dzirdama tikai teteru rubināšana gan tālu, gan tuvu mežā, un dažu citu putnu rīta dziesma.

Viņš piecēlās, izstiepa un berzēja locekļus. Roka bija stīva un vārīga, bet sāpes ne visai lielas. Viņš izgāja ārā, apskatījās. Balta pasaule, saule augstu pie zilām, skaidrām debesīm. Migla bija nolaidusies, kā balta jūra tā gulēja saules apzeltīta, šur tur rēgojās meža klātie kalnāji un klinšu radzes, kas vizuļoja saules apspīdētā jaunsniegā. Baltais zemes paklājs ņirbēja mazās sarkanās un zilās uguntiņās. Zaķu un putnu pēdas jau bija izraibinājušas jaunsniegu, nu visur mežā rubināja teteri.

Sai bezgalīgi baltajā klusajā pasaulē, aizsnigušos mežos stāvēja viņš, vienfgais cilvēks šai tuksnesī un nezināja, ko iesākt ar otru cilvēku — mironi, kur apslēpt šīs mazās miesas. Uzlauzt sniega segu, viņu ierakt — nē. To vajadzēja darīt tā, lai meža zvēri nepiekļūtu klāt — to viņš negribēja. Atstāt līki, lai to atrod gani pavasarī — tas bija neiespējams. Tad uzzinās, kas mironis bijis, uzzinās visu lietu.

Durvju priekšā gluži aizsniguši stāvēja divi slēpju pāri. Clavs paņēma labās,> klosterī tapinātās slēpes, notīrīja tas no sniega. Cieši viņš sakoda zobus; viņa seja kļuva stinga un aizslēgta.

Viņš iegāja būdā, sakārtoja guļas vietu. Ienesa līķi no piena kambara un nolika to uz sola, mēģināja izstiept.. Mati bija salipuši asinīm un smadzenēm, bet pelēkā, sastingušā seja bija tīra. Nejauki viņš izskatījās, šis Teits, ar atvērtu muti. Ūlavam neizdevās aizvērt viņa muti un acis. Un tā viņš apsedza miroņa seju ar veco, noplukušo, asiņaino kažoka cepuri.

Pavarda pelnos vēl bija dzirkstis. Viņš uzsvieda tāsis, daudzas pagales. Drīzi vien uguns dega sprakšķēdama. Piena kambarī atradās vesela siena kaudze, Ūlavs to sagrāba un nometa starp pavardu un gultu. Te viņa kāja piedūrās Teita zobenam, viņš pacēla to un nolika puisim uz krūtīm. Tad saķēra vēl tāsis un žagarus un sakrāva tos virs siena kaudzes.

Uguns pavardā gaiši liesmoja. Ūlavs izrāva pagali, aizdedzināja sienu, sprēgādamas dega tāsis varenām liesmām. Ūlavs izlēca ārā, ar sniegakurpēm zem paduses viņš brida pa jaunsniegu kalnup.

Sasniedzis virsotni, kur sniegs bija sauss un ciets, viņš notupās un piesēja slēpes. Tad satvēra spieķus. Bet vēl kādu mirkli apstājās, vērodams, kā pelēkie, sprogainie dūmu mākoņi spiežas ārā pa baļķu šķirbām. Klusi viņš skaitīja kristīgās lūgsnas, bet šausmas ar varu mācās virsū — vai tā nebija Dieva zaimošana? Bet viņš jutās piespiests to darīt — tur gulēja mironis, bija jāskaita lūgšanas.

Savu cirvi viņš bija aizmirsis būdā, to tikai tagad atcerējās, ari savu gomu, bet tā bija tukša. Tagad arī dega trauks ar sūkalām un maize. Protams, tie bija sikumi, salīdzinot ar visu citu, bet… Nekad viņš Dieva dāvanas nebija nicinājis, katru nokritušo maizes kumosu pacēlis no zemes, noskūpstījis un tad apēdis … Tas bija vienīgais, ko viņš atcerējās no vectēva mācībām.

Velns lai parauj, vai viņš karā nebija redzējis kā deg zemnieku mājas un pilnas klētis? Un labāki vīri nekā šis te bija sadeguši līdz, gan dzīvi, gan arī miroņi. Kāpēc viņš šī islandieša dēl tā mocījās?

Agrāk tā sadedzināja kaujā kritušos valdniekus. Uguns nāvi tu dabū, mans Teits, kā novada karalis, ar zobenu rokā, ēdienu un dzērienu apgādāts.

— Dūmi brieda un brieda — tagad tie ietina visu būdu. Iekšā spīdēja uguns, pirmās liesmas izšāvās jumta čukurā. Te Ūlavs ilgāk negaidīja, ar sparu nodrāzās pa jaunsniegu uz leju.

Kad ļaudis vasaiā šurpu atnāks, viņi atradīs kaulus zem oglēm — Ūlavs mēģināja sevi mierināt. Un tā Teits galu galā tomēr nokļūs svētītā zemē.

Ūlavs nodrāzās līdz strauta gultnei tik ātri, ka sniegs uz/virpuļoja no abām pusēm, un vējš nosvilpa gar ausīm; nokares viņa pusē, viņš mirkli apstājās. Smalki un gari zīmējās nupat atstātās kalnu muguras ar saules apzeltīto balto sniegu pret debesszilgmi. Bet vienā vietā izspiedās mazs tumšs dūmu mākonis.

Atriebis es esmu, ka tu manu laulības gultu piesmējis. Vai ar tadu darbu vīrs nedrīkstēs nostāties Dieva priekšā? Viņš krita ar zobenu rokā, Dievs Kungs, tu pats to redzēji.

* * *

Kādu stundu vēlāk viņš brauca pa plašiem baltiem klājumiem starp aizsnigušu žogu galotnēm. Bija redzamas dažas līdz jumtiem iesnigušas mājas. No skursteņa kāpa dūmi. No istabas uz kūti bija iemīta taciņa, kur gulēja nule izmesti ēdienu atkritumi.

Ūlavs atskatījās, sākumā palēninādams savu gaitu un tiid apstādamies. Pasaule bija zeltoti balta, bet ēnā — zila. Tālu ziemeļos viņš redzēja plašas ielejas ieplaku, tur bija uzceltas vairākas lielas mājas.

Pateikt, ka viņš vakarā ar biedru sanācis strīdu, abi ķērušies pie ieročiem, un tad salmi pavarda priekšā sākuši degt…

Viņš saņēmās un brauca tālāk, uz leju un atkal uz augšu.

* * *

Vakarā viņš sasniedza Miklebeju. Arnvidu viņš nesastapa mājās: pirms divām dienām Arnvids kopā ar saviem dēliem bija devies mežā medīt rubeņus. Bet mājas ļaudis laipni uzņēma saimnieka labāko draugu.

Nākamajā dienā ap saules rietu Ūlavs stāvēja pagalmā, kad Arnvids ar saviem dēliem atgriezās no meža. Magnus veda zirgu, zirgam, kā arī vīriem bija sniega stīpas, kumeļš bija apkrauts ar maisiem un putnu saišķiem. Arnvids un Steinars nesa slēpes, loku, un lielus, tukšus bultu makus.

Klusi un sirsnīgi Arnvids apsveica savu viesi, skaisti un brīvi to izdarīja dēli. Tie tagad bija lieli, stalti, daudzsološi puiši.

—    Kā tu redzi, es citādi nolēmu.

—    Tas ir labi. — Arnvids klusi pasmaidīja.

—     Bet vai tev, caur mežu braucot, nebija neviena cita ieroča, kā tikai šis duncis? — jautāja Arnvids, kad viņi, istabā iegājuši, apsēdās pie vakariņu galda.

—     Nē, — atteica Ūlavs, viņam vēl esot bijis cirvis, bet to viņš vakaru iepriekš pazaudējis. Esot gribējis nocirst dažus priežu zarus guļai — jā, viņš esot atradis kādu būdu un tur pārnakšņojis — nē, kā apvidu sauca, to viņš neatcerējās. Grodalsbūda? jā, varēja jau būt. Nē, tumsā un mīkstajā sniegā nav bijis iespējams atrast cirvi. Jā, starp citu, viņš sev ievainojis roku, kad cirvis izkrita.

Arnvids gribēja apskatīt pušumu, un apmierinājās, kad redzēja, ka tas tikai iecirtums gaļā, kas parasti drīz aizaug. Bet kā Ūlavs tai vietā varējis pats sevi ievainot, to viņš gan nesaprata. Jā, šie vecie cirvji ar garu, smailu zobu apakšā un augšā esot diezgan untumaini un, droši vien, ļoti neērti ar viņiem cirst zarus.

8

Inguna dabūja bērnu trešajā dienā pēc Halvarda mesas. Kad Tora jaunpiedzimušo pacēla no zemes, māte ar rokām aizsedza acis, kliedza, it kā baidīdamās to dzirdēt vai redzēt.

Kad Inguna jau gulēja gultā, Tora pienesa māsai autiņos iesieto bērnu.

— Tev jāpaskatās uz savu dēlu, mās. Tik skaists bērns, — lūdzās Tora. — Viņam gari, melni mati…

Bet Inguna kliedza, pārvilkdama segu pār seju. * * *

Vakaru iepriekš, kad Ingunai tik slikti klājās, Tora bija ataicinājusi priesteri. Mazais puisēns izrādīja tikai vājas dzīvības zīmes, un Tora lūdza priesteri kristīt mazuli. Viņa jautāja mātei vārdu, bet tā tikai stenēja un slēpās zem segas. Magnhilda un Tora negribēja šai bērnā atdzemdināt savas ciltsvīrus, un tā lūdza, lai garīdznieks pats izraugoties vārdu. Priesteris atbildēja, šodien baznīca pieminot svēto Eiriku, karali un mocinieku, un tādēļ viņā bērnu nokristīšot ši karaļa vārdā.

Tora Steinfina meita bija īgna un skumja reizē, sēdēdama ar mazo nelaimes putnu klēpī, māsas dēlu, par kuru māte nekā negribēja zināt.

Trešajā dienā pēc dzemdībām Ingunas stāvoklis ļoti pasliktinājās. Tora manīja, ka māsu moka piens, kas pārāk sabriedinājis krūtis. Inguna tikko spēja pakustēties un nepanesa, ja kāds viņai piedūrās, nevienu kumosu viņa novarēja norīt un žēlojās par neizturamām slāpēm. Tora teica, ka nevajagot dzert, tad sāpas kļūšot vēl ļaunākas — piens sakāpšot galvā. — Nevienu pilienu es tev nedošu, ja tu neatļausi Eiriku pielikt pie krūts.

Bet Inguna negribēja bērnu pieņemt.

Vakarā, kad Tora puisīti bija apkopusi naktij, viņa netīšām apgāza krūzi, un nu istabā nebija vairs silta ūdens. Kādu brīdi viņa šaubījās. Tad ietina kailo bērnu lakatā, pienesa to gultai. Inguna gulēja drudžainā miegā, un pirms viņa vēl paspēja atvairfties, Tora jau bija ielikusi Eiriku mātes rokās — un ātri izgāja ārā.

Ilgi viņa ņēmās pa virtuvi, bet pēkšņi uzmācās nāvīgas bailes, ātriem soļiem viņa atsteidzās istabā. Jau durvīs viņu saņēma Ingunas skaļās, sirdī plosošas raudas. Tora piejoņoja gultai, atrāva segu:

—    Dieva dēļ, tu viņam taču neesi izdarījusi pāri!

Inguna neatbildēja. Eiriks gulēja, ceļgalus pievilcis

vēderiņam, rociņas piespiedis degunam. Mazs un vājš, biūngani sarkans viņš jutās loti omulīgi mātes siltumā. Viņa plaši atvērtās tumšās acis izskatījās, it kā viņš domātu.

Tora atviegloti uzelpoja. Viņa paņēma Dailas ienesto ūdens trauku, izcēla zēnu no gultas un apkopa viņu. Tad pienesa mazo saišķīti gultai.

—     Vai lai nolieku pie tevis? — viņa jautāja tik vienaldzīgi, cik vien spēja.

Ar garu žēlabu saucienu Inguna atvēra rokas, un Tora ielika bērnu. Viņas rokas mazliet drebēja, bet viņa pūlējās runāt klusi un mierīgi, sakārtodama spilvenus, piebīdīdama Eiriku krūtij un pierunādama viņu zīst.

Kopš tās reizes Inguna paklausīgi ņēma puisēnu pretī, kad Tora nāca un to pielika krūtij. Ret skumja viņa bija joprojām un gluži bezcerīga.

Viņa vēl nebija piecēlusies, kad kādu vakaru Arnvids iejāja Bergā. Magnhildas kundze tūlīt pēc Eirika piedzimšanas bija aizsūtījusi ziņu uz Miklebeju.

Arnvids, ienācis istabā, sasveicinājās ar Magnhildu un Toru tik mierīgi un pieklājīgi, it kā nekas sevišķs nebūtu noticis. Bet pienācis gultai un ieraudzījis Ingunas nāvīgās bailēs izmocīto seju, arī viņa vaibsti savādi sastinga. Kamēr kvēlojošs sārtums klāja Ingunas seju un kaklu, viņas šaurie pirksti pārslīdēja krūtīm — viņa savilka kreklu un atbīdīja zīdaini. Eirika sejiņa tūdaļ savilkās raudās, bel Inguna to pagrieza pret ienācēju.

—    Jā, vai viņš nav tāds, ko sievietes sauc par skaistu? — Arnvids smaidīdams jautāja, pieskardamies. bērna vaigam ar pirkstu. — Tiešām žēl, ka jūs ar kristībām tā steigušies. Labprāt es būtu bijis šī bērna krusttēvs.

Viņš apsēdās uz Ingunas gultas pakāpiena, pabāza roku zem segas tā, ka skāra bērna galviņu un mātes roku. Bija uztraucoši, cik ļoti viņa drebēja — un tad nāca tas, ko viņš bija gaidījis: Magnhildas kundze jautāja par Ūlavu.

—   Man uzdots jūs visus svecināt. Mēs šķīrāmies Hāmarā, viņš steidzās uz savām mājām un cerēja ap Seljumanmesu' ierasties Bergā. Līdz tam laikam Inguna būs tik tālu atpūtusies, ka varēs ceļot uz dienvidiem. — Viņš cieši saspieda viņas roku, gribēdams viņu piespiest mierīgi izturēties.

' Seljumanraesa — 8. jūlijā. 308 1

Arnvids atbildēja uz Magnhildas un Toras jautājumiem, stāstīja, ko zināja par Ūlava nodomiem. Visi trīs izturējās, it kā viss būtu pilnīgā kārtībā, kaut gan katrs no viņiem nemiera pilns domāja to pašu: diezin, kā šo divu cilvēku dzīve veidosies? Šeit gulēja līgava ar cita vīra bērnu pie krūts, un līgavainis to zināja, aizjādams uz dienvidiem, lai visu sakārtotu namamātes saņemšanai.

Pēdīgi Arnvids t§ica, ka gribot ar Ingunu dažus vārdus parunāt vienatnē. Abas sievietes piecēlās. Tora noņēnM mātei bērnu, lai to noliktu šūpulī:

—     Un šis te? — viņa jautāja. — Vai Ūlavs tieši.;:) grib, lai bērns kopā ar māti dotos uz dienvidiem?

—     Jā, ja es viņu pareizi esmu sapratis, tad tas viņa nodoms.

—     Tad Arnvids palika vienatnē ar Ingunu. Ar aizvērtām acīm viņa gulēja. Arnvids pārvilka ar roku p.Vr viņas pieri tai vietā, kur mati sākas— noslaucīja sviedrus.

—     Ūlavs mani lūdzis, lai es palieku, kamēr viņš atnāks tevi aizvest.

—    Kāpēc? — izbiedēta jautāja Inguna.

—     Ak, tu zini, — viņš vilcinājās. — Ļaudis mazliet uzmanīgāki rīkojas ar vārdiem, ja zina, ka vīrietis tuvumā.

Sviedri lielām lāsēm klāja Ingunas seju. Tikko dzirdami viņa čukstēja:

—     Arnvid — vai nav citas izejas — Ūlavam — vai viņš nevar atbrīvoties?

—     Nē. — Nekā viņš par to nav teicis, ka vēlētos to izdarīt, — Arnvids pēc laba brīža atbildēja.

—     Bet ja mēs arhibīskapu, ceļos nometušies, lūgsim? Apsolīsim viņam nožēlas …

—     Bīskaps viņam varētu atļaut šķirties no_ tevis, to Ūlavs varētu izlūgties. Tev jāzina, Ingun, ja Ūlavs tevi pārved savās mājās, tad viņš to labprātīgi dara. Bet tā no tevis šķirties, ka varētu vēlreiz precēties, to atjauju neviens nevar dot, pat pāvests Romā to nespēj, tā man iķiet.

—    Pat arī tad nē, ja es aizietu klosterī? — viņa jautāja drebošā balsī.

—    Cik man zināms, tu to nedrīksti darīt bez Ūlava atļaujas. Un viņš tādēļ vēl neiegūst brīvību otrreiz apsievoties. Bet, lai kļūtu par dievbijīgu mūķeni, tu pārāk dziļi esi kritusi, mana nabaga Jnguna.

—    Un apdomā, ko Ūlavs pats man teicis: viņš pats toreiz pielika visus spēkus, lai svētā baznīca jūsu saistību atzītu kā likumīgu. Viņš pats no bīskapa Torfina prasīja svētību jūsu laulībai. Tu zini, bīskaps vispār bija ļoti stingrs, sevišķi pret vīriem, kas sievu godu aizskāruši, bet Ūlavu viņš aizstāvēja un prasīja, lai tavi radi ar viņu izlīgtu. Tev jāsaprot, Ūlavs nevar atkāpties no saviem vārdiem, un viņš to arī negrib, tā viņš man vismaz teica. Nē, tā nav labi, es šeit runāju, nemaz nedomādams par to, cik vāja_tu vēl esi… Apmierinies, Ingun, un neaizmirsti, kas Ūlavs par vīru. Spītīgs un ātrs; ko viņš grib,

to viņš grib. Bet atceries sakāmvārdu: uzticīgs kā trollis.

# * *

Nevarēja teikt, ka Inguna pēc šīs sarunas būtu paļāvīgāka. Bet pārējās sievas gan jutās drošākas tagad, kur zināja, ka Ūlavs Euduna dēls nolēmis apprecēt Ingunu, ko savā laikā tik lielīgi un patstāvīgi pieprasījis. Viņas bija apmierinātas, ka viņš piedeva šķiršanās laikā nogrēkoto. Ingunas radi, Ivars, brāļi un Hokuns uztvēra lietu tā: Ūlavs tik dziļi aizvainojis Steinfina ģimeni, — patvarīgi sev paņēmis līgavu, tiesājies ar aizbildņiem, nogalinājis Einaru — ka tagad tas tikai taisnīgi, ka viņš Ingunas kaunu slēpj un pieliek visus spēkus, lai beidzot reiz nokārtotu šo lietu. Bez tam Hestvikena tik tālu dienvidos. Un, pat ja turienes ļaudis uzzinātu, ka Ūlava Euduna dēla sievai pirms laulībām ir bijis bērns ar citu vīru, tad Ūlavs vēl nebūs sliktāk apprecējies kā dažs labs vīrs.

To Ivars un Magnhilda mēģināja iestāstīt Ingunai. Viņa klausījās bāla, satumsušām acīm. Arnvids manīja, cik dziļa sašutumu šie vārdi viņā modināja.

—    Ko tu par to saki, Arnvid? — viņa jautāja kādu dienu, kad Ivars un Hokuns pie viņas bija sēdējuši un savas domas par šo lietu izteikuši. Tagad Inguna jau bija piecēlusies.

—    Es saku, — klusi teica Arnvids, — jā, Dievs zina, cik Jauni tas ir, bet tev jāsaprot, ka arī viņiem sava taisnība.

—    On to saki tu, Ūlava draugs! — sašutusi izsaucās Inguna.

—    Jā, man šķiet, es drīkstu saukties par Ūlava draugu, vienu otru reizi es to būšu pierādījis, — atteica Arnvids. — On es nenoliedzu, arī man ir sava vaina, ka viss ņēmis tik Jaunu virzienu. Tie nebija derīgi padomi, ko es Ūlavam devu, bet es pats toreiz biju tik jauns, bez pieredzes. Tai vakarā, kur Einars mūs izzoboja, mums nevajadzēja palikt istabā. Bet ne es, ne tu, mēs mūsu draugam nekā nelīdzēsim, ja galvu apslēpjam spārnos, negribēdami redzēt, ka ari Steinfina radiem sava taisnība.

Inguna sāka raudāt:

—   Ari tu nekā labāka nenovēli Ūlavam! Neviens no jums nesaprot, ka viņš kaut ko citu pelnījis … Tikai es . . .

—    Jā, — viņu pārtrauca Arnvids, — tagad Ūlavam jāizstrēbj tevis izvārītā putra.

Ingunas asaras pēkšņi apsīka, lielām acīm viņa vērās Arnvidā.

—   Jā, jā, Ingun, varbūt man nevajadzēja to teikt. Bet tik ilgi jūs abi mani esat mocījuši ar savām likstām, — viņš noguris teica.

.— Tev ir taisnība, — klusi piebilda Inguna.

Bērns gulēja gultā un kliedza pilnā kaklā. Inguna piegāja un paņēma Eiriku rokās. Arnvids manīja to, ko jau agrāk bija novērojis: Inguna gan apgājās ar bērnu rūpīgi, bet nevarēja apslēpt kādu iekšķīgu riebumu. Viņa arī bija loti neveikla, apkopdama zīdaini. Eiriks bija grūti valdāms bērns, pastāvīgi viņš raudāja, arī tad, kad māte viņu turēja savās rokās, tikai īsu laiku viņš apmierinājās, zīzdams krūti. Tora teica, tas esot tādēļ, ka Inguna tik nospiesta un nemierīga, tādēļ arī viņai neesot pietiekami piena. Eiriks pastāvīgi bija izsalcis.

Arī tagad viņš ātri bija beidzis dzert, gulēja mātes rokās, žēli raudādams, šad tad zīzdams tukšo krūti. Inguna klusi nopūtās, tad aizpogāja ģērbu, piecēlās un staigāja ar bērnu no viena istabas gala otrā. Arnvids sēdēja, abus vērodams.

—     Vai tu to pieņemsi, Ingun, — viņš jautāja, — ja es tev piedāvāju bērnu uzaudzināt? Es tavu dēlu uzturēšu savās mājās un būšu pret viņu tāds, kāds biju pret saviem dēliem.

Inguna tūdaļ neatbildēja, tikai pēc ilgāka brīža viņa teica:

—     Tu zēnam būtu labs audžutēvs, to es zinu. Tu laikam esi sagaidījis, ka es tev par tavu draudzību citādi pateikšos, nekā es to visos šais gados esmu darījusi. Ja es miršu, tad tev… ja tu man apsolīsies rūpēties par Eiriku, tad mana pēdējā stunda būs vieglāka.

—     Nerunā taču tagad par tādām lietām, — teica Arnvids, mēģinādams smaidīt. — Tagad, kur tu esi piecēlusies

un dzīvības briesmu vairs nav.

* * *

Kad Eirikam bija sešas nedēļas, atnāca sieva, ar kuru Magnhildas kundze jau agrā pavasarī bija runājusi par bērna audzināšanu. Baumas par Ingunu bija tālu aizklīdušas. Par bērna tēvu stāstīja šo un to, bet lielākā ļaužu daļa apgalvoja, ka tēvs esot tas islandietis, kas pagājušā vasarā tik bieži ciemojās Bergā. Tagad viņš pazudis, laikam gan aizšmaucis aiz bailēm no sievas bagātiem radiem.

Tagad audžumāte, Halveiga bija viņas vārds, kādu vakaru ieradās Bergā, lai uzzinātu, kā īsteni būs ar slepeni dzimušo bērnu. Pēdējā laikā viņa neko vairs neesot dzirdējusi par norunu.

Pirms Magnhildas kundze vēl pārlika, ko atbildēt, pienāca Inguna, teica, ka esot bērna māte un gribot, lai Halveiga puisēnu paņemot līdz kad rīt atgriezīsies savās mājās. Halveiga aplūkoja Eiriku un teica, ka puisītis esot skaists bērns. Gaidīdama uz vakariņām, viņa pielika bērnu pie krūtīm.

Māte stāvēja līdzās, skatīdamās kā Eiriks zīda, tā gan bija pirmā reize viņa jaunajā mūžā, ka viņš dabūja paēst, cik vien gribējās. Tad Inguna paņēma bērnu un ielika to gultā. Halveigai ierādīja māju gulēšanai, un, tika nolemts, ka viņa nākošā dienā agrā rītā, pirms vēl saime uzcēlusies, aizjās atpakaļ.

Māsas bija palikušas vienas pašas Ožas istabā. Tora aizdedzināja svētīto sveci, kas visas šīs naktis bija degusi. Inguna sēdēja uz gultas malas ar muguru pret bērnu. Eiriks tur gulēja, izgrūzdams tīksmīgas skaņas.

—     Inguna … nedari to, — nopietni lūdza Tora. — Nešķiries no sava bērna. Ir grēks to darīt, jo neviens tevi nepiespiež tā rīkoties, neviens no tevis to neprasa.

Inguna klusēja.

—    Viņš smaida, — Tora teica aizkustināta, apgaismodama zēnu ar sveci. — Paskaties uz savu dēlu, Ingun. Viņš prot jau smaidīt. Cik salds, cik salds, cik salds viņš izskatās.

—    Jā, es to esmu redzējusi, — atteica Inguna. — Pēdējās dienās viņš šad tad smaidījis.

—     Es nesaprotu, kā tu to vari gribēt… kā tu to pārcietusi.

—^Vai tad tu nesaproti, ka es puisīti nevaru paņemt līdz Ūlava mājās? Kā lai es lūdzu Ūlavu šo bērnu izaudzināt, aizmukuša priestera mācekļa bērnu I

—     Kaunies tādus vārdus runāt, tas taču tavs bērnsl — sašutusi izsaucās Tora.

—    To es arī daru.

—     Ingun, tici man, tu dziļi nožēlosi, ja atdosi savu bērnu, ja viņu … pārdosi.

—     Es savu mūžu tā esmu dzīvojusi, ka nožēla mani nekad neatstās.

Sakaitināta Tora atbildēja:

—     Jā, šai lietā tev neviens zemes virsū nevar palīdzēt. Ūlavu tu esi noliegusi, to mēs visi zinām. Un viņu tavs kauns dziļāk skar nekā mūs visus. Un tagad tu vēl gribi savu dēlu noliegt! Mazo, nevainīgo dzīvībiņu, ko tu četrdesmit nedēļas esi nēsājusi zem sirds! Es tev saku, mās, es neticu, ka Marija Dievmāte aizlūgs par māti, kas savu dēlu gluži bez kaut kādas vajadzības aizliedz.

Pēc brīža Tora turpināja:

—     Piesargies mās! Mums visiem tu esi pāri izdarījusi, bet Ūlavam visvairāk. Vienīgi šim mazajam puisītim tu nekā ļauna vēl neesi izdarījusi!

Valodās tai vakarā nevedās. Māsas apgūlās. Inguna paņēma puisīti pie sevis. Viņas lūpas piespiedās bērna galviņai, mitrai un mīkstai kā zīds. Māsas vārdi dārdēja un dārdēja viņas iekšienē. Kā Eirika mazā galva bija pieslējusies viņas kaklam, tā tur baznīcas gleznā Jēzus Kristus bija piespiedies savai mātei. Kā Viņš sprieda par mātēm, kas savus bērnus noliedz? Bet Jēzus pieaicināja bērnus un sacīja: «laidiet tos bērniņus pie manis un neliedziet tiem; jo tādiem Dieva valstība pieder.» Hāmaras baznīcā uz sienas bija gleznots Kristus, krustā sists starp abiem ļaundariem. Un pie Viņa stāvēja Marija, skumju un noguruma nomākta viņa bija klāt Viņa pēdējā cīņā, kā bijusi klāt Viņa pirmajā dienā, sargādama Viņa pirmo miegu. Nē, Inguna pati saprata: viņa nedrīkstēja griezties pie Marijas dēla, lūgt grēku piedošanu, ja šeit neapstājās. Viņa neuzdrīkstējās tuvoties Dievmātei, ja spēj aizliegt savu dēlu.

—     Ingun, — raudās čukstēja Tora. — Pārāk nežēlīgi es ar tevi runāju, bet nekā slikta es tev negribu. Kaut tu man ticētu, ka nav nekā Jaunāka kā aizliegt savu bērnu.

Arī Ingunas balss bija aizsmakusi, kad viņa atbildēja:

—    Es to zinu. Es esmu manījusi, ka tu Eiriku mīli. Tev jāmēģina… ja es būšu prom… apskaties šad tad, kā Eirikam klājas.

—    To es darīšu, cik tālu tas būs manos spēkos un …

Hokuns. to atjaus, — teica Tora.

* * #

Nevienai no trim sievietēm šai naktī nenāca miegs. Māsas taisni bija mazliet iesnaudušās, kad Magnhildas kundze nāca viņas modināt. Halveiga jau taisoties cejā.

Kamēr Tora bērnu apģērba, viņa vēroja māsu. — Viņa tomēr to nedarīs, — cerēja Tora. Bet te Magnhildas kundze sāka par to runāt, ka Ūlavs pret visu cilti apgrēkojies un tādēj Ingunai esot tiesības bērnu paņemt līdz uz dienvidiem. Nebūtu varbūt ieteicams to audzināt tieši Hestvikenā, bet, ja bērnu nodotu kaut kur tuvumā …

Te Inguna kjuva cieta un noteikta. Viņa aiznesa bērnu Halveigai un mierīgi noskatījās, kā svešā sieva aizjāja ar mazo puisīti rokās.

* « *

Brokastīs manīja, ka Inguna pazudusi. Arnvids un Tora skrēja viņu meklēt. Viņa bija aizgājusi pļavā aiz šķūnīša, tur viņa nemierīgi staigāja turp un atpakaļ, un nācējiem. lai tie sacītu ko sacīdami, neizdevās viņu aizvest atpakaļ. Tora un Magnhilda bija gluži izmisušas. Jau tā bija pārdrošība, kad jaunapprecētā sieva, pirms baznīcā skaitījusi aizlūgumu, staigā zem klajas debess, un nu vēl Inguna ar visu savu grēku! Arnvids ieteica ataicināt brāli Vegardu. Ingunai jaizlūdz grēki, jāizlīgst ar Dievu un baznīcu, tad viņi abi, kad Ūlavs atgriezīsies, varēs aiziet uz baznīcu. Arnvids apsolījās palikt pie Ingunas, viņu apsargāt un aizvest uz mājām.

Līdz bērzu birzij Inguna bija aizgājusi. Arnvids viņai, sekoja uz pēdām. Neviena vārda viņš nezināja ar ko varētu viņu mierināt. Noguris kā vergs viņš jutās un izsīcis. Bija jau vēla pēcpusdiena, bet, kad Arnvids lūdza, lai Inguna būtu prātīga un atgrieztos mājās, viņa neatbildēja neviena vārda. Tikpat labi viņš būtu varējis runāt ar akmeni.

Tad viņa pieslējās bērzam un, rokas apskāvusi ap stumbru, berzēja pieri pret baltajām tāsīm, stenēja kā dzīvnieks. Arnvids skaļā balsī lūdza Dieva palīdzību. Viņš saprata, ka viņa nav pie pilna prāta.

Beidzot viņi, sasnieguši kādu klints pakāpienu, apsēdās pēcpusdienas saulē, un abi klusēja. Pēkšņi Inguna saplēsa savu ģērbu un strauji izspieda pienu no krūtīm plānā, baltā strūklā. Uz kvēlīgi karstajiem akmeņiem piens sažuva mazos spīdīgos plankumos.

Arnvids uzlēca kājās un krietni sapurināja Ingunu:

—    Saņemies beidzot! Uzvedies kā cilvēks, Ingun.

Bet kad, viņš viņu palaida, viņa pakrita, Arnvids viņu

uzcēla.

—    Ja tu tagad neiesi uz mājām, es tevi sitīšu, Ingun!

Te asaras sāka plūst aumaļām, ieķērusies vīra rokās,

viņa bezcerīgi raudāja. Arnvids piespieda viņas galvu savam plecam, klusi šūpodams to. Viņa elsoja, kamēr spēki izsīka, Tad klusi raudāja lielām asarām, un tikai tagad

Arnvidam izdevās aizsegt viņas krūtis. Tagad viņa lavās Arnvida vadībai, un viņš viņu vilka uz veda uz mājām.

Nu beidzot viņš viņu varēja nodot sievu rokās.

* * *

Vēlu vakarā Arnvids sēdēja pagalmā, sarunādamies ar Grimu un Dalīti. Te Inguna parādījās durvīs. Ieraudzīdama večus, viņa sarāvās. Arnvids piecēlās un piegāja viņai klāt. Daila pazuda, bet Grims pacēla veco, bārd aizaugušo seju un izspļāva uz Ingunu, siekalas aizķērās bārdu pinkās. Arnvids nikni aizgrūda veci. Grims, izdarīdams dažas nekrietnas kustības, nomurmināja nejaukus, rupjus lamu vārdus, ar kuriem senos laikos vergi sžu ra palaidnes un padauzas, tad apsviedās un aizgāja.

Arnvids paņēma Ingunu aiz rokas un ievilka viņu namā.

—     Nekā cita tu nevari sagaidīt, — viņš teica pussaniknotā, pusmierinošā balsī. — Kamēr es šeit, tādas lietas būs jāpacieš. Vieglāk būs, ja aiziesi tālāk prom, kur ļaudis tik daudz nezina. Bet ieej nu iekšā, tu tā kā tā jau pārāk daudz esi izaicinājusi likteni, šodien tur ārā skraidīdama, un tagad pašreiz saule riet.

—    Pagaidi, mazu brītiņu pagaidi,, — lūdzās Inguna. — Mana galva tā kvēlo, bet te ir tik labi un vēsi.

Metās jau tumšs, mākoņi velvējās pār visu debesi, ziemeļos tie bija saules apzeltīti. Gaiss bija sarkans' no vakara blāzmas, kas spoguļojās līci.

Inguna čukstēja:

—    Parunā ar mani, Arnvid. Pasaki man kādu mazu vārdiņu par Ūlavu.

Arnvids atvairījās ar nepacietīgu kustību. ,

—    Es tikai gribu, lai tu izrunātu viņa vārdu, —viņa žēli lūdzās.

—     Man šķiet, tu viņa vārdu pēdējās nedējās pietiekami bieži esi dziidējusi, — negribīgi atteica Arnvids. — Man viss tas bezgala apnicis.

—     Tā es to nedomāju, — viņa klusi atvainojās. — Es negribu, lai tu par to runātu, cik viņš krietns, un cik ļoti viņš mums visiem varētu būt derīgs. Arnvid, es gribu, lai tu parunātu par Ūlavu, tu, kas viņu mīli… Tu taču esi viņa labākais draugs.

Bet Arnvids spītīgi klusēja. Tas tā pēkšņi bija nācis pār viņu. Gadiem viņš šiem abiem cilvēkiem bija Jāvis sirvi mocīt. Bija, it kā viņš ievainotu pats savas miesas, lēni apgrieztu nazi vātī. Tagad viņš ilgāk to nevarēja izturēt:

—     Ieej tagad iekšā, Ingun.

Tora sastapās ar viņiem durvīs un teica, ka viņa un māsa šodien gulēšot Magnhildas mājā. Tur viņa mājā esot tik drūmi, kopš bērna vairs nav.

Kad visi taisījās uz guļu, Inguna lūdza māsu kopā ar Magnhildas kundzi gulēt blakus istabā:

—     Es šonakt neatradīšu miega, un bezmiegs pielīp, kā tu to labi zini.

Šai istabā bija divas gultas. Arnvids gulēja vienā, un Inguna — otrā.

Ilgi viņa gaidīja, lai Arnvids aizmigtu. Lēni vilkās laiks, arvien vēl viņa juta, ka Arnvids nomodā.

Šad tad viņa mēģināja noskaitīt tēvreizi un Ave Mar/a, bet domas lidoja uz visām pusēm,., un nebija iespējams lūgšanu noskaitīt līdz beigām. Viņa lūdza par Ūlavu, lūdza par Eiriku, tikai pati par sevi viņa nelūdza tagad, kur apzinīgi bija nolēmusi atdoties tumšajām varām. Bet citas .izejas taču nebija, un tā varbūt elle viņu nesodīs ar vissmagāko sodu. Jā, pat tur elles valstī būs remdinājums domāt, ka viņa, grimdama tumsā, atstājusi Oiavu augšā, brīvu, atpestītu vīru.

Pat baiļu viņa nejuta. Likās, viss jau iznīcināts, tik ļoti nocietinājusies viņa bija pēdējā laikā. Tagad viņa pat neilgojās redzēt Ūlavu un bērnu. Rīt atnāks brālis Vegards, tā viņi bija stāstījuši, bet viņa negribēja priesteri redzēt. Viņa negribēja pacelt acis, viņa negribēja raudzīties nākotnē, viņa saprata, ka tas bīis tikai taisnīgi, ja viņa tiks nolādēta, jo viņa negribēja nekā no visa tā pieņemt, kas varētu glābt viņas dvēseli. Nožēla, lūgsnas, darbi un tālākeja, sastapšanās un sarunas ar cilvēkiem — viss tas viņai bija pretīgi. Pat par Dievu viņai tagad negribējās domāt. Lejup slīdēt, būt vienatnē un raudzīties tumsā — to viņa gribēja. Un viņa redzēja pašas dvēseli, kailu un tumšu kā uguns izpostītu kalnu, un viņa pati bija aizdedzinājusi šo uguni, bija ļāvusi, lai viss, ko vien uguns ķer, sadeg. Tagad ar viņu bija beigas.

Tad viņa noskaitīja vēl vienu tēvreizi Ūlavam: palīdzi viņam mani aizmirst… un Ave Maria Eirikam — nabaga puisītim tagad vairs nav mātes …

Pēdīgi viņa dzirdēja Arnvidu krācam. Vēl pagaidīja kādu brīdi, lai pārliecinātos, ka viņš dziļi iemidzis. Tad viņa klusi piecēlās, uzmeta drēbes, izmanījās ārā.

Bija vistumšākā stunda. Aiz sētas mākoņu spārni sedza kalnājus, apēnodami visu apkārtni. Mežs, kas ietvēra tīrumus, bija nakts tumsas piesātināts. Smalkas pelēkas dūmakas sedza druvas, sabiezējās ap birzīm pļavā, tā ka tās šķila melni pinkainas. Bet pašā augšā debess bija gaiša un dzidra, bāla tā spoguļojās līcī. Ezera vidū jau mazliet bija manāma nākošās rīta ausmas blāzma.

Aiz aploka Inguna apstājās, sakārtoja noņemtās sklandas. Neviena skaņa nebija dzirdama vasaras naktī, tikai sienāži dziedāja labība. No alksnājiem ap taku pie strauta pilēja rasa, un lapas un zāle rūgti smaržoja birzs tumsā.

Krūmāji sniedzās līdz laivu piestātnei. Un Inguna redzēja, ka pa to laiku, kamēr viņa bija dzīvojusi mājās, ūdens ezerā augsti sakāpis un bija pārpludinājis pļavu un celiņu līdz laipai.

Neziņā viņa apstājās. Pēkšņi atmodās un atdzlvinājās šausmas, sadauzīdamas viņas tvirto nodomu. Nē, viņai nebija tik daudz drosmes, caur ūdeni izbrist līdz laipai, nē, to viņa nevarēja. Bezcerīgās bailēs viņa ievaidējās. Tad, pacēlusi svārkus, tomēr iebrida ūdenī.

Rīkle aizžņaudzās, kad ledaini aukstais ūdens iesmēlās kurpē. Atvērtu muti viņa ķēra gaisu, rija… Tad skrēja tālāk, brida it kā caur savām bailēm, nedroši kāpdama pār asiem, gludiem akmeņiem. Ūdens plunkšķēja un šalca ap viņu, dārdēja ausīs. Bet viņa gāja tālāk, uzkāpa laipai.

Arī tā bija lielu gabalu pārplūdusi. Dēļi vaļēji gulēja uz mietiem, slīdēja zem kājām, ūdens sniedzās līdz ceļiem. Vēl drusku tālāk dēļi peldēja ūdenī, grima, ja kāja tiein uzmina. Viņa aizturēja elpu, baidīdamās kāpt tukšumā. Pēdīgi viņa bija sasniegusi laipas galu, kas pacēlās pāri ūdens līmenim.

Tagad viņas iekšiene vairs nebija aizcietējusies, bailes aptumšoja apziņu. Bet viņas rokas veikli un akli izpildīja kpriekšizdomāto. Viņa atraisīja plato, garo linu jostu, kas trīs reizes bija aptīta ap viduci. Izvilka nazi, sagrieza jostu divās daļās. Ar vienu gabalu sasēja ģērbu zem ceļiem — viņa gribēja pieklājīgi izskatīties, kad viļņi viņu izskalos cietzemē. Otru gabalu viņa krusteniski apsēja ap krūtīm un aizbāza tur rokas, jo cerēja, ka ātrāki nogrims, ja neairēs rokām. Tad, dziļi ievilkdama elpu, iemetās ūdenī.

* * *

Arnvids pa pusei atmodās, noguruma nomākts nekustējās, taisīdamies atkal iegrimt dziļā miegā. Bet te sirds dobji iepukstējās, apziņa noskaidrojās, viņš apķēra, ka troksnis, kas viņu atmodinājis, bija cēlies no tā, ka kāds izgājis ārā.

Ar vienu rāvienu viņš bija no gultas ārā, aiztaustījās līdz viņas gultai, tā bija vēl remdeni silta, bet tukša. It xā neticēdams, viņš taustīja apkārt gar kājgali, spilveniem, sienas baļķiem.

Tad steigšus uzmauca kailām kājām kurpes, uzmeta uzsvārčus, iestenējās — kas zina, cik daudz laika jau pagājis, kopš viņa aizgājusi… Skriešus viņš devās tieši pāri labības druvām uz p|avu pie ezera. Tur kāds stāvēja uz laipas — to viņš varēja saredzēt. Viņš skrēja uz ziemeļiem līdz nokarei, nekā cita nedzirdēdams, kā savu kāju dunoņu uz sausās zemes. Sasniedzis ūdeni, viņš drāzās tālāk līdz bi ja tik dziļš, ka varēja peldēt.

* * *

Inguna atmodās savā vecajā gultā Ožas istabā. Sākuma viņa nejuta nekā, tikai galva sāpēja tik stipri, ka šķita tā pārplīsis pušu, un viss ķermenis bija tik vārīgs, it kā āda būtu norauta.

Saule piepludināja istabu — dūmu lūka bija atvērta, un viņa redzēja skaidro debess zilgmi. Dūmi, zilgani zem griestu sijām, tikko iznākuši ārā, kļuva brūni gaišajā gaisā, vējš viņus satvēra, un tie aizvirpuļoja starp jumtu smilgām.

Tad viņa atcerējās… un atkal gandrīz paģība. Izjūta, ka viņa glābta, bija tik pārvarīga.

Ainvids diezin no kurienes ieradās istabā. Viņš pabāza roku zem viņas muguras, p; elika koka bļodiņu mutei. Tur bija remdens šķidrums, gļotains un dziedinošs, garšoja pēc zāļu saknēm un medus.

321

Inguna izdzēra virumu lidz pēdējam pilienam un pāri bļodiņas malai paskatījās uz Arnvidu. Viņš paņēma tukšo trauku, nolika to uz grīdas, apsēdās uz gultas pakāpiena un palika tā sēžam, nošļukušām rokām, nodurtu galvu. Likās, sāpīgs apkaunojums pārvarējis abus.

11 —

Pēc ilga laika sprīža Inguna jautāja klusi:

■— Es nesaprotu… es neatceros… kā mani glāba.

—    Es nācu pēdējā mirklī, — īsi atteica Arnvids. .

—    Es nesaprotu, — viņa atsāka, — visi locekļi tā sāp.

—     Šodien trešā dienā. Visu laiku tu esi gulējusi bez apziņas. Tas laikam bijis piens, kas tev sakāpis galvā. Un ūdeni tu biji stipri sasaldējusies, karstu alu un karstu vīnu mēs tev ielējām… Jau dažas reizes tu biji atmodusies, bet laikam nekā neatceries.

Tagad viņa atkal sajuta mutē pretīgo garšu un lūdza ūdeni. Arnvids izgāja, lai atnestu lūgto.

Kamēr viņa dzēra, viņš stāvēja līdzās un skatījās uz viņu. Viņa sirds bija tik pārpilna, ka viņš nezināja, kur iesāki. Tad viņš teica, kaili un pēkšņi:

—    Ūlavs ir atnācis… vakar ap launaga laiku viņš ieradās.

Inguna sabruka, slima, reiboņa nomākta. Likās viņa grimst un grimst arvienu dziļāk, bet pašā dzelmē kaut kas iekustējās, maza dzirkstele ieliesmojās: prieks, cerība, dzīvot spēks — lai tas būtu cik neprātīgi būdams.

—    Viņš šonakt kādu laiku šeit pavadīja. Nu viņš lūdza, lai mēs viņu atsaucam, tikko tu atmodīsies. Vai lai es eju un viņu aicinu? Pārējie sēž viņa mājā, brokasto.

Tikai pēc brīža Inguna drebēdama jautāja:

Vai Ūlavs kaut ko teica? Vai jūs viņam esat stāstījuši … par pēdējo .. ?

Arnvida seja paraustījās, viņš iekoda apakšlūpā. Tad pēkšņi izlauzās:

—     Vai tad tu, Ingun, nemaz nedomā par to, kur tu tagad būlu, ja savu nodomu būtu izpildījusi?

—    Gan, — viņa čukstēja. Piegrieza seju sienai un klusi jautāja:

—    Vai Ūlavs to teica? Pasaki, Arnvid, ko viņš sacīja?

—    Nekā viņš nesacīja par to.

Pēc brīža Arnvids jautāja:

—    Vai es varu Ūlavu ievest?

—    Ak, nē, nē. Pagaidi mazliet. Es negribu tā gulēt, es gribu piecelties.

—    Tad es iesūtīšu kādas sievas, tu pati taču nespēsi sevi apģērbt? — neticīgi jautāja Arnvids.

—    Bet nesūti Toru, un arī ne Magnhildu, — lūdza Inguna.

* * *

Tad viņa sēdēja solā pie sienas. Savu melno apmetni viņa bija aplikusi, pati nezinādama kādēļ. Kapuci pārvilkusi galvai. Viņas seja bija balta un auksta aiz bailēm. Dzirdot troksni pie durvīm un ieraugot vīru, kas saliecies kāpa pār slieksni, viņa aizvēra acis, nodūra galvu. Kājas viņa cieši atspieda uz grīdas, ar abām rokām ieķērās solā, tā mēģinādama savaldīt drebošo ķermeni.

Līdz pavardam nonācis, viņš apstājās. Inguna neuzdrošinājās pacelt skatu, tikai vīra kājas viņa vēroja. Viņam nebija kurpju, tikai cieši pieguļošas linu zeķes, pelēki dzeltenas, aizšņorētas ap potītēm. Stingi viņa lūkojās uz zeķu auklām, it kā tur varētu atrast glābiņu saviem domu virpuļiem. Tādu piegriezumu vīru zeķēm viņa nekad vēl nebija redzējusi, bet tas tiešām bija gudri izdomāts, tādā veidā panāca, ka zeķe piegūla kājai kā uzlieta…

Viņš viņu apsveica.

Ūlava balss viņu ķēra kā sitiens, vēl vairāk viņa, sabrukdama sevī, saliecās uz priekšu. Ūlavs pienāca vēl tuvāk, tagad viņš stāvēja viņas priekšā. Viņa redzēja uzsvārča apakšējo malu, gaiši zila tā bagātās krokās sniedzās līdz ceļiem. Viņas skats uzzagās līdz jostai. Tā bija greznota ar to pašu veco sudraba rozi, bet sprādzē — sv. Ūlava attēls, un dilcis ar aļņraga spalu un sudraba asmeni…

Tikai tagad viņa redzēja, ka viņš stāvēja izstieptu roku. Viņa ielika savus izdēdējušos mitros pirkstus viņa vēja appūstajā, sausajā un siltajā rokā un ātri atvilka tos atkal nost.

—    Tev taču jāpaceļ acis, Ingun.

Viņai likās, ka būtu pareizāk, ja viņa Ūlavu saņemtu, kājās stāvēdama.

—    Nē, paliec sēžam, — viņš ātri lūdza.

Te viņa pacēla acis, un viņu skati sastapās, un ilgi viņi viens otram vērās sejā.

Ūlavs juta, ka sirds atvilka visas asinis, seja sastinga kā ledū. Viņš cieši saspieda muti, aizvāzdams acu plakstus, un nespēdams vairs tos atvērt. Nekad viņš nebija zinājis, ka vīrs tādā mērā var zaudēt varu pār sevi.

Bezdibenīgs posts un mokas viņas nabaga acīs atkailināja viņa dvēseli un izvilka to ar varu gaismā. Viss-domātais un nolemtais aizvirpuļoja, viņš juta, ka tās bija lielas un svarīgas lietas, kas izzuda no atmiņas, bet viņš nespēja tās aizturēt. Pāri palikar tikai visiekšķīgākā, visnežēlīgākā apziņa — ka viņa ir miesa no viņa miesas un dzīvība no viņa dzīvības, un, ja arī viņa bija tik ļoti izvarota, piesmieta un salauzta, tas viss neko negrozīja. Viņu dzīvības saknes bija, cik tālu vien viņš spēja aizdomāt, cieši saaugušas kopā, un tagad, kur viņš redzēja, ka nāve viņu bija turējusi savas ķetnās, viņam likās, ka arī viņš tikko izglābies no iznīcības, i — Vai es varbūt drīkstu apsēsties?

Viņa ceļi savādi ļodzījās. Viņš apsēdās uz sola, labu gabalu attālāk no viņas.

Inguna arvienu vēl trīsēja. Viņa seja bija cieta kā akmens, pelēka ap balo muti, un vina savādi mirdzošās zilizaļganas acis, mirkšķinādamas skatījās, nekā neredzēdamas. Ak, Dievs, Dievs, apžēlojies par mani… Viņa juta, ka viņa līdz šim sapratusi tikai pusi no Ūlavam uzkrautās nelaimes, bet tagad viņa aptvers visu, to viņa nolasīja no

Ūlava akmeņainās sejas. Tagad, kur likās, ka nav vairs spēku ne mazāko panest, bija jāpanes visgrūtākais…

Nolaistiem acu plakstiem Ūlavs raudzījās uz viņu:

—    Nebaidies no manis, Ingun.

Viņš runāja mierīgi un savaldīti, bet balss bija mazliet aizsmakusi, likās, ka kakls iekaisis.

—     Nedomā par to, ko es tev teicu, kad pēdējo reizi biju šeit… es teicu, ka varbūt nevarēšu savaldīties, ka būšu ciets pret tevi. Toreiz es vēl biju … nevaldāmi sašutis. Bet tagad es visu apzinos, un tev nav ko baidīties. Tev Hestvikenā labi klāsies, cik tālu tas manā varā stāv.

Inguna teica klusā izmisušā balsī:

—     Ūlav, tu nevari… Pēc visa notikušā mēs nevaram kopā dzīvot. Tu nevarēsi ar mani dienu pēc dienas vadīt un vienmēr par to domāt…

—    Ja man ir jāvar, tad es arī varu, — viņš īsi atteica. — Tur nu nekā vairs nevar grozīt, Inguna. Un nekad es tev ne ar vienu vārdu neatgādināšu bijušo. Uz to tu vari pajauties, droši paļauties.

Inguna teica:

—     Bet tu neesi tāds, kas viegli aizmirst, Ūlav! Vai tu tici, ka tu varēsi katru vakaru, kad tu man līdzās apgulsies, nedomāt par to, ka kāds cits …

—    Jā, — viņš spēji viņu pārtrauca.

Un pēc brīža mierīgāk piemetināja:

—     Nu neaizmirsti, ka Hestvikenā ir tālu prom no šejienes, tālāk, nekā tu to zini. Lūk, Ingun, varbūt viss būs daudz vieglāk, nekā mēs domājam, ja tikai reiz aizkļūsim no šejienes, kur viss nejēdzīgais notika… Nekad tu nemanīsi, ka es par to domāju, — viņš spēji nobeidza.

Inguna teica:

—     Ūlav, es esmu pazemota un salauzta. Un, ja tas tiešām tā ir, ka tev nav iespējams no manis šķirties tagad, kur es tik dziļi esmu iegrimusi kaunā un postā… Bet es to nesaprotu, jo toreiz viņi taču visi mūs taisījās šķirt, kaut gan es biju saderināta ar tevi un jau gulējusi tavās rokās.

—     Es nekad neesmu jautājis, vai varu no laulības ar tevi atkratīties. Visus šos gadus es esmu sevi uzskatījis kā saistīts pie tevis un biju ar to mierā, un arī tagad es esmu apmierināts ar to. Mans tēvs to tā bija gribējis, tātad… Tu saki, es neesot tāds, kas viegli aizmirst, nē, bet es arī nevaru aizmirst, ka mūsu vecāki mūs saderinājuši, kad mēs vēl bērni bijām. Un arī tos gadus es nevaru aizmirst, kad kopā augām, gulējām vienā gultā, ēdām no vienas bļodas. Gandrīz viss, kas mums piederēja, piederēja kopīgi. Un, kad mēs bijām pieauguši, iznāca tā, kā tu to zini. Man pašam visvarenā Soģa priekšā būs jāatbild par daudz grēkiem, — viņš teica ļoti klusi, — un tādēļ man arī jāpiedod tev.

—     Tas ir cēli no tevis, Ūlav, un labi, ka es to zinu. Bet es tevi lūdzu, pagaidi vēl kādu gadu, nesteidzini mani. Es esmu nogurusi un slima, diezin cik ilgi es vēl dzīvošu. Vēlāk, kad tu apprecēsies ar tīru un cēlu sievieti, tu būsi priecīgs, ka bezgode nav valdījusi tavās mājās, nav aptraipījusi tavu galdu un gultu.

—    Ciet klusu! — Ūlavs čukstēja aizsmakušā balsī. — Nerunā par to. Kad man stāstīja, ko tu esi gribējusi izdarīt, — jūtu pārvarēts, viņš apklusa.

—     Vēl reiz es nespētu to izdarīt, — viņa teica. Smaida blāzma pārslīdēja pār viņas seju. — Es tagad kļūšu par dievbijīgu sievu, Ūlav, un visu savu vēl Dieva dāvāto mūžu izīietāšu grēks nožēlai. Bet es domāju, mans mūžs vairs nebūs garš, man šķiet, es nāvi jau nēsāju sevī.

—    Tas tev šķiet tādēļ, ka tu vēl neesi pārcietusi slimību, — strupi atteica Ūlavs,

—     Piesmieta es esmu, — viņa žēlojās, — novītusi. Viss daiļums ir zudis, to visi saka. Sevišķi krietna es nekad neesmu bijusi, bet tagad vēl zudis spēks un zudusi drosme … Nekāda prieka, nekāda labuma tev nebūs no tādas sievas, kā es. Nevienu reizi tu uz mani vēl neesi paskatījies, — viņa bikli čukstēja. — Nav jau nekā ko redzēt, to es pati zinu. Un es saprotu, ka tev ir riebums man tuvoties. Apdomā, Ūlav, nepanesami tev būs diennaktīm sadzīvot ar slimu sievu.

Ūlava sejas panti kļuva vēl stingrāki; viņš pakratīja galvu.

—     Es to jau manīju, kad tu ienāci, — viņa čukstēja tikko sadzirdami, — tu mani nenoskūpstīji, kad sasveicinājāmies.

Nu beidzot Ūlavs pagrieza mazliet galvu un pavērās Ingunā; viņš skumīgi pasmaidīja:

—     Es tevi skūpstīju šonakt, vairākas reizes. .. bet tu to laikam nemanīji.

Ar abām rokām viņš pārvilka pār seju, atbalstīja elkoņus uz ceļiem, atspieda zodu rokās.

—     Šai pavasarī man bija savāds sapnis, jā, es sapņoju tieši Lielās piektdienas naktī.. . vēlāk daudz bija jādomā par šo sapni. Atmozdamies es skaidri atcerējos katru sīkumu, un līdz šai dienai nekā neesmu aizmirsis. Tagad es tev pastāstīšu šo sapni.

Es sapņoju, ka atrodos mežā, līdumā, kur visi koki izcirsti, ēnas nebija nekur, jā, tur tai nokarē bija tveicīgi karsti. Un pašā saule tu gulēji brūklenājos. Jā, brūklenāji auga ap visiem celmiem, sarkanām ogām. Tu gulēji klusi, es nezināju, vai tu esi iemigusi.

Savādi, visos šais gados, kur es klejoju ārzemēs, es tik loti ilgojos tevi redzēt sapnī. Tu zini, ir dažādi līdzekļi, kas jālieto, ja gribam mīļāko draugu redzēt sapnī. Es ne visai mīlu tādas māņticības, bet es tomēr izmēģināju visas. Un velti — es tevi nekad neredzēju sapnī.

Bet tad Lielās piektdienas naktī es sapņoju šo sapni un redzēju tevi tik skaidri, kā šodien šeit sēžam. Jā, tu biji vēl bērns, mēs abi vēl bijām bērni, kā toreiz Fretasteinā. Tavas bizes bija atirušas, tev bija mugurā tavs vecais sarkanais pašaustais ģērbs, un tas bija mazliet uzslīdējis uz augšu, tavas kailās kājas līdz ceļiem bija redzamas; tu gulēji basām kājām …

Te piezagās liela odze.

Ūlavs dziļi ievilka elpu un tikai tad turpināja:

—     Es tik ļoti sabaidījos, ka nespēju pakustēties. Man pašam tas likās savādi, jo tu zini, es neesmu bailīgs, ja tikai aptveru briesmas, tad… Bet toreiz sapnī mani pārņēma neatvairāmas šausmas, jā, pat vēl šodien man liekas, tādas šausmas es nekad neesmu izjutis, ne agrāk, ne arī vēlāk. Odze līda caur brūklenājiem, un es sapratu, ka viņa tev tūlīt iedzels …

Bet viņa nekustējās, kā čūskas to mēdz darīt, reizēm viņa līda kā tārps, un tad atkal tā nebija čūska, bet liels pinkains kāpurs, bet pēc īsa brīža atkal jau odze. Es turēju nazi rokā, bet domāju, vislabākais būs, es nositīšu odzi ar nūju, nu taisni bija izdevīgs brīdis …, bet te viņa atkal pārvērtās kāpurā. Un tu zini, pusaudžu gados es jutu neizsakāmu riebumu pret čūskām, tārpiem un mūdžiem. Es vienmēr mēģināju to slēpt, bet es zinu, ka tu to manīji.

Atkal viņš ar roku pārvilka sejai, smagi izgrūda elpu.

—    Jā, kā triekas ķerts, es tur stāvēju. Un tad čūska aptinās ap tavu kāju, tagad tā atkal bija odze, apvijās ap taviem ikriem, bet tu mierīgi gulēji. Un tad vina pacēlās, izbāza galvu, šūpojās uz abām pusēm, rotaļīgi izbāzusi mēli… Es nezinu, kā tev to pateikt, manī bija šausmas, bet reizē arī tīksme vērot čūsku. Jā, es tīksmīgi gaidīju, lai viņa tev iedzeltu. Es viņu tagad viegli varēju saķert aiz pakauša, bet. — es neuzdrīkstējos. Un — nu — es redzēju, ka viņa meklēja vietu virspus kājas plaukta, lai dziļi iecirstu savus zobus… Bet es — es, to vērodams, jutu tīksmi. Un tad viņa iedzēla …

Viņš pēkšņi beidza, sēdēja nodurtām acīm, košļādams lūpu.

— Tad es atmodos. — Ūlavs mēģināja mierīgi runāt, Ih'I viņa balss skanēja raupji. — Un tad es gulēju un mocījos, kā tu zini, kā mēs to bieži darām, jo sapnī mēs Vi iram tā rīkoties, kā mēs nomodā būdami, nekad nerīkotos. Jo — tur nav ko šaubīties, ja tas būtu dzīvē nolicis, es būtu nositis čūsku. Ja arī mans visjaunākais ienaidnieks tur būtu gulējis, es būtu nositis čūsku, un tīksmi es nu nekādā ziņā nebūtu jutis. Bet tā taču biji tu — un tu ylni, ka laikam gan nebija daudz tādu lietu, ko es bērnībā tevis dēj nebūtu izdarījis …

Un tā nu es par šo sapni esmu domājis un domājis.

Atkal viņš spēji beidza. Uzlēca kājās, aizgrīļoja dažus soļus tālāk no viņas. Tad piegriezās sienai, uzspieda rokas baļķiem, ieurba galvu.

Inguna piecēlās, kā zibeņa ķerta. Te notika kaut kas, ko viņa nekad i sapnī nebūtu noticējuši. Ūlavs raudāja, viņa nekad nebija domājusi, ka viņš to spēj…

Vīrs skaji šņukstēja, savādi raupjas un aizsmakušas skaņas izrāvās no viņa krūtīm. Ar varu viņš savaldījās, apklusa, bet viss ķermenis arvienu vēl raustījās, mugura trīsēja. Tad atkal izrāvās elsas, sākumā mazas, žēlos skaņas ātri pārvērtās par raudu vētru. Vienu celi viņš bija uzlicis solam, pieri piespiedies sienai, tā .viņš raudāja, it kā nekad nespētu apstāties.

Izmisuma pārņemta, Inguna piezagās klāt, palika stāvam aiz viņa muguras. Pieskārās viņa plecam. Te viņš apgriezās, apskāva viņu abām rokām, piespieda sev klāt. Viņi pieplaka viens otram, meklēdami atbalstu, un viņu lūpas, raudās atvērtas un drebošas, sastapās skūpstā.

III ŪLAVS EUDUNA DĒLS HESTVIKENĀ

Hestvikena agrākos laikos bija dižciltīgas un varenas ģints mītne. Gar krastmalu vēl tagad redzēja daudzu un lielu kuģu piestātņu atliekas, un tur, kur Hestvikenas Jaudis pavasarī un rudenī bija savus kuģus vilkuši krastā, arī tagad vēl gulēja satrunējuši baļķi bēguma dūņās. Tie izskatījās kā veca iebraukta ceļa sliede, kas veda no liedaga uz mazo pļavu kailo klinšu starpā.

Tad uz Norvēģiju bija atnākusi kristīgā ticība un kristīgie tikumi; svētais Ūlavs bija aizliedzis braukt vikingos. Vīriem bija jātic, ka Dievs necieš, ja kāds aplaupa savu kristīgo brāli, pat, ja tas ir citas tautas piederīgais. Hestvikenas ļaudis tagad uzsāka tirgotāju gaitas. Bez tam Hestvikenā jau no seniem laikiem bija nodarbojušies ar kuģu būvēšanu. Ari Ūlavs Ribungs vēl savos labākos vīra gados turēja mājās krietnu kuģu būvētāju, un kad viņš no jauna uzcēla Hestvikenu — pēc tam, kad tos bija nodedzinājuši birkebeinieši — tiklab māju augšā kalngalā, kā arī ēkas lejā, gar krastmalu — viņš lika kuģu piestātnes un abas preču noliktavas un amatnieku dzīvojamās telpas tā ierīkot, kā tās Ūlava Euduna laikā vēl aizvien stāvēja lejā pie krasta nostiprinājuma.

Ja ar laivu brauc no Heugsvikas tinga vietas uz dienvidiem, tad pēc dažu stundu airēšanas nonāk pie kādas augstas sienas. Šo sarkanpelēko klinti, kas tik krauji stāv pret ūdeni un līdz pat augšai nav apaugusi kokiem, sauc par Vērsi. Aiz šīs klints atrodas Hestvikena, pie mazas, gandrīz šauras jomas. Ziemeļu pusē klints, Vērša krauja, slejas stāvu pār fjordu un tur lejā ūdens ir tumšs un dziļš. Augšā uz klints virsotnes aug rets, vēja plosīts priežu mežs, kas tomēr kļūst biezāks uz zemes pusi. Pati kalnu grēda stiepjas tālāk gar visu līča ziemeļu pusi un visu Hestvikieleju jeb Kvernieleju, kā to mēdz dēvēt, uz austrumiem līdz pat galvenai draudzei. Pašā ielejā kalna nogāzes nolaižas stāvus līdz upes gultnei — tur tek mazs strauts, kas līča galā ieplūst jūrā. Seit aug lapu koki, zāle un puķes jo krāsni starp koku stumbriem un akmeņiem, un pakalnē saaudzis biezs priežu sils, bet augšā līdzenumā tas pāriet lapu koku mežā, un tur toreiz bija vēl daudz ozolu, liela birzs, kas piederēja Hestvikenai.

Līča dienvidu pusē klintis daudz zemākas un rēgojas mazāk stāvu pār f jordu; sērmūkšļi, ko vējš pieglaudis zemei, un meža rozes aug klinšu spraugās, un pat starpām klājas mazi sausas zāles laukumiņi. Bet tad kalns ceļas stāvs uz augšu, ar krauju un gandrīz kailu pelēkmelnu sienu pret ziemeļiem vērsts, un zem šīs sienas, ko dēvē par Kumeļa klinti, atrodas Hestvikena jeb Kumeļa līča mājas, diezgan augstu pret ziemeļiem. Taka no krasta nostiprinājumiem līdz pat mājām augšā ved gar laukiem, kas atrodas pašā fjorda malā, un visai stāva. Vairāk uz zemes pusi atrodama dziļa un laba augsne gar nogāzēm, un sausums šeit nodara mazāk ļaunuma, kā jebkur citur gar Oslofjordu, jo vairākās vietās sūcas no zemes mazas ūdensstraumītes pāri Kumeļa klintij, un Dzirnu ielejā jeb Kvernielejā zeme drīzāk par mitru. Bet gandrīz visi Hestvikenas lauki atrodas līča dienvidu pusē, pret ziemeļiem.

Hestvikenas mājas bija tā celtas, ka ēkas atradās puslīdz garā šaurā pagalmā abās pusēs, un tā vidū rēgojās kaila klints. Starp šo klinti un Kumeļa krauju bija maza ieplaka, mitra no klints sienas ūdeņa, un ēkas, kas atradās pagalma šai pusē, tādēļ bija nosēdušās, sagruvušas. Kalna

I>nsč namu apakšējie vainagi bija satrunējuši, telpās rāva vējš, un mitrums spiedās iekšā pa augšu un apakšu. Vammī šai ieplakā aiz ēkām auga nātres un nezāles tik kupli,

sniedzās gandrīz līdz jumtam. Seit atradās zirgu stallis, govju kūts un daži šķūņi.

Uz līča pusi, pagalma ziemeļu galā, atradās dzīvojamās « kas, rovis un klētis. Ziemeļos stāvēja Kumeļa klints un aizsedza skatu. Ja tomēr pagāja līdz pagalma rietuma gal.un, tad varēja redzēt pāri līcim līdz pat Hudrheimai un ari uz dienvidu pusi pavērās skats tālu pāri fjordam.

Un, kad agrākos laikos zemē valdīja nemieri, tad Hestvikenas virsaiši aizvien bija uzstādījuši sargus pie Kumeļa klints. Šeit vēl tagad atradās kāda būda, kurā sargi, maiņu gaidot, bija meklējuši patvērumu.

Pagalma augšgalā, pļavu un Kvernlejas virzienā, labu gabalu prom no pārējām ēkām, stāvēja šķūnis; vienīgā atlieka no vecajām mājām. Tas bija ārkārtīgi liela un stingri būvēta ēka. Pārējās mājas bija mazas un ne visai izturīgas. Ūlavam Ribungam grūti bija nācies uzcelt savu māju no jauna pēc ugunsgrēka — viņš bija cietis lielus zaudējumus, kad viņa precēm piebāztās noliktavas nodega, un tajos laikos zemes īpašniekiem bieži radās grūtības ar nodevu piedz'sanu no saviem rentniekiem.

Apkaimē vēl tagad stāstīja, ka Hestvikenas vecās mājas bijušas lielas un greznas. Tur bijusi svētku zāle, augstiem spriešļiem un segta jumstiņiem, gluži kā baznīca. Divas rindas izdrāztu stabu balstījuši aili, un arī citādi tilpne bijusi bagātīgi greznota ar drāzumiem un gleznām. Un mājām piederējuši paklāji sienu apsegšanai, kas lietoti lielās svinībās: tepiķi zilām malām un austs celiņš, kas izvilkts visapkārt visām sienām gar augšējo vainagu, pie griestiem; tas bija no sarkanas vilnas un izrakstīts skaistām ainām. No šī celiņa bija atlikuši vēl divi gabali — viens dāvāts baznīcai, bet otrs glabājās mājās. Sis gabals bija tik garš, ka sniedzās apkārt abām sānu sienām un ģēveles sienai jaunajā dzīvojamā mājā, un tad vēl stāstīja, ka viens gabals esot pazudis — tad nu labi var iedomāties, kāda starpība bijusi starp veco aili un Ūlava Ribunga istabu. Citādi gan nekas vairs nebija palicis no senās greznības, kā vien kāda izdrāzta blanka, kuru, tā ļaudis teica, kāds Ūlava kalps, bēgdams no degošās ailes, izlauzis no sienas, lai aizsargātos no uguns. Jaunajā namā šis drāzums bija novietots pie durvīm, kas veda blakus telpā.'

* * *

Ūlavs Euduna dēls to acumirklī pazina, tikko iegāja pats savā istabā, kuru kopš septītā dzīvības gada nebija redzējis. Nekad viņš par šo drāzumu nebija domājis, nedz bija zinājis, ka atceras to. Bet tai pašā brīdī, kad viņš to ieraudzīja, atmiņa uznāca kā vēja pūsma, kas pārskrien ūdenim un to padara tumšu: tā bija ar drāzumiem greznota planka no viņa bērnības. Tā radīja kādu vīru starp čūskām. Tās vijās vīram ap vidukli un locekļiem, un viena viņam dzēla sirdī. Vīrs stāvēja uz kādas kokles. Te gan bija domāts Gunnars Gjukes dēls čūsku vidū.

Šis drāzums bija istabas vienīgais greznums, šeit vispārīgi izskatījās tāpat kā pavarda telpā parastā zemnieku mājā. Tā bija garena četrstūraina ēka, pārdalīta ar planku sienu austrumu ģēveles pusē, tā kā bez lielās istabas bija vēl divas mazākas, pašā vidū viena un otra pie durvīm, kas ved pagalmā, mājas augšgalā. Drošības labad ieeja bija ierīkota labi tālu prom no jūras. Zem otras ģēveles, vienolrai pretī un pavisam tālu no durvīm, bija divas guļvietas ar solu vidū, un gar abām sānu sienām atradās zemes soli. Istabas lietu mājās nebija nekādu, tikai daži mazi trīskāji — pat ne galda nebija pie durvīm, vai krēsla, vai sola ar atzveltni. Dēlis lielajam galdam karājās pie ziemeļu sienas, bet kopš Ūlava Ribunga nāves, droši vien, nebija bieži nocelts un lietots.

Vidus telpā gulta bija nolemta laulātam pārim. Bet Ūlavs Euduna dēls lūdza savu veco radinieku Ūlavu Ingolfa dēlu, lai viņš arī turpmāk paturot vietu, kur līdz šim gulējis. Viņš pats gribēja ieņemt gultu dienvidu pusē — tur viņš jau kā bērns bija gulējis.

Viņam nebija nekādas patikas apmesties kambarī. Raugoties uz šīs pilnīgi tumšas telpas durvīm, viņā modās pret šo melno rīkli kāds riebums no bērnu dienām. Tur viņa vecvectēvs gulēja ar savu ārprātīgo dēlu, un, kad Trensbārtam uznāca lēkmes un viņu sasēja, viņš tur gulēja un blēja un mauroja un raustījās savos valgos pie zemes, tur iekšā, tumsā. Bērnam nebija pat lielas bailes bijušas; tās gan bija zināmas mierīgas un neatvairāmas šausmas, jo Trensbārta mokās Uiavs bija noskatījies, kopš vien sevi atminējās, un ārprātīgais nekad nevienam nebija ļauna darījis; bija tikai jābaidās, ka viņš pats sev ko varētu nodarīt. Labprātīgi zēns tomēr nekad šai telpai nebija tuvojies; tur arī pastāvīgi bija briesmīga smaka; nejauka smirdoņa plūda pa durvīm, kolīdz nāca to tuvumā.

Tēvs un Oza, vecā kalpone, gan pūlējās turēt muļķīti tīru, bet tas bija grūii arī tumsas dēļ, kas tur iekšā valdīja. Viņi mainīja gultas salmus, cik bieži vien iespējams, un kaisīja aizvien tik daudz svaigas smiltis uz klona, ka vecajam Ūlavam laiku pa laikam tā bija jānorok un jāgādā prom, jo klons kambarī bija kļuvis kuprains un nelīdzens. Bet tas līdzēja maz.

Tagad Ūlavs Euduna dēls viņus atcerējās pilnīgi dzīvi — abus vecos vīrus, ka viņi parādījās kambara durvīs. Ja vājprātīgajam bija bijusi lēkme un viņš tik ilgi bija cīnījies, līdz pavisam paguris un atkal kļuvis mierīgs, tad tēvs viņu izveda labā laikā ārā saulē.

Pa priekšu nāca vecvectēvs — milzis augumā, ar bieziem, gariem matiem un garu bārdu līdz krūtīm, kurā ieaudās tikai daži nedaudzi sudraba pavedieni. Vecvectēvs palīdzēja dēlam iet, apliekot roku ap pleciem un paspiežot uz leju, lai tas nenodauzītu galvu pie durvju stenderes. Vājprātīgajam nebija tik daudz jēgas, lai kaut kur pieliektos, bet viņš gāja taisni visam virsū.

Torgilss Trensbārts likās mazs, jo viņš bija sakņupis un līks. Viņa lielā galva bija apaugusi bieziem matiem; bārda sniedzās līdz acīm uz augšu. Visas šīs pinkas bija piekaltušas pilnas netīrumiem un spīdēja pelēki dzelteni visās netīrās krāsās; no šī matu vīška staroja lielās acis, skaidras un pelēkzajas kā jūras ūdens, bet acu baltums bija asinīm pieplūdis. Deguns bija mazs, taisns un smalki veidots, bet sarkans, jo viņš to reiz bija nosaldējis, kad, tēvam izbēdzis, veselu ziemas nakti bija klejojis apkārt. Bet, kad vecais Ūlavs dēlu bija nogādājis pirtī, bija viņu tīrījis ar sārmu un smiltīm un sasukājis viņa matus, tad Torgilsa varenā pinkainā galva mirdzēja balti sudrabaina un mīksta kā liels spilvu pušķis. Torgils izskatījās daudz vecāks par savu tēvu.

Vecais Ūlavs viņu baroja, it kā tas būtu bērns. Reizēm viņam vajadzēja Torgilsu purināt un sist, lai tas atvērtu muti, citreiz Torgilss muti negribēja taisīt ciet, bet sēdēja kā sēdējis un ļāva ēdienam satecēt bārdā. Gaļu un citu barību, kas bija jāsakošļā, tēvs dažreiz tā dabūja viņam iekšā, ka iebāza Torgilsam kumosu mutē, tad pavirzīja savu paša seju dēlam priekšā un tukšu muti gremoja no visa spēka — tad varēja gadīties, ka vājprātīgais darīja pakaļ un arī gremoja.

Oza nopūtās, kad viņa to redzēja. Viņai vajadzēja būt it kā jaunā Ūlava audžumātei, un viņš gulēja tās gultā, bet Oza domāja galvenokārt par to, kā sargāt un kopt Trensbārtu. Par to domāja viņa un vecvectēvs. Kolls, vecais kalps, bija vienīgais, kas likās zinis par puisēnu Ūlavu. Citi cilvēki mājās nebija dzīvojuši, kopš lilavs varēja atcerēties. Daži gan ieradās un atkal gāja un strādāja sētā vai ari lejā pie nojumēm. — Laikam ga» jau viņos gados Hestvikena maz pamazām bija sākusi panīkt. Un kopš Ūlavs īngolfa dēls bija uzņēmies vadību, viss aizvien bija slīdējis uz leju.

Hestvikenā saimniekošana gan nekad nebija bijusi galvenā lieta Bet nedz Ūlavs Ribungs savos pēdējos dzīvības gados bija tā izmantojis jūru, kā tas no senatnes bijis parasts, nedz ari Ūlavs īngolfa dēls t» bija darījis. Tad notika, ka māju īsto īpašnieku nosūtīja trimdā, un lielākos kuģus, kas mājām piederēja, karaJa uzticības peisonas apķīlāja.

Ūlavs īngolfa dēls nekad nebija pratis jaunus kuģus iegādāt, un viņam arī nebija izdevies uzlabot ganāmpulkus un pacelt zirgkopību.

Ūlavs saprata: mantojums, ko viņš pēc sava tēva Euduna īngolfa dēla nāves bija ieguvis, bija tik liels, ka toreiz padarījis viņu par loti bagātu vīru. Tikai viņš pats to nekad nebija zinājis, un Sleinfins nekad nebija rūpējies pat viņa lietam. Un, iekams Ūlavs bija kritis nežēlastībā, īpašums jau bija stipri samazinājies. Tagad Ūlavam nepiederēja nekas cits kā dzimtās mājas, daži zemes gabali ziemeļu draudzēs un daži Hudrheimā, šķērsām pāri fjordam. To dzimto māju, ko viņš no savas tēvamātes bija mantojis Elvesisilā, viņš bija pārdevis, kad nācās iuaksāt sāpju naudu par Einara Kolbeina dēla noslepkavošanu un atgūt brīvību. Tomēr Drāgsmarkas mūku rokās, kas bija atpirkuši māju lielāko dalu, atradās vēl tik daudz viņa naudas, lai varētu iegādāties visu nepieciešamo un šeit atkal uzsāktu zveju un kuģniecību.

Un ap šo laiku visās draudzēs ap Oslo fjordu vairs nebija daudz tādu vīru, kas būtu saglabājuši savas dzimtās mājas veselas un nedalītas.

Lielā daJa zemes bija nonākusi lielgruntnieku, arī karaļa vai baznīcas rokās. Tādēļ Ūlavu Euduna dēlu no Hestvikenas toinēr vēl aizvien varēja uzskatīt viņa dzimtenē par turīgu un izcilu vīru — un kad nu viņš pēc gadiem atgriezās savas ģints mājās, viņu saņēma kā pienākas.

Ļaudis sprieda, ka, saņemot savu īpašumu no sirmgalvja, kas bijis viņa aizbildnis un kas viņam uzticēto bāriņa īpašumu tik slikti pārvaldījis, Ūlavs izturējies kā augstsirdīgs vīrs. Neviens nebija dzirdējis Ūlavu žēlojamies, un savam radiniekam un vārdabrālim viņš parādīja dēla cieņu. Kad daži vīri gribēja izdibināt, ko Ūlavs pats domā, un viņam vaicāja, kādā stāvoklī viņš atradis savu īpašumu, Ūlavs loti apdomīgi atbildēja: — Ne visai labā. Un citādi arī nebija sagaidāms — pēc tā sprieduma, kas pār viņu bija spriests. Jau iepriekš bija vairāk clarba, nekā Ūlavs Ingolfa dēls, kas galu galā bija kroplis, būtu spējis veikt. Puspriestera Ūlava kāja bija lauzta, kļuvusi pavisam stīva un pēda stāvēja uz ārpusi. Viņš ļoti kliboja un nevarēja kustēties bez spieķa palīdzības. Ar šādu stīvu kāju bija pārāk grūli būt zirga mugurā vai laivā.

Ūlavam Ingolfa dēlam bija krietni pāri par sešdesmit, un viņš izskatījās vēl vecāks. Viņš bija garš un kalsnējs un gāja salīcis. Viņa seja bija šaura un smalka un labi veidota, ar skaisti izliektu degunu — jaunajam Ūlavam šķita, ka viņa vārdabrālis visai līdzinoties viņa paša tēvam, cik dēls to varēja atcerēties. Bet Ūlavam Ingolfa dēlam nemaz nebija matu, acis bija sarkanas un skats īgns, āda karājās ļekanos maisiņos zem acīm, pār iekritušajiem vaigiem un zem zoda. Pret ģikti slima kājā viņš lietoja suņu ādas un kaķu ādas un dažādas ziedes. Vai nu tas bija par iemeslu, vai kas cits — no vecā nāca īpatnēja smaka, viņš oda pēc pelēm. Un pēc pelēm oda arī viņa kambarī.

Viņa tēvs bija Ūlava Ribunga dvīņu brālis, Ingolfs Ūlava dēls, Halvarda baznīcas priesteris Oslo. Kad pienāca pavēle, lai priesteri Norvēģijā paliek neprecēto kārtā, tad priesteris Ingolfs aizsūtīja savu sievu uz Tveitu mājām

Sūlejārā, jo tās viņš no sievas bija saņēmis, un visi bērni devās līdz ar māti, izņemot jaunāko dēlu Ūlavu. Tam arīdzan vajadzēja kļūt priesterim un viņu iesvētīja par diakonu īsi pirms tam, kad notika nelaime, kas viņu padarīja par kropii. Bet viņš aizvien bija vedis tikumīgu dzīvi, un ļaudis sprieda, ka viņam esot dziļš ieskats daudzās lietās, tā ka daži viņu uzskatīja pat par vairāk mācītu un dievbijīgāku nekā viņu pašu draudze ganu. Jo sevišķi tad, kad ļaudīm uzmācās gari un spoki un miroņi uz jūras vai cietzemes, vai ari viņus mocīja kāda slimība, par kuru viņi domāja, ka tā burvības vai ļaunu garu sūtīta, viņi meklēja padomu pie Ūlava puspriestera, jo šādas lietas viņš pārzināja labāk par visiem citiem vīriem.

Ūlavs Euduna dēls tūliņ pieķērās savam vārda brālim — vispirms tādēļ, ka tas bija viņa tuvs radinieks un pirmais vīrs no viņa tēva dzimtas, ko viņš bija sastapis. Viņam dīvaini šķita dzīvot šeit un zināt, ka tās viņa dzimtas mājas un ka šī draudze viņa dzimtene. Šeit viņam bija jāpavada sava mūža atlikusī daļa — un šeit viņam būtu bijis jāuzaug, ja viņa liktenis tik dīvaini neatšķirtos no pārējo jauno ļaužu likteņa. Viņu liktenis bija aizmetis tālu prom no dzimtenes, kad viņš vēl bija mazs bērns, un kopš tā laika viņš bijis tā atrauts no dzimtenes un bez saknēm kā baļķis plašā jūrā.

Tagad viņš bija atgriezies turpu, kur bija cēlies. Gan viņš vēl labi pazina daudzas vietas kā mājas, tā tīrumā. Bet tomēr daudzas lietas bija citādas nekā viņam atmiņā tēlojās. Hestvikielejas dzirnavās viņš daudz ko pazina, bet to, kas atradās viņpus līča — Vērša klinti, ar mežu apaugušo pakalnu — viņš nemaz nevarēja atcerēties. Arī miklā leja gar upi, vientuļa un lapu kokiem klāta, likās sveša. Viņš gan nekad nebija zinājis, kā izskatās līča ziemeļu pusē, bija domājis, ka tur ir kāda draudze un apdzīvotas mājas tāpat kā Mjēsas ezerā. Bet no Hestvikenas nevarēja saredzēt nevienas cilvēku mītnes.

Māju ēkas viņam bija daudz skaidrākā atmiņā. Un fiiazā, gliemežvākiem noklātā, krasta strēmele spraugā starp divām klintīm viņam aizvien bija izlikusies kā garš zemes gabals — liels zilgaps akmens, uz kura viņš bieži bija gulējis, daži krūmāji, kur viņš bija varējis paslēpties — tagad viņš redzēja, ka mazais smilšainais krasta gabaliņš bija tikko simts solu garš. Iekalni pļavā iepretī pagalmam, kur viņš bieži bija sēdējis un gozējies saulē, viņš vairs nevarēja atrast — varbūt tā bija tā iekalne šķūņa austrumu pusē, kas tagad bija vītoliem un alkšņiem aizaugusi. Kādā klints spraugā pagalmā viņš reiz bija atradis dīvainu gredzenu sniega baitumā — laikam gan kāda putna vai zivs mugurkaula skriemeli, tā viņš domāja tagad. Toreiz viņš to bija turējis par retu dārgumu, labi un rūpīgi bija paslēpis un bieži, uz vēdera gulēdams, klints spraugās meklējis, vai viņš vēl tamlīdzīgas lietas nevarētu atrast.

Bija gandrīz kā senu sapņu atcere — pa gabalam un neskaidri viņam tēlojās viss no pagātnes — un pa starpai viņš atcerējās kādu piemirstu drausmu izjūtu, kā pēc Jauna sapņa, no kura viņš vairāk nevarēja atminēties, kā vienīgi bailes.

Tādēļ viņš arī tvēra visu, kas viņam varēja palīdzēt pārvarēt šo nedrošības izjūtu, sapņus un ēnas, un kas viņam deva pārliecību, ka Hestvikenā esot viņa mājas, un kad viņš tagad ejot pār šiem laukiem, tad viņam zem kājām esot viņa paša mantotā dzimtā zeme — Vērša klints, mežs kalngalā abās pusēs, viss viņa zeme un īpašums. Un viņam tikās domāt, ka nu viņš dzīvojot ar kādu radinieku zem viena jumta, kopā ar sava vectēva tēva īsto brālēnu, kas pats pazinis visus ģints vīrus un sievas un pat vecvectēvu, Ūlavu Ribungu, viņa vīra gados Kad viņš vakaros sēdēja kopā ar savu vārda brāli un dzēra, un, kad vecais runāja par viņu senčiem, tad Ūlavs Izjuta kopsaderību ar savu priekšteču cilti pavisam citādi, nekā to bija izmanījis būdams Dānijā pie savas mātes piederīgajiem.

Un arī tādēļ viņš pieķērās vecajam, ka viņam Ūlavs priestera dēls likās ļoti dievbijīgs un mācīts. Šajās nedēļās, kad viņš gaidīja laiku, lai dotos uz ziemeļiem un pārvestu Ingunu, viņš zināmā mērā juta, ka atbild Dievam par savām gaitām.

Ūlavs labi apzinājās: ja viņš tagad ierastos Bergā saderēt mieru ar Haftoru un saņemtu no Steinfina dēliem Ingunu par sievu — viņam nebūtu viegli paturēt pilnīgu dvēseles mieru un rādīt priecīgu seju. Bet tas jau gan arī nemaz nevarēja citādi būt — un dabūt Ingunu bija viņa lielākā vēlēšanās — un tādēļ gan vajadzēja patiesi īstam vīram būt, un neļaut citiem nekā manīt — tā viņš sevī nolēma. Bet viņš nevarēja atvairīt bērnības atmiņas — mierīgo pārliecību, ka viņi sader kopā un aizvien kopā paliks. Domas, ka kaut kas viņus varētu šķirt, viņiem bija tik tālas, ka viņu sirdis nekad nebija izjutušas sevišķa prieka vai izbrīnās par savu kopsaderību — viņiem tas bija licies pats par sevi saprotams, ka visam tā bija būt, ka par viņiem bija lemts. Lidz tai vasarai, kad viņi apkampušies atraisījās no bērnības un nevainības, izbijušies, bet ari apreibuši no prieka par jauno saldumu, ko viens otrā atraduši — vienalga, vai nu tas bija pareizi vai nepareizi, ka viņi viens otram piederēja.

Arī tad, kad viņš tiktālu pamodās, lai spītētu visiem un visam, kas gribēja iejaukties viņu liktenī, viņš pilnīgi droši bija jutis, ka viņi galu galā tomēr panāks savu.

Šīs atmiņas Ūlavam uzbruka bieži pavisam pēkšņi, un sāpes viņu dzēla kā naža dūriens. Nu sapnis piepildījās — bet citādi, nekā viņš bija domājis. Un, kad viņš atcerējās pats sevi tolaik, tās bija atmiņas it kā par kādu citu cilvēku, ko viņš reiz pazinis — kādu zēnu, tik bezmēra paļāvīgu, ka Ūlavs viņu reizē ir nožēloja, ir nicināja un ar kvēlu smeldzi apskauda. Viņš bija bijis bērns, kas nepazīst nodevības, nezinājis, ka pats vai citi varētu būt nodevēji. — Un viņš zināja, ka pret šīm dvēseles sāpēm ir tikai viens vienīgs padoms — viņam bija jānoslēpj sava brūce tā, lai neviens, un vismazāk Inguna, kaut ko par šo slepeno brūci jaustu.

Šādas domas viņam varēja uzbrukt, kad viņš sēdēja kopā ar otru Ūlavu un ar viņu sarunājās, un tad viņš apstājās pusvārdā. Vecais to gandrīz nepamanīja, bet runāja un runāja, un jaunais stīvi raudzījās savā priekšā ar cietu un noslēgtu seju — līdz vecaisŪlavs viņam kaut ko vaicāja un jaunais Ūlavs tad ievēroja, ka viņš ne vārda no visa stāsta nav dzirdējis.

Bet viņš gatavojās uzņemties uz saviem pleciem nastu, kas viņam bija jānes, — un nesūroties, ja Dievs viņu turpmākos gados bargi pārmācītu. Jo zināmā mērā atmiņas par slēpju braucienu un nakti kalnu būdā pastāvīgi bija viņa priekšā — tikai viņš it kā nevarēja saprast, ka viņš pats bijis slepkava. Viņam drīzāk likās, ka viņš bijis liecinieks tam, kā divi sveši vīri izbeidz savu ķildu. Bet viņš tiešām tas bija, to viņš zināja kādā dīvainā vienaldzīgā veidā. Un grēks bija viņa grēks. Šī slepkavība gan nebija sevišķi liels grēks: viņš otru nebija ievilinājis slazdā, puisis pats bija ierosinājis šo ceļojumu, un viņš bija kritis ai ieroci rokā — un agrāk pat vergiem bija tiesības sievietes godu aizstāvēt, kā viņam bija stāstīts. Tas bija vīra tiesības un pienākums, tiklab Dieva, kā ari cilvēku likums.

liet kas nāca pēc tam …

Un viņam bija tā, it kā viņš ar Dievu gribētu līgt, ja gatavojas saslieties un uzņemt Ingūnas nelaimi kā savu nastu. Neviens nemanīs, ka viņam smagi. Un turpmāk viņš gribēja dzīvot ticīgi un dievbijīgi — cik vien tas iespējams vīram, kas sev nes līdzi neizsūdzētus grēkus: viņš gribēja taisnīgi un godīgi izturēties pret saviem tuvālajiem, gribēja būt žēlsirdīgs nabagiem, gribēja sargāt atstātos un neaizsargātos, cienīt Dieva namu un savu draudzes ganu, un gribēja visu darīt, kas viņam bija darāms, ikdienas skaitīt savas lūgšanas sirsnīgi un ar pārdomu un labi bieži atkārtot Miserere un labi pārlikt lūgšanas vārdus. Viņš pats zināja, ka viņam pārāk maz bija mācīta kristīgā ticība. Brālis Vegars gan bija darījis ko spēdams, bet viņš bija Fretasteinā ieradies tikai vienu vai divas reizes gadā, un tad bija tur palicis tikai vienu nedēju, un vispārīgi nebija neviena, kas rūpētos par to, vai bērni skaita lūgšanas.

Un ar gudrībām, ko Ūlavs ieguva, dzīvodams pi^ bīskapa Torfina, bija gadījies kā līdzībā — pa tiem gadiem, kamēr viņš bija klīdis apkārt pa pasauli, tik daudz nezāļu un ciesu bija sasēts kviešos, ka tās pārņēma labību, kas tikko bija sākusi dīgt.

Pirmo reizi Ūlavā Euduna dēlā atausa kaut kas nožēlai līdzīgs par to, ka viņš nositis Einaru Kolbeina dēlu: gan viņš savā laikā bija nožēlojis šo darbu, jo viņš ar to bija bīskapam Torfinam slikti atmaksājis par labo sirdi. Un tā bija visnelaimīgākā lieta, kurā bīskaps bija iekļuvis, jo viņa paša lietas toreiz bija visai sarežģītas. Jā — viņš arī zināja, ka viņam jānožēlo, jo tas patiešām bija grēks, kaut arī viņš nevarēja izprast, kālab tas tik grēcīgi. Bet tagad viņš sāka apjaust, ka Mūsu Kunga pavēlei «tev nebūs nokaut» ir dziļāka doma un gudrība nekā tā, kas viņam bija mācīta: Dievs negribot neviena grēcinieka nāvi. Pavēle slēpās gādībā par pašu slepkavu — arī slepkava atklāja savu dvēseli daudzām ļaunām varām, kurām tagad radās izdevība negaidīti uzbrukt.

Tādēļ viņam ļoti noderēja dzīve ar tik dievbijīgu vecu vīru kā Ūlavu puspriesteri. Viņa radinieks viņam droši vien varēja dažādās un daudzās lietās būt labs ceļa rāditājs. Piemēram, grēku nožēlošanas dziesmas — torel? Hāmarā viņš bija iemācījies veselu rindu no Asbjerna, Alfeita un Arnvida, bet tagad tās viņam atkal bija piemirsušās.

« * *

Ulavs uzaicināja visas draudzes ļaudis ierasties kopā ar viņu nosvinēt viņa atgriešanos mājās, un stāstīja visiem, ka sieva, kuru viņš gribot pārvest, esot Steinfina Tores dēla meita, viņa audžumāsa, ar kuru viņš saderināts jau tad, kad abi vēl bijuši mazi bērni. Kolīdz viņš būšqj drusku apskatījies un pārliecinājies par to, kā viņa lietas mājās stāv, viņš došoties uz augšzemi un pārvedīšot mājās savu sievu. Bet viņš neteica, vai kāzas jau bijušas, vai tik;>i tagad tās svinēs, un neviena nelūdza sev pavadoņos, lai gan viņa radinieks nekādā ziņā nevarēja viņam līdzi jāt. Ļaudis drīz vien manīja, ka Hestvikenas jaunais saimnieks drusku sevī noslēdzies un it labi zina, cik tālu var būt atklāts — ar jautājumiem no viņa nekā nevarēja izdibināt.

Ūlavs bija daudz pārdomājis, vai pieminēt arī to, ka ir jau bērns. Varbūt būtu vieglāk, ja jau iepriekš par to runātu. Bet viņš nevarēja sevi pārvarēt. Un tad viņš domāja, ka tas tagad varbūt jau nomiris. Tas gan bija dzīvs piedzimis — bet zīdaiņi ir tik vārgi. Un gan jau Inguna un viņš atradīs kādu citu izeju — jau cejā uz Hestvikenu nodos bērnu kādiem ļaudīm kopšanā.

Tas, ko viņš pirmā izmisuma satraukumā bija teicis, lai Inguna viņu uzdodot par bērna tēvu, to viņš nu pats atzina kā nelgas valodu. Viņš nesaprata, kā viņam šāda doma bija varējusi rasties — šādu bērnu uzņemt savā ciltī. Ja nu vēl bijusi meitene; to tad varētu nodot klosterī un nevienam ar to nebūtu nekāda netaisnība nodarīta, ka Ūlavs viņu atzinis par savu bērnu. Bet Ingunai bija dzimis dēls. Ak, toreiz viņš bija kā bez prāta aiz mokām un niknuma. Bet viņš juta, ka viņa pienākums bērnu pieņemt, ja māte to gribēja pie sevis paturēt. Tam nu vajadzēja savu gaitu iet. Veltīgi bija nodoties sāpēm, iekams tās bija pienākušas.

Tomēr kādu dienu viņš uzkāpa mazajā telpā, kas atradās virs priekšistabas un vidus kambara. Viņam bija radusies doma, ka bērns un tā audžu māte varētu dzīvot tur, ja Inguna gribētu, lai bērns paliek pie viņas mājās. Ūlava Ribunga meitas tur agrāk bija gulējušas ar savām kalponēm. Bet tas gan laikam bija loti senos laikos, kad jaunās sievietes tur mitušas. Putekļi un zirnekļu tīkli tur bija krājušies netraucēti vismaz kopš divdesmit gadiem, un no guļas vietas čabēdamas izskrēja peles, kad viņš gribēja palūkot, kas tur sabāzts. Tur stāvēja dažas vecas stelles, kas sniedzās līdz jumta korei, un buki, kur gaida dēļus uzlikt. Bez tam tur atradās veca tīne, izgreznota ar vākā iegrieztu ģērboni, no kura viņš varēja pazīt, ka tīne piederējusi viņa mātei. Viņš atslēdza to: iekšā bija paris spoles, sprēslīcas, kārstavas un maza lādīte. Tanī bija kāda grāmata un bērnu apģērbs no balta audekla — kristāmais tēips, nodomāja Ūlavs. Laikam gan tas pats, ko viņam apvilka, kad kristīja. Viņš bija sakņupis pie lādes un grozīja drānas izšūto apmali starp pirkstiem.

Grāmatu viņš paņēma līdz lejā un parādīja to Ūlavam puspriesterim. Bet, lai gan tas aizvien bija izlicies, it kā viņš varētu lasit un rakstīt kā kurš katrs priesteris — un daudz labāk kā Sīra Benedikts, viņu draudzes mācītājs — viņš tomēr no Sesilijas Bjerna meitas dziesmu grāmatas neko daudz nevarēja izlasit. Vakarā Ūlavs sēdēja un aplūkoja to: lielajos burtos bija iezīmētas mazas glezniņas un smalkas sarkanas un zaļas stīgas vijās gar sāniem uz leju. Kad viņš devās pie miera, viņš noglabāja grāmatu gultā zem pagalvja un atstāja to tur.

* * *

Dažas dienas pirms viņš gribēja doties uz ziemeļiem, Hestvikenā ieradās kāda nabadzīga sieva un gribēja ar Ūlavu runāt. Tad viņš izgāja pie viņas laukā, Viņai pār plecu bija tukšs maiss, tā ka viņš uzreiz saprata viņas vajadzību. Vispirms viņa Ūlavu apsveica asarainā balsī — aiz prieka, viņa teica: esot tik jauki, ka beidzot reiz varot īsto kungu redzēt namdurvīs, un «tik skaists tu esi kļuvis, Ūlav Euduna dēl — īsts galma vīrs, jā, nu gan Sesilijai būtu jāredz savs dēls — un par tevi draudzē runā tikai labu vien, Ūlav. Tad nu man šķita, man jānāk šurpu un jāredz tevi, — es jau biju viena no pirmajām, kas tevi šai pasaulē ieraudzījusi, jo toreiz es kalpoju Šīlbreidos un pavadīju Magretu, manu saimnieci, kad viņa devās šurpu, lai palīdzētu lavai mātei — es viņai palīdzēju, kad viņa tevi ietina autiņos.

—    Tātad tu pazini manu māti? — vaicāja Ūlavs, kad sievai reiz bija jāapstājas, lai atvilktu elpu.

—     Tu zini, mēs viņu redzējām dažas reizes pie baznīcas, pašā sākumā, kad Euduns viņu atveda šurpu. — Ziemā viņas veselība kļuva pārāk vārga, viņa nekad nenāca ārā — māja, kurā viņa dzīvoja, bija pārāk auksta, teica viņas kalpone,, un beidzot, siltuma pēc, viņai bija jāpārvietojas vecajo istabā. Tai ziemā un pavasarī Torgilsam klājās diezgan slikti. Atminos, viņš slikti uzvedās to nakti, kaci tu dzirai, un viņa lēkme ilga veselu nedēļu — Sesīlijai bija tik ļoti bailes no viņa, viņa gulēja gultā un trīcēja, pat Euduns nespēja viņu nomierināt. Tas gan bija viņu salauzis •— un tad tas, ka viņa pārāk bija salusi. Kad gaiss kļuva siltāks, Euduns viņu uznesa uz klēts augšas. Viņš saprata, viņa nevarēja panest to, ka jādzīvo vienā mājā ar vājprātīgo — bet viņa drīz pēc tam nomira. Tu toreiz gan biji laikam kādu mēnesi vecs.

Sieva saucās Gudrida, tā viņa teica. Viņa dzīvojot bilda, kuru Ūiavs varbūt esot pamanījis, kad jājis uz ritiem, uz baznīcu — purvu ziemeļos, šaipus tās vietas, kur ceļš nogriežas uz Rinjulu. Sākumā viņa bijusi izprecēta uz mazām mājām tur laukā Suonas draudzē, labam un iecienītam zemniekam, bet viņai neesot bijis bērnu no tā. Kad nu viņš nomiris un viņa brālis ar savu sievu ieradies mājās, un viņa ar tiem abiem nevarējusi saprasties, viņa apprecējusi šo Bjernu, kas viņai tagad esot. Tas bijis tas ļaunākais, ko viņa varējusi izdarīt. Nu, tolaik jau viņš nav bijis nekāds nabagais. Kad viņi saliktu visu kopā, kas viņiem bijis, viņiem klātos it labi. Viņš bijis atraitnis un viņam bijusi tikai viena meita, un tā nu viņiem licies, ka tie labi saderētos: viņai bijusi patika dabūt atkal vīru, un bez tam viņa tik labprāt būtu piedzīvojusi bērnus. No visām viņas cerībām šī bijusi vienīgā, kas piepildījusies — astoņi bērni, un pieci no tiem dzīvi. Bet jau pirmā laulības gadā Bjernam nelaimīgi gadījies nonāvēt kādu vīru, un par to viņam bijis jāmaksā sods, un no tā laika arī viņu labklājībai bijušas beigas. Tagad Bjerns uzturoties pa lielākai daļai fjordā, medījot delfīnus un roņus un jūras putnus vai arī iroties Hvitasteinu Tores vietā uz zveju — un viņa pati dzīvojot būdā ar visiem mazajiem bērniem uil pameitu, kas esot nepaklausīga un nelaipna.

Pacietīgi Ūlavs noklausījās sievas vārdu straumē un beidzot aicināja viņu nākt līdzi klētī. Viņš bija jau visu sagādājis, kas vajadzīgs viņa dzīrēm, un piekravāja bagātīgi Gudridas maisu: — Un, ja ziemā jums klājas pārāk grūti, tad atnāc tik un pasaki to mums šeit, audžumāti

— Dievs lai tevi svētī, Ūlav Euduna dēl, — bet cik tu esi līdzīgs savai mātei, kad tu smaidi! — Viņai bija tik žēlsirdīgs smaids, Sesīlijai, un viņa aizvien bija laipna pret nabagiem!

Pēc ilga laika sieva beidzot aizgāja.

Istabā neviena nebija, kad Ūlavs ienāca. Viņš palika stāvam un iegrima domās. Atbalstījis vienu kāju pret pavardu un apņēmis rokām celi, viņš stāvēja un stīvi raudzījās mazajā sadegušās malkas kaudzē, kura vēl kvēloja — tur švirkstēja un sprakšķēja gaišās skaņās, ua klusi elpoja mirstošā liesmā.

Māte, domāja viņš, un atcerējās to nedaudzo, ko par viņu bija dzirdējis. Viņa bijusi jauna un skaista, tā stāstīja. Viņa bija augusi bagātā mūķeņu klosterī, pa bagātnieku parašai — ķēniņmeitas rotaļu biedre. Un no karalienes sievu istabas viņa bija pārdēstīta šurpu šajās vientuļās mājās, tālu no visiem, kurus viņa pazina. Šajās nabadzīgajās zemnieku istabās viņa viņu bija zem sirds nēsājusi, un pati bija salusi, viena ar abiem vecajiem vīriem — ar vājprātīgo, no kura viņa baidījās, un māju kungu, kas sava mazdēla laulības nosodīja. Tas bija grūti.

Cieti viņš uzsita ar plaukstu uz gurna. Nepanesami būt sievietei, tik maz tā var pavēlēt savam liktenim. Viņam šķita, ka viņš nožēlo visas sievietes: — savu māti, tērptu zīdā un audeklā, šo ubadzi Gudridu, Ingunu — visām tas maz bija līdzējis cieti uzstāties pret cietiem.

Inguna — viņā modās iekāre un ilgas — par viņas balto slaido kaklu viņš domāja: nabadzīte, viņai bijis jāmācās liekt lepno meitenes galvu. Vispirms viņa dēj. Tagad tā gan pavisam pie zemes pieliekta. Bet viņš gribēja viņas galvu atbalstīt pie savām krūtīm, maigi un viegli, gribēja viņas nabaga kaklu saudzīgi glāstīt. Nekad viņai nebūs dzirdēt neviena vārda par to nelaimi; nekad viņai nebūs manīt, nedz viņa vārdos, nedz rīcībā, ka viņā glabājas rūgtums.

Šai brīdī viņš savā sirdī neizjūta nekāda īgnuma pret šo būtni, kas drīzi būs pilnīgi viņa varā — viņš negribēja nekā cita, kā vien viņu sargāt un tai labu darīt.

Dienā Ūlavs apsegloja savu zirgu un aizjāja uz rītiem, uz baznīcas draudzi. Viņš pats nezināja, ko viņš grib, bet šai dienā viņa prāts bija kā izmainīts. Un, kad viņš nonāca pie baznīcas, viņš piesēja zirgu pie staba un izgāja cauri kapsētai līdz. dievnamam.

Viņš nolika savu zobenu un" cepuri uz zemes sola, kas .itradās visgarām sienai, bet pēc tam viņš nejauši ar apmetņa stūri to noslaucīja zemē. Atbalss akmens sienās viņam lika sarauties. Un gaisma telpā bija nemīlīgi bāla. Dīvaini, jo mūri nesen bija svaigi izbalsināti — nākamajā vasarā tie bija jāizglezno.

Euduns un Sesīlija atdusējās pavisam priekšā — baznīcas vidus daļas kreisā pusē starp Marijas altāri un kora aili. Kamēr Ūlavs, pie kapa ceļos nometies, tik klusu, cik vien varēdams, skaitīja lūgšanu, viņa skatu valdzināja kāda līdzība, ko gleznotājs bija notēlojis uz sienas kora ailē. Tā bija lielā, slaida un piemīlīga sieva, kurai acis bija c.psietas un kas rokā turēja salauztu niedru — viņas stāvs, un sejas izteiksme, jā, pat viņas tumšā apģērba krāsa, viss kopā bija neizsakāmi skumjš. Ūlavs šo gleznu jau bieži bija baznīcās redzējis, tomēr viņam nekad nebija ienācis prātā pavaicāt, ko tā nozīmē. Bet nekur šī sieva nebija izskatījusies tik grūtsirdīga, nedz arī bija bijusi tik skaista kā šeit.

Bīskapa Torfina vārdi par bezradu bērniem viņam pēkšņi iekrita prātā. Tagad likās, ka viņš gandrīz priecīgs, ka nav prasījis, lai Inguna šķiras no sava bērna. Sai acumirklī viņš juta, ka ar zināmu līdzcietību var domāt par šo bērnu. Ja jau tas Ingunai bija dzimis, tad viņam gan vajadzēja spēt to uzaudzināt.

Kad viņš iznāca no baznīcas, viņš ieraudzīja priesteri Sīru Benediktu Beses dēlu pie sava zirga. Ūlavs viņu apsveica kā galmā parasts, un priesteris viņa sveicienu saņēma laipni un līksmi. Lai gan Ūlavs līdz šim savas draudzes ganu bija tikai reti sastapis, viņš viņu tomēr labprāt ieredzēja.

Priesteris izskatījās cienīgs un stalts — ne liels, bet platiem pleciem un druknu augumu. Seju apņēma sarkanbrūni mati un tādas pat krāsas bārda. Seja bija plata, bet labi veidota, ar drošsirdīgiem pantiem, klāta vasaras raibumiem; viņam bija lielas un skaidras zilas acis, kas dzirkstīja dzīvi. Ūlavs likās saprotam, ka tas ir dievbijīga, gaiša un līksma prāta vīrs — un bez tam viņš priesteri labprāt ieredzēja tādēļ, ka tam bija tik skaista, spēcīga un mīksta balss, vienalga, vai tas dziedāja vai runāja.

Vispirms viņi runāja par zirgu. Ūlavs to bija ieguvis Skānā. Tas bija septiņus gadus vecs, liels, lieliem kauliem un skaists, balts ar dažiem tumšiem zilganiem plankumiem sānos. Viņš to aizvien pats apkopa, sukāja un tīrīja, tā kā lopiņš labi izskatījās un spīdēja, jo Ūlavs zirgu ļoti mīļoja un tādēļ viņam patika dzirdēt, ka priesteris atzina zirga vērtību. Pēc tam Sīra Benedikts «īki apskatīja iemauktus, kas bija pagatavoti no sarkani krāsotas ādas. Ūlavs apslēpa smaidu — priesteris daudz nodarbojās ar ādas ģērēšanu un krāsošanu, un šis darbs viņam darīja prieku. Tā bija viena no tām lietām, kas Ūlavam pie priestera nepatika — viņam šķita, ka tas ir priestera pavisam necienīgs darbs, jo viņam savas svētītās rokas jāmērc vislielākos netīrumos. Sīra Benedikts uz to atteica, viņš domājot, ka šāda netīrība Dieva acīs neesot tik ļauna. Priestera rokas atkal topot tīras kā iepriekš, ja viņš tās nomazgājot. Mūsu Kungs pats parādījis savu pazemību un svaidījis darbu ar to, ka cirvi un galdnieka rīkus ņēmis tanīs pašās svētītās rokās, ar kurām atpestījis un atdzemdinājis cilvēkus. Viņš gājis pie sava svētā audžutēva pagalmā un aptēsis baļķus —. Viņš droši vien nedomāšot, ka Viņa niecīgais kalps pazemojas, ja nododas cēlai un apdomātai mākslai.

Priesteris uzaicināja Ūlavu iet viņam līdz, un Ūlavs to

pieņēma ar pateicība. Ūlavs Ingolfa dēls mēdza degunu raustīt par to, ka mācītāja mājā tā ožot, kā kurpnieku pārdotavās pilsētā. Bet istaba bija tīra un glīta; tā bija daudz krāšņāka telpa nekā Hestvikenas istaba. Trīs piemīlīgas jaunas meitenes ienesa sviestu, baltmaizi un alu, apsveica viesi ar pieklājīgu laipnību un tūliņ atkal izgāja ārā. Viņas bija priestera māsasdēla meitas. Vecākā te va« dīja saimniecību un šinīs dienās pie viņas viesojās viņas masas.

Alus bija labi izdevies, un vīri krietnu laiku palika kopā sēžam un rtJ.iāja par daudz ko. Ūlavam Sīra Benedikts iepatika aizvien vairāk un vairāk. Tad viņi uzsāka valodas par Ūlavu Ingolfa dēlu, un priesteris slavēja jauno vīru par to, ka tas ar tādu radinieka sirsnību izturējies pret cilvēku, kas tik slikti sargājis viņa labklājību. Ūlavs atbildēja, ka par Hestvikenas slikto stāvokli gan esot vainojams viņa paša nemiers. Vecais vīrs bez šaubām darījis, ko varējis, sakropļots un nevarīgs būdams. Bet viņš tomēr manījis, ka vecais Ūlavs esot sevišķi gudrs un svēts vīrs.

—    Šis nejēga? — teica priesteris.

Ūlavs nekā neatbildēja. Priesteris atkal uzsāka:

353

—     Kļūt svētam, tas viņam gan derētu! Ja spriestu par tiem alus brāļiem, kas jaunībā viņa draugi bijuši, tad viņa svētums droši vien nav lielīšanās vērts. Un-, ja viņš būtu gudrs, tad viņš domātu un runātu vairāk par Kristu un jaunavu Mariju, mazāk par burvībām un izdzimumiem, ūdens vīriem un jūras spokiem — labāk skaitījis lūgšanas nekā vārdojis un dažādas burvestības darījis — gribētos zināt, Vtii daudz no visa tā, ar ko viņš nodarbojas, nav tieši māņu ticība. Bet viņš no skolas iznācis kā pusmācīts, negatavs baznīcas kalps — un to pašu nedaudzo, kas viņam iemācīts, viņš nepareizi uztvēris. Var jau būt patīkami noklausīties šad tad vakaros, kā viņš kaut ko stāsta — bet tu taču esi saprātīgs vīrs, Ūlav Euduna dēl, un netici visam tam, ko viņš runā?

12-

Nu, domāja Ūlavs, tagad nu viņš to dzird. Īstenībā jau sen viņam šķita aizdoams, ka tā ir, kā priesteris saka. Skaņi viņš teica ar zināmu smaidu:

—     Liekas, ka tev ar manu radinieku nav sevišķas draudzības?

Priesteris atbildēja:

—     Es viņa nekad neesmu varējis labi ieredzēt — bet ne tikai tādēļ, ka viņš bijis to ļaužu audžubrālis, kas pret mani un manējiem tik ļoti slikti izturējušies. Un neviens no mums nav-naida turējis pret citiem Hestvikenas vītiem — viņi bija krietni, drošprātīgi un godīgi, visi, izņemot viņu. Tu red/i pats, Ūlav, tu man labi patiki kopš pirmās reizes, kā tevi ieraudzīju, un mans nolūks bija tev parādīt, ka noveļu tev labu un pats domāju, ka mums būtu laiks aizmirst un aprakt veco naidu, kas ir mūsu, Eikeniešu, un jūsu, Hestvikeniešu, starpā. Nav tā, ka mēs būtu Ūlavu Ribungu un viņa pārējos dēlus kādreiz kā ienaidniekus uzskatījuši — bet mēs gājām viens otram cik vien spēdami no ceļa, par to tev nebūtu jābrīnās.

Ūlavs noslaucīja drusku izlijušā alus no sava kamzoļa, viņš nepacēla acu, kad vaicāja:

—     Es nezinu, ko tu domā, Sīra Benedikt? Esmu tikai nesen mājās un nepazīstu apkārtnes — nekad neesmu dzirdējis par šādu naidu tavas ģints un manējās starpā.

Sīra Benedikts likās ļoti pārsteigts un arī mazliet samulsis:

—     Droši biju pārliecināts, ka Ūlavs puspriesteris tev par to stāstījis.

Ūlavs purināja galvu.

—    Tad labāk pastāstīšu tev pats. — Priesteris sēdēja drusku domās nogrimis, grūstīja un stumdīja mazo kausu, kas peldēja alus bļodā, lika tam braukāt:

—    Vai tu palūkojies uz maniem daiļiem bērniem, mazajām meitenēm, kas šeit bija, Ūlav?

—     Zināms, tās bija skaistas. Un, ja nebūtu tā, ka man ziemeļos pašam līgava, kas mani gaida, tad es savas acis gan būtu vairāk darbā laidis, kamēr tavas radinieces at-radās šeit istabā, manu Sīra! — teica Ūlavs un drusku pasmaidīja.

—     Ja es tevi pareizi saprotu, — atbildēja priesteris, arī viņš smaidīja, bet drusku samulsis, — tad tu gan nemaz nezini, ka viņas ir arī tavas radinieces, un turklāt diezgan tuvas?

Ūlavs skatījās uz priesteri un gaidīja.

—    Jūs esat tiešā augumā radi. Torgilss Trensbārts bija viņu tēva tēvs. Viņš sabojāja manas māsas dzīvi.

Ūlavs šausmās negribot saviebās. — Sīra Benedikta to redzēja, saprata, ko viņa jaunākais biedrs domā, un turpināja:

—     Nē, tas notika iekams Dievs Torgilsam ņēma prātu, vai arī tas ļaunais, kam viņš tik neatlaidīgi sekoja, kad grēks un kārības viņu vēl vilināja.

—    Jā, Dievs zina, ka neesmu netaisns, kad saku par Ūlavu puspriesteri, viņš un Torgilss bijuši audžubrāļi, un Ūlavs turējies kopā ar to otru visur un aizvien. Ūlavs Ribungs gribēja piespiest Torgilsu, lai viņš Astridu prec. Ūlavs bija godprātīgs, drošsirdīgs un taisnīgs vīrs, un, kad Torgilss pameta Astridu ar savu bandu bērnu kaunā, bet

Ē

ats uzturējās pie tās maukas Oslo un to gribēja precēt, Uavs Ribungs padzina savu dēiu un aizliedza viņam rādīties šai draudzē.

Ingolls, tavs tēva tēvs, un Ūlava meitas, un Ivars Stāls, meitas vīrs, viņi visi teica, viņi ar Torgilsu vairs nesēdēšot pie viena galda un ar viņu nerunāšot, ja viņš paļikšot pie šāda nodoma. Bet Torgilss devās pie priestera, Ūlava Ingolia dēla tēva — ka viņu tur uzņēma, tas bija vēl lielāks kauns. Viens no viņiem bija priesteris, otrs šai kārtai nolemts.

Jā, beidzās ar to, ka mans tēvs un mani brāļi pieņēma sāpju naudu un slēdza mieru ar Hestvikenas vīriem, kad mēs sapratām, ka nedz Ūlavs Ribungs, nedz īngolfs nespēs Torgilsu pārliecināt vai viņu pir dabūt izlabot Astrīdas nelaimi. Tā bija labāk un kristīgāk — tas tiesa. Bet būtu es bijis pieaudzis un spējīgs ieročus nest, tad zinu, es nebūtu ātrāk apmierinājies, līdz es būtu Torgilsu pie zemes nolicis. Es to būtu daiījis, un kaut arī būtu jau bijis priesteris un Dieva kalpošanai svētīts. Es šo vīru tā esmu ienīdis, ka… Dievs redz manu sirdi, un Viņš to zina. Bet viņš zina arī, ka visgrūtākais, ko viņš no vīra var prasīt, ir, lai tas radu sievietes kaunu neatriebj ar asmeni. Man bija desmit gadu, kad tas notika. Astrida man bija mātes vietā. Viņa bija vecākā no mums visiem un es visjaunākais. Tovasar es gulēju ar viņu vienā gultā. Viņa raudāja un raudāja. Nesaprotu, kā viņa nav sevi līdz nāvei aizraudājusi. Es tev saku, ka to vīru, kas šādu lietu no visas sirds var piedot, to es saukšu par svētu.

Priesteris apklusa. Ūlavs klausījās un gaidīja, kluss kā ekmens. Beidzot viņam likās, ka kaut kas jāsaka.

—     Kas ar viņu notika, ar tavu māsu? — viņš klusi vaicāja. — Vai viņa nomira?

—     Pagājušas astoņas ziemas, kopš viņa mirusi, — teica priesteris. — Viņa dzīvoja līdz kļuva veca sieva. Dažus gadus pēc tā notikuma viņa apprecējās ar Kori Jona dēlu no Rualstādas, augšā Šeidisas draudzē, un viņai tur labi klājās. Mūsu tēvs bija pārāk ciets pret viņu, un viņš nevarēja panest viņas bērna skatu. Ja tas vēl būtu bijis kāda cita vīra bērns — bet, ka viņā meita papildinājusi Torgilsa draugaļu skaitu! Bet Kore bija labs pret abiem, un tas bija viņš, kas padēlam vēlāk izgādāja labās precības ar Hestbekenu mantinieci. Bet, kad nāca nelaime pār Hestvikenu Ūlavu, viņa dzimtā palika aizvien mazāk un mazāk vīru, tad Ūlavs nosūtīja Astridai ziņnesi: — ja viņa savu bērnu Arni gribētu atdot viņam, tad viņš gādātu, lai zēns saņem sava tēva mantojumu un vārdu. Kore atbildēja, ka puisim tagad nevajagot viņa tēva radu pabalstu. Viņš un Astrida pārāk mīlot Arni Torgilsa dēlu, lai viņu sūtītu uz Hestvikenu iemantot Hestvikenu vīru laimi.

Tad Ūlavs pieņēma Ozu, kas kādreiz tur bija kalpojusi, un arī viņas dēlu, kas viņai no Torgilsa bija dzimis. Bet tas ilgi nedzīvoja.

Tomēr tās ir visas vecas lietas, un man liekas, ka naids mums tagad būtu jāaizmirst un ka jums jaunajiem būtu jāturas pie radu tikumiem un jāsastopas laipni. Man liekas, ka jūs abi, Hestbeku Arnis un tu, viens otru it labi varētu ieredzēt. Tev reiz jājāj man līdzi, Ūlav, un jāapsveic radi, kas dzīvo viņā apgabalā.

Ūlavs atbildēja, to viņš darītu vairāk kā labprāt. Bet tad viņš vaicāja:

—     Kad tu teici par Hestvikenas vīru laimi — ko tu ar to domāji?

Priesteris izskatījās, it kā viņam būtu neērti stāstīt.

—     Tu zini, tavam vectēvam bija maz prieka no savas dzimtas. Tas bija tai laikā, kad viņš dzīvoja ar vājprātīgo tur ārā Hestvikenā. Savus pārējos bērnus viņš bija pazaudējis, visus, izņemot Borgniju, kura atradās klosteri. Un pēc viņa nepalika nekādu citu likumīgu mantinieku kā vien mazais puišelis, Euduns, tavs tēvs — un to bija paņēmusi Ingolfa atraitne pie sevis, kad atgriezās turpu, no kurienes bija nākusi, uz dienvidiem Elvesisilā. Tādēļ Kore un Astrida gan domāja, liekoties, it kā dzimta vairs nevarētu tālāk pastāvēt.

Ūlavs domīgi teica:

—     Tas arī taisnība, Sīra Benedikt, laimīgi šie vīri nav bijuši, ja spriežu no visa tā, ko mans radinieks man par viņiem stāstījis.

—     Viņi bija drošsirdīgi vīri un uzticami, Ūlav, un tas vairāk vērts kā laime.

—     Torgilss tāds nebija, — teica Ūlavs. — Es par viņu tik maz zināju. Es nezināju nekā cita kā vien to, ka viņš aizvien bijis vājprātīgs. Ūlavs Vecais nekad viņu nav pieminējis.

—     Lai cik karsti es viņu nīdu, — teica Sīra Benedikts, — tomēr gribu patiesību par viņu teikt: viņš bija bezbailīgs vīrs, vīriem uzticīgs. Un, to saka visi, skaistāka puiša, cik tālu atmiņa sniedz, šinīs draudzēs ap fjordu nav bijis.

Jā, dīvaini, ka tu man tā varēji iepatikties tūliņ, kā tevi ieraudzīju, jo tu esi Torgilsam ļoti līdzīgs. Bet arī Arnis savam tēvam līdzīgs, un meitas — es domāju, ka tu to pamanīsi, kad viņas visas trīs ienāca — viņas tev tik {oli līdzīgas, ka it labi varētu tavas māsas būt. Visiem jums tas pats mazais stāvais deguns un baltā sejas krāsa — v:n skaistie gaišie mati. Nu, tik skaisti kā viņš, jūs neesat — lai gan es viņu ienīdu, arī man tomēr jāteic, skaistāka vīra nekad neesmu redzējis. Tādēļ būs gan sava daļa patiesības nostāstā, ka viņam nemaz nevajadzējis sievietēm pakaļ skriet un ar burvībām un viltus vārdiem vilināt. Viņās pašas viņam lipušas klāt. — bijušas kā apburtas, kad viņš savas dīvainās zili zaļās acis tām pievērsis. Jā, tev tās pašas gaišās acis, Ūlav.

Ūlavam bija jāsmej — un viņš smēja aizvien stiprāk, mēģināja smiekliem aizbiedēt to smago baigo izjūtu, kas viņu bija pārņēmusi.

—     Nē, Sīra Benedikt — tik lielā mērā nu gan nevaru savam radiniekam Torgilsam līdzināties — kas zīmējas uz acīm, es domāju. Jo nekad neesmu manījis, ka man pie sievietēm būtu laimējies.

—     Līdzīgs tu viņam esi, Ūlav, lai gan ne tik skairts. Un gaišās acis ir ne vien tev, bet arī manām možajām meitenēm. Bet ļaunās varas cilvēkus apmāt, tās, paldies Dievam, jūsu acīs nav.

— Un šīs valodas, ka nelaime vajājot zināmas māja» un dzimtas — var būt, ka pagānu laikos tā ir bijis, to labprāt ticu. Bet tu esi diezgan gudrs, likt dzīvi un likteni visvarenā Dieva rokās un tādām lietām neticēt. Lai Dievs tev ir žēlīgs, mans Ūlav. Laimi un svētību novēlu tavām laulībām, un lai tava dzimta turpmāk piederētu laimīgajām!

Priesteris ar viņu sadzēra. Ūlavs pacēla kausu pretī, tomēr nespēja nekā pateikt. Bet nu Sīra Benedikts ieaicināja trīs Ārņa meitas, Signi, Unu un Torgunu istabā un Ūlavs apsveica savas radinieces ar skūpstu.

Viņas bija tik skaistas un piemīlīgas, ka Ūlavs maz pamazām atkusa. Un viņš ilgu laiku palika sēžot ar viņām kopā līksmā sarunā. Uz pārnākšanas svinībām tās nevarēšot Hestvikenā ierasties, jo tieši ap šo laiku viņām jābūt lielās kāzās pašu dzimtenē. Bet uz rudens pusi viņas gribēja atgriezties pie priestera un kādu laiku pie viņa palikt. Un viņas apsolīja, ka tad apmeklēšot arī viņu un apsveikšot viņa sievu.

« * •

Ūlavs jutās iekšēji gaužām nemierīgs, kad jāja mājup. Ka tieši šodien viņš bija jutis dziņu uzmeklēt baznīcu un ka tad bija sastapis Sīra Benediktu un dabūjis zināt nostāstu par sava vectēva brāli un priestera māsu, tas Ūlavam šķita tik dīvaini, ka grūti nācās to uzskatīt par vienkāršu nejaušību.

Gan lieta bija tā, ka vienīgi bīskaps pats viņam varēja piedot Teita noslepkavošanu. Tomēr viņš varēja iepriekš grēkus izsūdzēt Sīra Benediktam. Un ar zināmām šausmām Ūlavs atzina, cik bezgalīgi viņš ilgojās to darīt.

To viņš zināja, ja viņš nomestos ceļos pie Sīra Benedikta kājām un viņam skaidri pateiktu, ka viņš, Ūlavs, ir slepens noziedznieks, un pastāstītu, kā bijis iespējams, ka tas tā noticis — tad viņš sastaptu Dieva kalpu, kas nebūtu tik vien kā garīgais tēvs. Sīra Benedikts viņu saprastu, kā tēvs saprot savu īsteno dēlu.

Bīskapu Torfinu viņš bija mīlējis tādēļ, ka šis Tautras mūks viņambija devis, iespēju piekļūt tik tuvu tās pasaules bagātībai, skaistumam un gudrībai, par ko viņš agrāk bija zinājis tikai kā par kaut ko tālu un svešu. Kristietība bija bijusi vara līdzīgi zemes likumiem un pakļāvās, bez pretestības, ar godbijību un tādā izjūtā, ka ķēniņam. Viņš zināja, ka tā viņa dzīvi vada un viņš tai vīram jābūt uzticīgam visām šīm lietām, ja viņš grib kopā dzīvot ar sev līdzīgiem un viņiem droši acīs raudzīties bez kaunēšanās.

Bīskaps Torfins bija viņa acīs vīrs, kas viņu varēja pie rokas ņemt un vadīt pretī visam, kas deva laimi un pašapziņu, ja tam kalpoja un to mīlēja» Kāds viņš būtu kļuvis, ja ilgāku laiku varēji^ Torfina kungam sekot, to viņš nezināja. Tagad bīskaps Ūlavam bija un palika it kā aizstāvis, kas nokāpis no mūžības augstumiem. Un viņš pats bija kā bērns, kam tikai maz saprašanas tais lietās, ko otrs viņam gribējis parādīt. Un tad viņš pats bija tā izturējies, ka viņam no labā padoma devēja bija jābēg.

Viņš cienīja Arnvidu, bet viņi bija tik dažāda rakstura. Arnvida dievbijība viņam likās parādība, ko viņš savā draugā nebija varējis izprast. Arnvids bija sevī noslēdzies, to Ūlavs juta, lai gan tas nemaz nebija nerunīgs vīrs — o, viņa runīgums bija tikpat kā daļa no viņa izpalīdzības. Sad tad Ūlavs pats sev atgādināja, ka viņš eizvien bijis ņēmējs, un Arnvids tas, kas devis. Bet. Arnvids Fina dēls bija tāds, ka Ūlavam nemaz nevajadzēja Justies apkaunotam. Viņš būtu varējis vēl vairāk no Arnvida pieņemt, un viņi tomēr būtu palikuši tuvi draugi. — Arnvids viņu pazina līdz sirds dziļumiem, tā domāja Ūlavs, un viņu torņer mīlēja — viņš Arnvidu nepazina, un arī mīlēja.

Klausīties ko Ūlavs puspriesteris runā par garīgām lietām, tas viņam aizvien bija sagādājis prieku. Bet viss, ko vecais teica par eņģeļiem un Velniem, ūdens un apakšzemes gariem un svētiem vīriem un sievām, par spokiem un brīnumiem, tas viss atradās it kā dzīves citā pusē nekā Oavs pats ar savām rūpēm. Pat svēta Marija kļuva bezmaz par pasaku princesi, par paradīzes skaistāko rozi — bet pārāk tālu prom no viņa paša dzīves zemes virsū atradās paradīze, ja vecais Ūlavs par lo stāstīja…

Sīra Benedikts bija pirmais no visiem līdz šim pazīstamiem vīriem, kura viņš pats sevi saskatīja. Šis virs bija izcīnījis to pošu cīņu,, kurā tagad viņš atradās. Un Sīra Benedikts bija uzvarējis, bija dievbijīgs kļuvis, stiprs un paļāvīgs ticībā. Un Ūlavs juta, kā viņam dzīslās pukst ilgas un cerības. Viņam tikai vajadzēja ņemties'drošu prātu. Bija jālūdz spēks, kā brālis Vegards bija teicis, bez

tās slepenas domas, Dievs, neuzklausi manu lūgšanu tūliņ.

* *

Ūlavs nakts lielāko daļu gulēja bez miega. Viņam likās, ka viņš tagad izprot vienu lietu: pasaulē Dieva un viņa ienaidnieka starpā pastāvēja cīņa no laika gala, un viss, kam bija dzīvība, dvēsele vai gars, piedalījās vienā vai otrā pulkā, vai nu zinot vai nē — eņģeļi un pazemes gari, cilvēki šeit zemes virsū un viņpus nāves. Un lielāko tiesu kāda vīra bail.ības dēļ notika, ka velnam izdevās viņu pārvilkt savā pusē — tādēļ, ka kāds vīrs baidījās, ka Dievs varētu par daudz no viņa prasīt — varētu spiest izrunāt patiesību, kas tikai grūti pār lūpām dabūjama, vai arī liktu atteikties no iemīļotas tīksmes, bez kuras viņam šķita nebūs spēka dzīvot: peļņas un labklājības, prieka vai cilvēku cieņas. Tad ieradās vecais melu tēvs un savaldzināja vīra dvēseli savos vecajos pamatmelos, — viņš

3G1

no savējiem prasot mazāk un atalgojot tos labāk — cik nu ilgi vien iespējams.

Bet nu Ūlavam pašam bija jāizvēlas, vai viņš gribēja

kalpot vienam vai otram kungam.

* » *

Bija bieza mīksta migla, kad viņš nākamā rītā izgāja laukā. Miglas putekli rasināja niecīgās lāsī^s viņam sejā un to patīkami vēsināja, padarīja lūpas valgas pēc bezmiega nakts.

Viņš devās uz nogāzi māju vakaru pusē, kur kalns izlieca savas kailās klintis un puķēm pieaugušās spraugas, aizgāja līdz pat fjordam. Ūlavam bija kļuvis par paražu ik rītu vērst savus soļus uz to pusi, tur apstāties un vērot laiku. Maz pamazām viņš bija iepazinies ar fjorda valodu. Šodien laukā bija rāms. Viegli viļņi šļakstēja pret Vērša klints gludajiem sāniem, balti uzzibsnīja miglā tur, kur putas augstu uzšļāca, kolīdz mazs vējiņš pārskrēja pār ūdeni uz zemes pusi. Odens čurkstēja pa gliemežvākiem paklāto krastu tieši zem viņa, kur klinšu šķautnes ieslīdēja jūrā. Spēcīgā sālsūdens elpa viņam sitās pretī.

Ūlavs stāvēja nekustīgi un raudzījās uz priekšu, klausījās fjorda skaņās. Pa to starpu migla tā bija sabiezējusi, ka viņš tikko vairs varēja leju saskatīt.

Viņš jau sen bija atzinis, ka izdarījis drausmīgu aplamību, ka par slepkavību nebija pateicis tūliņ pirmās mājās, ko sastapa turienes draudzē. Ja viņš to būtu darījis, kas zina, vai viņu maz notiesātu maksāt sodu par slepkavību. Varēja būt, ka atzītu Teita vainu, ja Ingunas piederīgie liecinātu, ka viņam, Ūlavam, senas tiesības uz so sievu.

Nu viņš bija tik daudz šurpu turpu domājis, ka pats nemaz gandrīz vairs nevarēja atcerēties, ko domājis, līdz baidzot apņēmās klusēt un izdzēst visas nozieguma pēdas. Bet nu bija tā, ka viņš pats sevi bija pavedinājis uz domām, ka līdz ar to kauns paliks apslēpts. Neviens nedrīkstēja zināt, ka viņš Teitu Hala dēlu nostūmis no ceļa. Un tadā kārtā, tā viņš toreiz domāja, neviens nedabūtu ?ināt, ka Teits Ingunu ievedis kaunā. Tagad viņam pašam likās neaptverami, ka viņš kaut ko tik pilnīgi aplamu bija varējis domāt.

Bet nu viņš sēdēja pais savos slazdos. Ja viņš neatzīstas savā noziegumā, lai likumu varētu izpildīt, bīskaps nekad viņam nepiešķirs grēku piedošanu. Bet nu šis darbs bija kļuvis par aizmugurisku slepkavību un noziegumu, un ne par ko citu vairs nevarēja kļūt.

Aiz muguras viņam atradās viņa mājas, lauki visgarām Kvernielejai, mežs gar kalnu riokarēm abās pusēs Hestvikenai — tālu miglā izpletās viņa īpašumi. Laivu nojumes, krasta nostiprinājumi, laivas, visu viņš saskatīja lejā līcī. Viņš saoda tīklu un darvas, zivju atkritumu, sālsūdens un jūrā izmirkuša koka smaku līdz pat viņam uzkāpjam.

Un tālu prorn augšzemē atradās Inguna. Dievs zina, kā viņai tagad klājās. — Aizvest viņu prom no viņas nelaimes, atvest šurpu patvērumā, tas bija viņa pirmais pienākums.

Nē. Nasta, ko viņš pats sev tik vieglprātīgi bija uzlicis, tā viņam bija jānes tālāk. Viņš to tagad nevarēja nomest. Varbūt viņam tā bija jāvelk sev līdzi, kamēr viņš redzēs nāves vārtus vajā stāvam. Un varēja būt, ka viņš mirst — pēkšņā nāvē. Bet arī tad viņam vajadzēja to uzdrīkstēt. Viņam nebija lemts apgriezties un iet atpakaļ līdz tai ceļa vietai, kur bija nomaldījies. Viņam aizvien bija jādodas tālāk.

# * *

Tādas bija domas, ar kādām viņš devās uz ziemeļiem, «eradies Bergā viņš no Arnvida mutes dabūja zināt, ka joiguna gribējusi pati sev dzīvību ņemt. Pēc sešām nedēļām viņš atgriezās Hestvikenā kopā ar savu sievu.

Jūra dusēja tin margoja balti saulē zem svelmaini karstas Vērša klints viņā pusdienas stundā, kad Ūlavs vadi ja Ingunu pāl i Hestvikenu k rasta dambim uz sauszemi. Bija diena pēc Lavransa mesas.

(Jdens kiukstēja zem laivas, šļāca pret steķu pāļiem. Gaiss bija piesātināts sālsūdens, darvas, sapuvušas zivju ēsmas un zivju iekšu smakas, pa starpai tomēr uzplūda ziedu smaržas vēsma, salda, silta un liega. Ūlavs to sajuta un brīnījās, šī smarža viņam bija tik pazīstama. Atmiņas modās līdz ar to, bet viņš nezināja, kas tā smaržo. Vikingu licis un Hevdingu inājas viņam pēkšņi bija dzīvi acu priekšā — viss, kas aizmirsies kopš tā laika, kad to atstā;is un aizgājis pie Jarla. Pēkšņi viņš zināja, pēc kā te smaižo: pēc liepām. Sī tālā mitrā dvesma kā medus un ziedu sēklas un miestiņš. Kaut kur tuvumā vajadzēja būt ziedošām liepām.

Smarža kļuva aizvien spēcīgāka, kad viņi gāja gar nogāzi uz augšu, Ūlavs to nesaprata; Hestvikenā nebija liepu. Bet, kad viņi nonāca pagalmā, viņš redzēja, ka pie stāvās klints sienas aiz staļļiem aug liepas. Tās bija ieķērušās klinšu spraugās, piekļāvušās akmens sienai, un viņu zari karājās lejup. Sirdsveidīgās tumšzaļās lapas gūlās viena pāri otrai kā baznīcas jumstiņi, sedzot ziedu ķekarus.. dzeltenus kā vasku. Ūlavs tos pazina zem lapām, Tie bija drusku brūngani un savītuši. Arī smarža bija smacīga un paveca, bet tur augšā sanēja un zuzēja viegli un smalki bites un kamenes, un neskaitāmas mušas.

—     Ak, Ūlav, kas te tik saldi smaržo? — izbrīnījusies vaicāja Inguna.

—    Liepa. Tu gan nekad vēl neesi liepas redzējusi — tās augšzemē neaug.

—    Tomēr gan. Tagad atceros — brāļu dārzā Ilāmarā aug viena liepa. Bet šeit es kokus neredzu?

Ūlavs rādīja uz klinti.

— Tās liepas, kas šeit. aug, neizskatās kā līdzenumā stādīti koki.

Viņš atcerējās lielo, vareno liepu, kas auga Hevdingu pils pagalmā — bāli vaskaini, medus aprasinātie ziedu čemuri karājās kok^, kā zaļā kupolā. Kad Hevdingu liepa ziedēja, viņu aizvien bija pārņēmušas ilgas — un nevis pēc Fretasteinas vai Heidmarkas vai kādas citas vietas, kur viņa liktenis bija sācis raisīties — šai laikā atkal bija atdzīvojušās viņa bērnības puspiemirstās mājas. Laikam gan liepu smaržu viņš bija atcerējies — loi gan viņš neatminējās, ka zinātu kaut ko par liepām Hestvikenā.

* :(■ ījļ

Ap saulrietu viņš drusku pastaigājās pa Kvernieleju, gribēja apskatīt laukus tur augšā. Liepu smarža bija tik smaga un spēcīga — Ūlavs gāja gausi. Likās, it kā saldā smarža viņu spiestu pie zemes. Viņš bija pavisam nevarīgs aiz laimes. — Tagad viņš redzēja, ka arī nokarēs ziemeļu pusē viscaur auga liepas.

Saule bija no ielejas pazudusi. Metās rasa, kad viņš devās mājup. Viņš gāja cauri kādam iežogotam alkšņu mežiņam un domāja atceramies, ka šeit agrāk bijusi pļava, bet tagad tā bija aizaugusi alkšņiem. Lapas un krūmāji čabēja un šalca, kad govis meklēja ceļu caur biezokni. Savādi lopi bija Hestvikenas ganāmpulkā — garu spalvu, ar vēderiem, kns nokārušies uz leju, neglītām kājām un dīvaini izliektiem ragiem, lielām galvām un skumjām acīm. Gandrīz visām govīm bija tikai pa trim pupiera vai arī tesrnens kaut kā citādi bija kropls, Ūlavs papliķeja govīm kaklu un laipni tās uzrunāja, kad gāja cauri savam nožēlojamam ganāmpulkam.

Inguna parādījās uz ceļa ai? šķūņa. Liela un slaida kā niedre savā zilajā uzvalkā, pār kuru viļņoja sievas lakats.

Klusu, It kā vilcinādamās, viņa gāja pa taciņu gar lauka malu. Balzamīnes un baldriāns viņai sniedzās līdz vidum un gandrīz pilnīgi to apņēma. Viņa bija devusies Ūlavam pretī.

Kad viņš to sastapa, viņš paņēma viņu aiz elkoņa, roku rokā viņi aizgāja uz mājām. Viesiem vajadzēja ierasties tikai nākošā dienā. Šovakar viņi bija vieni paši ar veco Ūlavu vidus kambari.

2

Labais laiks pieturējās visu atvasaru. Ap pusdienas laiku klintis bija svelmaini karstas — no tām kāpa siltums uz augšu. Jūra vizēja un ūdens šļakatas balti rotājās lejā pie klints tanīs vietās, kur viļņi aizvien mazliet plīsa.

Ūlavs aizvien cēlās agri. Bet tagad viņš vairs negāja uz kalnu. Viņš mēdza apstāties pie žoga laukmalē ziemeļu galā, tur, kur pienāk taka no krastmalas. No turienes viņš varēja nolūkoties lejā uz līci un pēri ielejai, pārredzēt gandrīz, visus māju laukus un pļavas.

Bet fjordu un dienvidu pusi aizsedza kaila kalna mugura, kas tur stāvi slējās gaisā un Hestvikenas pēdējo auglīgās zemes gabalu sargāja no vējiem. No fjorda Ūlavs varēja saskatīt tikai mazu vizmojumu gar Vērša klints kailo pakausi un pinkaino, mežu apaugušo kaklu. Pāri otrā pusē varēja redzēt Hudrheimas nokāri rīta saulē — zemu kalna kori, apaugušu retu priežu mežu. Tās galā atradās ciemats un dažas mājas. Ūlavs reizi tur bija bijis, bet no šejienes ciematu nevarēja redzēt.

No lauka ārā rēgojās klints tik daudzās vietās, ka labības rugāju bālais paklājs likās vienos caurumos — tikai šur un tur bija auglīgas zemes strēmeles divu pelēksarkanu klints bluķu starpā. Bet labība šeit padevās pa lieliikai tiesai labi — šeit mēsloja ar zivju atkritumiem — un lā labiba nobrieda laikus. Klinšu spraugās auga stādu šķirne, ko Ūlavs nekad vel nebija redzējis. Kad viņš vasaras sākumā bija šurpu nācis, viņš bija redzējis dažas piemīlīgas purpurkrāsas ziedu zvaigznes, bet tagad pats stāds ar savām smalki robotām lapām bija sarkans kā asins un rūsgans kļuvis, un pārpilnam apkrāvies sēklenīcām, kas līdzinājās gārņu galvām ar gariem knābjiem.

Māju apsaimniekošana bija darbs, ko Ūlavs prata vislabāk. Viņš redzēja, ka ir diezgan daudz, ko veikt — vecajās pļavās jāizplēš krūmāji, jāpaceļ lopu stāvoklis, jālabo ēkas. Viņš bija pieņēmis Bjernu, Gudridas vīru, lai tas nākamajā pusgadā nodarbotos ar zveju un medībām fjordā. Sinis lietās Ūlavam nebija nekādu piedzīvojumu, bet ziemā viņš pats gribēja doties Bjernam līdzi, lai iepazītos ar tiem uzņēmumiem, kas Hestvikenai agrāk bija sagādājuši pārticību. Bjerns viņam deva padomu nākamajā vasarā atjaunot sāls dedzinātavu līcī dienvidos no Kumeļa klints.

Bet aiz visām domām, kas saistījās ar ikdienas darbu un nākotni, Ūlava sirdī glabājās dziļš laimes pilns miers. Diena tagad pagāja kā laimīgu stundu straume. Un tādēļ, ka viņš zināja, ka bīstamās atmiņas bija nogremdētas zem straumes un ka viņam tikai ar varu bija iespējams tās noturēt tur dibenā un par tām nedomāt, viņš arī juta lepnumu par to, ka nu var būt priecīgs un drošs.

Skaidri un auksti viņš apzinājās, ka vecas nelaimes atkal atgriezīsies un viņus abus piemeklēs. Bet viņš baudīja labās dienas, kamēr tās vēl turējās.

Tā viņš tur stāvēja rītu no rīta, skatījās tālumā un domāja par daudz ko, kamēr šī sapņainā laimes izjūta viņu nesa. Viņa gaišā seja izskatījās cieta un spītīga, me'nās zvaigznes viņa acīs kļuva tik mazas kā adatas gals. Kad viņš domāja, ka Inguna būs jau uzcēlusies, viņš devās atpakaļ uz mājām. Viņš apsveica savu sievu ar galvas mājienu un vieglu smaidu un redzēja liego prieka sārtumu, kas viņai sakāpa vaigos, un kluso, kaunīgo laimi, kas staroja no viņas stāva un sejas.

Inguna tagad bija tik skaista, ka vēl nekad. Viņa bija drusku pilnīgāka, viņas āda liegi mirdzēja, un acis likās vēl lielākas un tumšāka ziluma zem baltās sievu galvassegas.

Viņa dzīvoja maiga un padevīga — bija kļuvusi klusa, vienmērīga, laipna pret visiem, bet gandrīz pazemīga pret savu vīru. Tomei visi varēja manīt, ka viņa ir līksma, un visi, kas sastapās ar Ūlava sievu, viņu mīlēja.

Arī tagad Ūlavs naktīs rada maz miega. Viņš gulēja stundu pēc stundas nomodā un nekustējās. Reizēm, kad viņam stinga asinis, viņš drusku pakustināja roku, uz kuras viņa gulēja. Viņa gulēja tik paļāvīgi viņam piekļāvusies, un viņš ieelpoja viņas matu saldo smaržu. Siltums, jaunība un veselība izplūda no visas viņas būtnes. On visdziļākā tumsā Ūlavam likās, ka veco cilvēku sliktā elpa iespiežas kaktos, pārspēta un padzīta. Tad viņš gulēja un juta laiku aizplūstam, neilgojās pēc miega — bija tik labi gulēt šeit un just tikai viņu — tagad viņi abi beidzot bija glābti. Viņš viņai pārvilka ar roku pār pleciem un roku — tā bija mīksta kā zīds un vēsa. Sega bija noslīdējusi. Ūlavs to atkal uzvilka, pārliecās maigi pār Ingunu, un viņa pusmiegā teica mazus mīļus glāstu vārdus

kā putns, kas uz zara pa miegam iečivinās.

* * *

Bet viņa sirds bija modra un viegli sabiedējama — »izspurdza kā putns būrī. Viņš pats to manīja un rūpējās, lai citi to nenojauš.

Kādu rītu viņš stāvēja pie žoga un apskatīja savas govis, kas bija izdzītos uz rugājiem. Lielais vērsis gāja tām pa starpu. Tas bija vienīgais skaistais lops visā ganāmpulkā, drukns un varens, melns kā ogle, bet bāli dzeltenu strīpu pār muguru. Un kā nu Ūlavs tur stāvēja un noskatījās uz vērsi, kas lēni un smagi soļoja pa leju, viņam pēkšņi šķita, ka gaišā strīpa uz melnās muguras kustētos kā čūska, un vienu brīdi viņš bija šausmu pārņemts. Tas ilga tikai vienu mirkli, tad viņš saņēmās. — Bet kopš tā laika viņam nekad vairs nebija agrākā prieka par vērsi,

un tā palika visus gadus, kamēr tas viņam piederēja.

* * *

Kamēr turējās vasarīgais laiks, Ūlavs labprāt ikdienas nogāja pa diendusas stundu līdz krastmalai. Viņš peldēja tik tēiu, kamēr varēja saredzēt augšpus kalna māju ēkas — nolikās tad uz muguras un lāvās straumei, tad peldēja atkal. Pa lielākai daļai ari Bjerns bija kopā ar viņu un arī peldējās.

Kādu dienu, kad viņi bija izkāpuši no ūdens, sēdēja un ļāvās, lai vējš viņus nožāvē, Ūlava skats apstājas pie Bjerna kājām. Tās bija lielas, bet augstu un stipri izliektu pēdu — droša zīme, ka vīrs cēlies no brīviem ļaudīm. Ūlavs bija dzirdējis sakām, ka no kājām aizvien varot pazīt, ja kāda vīra dzīslās esot piliens no vergu asinīm. Bjerna seja un rokas bija vējā nopūstas brūnas kā koks, bet miesa bija balta kā piens, un mati ļoti gaiši, un arī stipri sirmi.

Ūlavam paspruka:

—     Vai tu ar mums, Hestvikenas ļaudīm, esi rados, Rjern?

rNē, — īsi atteica Bjerns. — Velns ar ārā! Vai tad tu pats nezini, vīr, ar ko tu esi rados?

Ūlavs mazliet apmulsa. Viņš teica:

—     Es esmu audzis tālu no saviešiem. Var jau būt kāds dzimtas zars, par kuru nekā nezina.

—    Tu domā, es esmu kāda atvase no šī Trensbārta? — Bjerns strupi teica. — Nē, esmu laulībā dzimis, tāpat kā mani tēvi septiņas paaudzes no vietas. Nekad neesmu dzirdējis. ka mūsu dzimtā būtu kāds bandu bērns!

Ūlavs sev iekoda lūpā. Viņš bija sašutis — bet viņš jau pats bija šo vīru izaicinājis. Tādēļ viņš neteica nekā.

—     Bet viena kļūda mums ir, — turpināja Bjerns, — mums cirvis it kā pats no sevis skrien rokā, kolīdz mēs saskaišamies — ja vien tu to gribi apzīmēt par kļūdu. Un liela prieka rokai nav no cirtiena — ja vien pēc tam nevar iegrābt lielā naudas kaudzē.

Ūlavs klusēja. Bjerns smējās un teica:

—     Es nositu savu kaimiņu, jo mēs nevārējam vienoties par dažām ādas tauvām. Ko tu par to saki, Ūlav Euduna dēl?

—     Man šķiet, tās tauvas izmaksāja dārgi. Vai tās bija tik ievērojamas?

—    Es tās biju aizņēmies no Gunnara, lai pārvestu mā jā sienu. Ko tu par to saki?

—     Es domāju par tevi, ka tā nevar būt tava paraša tā atlīdzināt citiem par pakalpojumu, — teica Ūlavs, — es tātad domāju, ka ar šīm tauvām tomēr kas sevišķs saistījies?

—     Gunnars gan domāja, ka es tā domājot, — teica Bjerns, — jo viņš mani apvainoja, es esot no tām gabalu nogriezis.

Ūlavs pamāja. Bjerns teica, noliekdamies un sasiedams savu kurpju siksnas:

—    Ko tu manā vietā būtu darījis, Ūlav Euduna dēl?

—    To man grūti zināt — atteica Ūlavs. Viņš stāvēja un pūlējās izdabūt savas sprādzes adatu caur audekla kreklu.

—     Nē, jo nevienam nevarētu ienākt prātā apvainot vīru, kas dzīvo tādos apstākļos, kā tu, ka viņš nozadzis gabalu nožēlojamas ādas tauvas, — teica Bjerns. — Bet arī tu neesi atturējis savu roku, Ūlav, kad bija jāsarga gods.

Ūlavs stāvēja ar kamzoli rokā, taisīdamies to vilki mugurā. Viņš Jāva rokai atslīgt:

—     Ko tu domā?

—     Es domāju — kad mūsu draudzē kļuva zināms, kā tu savu radinieku pārmācījis par to, ka viņš tev gribējis liegi jaunavu, kas tev bijusi apsolīta, un vēl lamas vārdus teicis — tad es domāju, man varētu rasties patika tev draudzīgi pakalpot, ja tu reiz pārnāktu mājās. Citādi es gan nebūtu darbu meklējis tik tuvu vietai, kur man pašam reiz bijušas mājas, kaut arī tās nebija nekādas lielās.

Ūlavs taisījās apjozt jostu. Viņš atraisīja dunci, kas pie tās karājās: tas bija labs ierocis, ar ārzemju tērauda asmeni, sudraba rokturi un kāsi, lai ieroci piekārtu jostai. So dunci viņš sniedza Bjernam:

—    Vai tu nepieņemtu šo draudzības zīmi, Bjem?

—     Nē. Vai tad tu nezini, ka nazi draugam nevajag dāvāt — tas sagriežot draudzību. Bet draudzīgu pakalpojumu tu man gan varētu izdarīt — nedod vairs dāvanas tai sievai, kas šeit blandās apkārt.

Ūlavs nosarka — viņš pēkšņi izskatījās ļoti ļauns. Lai apslēptu savu apmulsumu, viņš aši teica, uzlēkdams uz kāda klints bluķa un uzsākdams kāpt kalna?:

—    Man nebija jausmas, ka jums šeit draudzē tik daudz

zināms par to, kas noticis starp mani un Kolbeina dēliem.

• ♦ *

Bjerns viņam bija iedūris dzeloni, runādams par to, ka arī viņš, Ūlavs, esot ātrs, ja jāaizstāvot gods. Par Einara Kolbeina dēla navi Ūlavs nekad vairs nebija domājis. Tam bija tik maz svara viņa pārdomās, tas bija tikai iemesls grūtībām, kādās viņš tagad bija nonācis. Viņam pat nebija prātā ienācis, ka Bjerns tēmēja uz to.

* * «

/ !

Ūlavam patika Bjerns tūlīt pirmo reizi, kad tas nāra, savu darbaspēku piedāvādams. Un arī tagad viņš labprāt ieredzēja Bjernu, kaut gan manīja, ka apkārtnes ļaudis viņu nicina. Viņa sieva Gudrida vai katru dienu nāca uz Hestvikenu, bet Bjerns par to nepriecājās, un pats visai reti devās uz savām mājām. Ūlavs drīzi vien manīja, ka šī Gudrida bija slīpēta pļāpa, kas vazāja tenkas no mājas uz māju, kas labprāt gāja ubagot, bet mājas darbus nevīžoja strādāt, Tik nabadzīgi viņi nemaz nebija tur Rundmirā, kā izlikās. Bjerns gādāja par savējiem labāk, nekā Gudrida to apgalvoja. Viņš bieži aizsūtīja gaļu, zivis un mazliet miltus. Viņiem piederēja govis un dažas kazas. No Hestvikenas Gudrida nekad neaizgāja bez dāvanām. To Ūlavs pats tā bija uzsācis, bet tagad dusmojās par sevi. Viņš saprata, cik nepanesami tas Bjerņam, Hestvikena priekšstrādniekam, kad viņa sieva nāk un saņem tādā veidā dāvanas.

Ūlavam tagad bija tieksme meklēt, vecāku vīru draudzību. Bērnībā viņam bija bijis jāiztiek bez ceļarādītāja rokas, un to viņš tagad sāpīgi manīja. Viņš bija ļoti pazemīgs un pieklājīgs pret savu aprindu vecākiem vīriem, pakalpīgs un iztapīgs pret nabaga Jaudim. Labprāt viņš uzklausīja sirmgalvju padomu. Viņš p<'ibiia loti mazrunīgs, sevišķi svešos ļaudis, bet veci cilvēki paši prata gādāt par sarunas gaitu, tur nevajadzēja iejaukties un uzmundrināt valodas. U11 tā veci ļaudis viņu labprāt ieredzēja — jauno saimnieku Hestvikenā.

Arī jaunāki zemnieki viņu cienīja, kaut gan viņa sabiedrībā nejutās visai omulīgi, viņi neuzticējās viņa klusajai, nerunīgajai dabai, nepareizi iztulkodami to par augstprātību. Bija arī tādi, kas apgalvoja, ka Ūlavs esot mazliet neveikls un ne visai gudrs. Ka Uiuvs un viņa laulātā draudzene izskatījās neparasti skaisti, un prata sve« šos ļaudīs uzvesties, par to visi bija vienis pratis.

Kādu sestdienu ap svētvakara stundu, Ūlavs ar Bjernu un diviem kalpiem atgriezās no ostas. Te viņi ieraudzīja jātnieku varzu, kas gar Kvernieleju devās tieši uz Hestvikenu. Tur bija divi jauni puiši un trīs jaunas meitenes ar vaļējiem linu matiem, kas plūda līdz pat segliem. Viņas bija tērpušās spilgti sarkanos un zilos ģērbos. Skaisti tās izskatījās pļavā, kur vēl sulīgi zaļoja attāls. Ūlavs priecājās, ieraudzīdams Arņa meitas.

Viņš viņus apskāva un apsveica ar skūpstu pēc tam, kad bija palīdzējis nokāpt no zirga, Tad aizveda pie savas sievas, kas durvīs saņēma viesus klusi un atturīgi.

Viņi nebija atjājuši uz atkāzām, un jau nākošā svētdiena abām jaunākajām meitām bija jāatgriežas pie tēva. Priesteris viņus bija atsūtījis, lai viņi apsveiktu radinieka jauno sievu un atnestu dāvanas. Priestera kalps pavadīja meitenes, un, kad viņi bija jājuši garām Sikjustadai, viņiem vēl bija pievienojies turienes saimnieka dēls. Viņš pirms kādas nedēļas bija uzsācis ar Ūlavu kārtot kādu līgumu.

Ūlavs uzkāpa klēts bēniņos, novilka darba svārkus, uzposās svētdienas drēbēs. Viņš priecājās, ka šīs jaunās radinieces dzīvo tuvumā — Ingunai nebūs tik vientulīgi. Viņš bija dzirdējis, it kā Sīra Benedikts un Šikjustada Pols grib saprecināt Signi un Polu Pola dēlu, un, kā likās, jauniešiem nekas nebija pretī. Par šīm precībām Heslvikenos ļaudis varēja tikai priecāties.

Laiks bija auksts un salts, bālā, dzidrā debess rādīja uz nakts salnu. Mājās bija auksti, kaut gan visos pavardos dega uguns. Kad ļaudis bija paēduši, jaunieši vēl gribēja parotaļāties pagalmā, cerēdami sasildīties. Inguna atteicās no rotaļām, viņa sēdēja, apmetni cieši apvilkusi ap sevi, it kā saltu. Viņa bija tik klusa, kā likās, kaut kas viņu nepatīkami aizkāris. Te Ūlavs pameta rotaļu un apsēdās pie savas sievas. Kad tumsa metās, visi iegāja mājā. Izrādījās, ka visas trīs māsas prata daudz joku, mīklu un istabai piemērotu rotaļu. Vioām biia jaukas balsis, un dziesmas labi skanēja; šīs trīs māsas bija pieklājīgas un abi audzinātas meitenes. Bet Inguna sēdēja sabozusies, un Ūlavam kļuva skumji, jo viņš nesaprata, kas ar sievu nolicis.

Ūlavs aplika roku ap Torunu un pieveda to Ingunai. Toruna bija trīspadsmit gadus veca, skaists, mundrs bērns. Bet jtrī viņai neizdevās uzjautrināt namamāti.

Ūlavs kādu gabalu pavadīja savus viesus. Bija jauks laiks. Pilnais mēness spīdēja pie augstajām, dzidrajām debesim. Sala dūmakas kāpa no fjorda, aizplīvurodamas ēnas. Ūlavs veda Torunas zirgu.

—    Tava sieva mūs nemīl, — teica mazS.

—     Kā tu tā vari domāt, — smiedamies atteica Ūlavs. — Jūs vispār nevar nemīlēt! Es nezinu, kas Ingunu šodien sakaitinājis.

* * *

Inguna jau bija gultā, kad Ūlavs ienāca, un, kad bija apgūlies viņai līdzās, viņš manīja, ka viņa raud. Glāstīdams Ingunu, viņš lūdza pateikt, kas noticis, kādēļ viņa tik noskumusi. Beidzot pēc ilgas taujāšanas viņa pastāstīja, ka jūtoties slima. Tas laikam tādēļ, ka viņa šorīt pie fjorda uzlasījusi un ēdusi dažus gliemežus. Ūlavs lūdza to nekad vairs nedarīt, ja iegri'oēsies šos gardumus, lai pasaka tikai Bjernam vai viņam, gan jau tad atnesīs nekaitīgus gliemežus. Tad Ūlavs jautāja, kā viņai patīko* jaunās radinieces? Vai tās neesot ļoti skaistas un labi audzšnātas meitenes?

Inguna atbildēja:

—     .ļā. Un ļoti jautras viņas bija, šīs Arna meitas, — viņa pec brīža piemetināja, it kā šis jautrums viņai nebūtu paticis. — Tu pals kļuvi gluži pārgalvīgs, Ūlav.

3(74

Tādu es tevi nekad neesmu redzējusi. Es saprotu, ka viņas tev patīk.

—    Jā, — apstiprināja Ūlavs, un līksmoja, atcerēdamies, jautro vakaru. Un tad viņš vēl teica, ka tas taču esot ļoti jauki, ka Hestvikenas tuvumā dzīvo tik mīlīgas un pieklājīgas radinieces.

Ūlavs dzirdēja, ka Inguna smagi elpoja. Pēc maza brīža viņa teica:

—     Mēs taču bijām kā tavas māsas, Tora un es, bet es neatceros, ka tu ar mums tā būtu trakojis un jokojies.

—    Ak, šad tad tas taču gadījās, — atteica Ūlavs. — Bet es dzīvoju svešās mājās, — viņš turpināja klusā balsī. — Ja es būtu uzaudzis savējo vidū, es, droši vien, kā zēns nebūtu bijis tik kluss un mierīgs.

Un nu viņš manīja, ka viņa atkal raud, un tik nevaldāmi, ka viņam bija jāuzceļas un jāsameklē ūdens. Kad viņš bija aizdedzinājis skalu, viņš redzēja, ka viņas seja sarkana un uzpampusi. Viņš sabijās, varbūt viņa tiešām ko indīgu bija ieēdusi. Viņš, uzmetis kādu drēbju gabalu, izskrēja pēc svaiga piena; to atnesis, viņš piespieda viņu

dzert. Pēc tam viņai kļuva drusku labāk, un viņa iemiga.

* * *

Īsi pirms Visu dvēseļu dienas, Ūlavs kopā ar dažiem citiem zemniekiem bija mācītāja mājās, viņi gribēj», lai viņiem tur uzrakstītu dačas vēstules. Un atceļā Ūlavam gadījās mazs strīds ar Steinu, tā sauca vienu no zemniekiem.

Atgriežoties mājās, vīri bija apstājuši sirmi — Ūlava jājamo zirgu. Viņi visādi slavēja kumeļu, runāja ari par to, cik labi viņš kopts. Un kaitināja Steinu: ari viņam bija ābolains zirgs, bet nekopts, dzelteni pelēks, varēja manīt, ka jātnieks savam zirgam nepiegriež sevišķu vērību.

Steins teica:

—     Tas agrāk bija Ūlava darbs, kopt un iejāt zirgus. Tur nav ko brīnīties, ka bruņinieka kalpotāja zirgs labi barots un kopts. Bet, pagaidi vien, ja dažus gadus būsi zemnieks, tad aizmirsīsi visus savus bruņinieka smalkumus. Tad var piepildīties sakāmvārds par to, ka zemniekam neder balti zirgi un pārāk skaistas sievas, jo viņam nav laika tos sargāt.

—     Nu, laikam gan, tik slikti man nekad noklāsies, ka nevarēšu divus zirgus uzturēt, — augstprātīgi atbildēja Ūlavs. — Vai tu man negribi pārdot savu zirgu, Stein?

Steins minēja cenu. Viņi sarokojās, un Ūlavs pārējos klātesošos piesauca kā lieciniekus. Tūlīt arī norunāja, kur un kad Ūlavam jāaizmaksā .par pii kurnu. Steins noņēma zirgam seglus un aizgāja pie Sīra Benedikta pēc apaušiem. Zemnieki kratīja galvu teikdami, ka Ūlavs iekritis.

—     Ak, jā, — Ūlavs paraustīja plecus un iesmējās. — Bet nevar jau vienmēr būt prātīgs, nevar vienmēr uti sadalīt četrās daļās.

Viņš apsegloja nule pirkto zirgu, bet sirmais sekoja aiz sava kunga. Vīri noskatījās ar smīnu, viens otrs noklikšķināja ļaunā priekā. Jau apakša, kur ceļš aizlocījās, pirmo reizi savos spēkos mērījas jātnieks un zirgs. Un Ūlavam bija krietni jāsvīst, pirms Hestvikena bija sasniegta.

* * *

Inguna sēdēja viena pati istabā un šuva, kad izdzirdēja pakavu dipoņu klinšainajā pagalmā. Viņa iznāca durvīs, ar izbrīnu vērdamās savā vīrā: tur viņš sēdēja miglainā un skopā rudens saulē uz sveša, nemierīga zirga; viņa seja sarkani kvēloja, bet kumeļš bija viscaur aptašķīts putām, tas dancoja, nepacietīgi košļādams iemauktus.

Nebija lāgā iespējams viņu apturēt. Ūlavs uzsmaidīja Ingunai un arī kalpam, kas nāca zirgu saņemt. ■ — Es tev visu izstāstīšu, kad ienākšu, — teica Ūlavs. Viņš nolēca un aizgāja ar kalpu ievest jauno zirgu stallī, i — Ko tas nozīmē? — viņa izbrīnījusies jautāja, kad viņš ienāca istabā. Viņš apstājās uz sliekšņa un izskatījās, II ka būtu piedzēries.

—    Vai vecis iekšā? — jautāja Ūlavs.

tf. — Ne, viņš aizgāja uz jūrmalu. Vai lai aizsūtu Tori pēc viņa?

Ūlavs smiedamies aizvēra durvis. Tad piegāja sievai, pacēla to kā bērnu savās rokās un saspieda to tā, ka viņai olzrāvās elpa.

—    Ūlav, — viņa izbiedēta lūdza, — kas noticis?

—    Ak; nekas, tu tikai esi tik pārvarīgi skaista, — viņš nomurmināja ar tiem pašiem skurbajiem smiekliem un piespieda savu karsto seju viņas vaigam tik strauji, ka likās, pakausis nolūzīs.

* * #

Tai pašā pēcpusdienā drusku vēlāk Ūlavs aizklejoja līdz dzirnavām, bet Inguna aizgāja uz rovi, kur viņa zem cepamā dēļa bija nolikusi sasieto sieru.

Bet trauks nebija pietiekoši rūpīgi apsegts — siers bija apbiris pelniem un slikti smaržoja, laikam gan bija pārāk ilgi stāvējis, kaut gan vēl nebija sarūdzis. Ingunai nekad neizdevās pagatavot garšīgu sieru; pagājušā nedēļā siers vēlreiz bija sācis rūgt un notecējis no dēļa, kur Inguna viņu bija nolikusi žāvēt.

Ap viņas muti raustījās, kad viņa lipīgo siera masu, kas nelabi oda, neveikli un lēni mīcīja. Viņa nebi ja krietna namamāte, viņa strādāja lēni un tūļīgi, un darbs bieži vien beidzās ar neveiksmi. Un katra neveiksme viņu ārkārtīgi skumdināja: vai drīz jau Ūlavs sāks par to domāt, cik nekrietna viņa sieva? Tādos vakaros, kur viņa varēja' atskatīties tikai uz kļūdaini veiktiem darbiem, viņa jutai sasista, it kā pēc daudziem kritieniem.

Un Ūlavs šodien tomēr nebija bijis piedzēries. Sākumā viņa sevi mierināja: varbūt viņš bija vairāk iemetis, nekā parasti to darīja, ne velti viņš bija tā slavējis šā priestera alu. Bet nē, viņa bija maldījusies: Ūlavs bija gluži skaidrā prātā. Viņas 3irds pukstēja arvienu straujāk, tā stāvot un domājot: kas ar Ūlavu bija noticis, kāpēc viņš tik savādi izturējās? Viņa bija paradusi Ūlavu redzēt laipnu, maigu, lēnīgu. Sad tad viņa bija ilgojusies, kaut viņš nebūtu vienmēr tik ļoti prātīgs.

Smagi viņu nolieca doma: mierīgs viņš bija, kungs par sevi pašu — pa lielākai daļai. Bet viņa arī bija redzējusi, ka viņš neprata sevi iegrožot. Tai naktī, kad viņš — vēl zēns — bija nogalinājis Einaru, un mežonīgā nemierā atnācis pie viņas, arī toreiz viņa bija jutusi viņa mīlestību kā kaut ko, kas mierina un drošina. Ūlavu trakojam viņa bija redzējusi tikai vienu vienīgo reizi — toreiz viņa niknums bija vērsies pret viņu, un viņa nāvīgās bailēs bija savilkusies sevī, aci pret aci juzdama viņa neiegrožoto trakumu. Tas bija tā, ka par to vairs negribējās domāt, un visu laiku viņa arī par to nebija domājusi, tikai šodien atkal atmiņā sāka aust un joņot bijušais. Bet tagad viņa taču nekā nebija darījusi tādu, kas viņu būtu varējis saniknot?

Tik labi viņai bija klājies visus šos četrus mēnešus, kamēr viņa bija apprecēta. Neviļus viņa laulības laiku skaitīja tikai no tās dienas, kad viņas radi viņu liecinieku klātbūtnē bija atdevuši Ūlavam. Tik labi viņš pret viņu bija izturējies, ka visas šausmu atmiņas viņā dzīvoja tikai kā sapņu drausmas. Un Ūlava vārdi bija piepildījušies — Hestvikena atradās tālu prom un bija vieglāk, nekā viņa to bija domājusi, aizmirst to, ka ziemeļos noticis. Bet viņa arī ļoti bija pūlējusies Ūlavam izrādīt savu pateic11)U un neizsakāmo mīlestību. Bet šodien … vai viņa bija Ul.iva savādā izturēšanās iemesls? Viņu pārņēma bailes: k.is gan varēja būt iemesls?

• Tomēr — bija muļķīgi tā domāt — viņš taču nebija dusmīgs. Tie savā ziņā bija glāsti, visu kopā ņemot. Tikai pfirgalvība — un tad viņš bija ar viņu rotaļājies, mazliet rgpji, mežonīgi, neiegrožotas jautrības pārņemts. Un viņa bija sabijusies, jo nebija paradusi Ūlavu tā redzēt. Bet nevajadzēja jau tūdaļ domāt, ka kaut kas sevišķs nolicis — varbūt vīrieši jau tādi ir, ka viņiem šad tad uznāk Mdi untumi. Tāds arī Teits bija bijis.

Teits — viņa sarāvās — Teits būtu varējis tā iztuleijes. Atmiņas par Teitu bija tālas un neesošas, kā viss l'lļušiūs, kas sāka zust, kamēr viņa ar Ūlavu kopā dzīvoja. Bet tagad atkal uzpiaiksnījās atmiņas par to, ka viņa I citam piederējusi.

Inguna klusi iekliedzās, drebēdama sarāvās, kad ieraudzīja Ūlavu aiz sevis stāvam. Viņa nebija dzirdējusi to nākmn.

Viņš jau kādu labu brītiņu bija durvīs stāvējis un viņu novērojis: lielā, slaidā, jaunā sieva stāvēja pār dēli pārliekusies, šaurpīecaina un vāra, lēni un neveikli viņa mīcīja sieru saviem tievajiem pirkstiem. Viņas seju zem galvas lakatiņa viņš nevarēja saskatīt, bet nojauta, ka tā sapļkusi.

Llavs kaunējās, ka pirmīt, mājās atgriežoties, tā bija uzvedies. Nepieklājās taču, ka vīrs ar savu sievu tā apejas. Viņš baidījās, ka viņa to pārpratuši.

—     Vai es tevi izbiedēju? — Tagad Ūlavs runāja kā parasti, mierīgi, norūpējies par viņas labsajūtu. Viņš nostājas viņai līdzās mazliet apjucis un nozaga kādu kumosu no siera mīklas, kuru Inguna tagad veidoja bumbiņās.

—     Šo darbu es agrāk nekad neesmu darījusi, — viņa teica atvainodamās. — Daila man to nekad neatļāva. Laikam gan es nebūšu sūkalas lāgā notecinājusi.

— Gan jau tu iemācīsies, — mierināja vīrs, — mums vēl daudz laika, Ingun.

•— Lūk, es tik ļoti biju nodusmojies par nopirkto zirgu, bet Steins mani izaicināja, — viņš apmulsis stāstīja; viņš raudzījās zemē, nosarka, bikli iesmējās. — Tu labi zini, es parasti nerīkojos kā muļķis. Bet lai nu paliek. Es biju tik priecīgs, kad tevi ieraudzīju durvīs, — viņš pavērās Ingunā, it kā piedošanu lūgdams.

Viņa vēl dziļāk noliecās pār savu darbu, tumši sārtiem vaigiem.

Viņa vēl neiztur visai daudz, domāja vīrs. Sis neparastais darbs viņu nogurdina. Kaut nu vecis šonakt netraucētu mieru. Dzirkste rāva un plosīja viņa nabaga miesas tik stipri, ka reizēm viņš, stundām ilgi skaļā balsī vaimanādams, nedeva jaunajam pārim miera.

* # *

Ūlavs Ingolfa dēls tūlīt sabruka, tikko viņa jaunais radinieks pārņēma valdību savās rokās. Viņš krietni bija nopūlējies, strādājot Hestvikenā, kaut gan no viņa pūliņiem maz kas bija redzams. Tagad viņš atdevās vecuma likstām. Jaunie saimnieki bija ļoti laipni pret viņu. Ūlavs veci sajuta kā balstu — kaut gan viņš pats nezināja, kur viņam balsts vajadzīgs —, bija labi beidzot reiz ar kādu vīru no sentēvu cilts sadzīvot zem viena jumta. Un Ūlavs priecājās, ka Inguna par sanīkušo veci tik laipni gādāja. Viņš jutās mazliet vīlies, kad manīja, ka viņai nepatīk, ne Arņa meitas, ne arī viņu tēvs. Pats Ūlavs šo tēva brālēnu labprāt ieredzēja. Hestbeku Arnis bija apmēram piecdesmit gadus vecs sirmgalvis, bet vēl skaists un stalts. Ģimenes līdzība starp viņu un Ūlavu Euduna dēlu bija nenoliedzams. Arnis Torgilsa dēls uzņēma Ūlavu savās mājās ārkārtīgi laipni un ielūdza viņu uz Ziem-

HvotKiera. Ūlavs labprāt būtu pieņēmis šo uzaicinājumu, Ja Inguna to nebūtu atraidījusi.

Un tā viņš priecājās, ka viņa vismaz ar Ūlavu J'lgolfa dēlu labi satika, kaut gan vecis viņai sagādāja daudz pūlu. Nktis viņš bieži vien bija nemierīgs, bez tam ļoti nei' ar savām ziedēm un zālēm, kuras pats sev vārīja. Un vecais suns, kas, kā Ūlavs Ingolfa dēls apgalvoja, no Hiimās kājas izvilka sāpes un tādēļ naktīs pie viņa gulēja, bija netīrs, nikns un zaglīgs. Bet Inguna pacietīgi palīdzēja vecim, lēnprātīgā meitas mīlestībā viņu mierināja un vienmēr izturējās laipni pret suni.

J lunajam pārim ļoti patika, kad Ūlavs Vecais vakaros lopā ar viņiem sēdēja un stāstīja. Nebija nemaz gala visiem šiem stāstiem par vīriem, ciltīm un mājām visās draudzēs ap fjordu. Par karali Skuli Ūlavs puspriesteris pīts biia cīnījies, bet Ūlava Euduna dēla vectēva tēvs, Ūlavs Ūlava dēls. bija Sigurda Ribunga pavadonis, un tā bija cīnījies pret Skuli. — Toreiz mums bija piecpadsmit gadi, Torgilsam un man, bet cīņā mēs gājām līdz. Rēta, kas man vēl šodien pakaļā, to es dabūju kaujā pie Lokās. Vorbolejieši, karaļa Skules* piekritēji, mani zoboja, ka es tieši šai vietā esmu ievainots, bet rnēs bijām iedzīti šaurā ielejā starp mālainām nokarēm, un birkebeinieši mūs ielenca no visām pusēm. Starp mums, vorbelgiešiem, bija daudz jaunu puišu, vienam no viņiem, Surtam, bija tik sarkani mati, kādus es nekad savā mūžā neesmu redzējis. Reiz mēš ar Gudinu Geigu pārnakšņojām kādās mazās mājās un atmēdāmies no tā, ka istaba dega. — Tavs matu cekuls pārāk tuvu bijis baļķu sienai, sātans tāds, — teica Gudins. — Jā, un tu esi uguni uzpūtie, — atbildēja Surts, •— lii-hi-hi, — viņš to izteica drusku nepieklājīgāki, bet es to Ingunas dēļ nevaru atkārtot. Mēs ar Gudinu bijām gulējuši istabas vidū, bet Surts pie pašas sienas. Altans jau dega gaišās liesmās, bet. mums tomēr izdevās izmukt ārā. Šie birkebeinieši bija bezkaunīgi dedzinātāji, mēs viņus zobojām un teicām, ka tas, droši vien, tād^l, ka viņu vidū daudz pirtnieku un maiznieču bērnu. Bot tagad paklausies, kā man un Torgilsam izgāja Lokā, jeb

ari es labāk pastāstīšu Gudina Geiga dēkas…

* * *

Ūlavs manīja, ka Inguna mulsa, kad vecis nepacietīgi pētīja, vai tad viņai arvienu vēl nekas jauns nav pastāstāms? Tagad taču jau pieci mēneši pagājuši kopš kāzu dienas…

—    Mēs darām, kas mūsu spēkos, — smaidīdams teica Ūlavs. Bet vecis sadusmojās, ar tādām lietām nedrīksti jokot, lai labāk skaitot lūgsnas un baznīcai dodot ziedus, varbūt tad Dievs ātrāk dāvās mantinieku. Ūlavs smējās, aizrādīdams, ka neesot ko steigties. Bet sevī viņš nodomāja, ka Ingunai nav visai daudz spēka, pat tagad, kur viņa pilnīgi bija atguvusi savu veselību, viņai nācās grūti vadīt saimniecību un trim meitām iedalīt darbu.

Bet Ūlavs Ingolfa dēls žēlojās: viņš nedzīvošot vairs ilgi. Savu cilti viņš esot redzējis četrās paaudzēs: vectēva tēvs, vectēvs, tēvs un dēls. — Labprāt es vēl redzētu art tavu dēlu, Ūlav, pirms jāatstāj šī dzimtene.

—    Ak, gan jau tu vēl ilgi dzīvosi un redzēsi ne tikai manu dēlu, bet arī mana dēla dēlu, — mierināja Ūlavs. Bet vecis sadudzis kratīja galvu:

—     Ūlavs Torgilsa dēls, pirmais vīrs no mūsu cilts Hestvikenā, bija desmit gadus apprecēts ar Toru Ingolfa meitu, un, kad viņa dzemdēja dvīņus, viņš nebija vairs dzīvajos. Tas laikam bija sods par to, ka viņš Toru bija apprecējis pret sava tēva gribu. Hestvikenu Ingolfs un Dīfrinu Torgilss bija naidā, bet Ūlavs Torgilsa dēls teica, viņš nedomājot atteikties no labām precībām tikai tādēļ, ka tēvi pie dzīru galda reiz strīdējušies. Tora bija māju mantiniece, jo Ingolfs bija pēdējā Hestvikenu cilts vīriešu

Atvase, kas šais mājās dzīvojusi, kopš Norvēģijā sākuši iipstrādāt zemi. Bet Torgilss Fiviis' bija savas cilts pēdējais lensmanis Dīfrinā. Karalis Svere atdeva mājas un lorgilsa jauno atraitni kādam vīram no savas varzas, un I• i Dīfrins pārgāja svešās rokās. Torgilss Fiviis bija trīs ioizes precējies un šo vārdu — Fiviis — viņš bija dabūjis lounībā, jo viņa mati bija gaiši kā lini un sejas krāsa — Ivita un maiga, un šis īpašības uzglabājušās mūsu ciltī līdz šai dienai.

Tu saproti, ka mūsu ciltstēvam Torgilsam bija jāatriebj karalim Sverem par māju, tēvu un trim brāļiem. Un tai pašā ziemā, kad viņa sieva manīja, ka viņa ir l<li^ās cerībās, un tātad ciltij nebūs jāizmirst, visi zemnieki tip fjordu sacēlās, lai atriebtu karali Magnusu un nosistu Svēri, kam nebija tiesības uz troni, un kas visur ieveda jaunas, nejaukas ierašas. Ūlavs Torgilsa dēls bija viens no vadoņiem, stāvēja pirmās rindās un sīvi cīnījās.

Tu zini, kā mums toreiz kaujā pie Oslo izgāja. Velns palīdz savējiem, un Svēri viņš droši nesa uz savām rokām, līdz aiznesa to ellē — tā es vismaz domāju. Ūlavs Torgilsa dēls toreiz_ krita, bet viņa vīriem izdevās līķi pārvest mājās. Ap Ūlavu bija pulcējušies tik daudz karotāju, ka birkebeinieši nepaguva viņu aplaupīt, un tā viņš atgriezās savās mājās ar cirvi sažņaugtā dūrē. Neviens net pēja atlocīt miroņa sastingušos pirkstus un izņemt ieroci. Bet, kad atraitne pienāca un pieskārās cirvim, roka atkrita, Tora stāvēja ar cirvi, un tai pašā mirklī pirmo reizi pakustējās bērns zem viņas sirds. Bija it kā nepiedzimušais ar sažņaugto dūri būtu iesitis — tā viņa vēlāk pati stāstīja saviem dēliem — dvīņiem, kurus pavasarī dzemdēja. Tikko dvīņi bija pietiekami lieli, māte viņiem agri un vēlu stāstīja, ka viņi jau mātes miesās zvērējuši atriebt tēvu. Cirvis bija tas pats, kas tev tagad pieder —

' Pivil — norvēģu nosaukums dažādām bāli dzeltenām puķēm

Etarlilgja. Tora tam devusi šo nosaukumu, agrāk to sauci par Jarnglumru. Ūlavs dabūja cirvi, jo bija vecākais no dvīņiem.

Savu tēva māti, Toru Ingolfa meitu, es labi atceros. Viņa bija cēla un ļoti gudra, dievbijīga un žēlsirdīga pret nabaga ļaudīm. Kamēr viņa šeit valdīja — un to viņa darīja līdz mūža beigām, tavs vectēva tēvs un tavs tēvs nekad neuzdrošinājās viņai pretoties — Hestvikenā uzplauka zvejniecība. Tava vecmāmuļa sūtīja savus kuģus gar visu krastu līdZ pat Dānijai, tu saproti, viņa gribēja uzzināt, vai kāds nav nodomājis atriebties Sveres ciltij. Tora tarlām lietām uzmanīgi sekoja, un visi, kas pretojās birkebeiniešiem, atrada viņas mājās patvērumu. Tora savu vīru neizsakāmi bija mīlējusi. Ūlavs Torgilsa dēls bija mazs no auguma un ļoti gaišmatains, spēcīgs un skaists, mazliet vaļīgiem tikumiem, bet tādi jau bija vīri karaļa Magnusa laikā.

Vecāmāte pati nekad nav bijusi skaista. Tai laikā, kad es viņu atceros, viņa bija tik resna un liela, ka tikai sāniski un divkārt saliekusies varēja ienākt pa durvīm istabā. Viņa bija veselu galvu lielāka nekā viņas dēli, un tie bija lieli vīri. Bet skaista viņa nebija: deguns bija tik liels un tik līks, ka tiešām nezinu, ar ko to varētu salīdzināt, acis bija kā kaiju olas, dubultzods nokarājās līdz krūtīm, un krūtis savukārt līdz vēderam.

Mans tēvs nebija visai jauns, kad precējās, jo bija nolēmis kļūt par priesteri. Pats bīskaps — NikŪlavs Arņa dēls, viņu iesvētīja, viņš ļoti mīlēja manu tēvu, jo tēvs bija ārkārtīgi dievbijīgs un mācīts virs, neviens no priesteriem neprata rakstīt tik skaistas grāmatas. Mana māte, Bergljote no Tveitas bija citas dabas cilvēks, viņa bija jautra un mīlēja dzīres un krāšņumu, un tā vecāki nesadzīvoja visai labi, kaut gan bērnu viņiem bija daudz, pieci no mums pieauga. Viņa nebija naudas kārīga, mūsu māte, bet tēvs bija tik devīgs, ka aiz mātes muguras zaga

pats savās klētis, lai bagātīgi izdalītu žēlastības dāvanas nabagiem. Nebija labi, ka pilsētnieki to uzzināja un paužam zobojās par to, tu zini, priesteris, kas savās mājās nav kungs; ir mazliet smieklīgs. Es atceros, reiz māte kāda nieka dēj Joti sadusmojās un iemeta ugunī divas tēva nule sarakstītas loksnes, un tēvs viņu par to sita. Tēvs bija liels un spēcīgs vīrs, kas labi prata rīkoties ar ieročiem, pret birkbeiniešiem viņš dūšīgi bija cīnījies, bet pret kristīgiem brājiem bija lēnprātīgs un pazemīgs. Turpretī māte visur nesa līdz nemieru.

Kad nāca ziņa, ka priesteriem Norvēģijā tāpat kā citās kristīgās zemēs jādzīvo neprecētiem, tēvs pavēlēja mātei atgriezties Tveitā. Bet māte un viņas radi bija gaužām sašutuši, jo domāja, ka tēvs, šķiroties no savas sievas, vairāk līksmo, nekā sēro. Es zinu, tēvs vienmēT par to bija runājis, ka priesteru precēšanās esot netikums, arī bīskaps NikŪlavs tā domāja, bet tēva jaunības gidos šis likums vēl nebija izvests, un viņam bija jārīkojas kā māte grib. Kad tēvs un māte šķīrās, es paliku pie tēva, jo sen jau biju nolēmis kļūt par priesteri. Mēs ar tēvu laimīgi dzīvojām, un par mūsu īstajām mājām uzskatījām Hālvarda baznīcu. Trīs gadus pēc karaļa Skules nogāšanas no troņa, mani iesvētīja par diakona palīgu. Drīzi pēc tam vecāmāte Tora mira.

Bet es gribēju stāstīt par tavu vectēvu, Ūlavu Ribungu un viņa ģimeni. Vecmāmuļa Tora savam dēla dē' m Ingolfam bija izmeklējusi labu sievu: Ragnu Halkela meitu. Euduns, tavs tēvs, bija tikai dažus gadus vecs, kad mēs, visi radi kopā, aizgājām, lai sekotu karalim Skulem un vorbelģiešiem. Kad Torgils zaudēja prātu, Ingolfs un Regņa vairs negribēja Hestvikenā palikt un aizgāja dzīvot krūmiņos. Reiz Ziemsvētkos, kad viņi gribēja apciemot radus viņpus fjorda, laiva apgāzās, un tur noslīka Ūlava Rībunga dēls, meita un znots.

13

3'J5

Ūlavs Ribungs cēli panesa šo nelaimi, mans tēvs vien

mēr teica, viņš nekad neesot redzējis vīru, kas cēlāki nesis savas sāpes. Mans tēvs savu brāli Ūlavu vienmēr nostādīja kā krietnuma un cēluma paraugu; dvīņu brāļi sirsnīgi mīlēja viens otru. Ūlavs palika dzīvot ITestvikenā kopā ar nerru Torgilsu. Pēcnieku viņam nebija, izņemot mūķeni Borgniju un mazo puisīti Eudunu.

Es biju lauzis kāju; un jau trešo gadu staigāju klibs. Savu nelaimi es nesu nepacietīgi, man likās, ka tas ir briesmīgi, ka es tik jauns jau esmu kļuvis par kropli un nu nekad nevarēšu būt priesteris. Tai laikā tēvs man bieži kā paraugu nostādīja Uiavu Ribungu. Bet es zinu, cik ļoti Ūlavs skuma, kad Euduns pēc tavas mātes nāves negribēja palikt Hestvikenā un likās, ka šī ģimenes atvase izmirs.

Bet tagad es ceru, tā uzzels. Tu un tava sieva •— jūs esat tik jauni un skaisti. Tu tagad sapratīsi, kā es ilgojos tavu dēlu ieslēgt savās rokās. Četras paaudzes es esmu pazinis, jā, pat piecas, ja pieskaitām mūsu ciltsmāti, labprāt es vēl pirms nāves redzētu sestās paaudzes pirmo vīru. Ne daudziem cilvēkiem ir lemts redzēt savas cilts sesto audzi. Man šķiet, ir saprotami, mana inguna, ka arī tavs vīrs arvienu vairāk ilgojās pēc mantinieka, šeit Hestvikenā viņa senči dzīvojuši, eik tālu vien spējām aizdomāt. Vai tu to dzirdi, jaunā sieva? — viņš teica, viltīgi smaidīdams.

Ūlavs redzēja, ka krguna nosarkst. Bet tas nebija ilgu un laimes kautrīgais uzliesmojums, tas bija kvēlais kauna sārtums. Viņas acis lapa tumšas un moku pilnas. Līdzcietīgi viņš novērsa savu skatu.

3

Inguna iznāca uz klēts aKāna, apstājas un stingi raudzījās birstošā sniegā. Augšā pret bāliem mākoņiem lielās slēpjas pārslas izskatījās pelēkas, bet, gaisā pavirpu-

āee

Jojušas, tās grima lejā, kā mirdzoši balta, vizuļojoSa plūsma, kas ziemeļos sajaucās ar baltajām kalnu gālēm.

Kad viņa kādu bridi bija raudzījušies ņirbošajā virpulī, tad likās, ka viņa pati tiek uzsūkta, lido uz augšu — kādu īsu brīdi, tad atkal grimst uz leju tik strauji, ka acu priekšā viss top melns. Atkal un atkal viņa atdevās šai izjūtai. Nepanesamais reibonis, kas pēdējā laikā viņai bieži uzmācās, pārgaja maigā saldkārē tai mirklī, kas viņu augšup nesa, bet tad nāca kritiena briesmas, un viņa nekā vairs nevarēja redzēt: visa pasaule pārvērtās pelēkās, un melnās svītrās, kas griezās aplī.

Tik neparasti neskanīgs bija gaiss, laikam gan tādēļ, ka kaijas klusēja; viņa bija redzējusi, kā putni tādā laikā slēpjas klinšu spraugās, vai ari mierīgi sēž uz lieliem akmens bluķiem jūrmalā. Sad tad tie uzlidoja, bet neizdeva nevienas skaņas.

Pirmajā laikā, kad Inguna šeit dzīvoja, viņai šķita, ka nav nekā skaistāka redzējusi, kā šos lielos, baltos putnus ar vareniem smailiem spārniem. Pat viņu dīvainie kliedzieni ielīksmoja Ingunu. Viņa bija aizvesta svešā zemē, tālu prom no tām vietām, kur tik daudz nepanesamā bija jāizcieš. Vasarā, kad viņa piecēlusies dzirdēja, kā jūra pie klints pakājes klusi mala un mala, un viņas priekšā gaiši un plaši izklājās fjords ar tālo tuksnīgo krastu viņā pusē, kad baltās, aplī lidojošās kaijas kliedza aizsmakušā balsī, dīvainas kā spoki, tad viņas sirdij kļuva tik viegli: pasaule bija liela un plaša, tas, kas bija noticis kādā tālā, tālā vietā, nekādā ziņā nevarēja pildīt visu pasauli. To vajadzēja varēt aizmirst.

381

Bet, kad šeit pie fjorda atnāca rudens, viņu uztrauca tas, ka šeit nekad nav pilnīgi klusu. Viļņu mūžīgā čala un šalka, jūras putnu kliedzieni, vētras brāzieni pāri mežiem — viss tas reibināja galvu. Kad viņai bija jāiet tikai pāri pagalmam, likās, ka vētra iedrāžas ausīs un pilda

ir

visu viņas galvu ar troksni. Un lietus un migla nāca no jūras un skumdināja prātu. Bija jādomā par rudeni mājās: zeme sastingusi salā, klusa un gaiša, cirvja cirtieni un suņa rejas dzirdami tālu visapkārt; saule izsūcās cauri rīta miglai un, izkausēdama sarmu, pārvērš to par rasu. Un viņa ilgojās dzirdēt skanīgo klusumu.

Viņa bija it kā noslīdējusi tai laikā, kad dienas kļuva īsākas un tumšākas. Tagad viszemākā vieta bija sasniegta, ziemas saulgrieži jau bija garām; tagad gāja kalnup. Bet viņa jutās gluži bezspēcīga, tikko domāja, ka jāiet pret kalnu. Tagad saule kāps arvienu augstāk un augstāk, pēc ne visai ilga laika jutīs, ka dienas, gaišākas un garākas, iet pavasarim pretī. Bet viņai likās, ka viņa stāv augsta kalna pakājē un nav spēka kustēties ar nastu, ko viņa, kā tagad droši zināja, sevī nesa. Galva reiba par to domājot.

Klusi, klusi šodien bija gaisā, sniegs gan virpuļoja, pārslas griezās aplī, bet beidzot klusi un gluži taisni nokrita zemē.

Jūra bija dzelžaini melna tai mazajā svītrā, ko Inguna spēja saskatīt, un viļņi sitās krastā kūtri un vienmuļīgi mīkstajā sniega gaisā.

Viss bija aizsnidzis — ceļš uz krasta apstiprinājumiem zudis. Meitu pēdas uz kūti un arī viņas pašas pēdas jau bija aizsnigušas. Viss baltums pamazām kļuva pelēks un palss, tikko, pirmās krēslu ēnas to sniedza.

Pirts durvīs tur apakšā pie tīruma baltos tvaika mutuļos parādījās vīru stāvi, tumši pret gaišo sniegu.

Viņi aizskrēja līdz šķūnim, kur glabājās drēbes, pa ceļam pavārtījās sniegā, smiedamies un sasaukdamies. Inguna pazina Ūlavu un Bjernu, tie kā pirmie bija iznākuši. Viņi bija apskāvušies, cīkstījās, kristīja viens otru sniegā.

Inguna pacēla sili ar sālītām zivīm, pārsedza trauku ar savu apmetni. Sile bija tik smaga, ka bija jānes abām rokām, savas kājas viņa nevarēja redzēt, nekur nevarēja atbalstīties un baidījās pakrist. Krēsla sāka biezēt arvienu

tumšāka, un ņirboņa acu priekšā pavairoja reiboni.

* * *

Ūlavs ienāca istabā, apsēdās paaugstinātā goda vietā zem ģēveles. Viņš jutās izsalcis un piekusis, tīksmīga labsajūta viņu pārņēma, apzinoties, ka ir sestdiena, svētvakars un trīs sievietes nes viņam vakariņas.

Uguns pavardā sarkani kvēloja, mazām, lēznām mēlēm tā laizīja smagos klučus. Istabas pustumsā, sēdēdams paaugstinātā goda vietā, vīrs juta neparasto omulību, kas šeit sāka valdīt. Galds tagad bija uzstādīts gar zemes solu pie ģēveļa sienas. Paaugstināto goda vietu greznoja spilveni, un baļķu sienu — izrakstīta sega. Tur karājās cirvis Etarfilgja savā vecajā vietā, Ūlava zobens un vairogs ar vilka galvu un trim zilām lillijām. Ap gultu, kur laulātais pāris gulēja, pacēlās zili izrakstīta telts.

Blakus kambarī vizēja gaisma — tur gulēja vecis, dziedošā balsī skaitīdams savas vakara lūgsnas. Sīra Benedikts varēja teikt, ko gribēja — domāja Ūlavs — viņa radinieks tiešām bija mācīts vīrs, savas lūgsnas viņš zināja tikpat labi kā jebkurš priesteris. Kad vecis bija beidzis, Ūlavs Euduna dēls pasauca viņu, vai negribot vakariņas ēst?

Bet vecis atbildēja, ka savu alu un putru gribot ēst gultā. Un tūdaļ Inguna ātri piepildīja bļodu un pati aiznesa to vecajam radiniekam.

Ienāca kalpi, Bjerns ar malkas nastu, ko nosvieda zemē. Viņš iemeta ugunī dažas pagales, atrāva ārdurvis un dūmu lūku, tā kā sniegs čurkstēdams krita liesmās. Inguna palika pie veča, kamēr malka kārtīgi bija sākusi degt un biezākie dūmi izgājuši ārā. Tad Bjerns aizvēra durvis un dūmu lūku.

Atgriezusies Inguna palika pie galda stāvam. Ar nazi viņa pārmeta krustu maizes klaipam, tad sagrieza to gabalos. Pieci vīri uz zemes sola ēda klusēdami, ilgi un pamatīgi. Inguna apsēdās uz gultas malas, noknibināja mazliet no maizes un zivīm un jutās laimīga: šis lasis tomēr reiz bija izdevies, taisni pareizi sālīts. Alus vēl bija no Ziemsvētkiem, tas varēja būt labāks, bet viņa bija dabūjusi iesalam tik netīrus, nezālēm sajauktus graudus.

Slepeni viņa paskatījās uz savu vīru. Viņa mati vēl bija tumši ņo mitruma, uzacis un īsā bārda zeltaini spīdēja sejā, kas šovakar likās tik sarkana un vēja appūsta. Viņš izskatījās tā, it kā viņam ēdiens labi garšotu.

Trīs kalpones sēdēja pavarda priekšā uz sola pie gultas un ēda. Herdisa, jaunākā no viņām, čukstēja un irgoja, meitene bija pārpilna smieklu un rotāju. Viņa rādīja citām meitām jauno raga karoti, ko nesen bija dabūjusi, un atkal smiekli izspruka ārā, — sabiedēta viņa paskatījās uz namamāti, mēģināja savaldīties, bet viss viņā guldza un krikšķēja.

Drīz. pēc vakariņām saime izgāja ārā. Vīri jau kopš agrā rita bija strādājuši pie fjorda, un rīt mērījamais ceļš no Hestvikenas līdz baznīcai bija garš, agri bija jāceļas, sevišķi, ja ceļi bija tādi kā tagad.

Ūlavs iegāja pie sava radinieka, vecim pirms gulētiešanas arvienu vēl šis tas bija vajadzīgs. Ūlavs Ingolfa dēls ap vakara stundu kļuva sevišķi runīgs, un sīki jo sīki gribēja zināt par pagājušā dienā izdarīto zveju un veiktajiem darbiem. Un katra jaunā Ūlava dotā atbilde izvilināja veci kādu katrā ziņā izstāstāmu notikumu.

Inguna sēdēja pavarda priekšā uz zema krēsla un sukāja matus, kad Ūlavs atgriezās istabā. Viņa jau pa pusei bija izģērbusies, — sēdēja īspiedurkņainā, baltā linu kreklā un cieši pieguļošā ņieburā no sarkani brūna frīsa. Kuplie, tumši dzeltenie mati kā mēteli», apņēma viņas slaido, mazliet saliekušos stāvu, balti mirdzēja viņas vārās rokas.

Ūlavs pienāca klāt, ietvēra rokās sievas izirušos matus, iespieda tur savu seju — cik labi tie smaržoja.

—    Tik skaisti mati kā tev nav nevienai sievietei, Ingun!

Viņš ar varu atlieca viņas galvu atpakaļ, paskatījās viņas sejā:

—    Bet liesāka tu esi palikusi kopš Ziemsvētkiem, saldā, tu? Tu nedrīksti tik daudz strādāt, es negribu to! Un tev vairāk ir jāēd, citādi tu kļūsi tik tieva, ka no tevis nekas vairs nepaliks pāri, kad gavēnis būs jāuzsāk.

Viņš novilka vamzi un kreklu, apsēdās uz pavarda malas, cepināja muguru. Viņa paskatījās uz vīra kailo ķermeni. Muskuļu spēle zem ādas, kas bija balta kā piens, — kad viņš noliecās, lai noautu zābakus — modināja sāpes jaunās sievas sirdī. Viņa veselība lika viņai vēl asāk sajust pašas nespēku.

Ūlavs pakasījās starp lāpstiņām — daži mazi asins pilieni, sarkani kā vīns, parādījās uz gaišās ādas:

—    Šis Bjerns ir parupjš pirtnieks, — smējās Ūlavs.

Tad viņš noliecās pie kuces, kas, nesen apbērnojusies,

sildījās pavarda tuvumā. Viņš pacēla kādu kucēnu, tas žēli smilkstēja, kad Ūlavs to turēja pret gaismu — viņa acis tikko bija sākušas redzēt. Bet māte dobji ņurdēja. Ūlavs pirms neilga laika bija pircis grūsno kuci un tik dārgi aizmaksājis, ka ļaudis kratīja galvu par viņa kundziskajām tieksmēm. Bet tā bija sevišķa suga ar zīdaini mīkstām, garām ausīm un īsu spalvu — izslavēti medību suņi. Ūlavs tīksmīgi mīlinājās ar kucēniem, likās, ka visi būs atsitušies mātē. Smiedamies viņš mazo sunīti ielika sievas klēpī un priecājās, ka kuce arvien draudīgāk ņurdēja, bet tomēr nedrīkstēja uzbrukt.

Mazais dzīvnieciņš ar resnu vēderu un vēl mīkstām kājām vēlās, ķepurojās un meklēja Ingunas klēpī, laizīja viņas rokas. Viņš bija vēl tik mīksts, it kā gluži bez kauliem. Pēkšņi Ingunai tapa nelabi — nenorijams kumoss uzkāpa kaklā.

— Atdodi viņu mātei, — viņa vāji lūdza.

Ūlavs pavērās savā sievā, beidza smieties un nolika mazo kucēnu pie mātes.

* * *

Tore mēnesis aizgāja, nāca Jē mēnesis1 , fjords apsedzās ar ledu pat dienvidos no Jēlundas. Dienas kļuva garākas un gaišākas. Tālāk prom, kur fjords nebija aizsalis, no ūdens kāpa sala dūmakas, un kad nāca jaukas dienas ar zilu debesi un sauli, tad visa pasaule balti spīguļoja sarmā. Ūlavs un Bjerns kopā gāja uz medībām.

Inguna staigāja apkārt ar vienu un to pašu domu: cik ilgi vēl izdosies to apslēpt? Raudas sažņaudza kaklu, bezspēcīgi izmisusi viņa_ zināja, ka tagad vairs nebija ko slēpt: viņa taču bija Ūlava likumīgā sieva Hestvikenā, un šais vecajās mājās, kur tā pati cilts jau dzīvoja kopš neminamiem laikiem, viņai būs jādzemdē bērns. Bet viņai bija ap sirdi, it kā vajadzētu ielīst zemē, paslēpties.

Viņa nojauta, ka Ūlavs bija manījis, kas ar viņu noticis, bet viņai joprojām bija neiespējami kaut pušplēstu vārdu par to ieminēt.

Viņa pildīja gavēņu baušļus, kā visi pārējie, kaut gan izsalkums sāpīgi sūca krūtīs. Viņa juta, ka Ūlavs viņu arvienu biežāk slepeni vēroja ar izbrīnu un bailēm, un tad klusēdams staigāja apkārt. Nemiers viņai uzmācās, kad viņa redzēja, ka viņš sēdēja, domās nogrimis, nesaprazdams viņu. Bet viņa nespēja sevi pārvarēt un ar viņu runāt.

' Toie mēnesis — pienesis ap Ziemassvētku laiku, viņam seko Jē

mēnesis.

Tā atnāca svētdiena. Viņi, atgriezušies no baznīcas, kādu brīdi palika vieni paši istabā. Ūlavs sēdēja solā, kad viņa pagāja garām, viņš satvēra to aiz rokas un nepalaida vaļā.

—    Mana Inguna, tev jābūt tik mīļai un jāpastāsta Ūlavam Ingolfa dēlam. Es nedomāju, ka viņš līdz vasarai nodzīvos. Un tu zini, cik ļoti viņš to gaidījis!

Inguna nolieca galvu; viņa tumši pietvīka:

—    Jā, — viņa čukstēja paklausīgi.

Vīrs viņu pievilka sev klāt, gribēja nosēdināt klēpī.

—     Kas ir noticis? — viņš klusi jautāja. — Tik satumsusi tu esi, mana Ingun. Vai viņš ļoti tevi moka, mazais viesis? Jeb varbūt tu baidies?

—     Baidīties! — Kādu mirkli jaunā sieva visa uzliesmoja. Likās, ka viņas agrāko laiku Es strauji atmostas. — Tu taču zini, kādēļ… Tikai labs tu pret mani esi bijis, un nu man katru dienu par to jādomā, ka es neesmu tā vērta.

—     Ciet klusul — Viņš tvirti saspieda viņas roku. Kad viņš atkal uzsāka runāt, viņa balss bija aizsmakusi, bet viņš pūlējās runāt laipni un mierīgi:

—     Nedomā par to, Ingun, kas ir jāaizmirst. Mums abiem nav ieteicams atmodināt atmiņas, kuras … kuras … Un tu taču zini, es tevi tik sirsnīgi mīlu, ka nevaru nemaz savādāks pret tevi būt kā labs.

—    Ak, vēl nevērtīgāka es būtu, ja spētu ai/mirst!

Viņa nokrita ceļos Ūlava priekša, paslēpa galvu vir-*

klēpī, noskūpstīja viņa roku. Ūlavs strauji to atvilka, u. • lēca kājās, gribēja savu sievu pacelt. Inguna atliecās vira rokās, pavērās viņa acīs un teica ar savārtot spītu:

—    Tu mani mīli, jā — Dievs zina, ka es to jfiiti. Bet reizēm es domāju, Ūlav, ja es pret tevi pamēģinātu būt tā, kā agrāk — untumaina un valdkāra, atceries vienmēr es gribēju būt lēmēja mūsu gaitās — es neticu, ki tu tr.

tagad paciestu pēc visa tā, ko es esmu izdarījusi, es neticu, ka tu ari tad mani loti mīlētu …

—    Ak, nerunā, — viņš palaida viņu vajā.

—     Bieži es vēlos, kaut tu būtu tik ciets pret mani, kā toreiz piedraudēji.

—    To tu nu gan nevēlies, — viņš teica ar mazo auksto smaidu, ko viņa tik labi pazina no agrākiem laikiem.

Bet tad pievilka Ingunu spēji sev klāt, paslēpa viņas galvu pie savām krūtīm:

—    Neraudi, — viņš lūdza.

—    Es neraudu.

Ūlavs pacēla viņas galvu, pavērās viņas sejā, un savādi viņam palika ap sirdi. Labāk būtu bijis, ja viņa būtu raudājusi.

Turpmākajā laikā Ūlavu reizēm pārņēma stindzinošas bailes. Likās, viss veltīgi ir bijis. Velti viņš aizmaksājis, lai nopirktu mieru, velti viņš savu rūgtumu apslēpis sirds dziļākā dzelmē, velti Jāvis mīlestības avotiem pāri plūst: kopdzīve ar Ingunu bija mīļš paradums no bērnu dienām; kad viņš viņu ņēma savās rokās, bija jādomā par jaunības pirmo skurbumu. Nekad viņš viņai nebija licis manīt, ka atceras viņas vājumu, tā viņš to tagad sauca. Bet te viņš nu stāvēja neziņā, jauzdams, ka pret viņas pazemojumu, kas arvien vēl grauza viņas sirdi, bija bezspēcīgs.

Un viņš tur nekā nevarēja grozīt, arī viņam tagad, kur viņš viņu tā bija redzējis, bija jādomā par to, ka tas nav viņas pirmais bērns.

Pirmā kopdzīves laikā Hestvikenā viņam loti patika viņas lēnprātīgā izturēšanās: viņš bija pārliecināts, ka tas ir prieks, kas viņu pārvērtis tik rēnā un pazemīgā namamātē. Bet tagad tas sāpināja. Jo tiešām bija tā, ka viņa pati to bija teikusi — ja viņa būtu tāda kā agrāk — patvaļīga, kas visās lietās gaidīja, lai viņš padotos viņas gribai, viņš to tagad nebūtu spējis panest.

Tad viņš izslējās, it kā no jauna sakārtodams savu nastu. Mājās viņš izturējās vienmērīgi un labvēlīgi, deva mundras atbildes un, kā'šķita, priecājās, ka vecā sakne laidusi jaunu atvasi. Mīļi viņš izturējās pret savu sievu, un pats sevi mēģināja mierināt: spēcīga Inguna nekad nav bi jusi, un šis slimīgums deldēja viņas nabaga spēkus. Droši vien viņas grūtsirdība kļūs labāka, tikko tā atkal būs gluži vesela.

* * *

yecajarn Ūlavam Ingolfa dēlam pavasarī klājās slikti, un Ūlavs Euduna dēls viņu kopa, cik labi vien spēdams. Bieži viņš naktīs gulēja pie sava radinieka tur kambarī; katru mirkli vecim kaut kas bija vajadzīgs. Maza ellas lampiņa dega cauru nakti, un jaunais Ūlavs gulēja kažoka maisā uz grīdas. Kad vecais Ūlavs nevarēja gulēt, viņš stundām ilgi stāstīja un tagad runāja tikai par ģimeni: ka manta un labklājība sakrājusies Hestvikenu vīru rokās, un kā tā atkal iziruši.

Kādu nakti, kad viņi abi atkal, tā gulēja un runāja, jaunais Ūlavs iztaujāja savu vārda brāli par Trensbārtu. Viss, ko viņš par šo vīru zināja, bija atsevišķi gabali, un šie aprautie stāsti neiepriecināja vairāk, kā uzglabājušās bērnības atmiņas par šo nerru.

Vecais Ūlavs teica:

— Līdz šim es tev ne visai daudz par viņu esmu stāstījis, bet, var jau būt, ka tev ir jāzina viss, tagad kur tu drīzi vien kļūsi par mūsu cilts galvu. Vai tava sieva gul? — viņš jautāja. — Būtu labāk, ja viņa to nedzirdētu.

Tas tiešām tā, kā stāsta: nejauks un neuzticīgs viņš bijis — pret daudzām sievietēm. Un dažs labs slikti par mani runāja, pārmezdams, ka es, kas taisījās būt priesteris, vienmēr esmu kopā ar Torgilsu. Bet nevienu cilvēku visā pasaulē es neesmu tā mīlējis kā Torgilsu — un nekad es neesmu varējis saprast Jaunās valodas par viņa dzīvi, jo nekad es neredzēju, ka viņš uzmeklētu sieviešu sabiedrību, vai arī apburtu jaunās meitenes, kad mēs kopā devāmies rotaļās un dzīrēs. Un, kad runāja, kā bieži runā, kad jauni puiši salasās saimes istabā — par meičām un izlaidīgu dzīvi — tad Torgilss sēdēja klusēdams un tikai smīnēja mazliet zobgalīgi, bet nekad es neesmu dzirdējis, ka viņš būtu lietojis bezkaunīgus vai nerātnus vārdus. Viņš bija klusas un mierīgas dabas cilvēks, drošs un vīrišķīgs puisis, kas labi prata ieročus lietot. Vai viņam vēl bija citi draugi bez manis, to es nezinu, bet mēs no mazotnes uzaugām kopā kā audžubrāli. Es bēdājos par brālēna vaļīgo dzīvi, bet nekad neieminējos ne vārda par to. Tēvs viņu bieži tiesāja, bet ļoti mīlēja, arī viņš — Torgilss viņam atgādināja dienu, kas mūs visus gaida, kad mēs tā Kunga priekšā nostāsimies ar mūsu darbiem. Mans tēvs bieži teica: labāk būtu, ja tev piekārtu akmeni un nogremdētu fjordā, kā necilvēki to darījuši ar Dieva mīlēto sv. Halvardu, kad tas aizstāvējis vientiesīgu nabaga sievieti, bet tu — tādām vientiesēm dari pāri. Torgilss neaizstāvējās ne ar vienu vārdu.

Torgilsā bija kaut kas noslēpumains: nekad es neesmu redzējis, ka viņš būtu apsēdies pie kādas sievietes vai uzrunājis to, bet, tikko viņš ienāca telpā, viņas kļuva nemierīgas — laikam gan viņa acīs bija ļauna vara. Arī pār vīriem viņam bija zināma vara, Jo, kad vorbelģiešu lepnums sabruka, Torgilss gāja bīskapam palīgā un tapa par viņa karotāju vadoni. Bet bīskaps bieži taisījās viņu padzīt ļauno valodu dēļ. Kad lieta par Astridu Beses meitu un Steina Herdisu kļuva zināma, bīskaps draudēja viņu izslēgt no valsts un baznīcas, padzīt no pilsētas, bet neizdarīja to.

Tas bija ap Ziemassvētkiem, septiņus gadus pēc karaļa Skules nogāšanas no troņa, kad Torgilss uzturējās mājās, Hestvikenā. Ap lielo gavēni Bese un viņa dēli, kā arī Ūlavs, mans tēvocis, ieradās Oslo un norunāja, kā

Torgilsam jāapprec Astrida. Toreiz Torgilss vienīgo reizi pārrunāja ar mani tamlīdzīgu lietu. Viņš teica, ka Bese un viņa bērni esot labi cilvēki un viņš zinot, ka viņam jāapprec Astrida. Es sapratu, ka viņam bija riebums pret Astridu, bet es nekad neesmu varējis saprast, kā vīrietis spēj tik jaunu bērnu iegāzt nelaimē, un vēl bez sevišķas mīlestības. Torgilss atteica, ka tā tiešām neesot viņa vaina, ka viņā tik ātri mostoties riebums pret sievietēm.

Lai Dievs apžēlojās par viņa dvēseli! Tūlīt pēc tam viņš sastapa Herdisu Kārla meitu, un tā viņš neatnāca dzert saderināšanos alu ar Astridu. Dēla uzvešanās sadusmoja un apkaunoja tēvu līdz izmisumam. Bet Torgilss teica, labāk viņš aizies svešās zemēs, nekā apprec sievu, kuras tuvumu nevar panest. Viņi draudēja un lūdza, kā tēvocis, tā arī tēvs un bīskaps, bet Torgilss tam nepiegrieza nekādas vērības. Astrida Beses meita nebija ārkārtīgi skaista, bet tomēr jauna sārtvaidze, bet Herdisai Kārļa meitai bija dzeltena, taukaina āda, bez tam viņa trīspadsmit gadus bija vecāka par Torgilsu un jau astoņus bērnus dzemdējusi, tā ka neviens Torgilsa izturēšanos nevarēja saprast un teica, puisis esot apburts. Man pašam likās, ka tas ir velns, kas Torgilsu sagūstījis, jo citādi viņš taču nerīkotos tik nežēlīgi pret jauno meiteni. Kad es viņam to pasacīju, viņš tik spēji nobālēja, ka es sabijos, un atbildēja: «Man šķiet, tev taisnība, radiniek. Bet tagad jau par vēlu.» Un, lai es runātu, ko runādams, bija it kā vārdi atsistos pret klinti. Dažas dienas vēlāk uzzināja, ka Steina Jons, Herdisas vīrs, nomiris.

Ūlavs Euduna dēls uztrūkās savā kažoka maisā; šausmu pilnu skatu lūkojās vecī, bet neteica nekā. Ūlavs Ingolfa dēls kādu brīdi klusējis, tad pusbalsī, it kā negribēdams, turpināja:

— Viņš atradās atceļā no kādas sapulces, visu nakti nebija bijis mājās, divi uzticami vīri viņu bija pavadījuši — pašā ceļmalā viņš sabruka un tūlīt mira. Jons bija vecs un sanīcis, Dievs zina, ka es neticu, ka Torgilss vai Herdisa tur vainīgi. Bet tu vari iedomāties, ka visādas valodas cēlās, tikko uzzināja, ka Torgilss grib apprecēt Jona atraitni. Ūlavs Ribungs teica, viņš vēlētos, kaut Beses dēli būtu nosituši Torgilsu vēl pirms šā nejaukā notikuma; tālāk viņš teica: kamēr Astrida neapprecējusies ar savu dēlu dzīvo šai draudzē, viņš neatļaušot, ka Torgilss viņas radus vēl dziļāk aizvaino, apprecēdams citu sievieti. Bet, ja tā esot, ka viņa dēls dzīvojis ar apprecētu sievu, tad viņš lūgšot Dievu Torgilsu sodīt ar visbargāko sodu, ja dēls tūdaj neatstāj izlaidīgo dzīvi, nenožēlo grēkus un nepamet šo mauku. Un vienu viņš zvērējot: ja Torgilss tiešām taisās precēt šo padauzu, tad pats tēvs to sasiešot valgos kā ārprātīgu cilvēku.

Drīz pēc tam Herdisa pēkšņi nomira. Es biju pie Torgilsa, kad viņš šo ziņu saņēma. Bet es neprotu izstāstīt, kas ar Torgilsu notika — vispirms viņa acis izpletās tik lielas, kaut ko tamlīdzīgu es nekad neesmu redzējis, un tad tās savilkās, un viss vīrs saruka un novīta. Bet viņš neteica neviena vārda. Turpmākās dienās viņš staigāja apkārt un strādāja savu darbu, it kā nekas nebūtu noticis. Bet es nojautu, ka viņā kaut kas rūgst, un, ja es nebiju baznīcā, tad nešķīros no viņa ne mirkli, dienu un nakti es biju pie viņa. Es ari manīju, ka viņš labprāt gribēja, lai es būtu viņa tuvumā, bet kad viņš gulēja, to es tiešām nezinu. Ar visām drēbēm viņš apgūlās, nekad nemazgājās un neskuva vairs bārdu, savādi ātri viņš pārvērtās, drausmi bija viņā lūkoties.

Herdisu apbedīja Akera baznīcā. Nedēlu vēlāk bīskaps aizsūtīja Torgilsu uz Akeru, un es viņu pavadīju. Bija sestdienas vakars, un klostera rentnieks mums piedāvāja pirti. Man izdevās Torgilsu pierunāt noskūt nejaukos dzeltenos bārdas rugājus, es pats viņam nogriezu matus. Jā, tagad es esmu gatavs, teica Torgils. un savāds baigums mani pārņēma, jo Torgils tik baisi pasmaidīja. Viņa seja bija savādi izdēdējusi un izdilusi, viņa ādas krāsa un mati bija vēl bālāki, bet acis — lielas un tik izbalējušas, ka .itgādināja ūdeņainu pienu. Un tomēr — viņš izskatījās skaists, tikai dzīvam cilvēkam viņš vairs nelīdzinājās, kad tā nekustīgi sēdēja solā, stingi sevis priekšā raudzīdamies.

Pēdīgi es nolikos gultā un drusku iemigu. Es atmodos no tā, ka kāds klauvēja pie durvīm — tris vienmērīgi sitieni.

Torgilss bija piecēlies un kustējās kā mēnessērdzīgs. — Mani sauc, — viņš teica.

Es uzlēcu kājās un saķēru viņu, Dievs zina, ko es tai stundā domāju, bet viņš mani atbīdīja, un pie durvīm atkal bija dzirdami klauvējieni.

— Palaid mani, — teica Torgilss, — man jāiziet ārā.

Es biju liels vīrs, daudz lielāks nekā Torgilss, un loti spēcīgs es biju, kaut gan tik daudz spēka kā Torgilsaru man nekad nav bijis. Viņš bija padrukns, ar smalkiem locekļiem, gluži kā tu, bet spēki viņam bija milzīgi. Es apskāvu viņu abām rokām, gribēju viņu saturēt, bet viņš tikai paskatījās uz mani, un tas es sapratu, ka cilvēks šeit nevar palīdzēt. — Tā ir Herdisa, — viņš teica, kad atkal trīs sitieni bija dzirdami pie durvīm. — Palaidi mani, Ūlav. Nevienai es neko neesmu solījies, bet viņai es apsolījos sekot, dzīvs vai miris.

Tad viņš mani aiztrieca, tā ka es pakritu gar zemi, bet pats izgāja ārā. Es saņēmos un piecēlos, saķēru savu cirvi un skrēju viņam pakaļ. Dievs Kungs lai man piedod, derīgāk būtu bijis, ja es būtu paņēmis grāmatu vai krustu rokā, bet es pats lāgā neaptvēru, ko daru. Jauns es biju, un savā sirdī varbūt vairāk karotājs, kas izšķirošā brīdi tic tēraudam un naža asmenim, neka priesteris.

Iznākot pagalmā, es viņu, Herdisu, ieraudzīju pie žoga. Aiz klīstošiem mākoņiem spīdēja mēness, laiks bija mīksts un zeme melna, jo tai gada mūsu draudzēs sniegs neturējās. Tomēr bija tik gaišs, ka es redzēju abus pa tīrumu ejam. Mirone gāja papriekšu, viņa līdzinājās miglas driskai, aiz viņas skrēja Torgilss, tad sekoju es. Tai mirklī gaišāki iespīdējās mēness, un es sapratu, ko viņa gribēja, un saucu:

«Ja viņš solījis tev sekot, tad viņam tas arī jādara, bet viņš taču nav solījis papriekšu iet.

Bet viņai pavēlēt tā Kunga vārdā savu laupījumu pamest, tas man neienāca prātā. Un nu mēs bijām baznīcas tuvumā, mēnesnīca vāji apspīdēja mūri. Mirone ieslīdēja pa kapsētas vārtiem, Torgilss tai sekoja uz pēdām, un es drāzos aiz viņiem. Vēl laikus es viņus panācu: Herdisa stāvēja pie baznīcas mūra, roku izstiepusi pēc Torgilsa. Es stvēzu cirvi ar visu sparu, meta to pāri Torgilsa galvai — dzelzs asi atsitās pret akmens mūri. Torgilss spēji pakrita, bet tai pašā mirklī viņi jau bija man uzbrukuši no muguras, nogāza mani gar zemi, es tik smagi kritu, ka mana labā kāja lūza trijās vietās — ciskā, celī un pēdā.

Kas tālāk notika, es nezinu. Kad ļaudis nāca uz rīta dievkalpojumu, viņi mūs atrada. Un Torgilss nu bija tāds, kādu tu viņu redzēji. Prātu viņš bija zaudējis un kļuvis nevarīgs kā zīdainis, tikai staigāt prata pats. Kad nāca asa tērauda tuvumā, tad kauca kā dzīvnieks, un putas tecēja no mutes, bet pats taču agrāk tik veikli prata rīkoties ar ieročiem kā neviens cits. Man stāstīja, ka viņš jau tai pašā ziemā nosirmojis.

Gadu pēc gada es gulēju ar savu lauzto kāju gultā. Pirmā laikā kaulu skabargas izstrutoja no vātīm, un pūžņi tik nejauki smirdēja, ka es pats to nespēju panest. Bieži es, skaļi raudādams, lūdzu Dievu, lai atļauj man nomirt, jo nevaru izturēt šīs neciešamās mokas. Bet mans tēvs bija pie manis, palīdzēja visur un lūdza mani nelaimi panest kā tas pienākas vīram un kristītam cilvēkam. Pēdīgi kāja sadzija, bet Torgilss mani nepazina — piecas ziemas bija pagājušas. Un Torgilsa tēvs, Ūlavs Ribungs, mani

lūdza nenākt: viņš nespējot redzēt, ka no viņa brāļadēla palikušas tikai drupas — es toreiz staigāju ar kruķiem, —

bet paša dēls pie tā vainīgs.

* * *

Ūlavs Euduna dēls vēl ilgi palika nomodā, kad Ūlavs īngolfa dēls jau bija iemidzis. Laimes putni viņi nebija bijuši, viņa cilts vīri. Bet daudz viņi spēja izturēt.

Nabaga vecis tur gultā gulēja, un Ūlava otrais vārda brālis, vecvectēvs, šeit ar drausmīgo, ārprātīgo dēlu bija dzīvojis. Dziļa piederības izjūta izstrāvoja Ūlava iekšienē. Vecā kundzene Tora, priesteris Ingolfs, uzticīgi viņi bija, pat bezcerīgu lielu nepameta, uzticīgi pret dzīviem un mirušiem, ja tos uzskatīja par savējiem.

Viņš domāja par Steinfina dēliem, tie bija tādi laimes putni. .Bezrūpīgi un pārgalvīgi ļaudis, nelaime tiem šķita inde, ko viņi netīšām norijuši. Viņi izturēja, kamēr izdevās indi izvemt, bet tad nomira. Un šai naktī viņš saprata: arī Inguna bija tāda, nelaime viņu bija -ķērusi kā slimība, nekad viņa vairs nestaigās paceltu galvu. Bet viņa lairne bija tā, ka viņš spēja arī bez laimes izturēt. Viņa tēvi pazaudētu lietu nepameta, veco karogu viņi augsti cēla, ja arī tikai driskas bija palikušas pāri. Savā sirdī viņš nekad nezināja — vai nožēloja, ka Jarla piedāvājumu pieņēmis un atbrīvojies no sava kunga kalpības, bet viņš to bija darījis sievietes dēļ, kas bija nodota viņa rokās un viņam lemta kopš bērnu dienām. Un viņš gribēja viņu sargāt un mīlēt, kā to sargājis un mīlējis zēna gados, kā to mīlējis kopš brīža, kad viņā modusies vīrietības apziņa. Un pat, ja viņš pie viņas neatradīs savu laimi — vienmēr slimīgās, nederīgās namamātes —, tas neko negrozīs, to viņš šai naktī skaidri saprata: līdz mūža beigām viņš viņu mīlēs un apsargās.

40t.

Bet, dienai uzaustot, viņš sarauca pieri par savām nakts domām. Bezmiegā guļot, uzmācās savādas domas. Visu vasaru viņa taču bija jutusies vesela un līksma un izskatījusies tik skaista kā vēl nekad. Tagad viņa gan bija bezcerīga un nogurusi, bet — nastas nešanai viņa nekad nebija derējusi, nabadzīte. Ja bērns būs piedzimis, viņa, droši vien, atkal atspirgs un atgūs līksmību.

Kādu mirkli viņa galvā uzzibšņoja doma: varbūt viņa ilgojas pēc bērna, ko pagājušā gadā dzemdējusi? Nekad viņa par to nebija runājusi, un arī viņš to nebija gribējis pieminēt. Nekā cita viņš nezināja, kā tikai to, ka bērns vēl bija dzīvs, kad viņi abi pagājušā gadā aizceļoja uz dienvidiem.

4

i,

Inguna tagad domāja par Eiriku — dienu un nakti.

Pirmā laimes laikā arī šīs atmiņas bija izbalējušas un zaudējušas noteiktību. Viņa gandrīz bija aizmirsusi, ka viņai pašai bijis mazs puisītis, kas gulējis viņas rokās, zīdis viņas krūti, pieglaudies viņai, tik mazs, silts un mīksts, un viņa ieelpojusi ieskābo piena smaku, kas izplūda no mazā ķerraenīša. Viņa it kā bija aizmirsusi tās rūgtās asaras, ko viņa tais tumšajās, aklajās naktīs, pār bērnu pārliekusies, .raudājusi. Un tad viņa no sava mazuļa bija šķīrusies, pārrāvusi sevi divos gabalos, pirms izgāja pēdējo drausmu un galīgās tumsas valstī.

Bet viss šis baisums bija zudis kā tāls krasts drudžu un nesamaņas trakojošā jūrā, kur reiboņa viļņi viņu augsti šūpoja, lai pēc brīža jau atkal nomestu tumšajā dzelmē.

Bet, kad diena atkal uzausa, un viņa atmodās, tad Ūlavs bija pie viņas un paņēma viņu sev līdz. Kopš laimes

m i

dienas bija sākušās, viņai likās, ka nelaimīgā būtne, kas visu to izcietusi, nav nemaz viņa pati. Nedējas un atkal nedējas bija pagājušas, kopš viņa nevienu vienīgu reizi nedomāja par savu bērnu. Un pēc nāca laiks, kur viņa nenoteikti un vienaldzīgi sev jautāja: diezin, vai viņš vēl dzīvs? Un viņu tas nebūtu aizskāris — tā viņai vismaz likās — ja viņai pateiktu, ka mazais nomiris. Bet tad pēkšņi cēlās nemiera pilnā doma: kā viņam klājas? Vai Eirikam ir labi? Vai svešie Jaudis viņam nedara pāri? Varēja gadīties, ka pēkšņi no tālām un palsām pagājušā gada posta atmiņām spēji izrāvās kāda skaņa: zīdaiņa niknās raudas, ko nekas cits nevarēja apmierināt kā vienīgi mātes krūts. Un šais mirkjos patiesība viņu ķēra kā rupjš, nežēlīgs grūdiens: viņa bija raudoša bērniņa māte, kas nežēlīgi izmests svešos ļaudīs un pašreiz varbūt aizsmacis kliedz pēc savas mātes… Bet tad viņa ar visu varu atbīdīja šīs domas. Audžumāte taču bija izskatījusies laipna. Tātad viņa varbūt būs gādīgāka nekā īstā māte, kas bērnu dzemdējusi. Nē, viņa nedomās par to. Ar varu viņa atkratījās no šīm ainavām, dzina tās prom. Un atmiņas par Eiriku atkal izbalēja. Viņa dzīvoja Hestvikenā, viņa bija Ūlava sieva, un viņai šeit klājās neizsakāmi labi. Viņa juta savu jaunību un skaistumu atkal atplaukstam. Viņa zemu nolieca galvu, priekā un biklumā drebēdama, tikko vīrs uz viņu paskatījās.

Bet tad šī jaunā dzīvībiņa viņā sāka plaukt… Tā zīda un deldēja viņas spēkus, modināja reiboni un nelabu dūšu, raisīja ēnas un bailes, tās cēlās kā siena starp viņu un Ūlavu, tapa par nastu, kas viņu nolieca un visur stājās ceļā, lai viņa sāktu ko sākdama.

Visi apkārtnes cilvēki to uzskatīja kā vissvarīgāko nolikumu, ka viņa nu ienesīs jaunu dzīvību vecajā, izmirstošajā ciltī. Ūlavs Ingolfa dēls par to vien runāja. Ja viņa būtu bijusi Norvēģijas karaliene un gaidāmais bērns piepildītu visas zemes un tautas cerības un labklājību.

vecis gaidāmajam notikumam nebūtu varējis piešķirt lielāku nozīmi. Bet arī visa draudze lika jaunajai namamātei just, cik svarīgs un līksms ir gaidāmais notikums. Ūlavs Euduna dēls taču bija vienīgais, no kā bija cerējuši, ka viņš turpinās Hestvikenu cilti. Bet jau ar septīto dzīvības gadu viņš bija atstājis tēvu mājas un dzīvojis tālu prom no dzimtenes. Un tikai pēc divdesmitgadīgās klejošanas viņš bija atgriezies dzimtās mājās. Bet ja nu tagad ap viņu plauks jaunas atvases, tad viss atkal būs kārtībā, un atzels tik ilgi atmatā gulējušās druvas.

Arī mājas saime daudz runāja par jauno notikumu. Viņi jau no pašas pirmās dienas labprāt ieredzēja Ingunu, jo tā bija tik glāsaina, mīlīga un laipna. Viņi žēloja jauno kundzēni, kad tai darbi lāgā neveicās, tik bezpalīdzīga viņa bija. Un tagad, kur viņa tik slikti jutās, viņa vēl vairāk iežēlināja sirdis. Viņa nobālēja kā līķis, tikko ienāca virtuvē, kur vārīja roņu un jūras putnu gāju. Atvainodamās, viņa kaut ko nomurmināja par to, ka neesot pieradusi pie šīs tauku smakas, viņas dzimtenē tādus ēdienus nevārot. Tad meitas smiedamās izbīdīja Ingunu ārā: — Gan jau, namamāt, mēs bez tevis tiksim galā!

Viņa nespēja, kājās stāvēdama, izdalīt saimei ēdienu, sviedri klāja viņas seju, un viņa izskatījās tik nogurusi, ka vecā modere viņu saudzīgi apsēdināja krēslā, pabāza spilvenus aiz muguras:

— Atļauj nu man, Irigun, šoreiz izdalīt ēdienu; es redzu, tu .tikko spēj uz kājām noturēties, nabaga bērns, — un viņa smiedamās noglaudīja namamāti, kas aiz noguruma drebēja.

Un visa saime bija norūpējusies, kā lieta beigsies. Inguna neizskatījās tā, it kā viņa vēl daudz varētu izturēt. Un vēl šis stāvoklis i!gs trīs mēnešus, tā vismaz bija jāpieņem pēc Ingunas izteicieniem.

Ūlavs bija vienīgais, kas nepriecājās par gaidāmo bērnu. Ne ar vienu vārdu viņš to nepieminēja, ūn saime to manīja un brīnījās. Bet Inguna savā sirdī domāja: ja bērns beidzot reiz būs piedzimis, tad viņš tēva acīs būs tikpat ievērojams kā visas apkārtnes uztverē. Un rūgtums, kas pildīja sirdi, pret pašas gribu no jauna uzplūda.

Ne mazākā mīlestības dzirkstelīte viņā nekvēloja pret bērnu, ko sevī nesa, viņa tikai ilgojās pēc Eirika, un pret jauno bērnu, kam piederēs visas zemes mantas, ko visi tik uzmanīgi taisījās sagaidīt, viņa juta tikai īgnumu. Un aplam viņai tēlojās, ka tā ir gaidāmā bērna vaina, ka Eiriks izmests tumsā un neziņā.

Juzdama, ka ļaudis mīļi un saudzīgi pret viņu izturas, pūlas viņai visu atvieglot, katru darbu noņemt, viņai iedzēla doma: kad es Eiriku zem sirds nesu, man bija jāslēpjas tumšā kaktā, mani apmētāja izsmiekla, niknuma un raižu akmeņiem. Eiriku visi neieredzēja, pirms viņš vēl bija piedzimis, un es pati — arī es viņu nīdu.

Tagad viņa nu sēdēja Hestvikenā un šuva bērna drēbītes, bet bija jādomā par tām dienām, kad viņa, sāpēs grīļodamās, slēpās tumšajā istabā. Toreiz Tora bija atnesusi autiņu saišķi, tie bija vissliktākie un visvecākie autiņi, kas vēl bija uzglabājušies no māsas bērniem. Un viņa, pati māte, bija domājusi, ka šīs lupatas diezgan labas, jā, vēl pārāk labas. Kalpone, kas kopā ar viņu šuva, izbrīnījusies paskatījās uz savu kundzēni: Inguna nepacietīgi saņurcīja smalkas vilnas vīlējamos autiņus, aizmeta tos īgni prom.

Tagad viņš bija gadu vecs, nē, drusku vairāk … Vienā no pirmajiem vasaras vakariem Inguna sēdēja mājas priekšā, vērodama puisīti, Gudridas un Bjerna mazāko bērnu, kas zaļajā, smalkajā mauriņā, pagalma vidū tipināja, krita, piecēlās, paskrēja kādu gabaliņu un atkal gulēja zālītē. Nekā viņa nesaprata no Gudridas vārdu straumes. Mans Eiriks — basām kājām, trūcīgās drēbītēs kā šis mazulis šeit, pie svešiem audžu vecākiem.

Vecais Ūlavs mira vienu nedēļu priekš Seljumanmesas', un Ūlavs Euduna dēls sarīkoja lieliskas bēres.

Namamāšu starpā, kas bija ieradušāg Hestvikenā, lai Ingunai palīdzētu pie bēru mielasta, bija ari Signe Arņa meita, kas nesen bija apprecējusies uz Šikjustadu. Jaunākā māsa, Una, bija atbraukusi līdz, un, kad bērinieki atvadījās, Ūlavam izdevās pierunāt Arni un priesteri atstāt Unu Hestvikenā, lai Ingunai pēdējā laikā pirms dzemdībām nebūtu nekādu rūpju un raižu.

Ūlavs bija drusku sapīcis, kad manīja, ka Inguna šo meiteni lāgā neieredz. Ona bija krietna un strādīga, mundra un glīta: maza auguma, smalkiem locekļiem, viegla un lunkana kā cielaviņa, blondiem matiem un gaišām acīm. Ūlavs Euduna dēls bija iemīlējis šo jauno radinieci, kaut gan vispār grūti draudzējās ar svešiem ļaudīm. Atturīgs un vārdos skops, viņš pret visiem izturējās vienmērīgi laipni. Viņš neprasīja nekā sevišķa no cilvēkiem, ņēma tos ar viņu kļūdām un tikumiem, labprāt satikās ar viņiem kā ar paziņām un pacietīgi gaidīja, kamēr tie atkusa. Bet tādu, ar kuriem viņš tuvāk sagājās, nebija daudz.

* * «

Ūlavs Ingolla dēls bija sakrājis pagalmā veselu kaudzi būvbaļķu, tin jau pagājušajā rudenī Ūlavs Euduna dēls bija iesācis izlabot māju sakritušās dajas. Kūti viņš noplēsa līdz pamatiem, lai uzceltu jaunu, jo vecā kūts bija tā būvēta, ka govis rudenī mirka dziļos dubļos, bet ziemā tur putināja sniegs, un lopi sala, it kā stāvētu zem klajas debess.

Kādu sestdienu, pret svētvakaru, saime bija sapulcējusies pagalmā. Bija silts un rāms vasaras vakars, gaiss bija piestrāvots saldām smaržām: nule bija nopļauts pirmais siens. Jaunā kūts jau bija pusgatava, lika jau pirmās sijas, korei nolemtais varenais baļķis gulēja slīpi piesliets sienai — tā strādnieki viņu bija atstājuši, svētvakaru uzņemdami. Togad divi jauni kalpi ieskriedamies mēģināja pa slīpo baļķi tikt augšā. Bet viņiem tas neizdevās. Nāca citi un mēģināja to pašu. Arī Ūlavs bija klāt. Klaigās un smiekli pildīja sētu, jo neviens no vīriem netika diezcik tālu. Inguna un Una sēdēja namdurvju priekšā, te Ūlavs pasauca jauno meiteni:

—     Panāc šurp, Una, paskatīsimies, cik droši tavas kājas tevi tur!

Meitene smiedamās atvairījās, bet arī citi vīri viņu aicināja un neatlaidās, jo meitene bija smējusies par viņu neveiksmēm. Viņi sauca, lai Una taču nākot un pati pamēģinot, lai parādot, ka varot tikt līdz baļķa galam. Pēdīgi daži pienāca un tīri vai ar varu viņu aizvilka.

Smiedamās viņa atgrūda vīriešus un mēģināja skriet pa ieslīpo bajķi augšup, bet drīzi vien jau bija jānolec. Bet viņa sāka no jauna, un otru reizi jau tika tālāk; līdz pusei tikusi, viņa kādu mirkli apstājās, lunkana un slaida viņa līgojās plaši atplestām rokām, un viņas mazās kājas, vieglās vasaras kurpītēs bez papēžiem un zoles, apķēra baļķi kā maza putna nadziņi. Bet tad arī viņai bija jānolec kā zīlītei, kas nespēj noturēties gludā baļķu sienā. Ūlavs Euduna dēls stāvēja apakšā un viņu uzķēra savās rokās. Tā tas atkārtojās vairākas reizes.

Neviens nekā sevišķa nebija pamanījis, bet te pēkšņi Inguna stāvēja viņiem līdzās, gluži bez elpas, viņa stenēja, un viņas seja ar novītušiem, brūniem plankumiem bija balta kā sniegs:

—    Rimstaties jell — viņa čukstēja aizelsusies.

—    Neuztraucies^ te nedraud nekādas briesmas, — smiedamies mierināja Oiavs. — Tu taču redzi, es katru reizi viņu uzķeru.

—    Jā, to es redzu!

Ar izbrīnu Ūlavs pavērās savā sievā, raudas viņai aizžņaudza kaklu, to viņš tagad manīja. Un izsmieklā un elsās viņa izgrūda vārdus, ar galvu mādama meitenei:

—     Paskaties uz viņu — tā tur nav nemaz tāda muļķe, viņai diezgan prāta, lai saprastu un nokaunētos.

Ūlavs piegriezās Unai — tumši nosarkusi un apmulsusi viņa tur stāvēja. Arī vīra sejā lēni sakāpa sārtums.

—     Nu, man šķiet, tu esi prātu zaudējusi, Ingun, — viņš klusi teica.

—     Un man šķiet, — viņa šņāca ķērcošā balsī, — tā tur cēlusies no Trensbārta cilts, un laikam gan viņas un tevis starpā ir vairāk līdzības nekā …

—     Turi muti! — sašutis iesaucās Ūlavs. — Vai tev nav diezgan prāta, lai kaunētos, es nesaprotu, kā tu tā vari runāt!

Viņš aprāvās, redzēdams, ka viņa bija aizvērusi acis it kā sitienu saņēmusi. Likās, viņa tūlīt sabruks galīgā nespēkā, vīrs cieši viņu satvēra aiz rokas.

—     Ieej tagad iekšā, — viņš teica apvaldītā balsī un veda viņu aiz rokas pāri pagalmam. Viņa pieslējās viņam aizvērtām acīm, tik smaga viņa bija, tikko spēja kājas pavilkt, pusnešus viņš viņu aizveda. Iekšķīgi viņam viss vārījās: viņa izliekas daudz vārgāka nekā patiesībā ir — tā viņš domāja.

Bet, kad viņš viņu bija nosēdinājis solā, viņš redzēja, ka viņa tiešām jūtas loti slikti un nelaimīga, un te viņš piegāja viņai klat un noglāstīja viņas vaigu.

—     Ingun, vai tad tu tiešām prātu zaudējusi? Kā tu vari dusihoties, kad es drusku pajokoju ar savu mazo radinieci?

Tā kā viņa neko neteica, viņš turpināja:

—       Cik nepatīkama visa šī lieta — cik nejauki tas izskatījās, tev taču ir jāsaprot… Četras nedējas Una šeit pie mums dzīvojusi, visus darbus tev noņēmusi, strādājusi, cik vien spējusi, un tā nu ir tava pateicība! Saki pati, ko lai viņa par tevi domā?

—    Tas man gluži vienalga, — atbildēja sieva.

—    Bet man tas nav vienalga, — atcirta Ūlavs. — Nav visai ieteicams tā izturēties, — viņš turpināja maigākā balsī, — lai Jaudīm būtu iemesls par mums slikti runāt, to tu taču sapratīsi.

Ūlavs izgāja ārā un atrada Onu rovī. Viņa bija sākusi tīrīt zivis vakariņām. Vīrs pienāca klāt, nostājās līdzās, viņš bija tik nelaimīgs, ka nezināja ko teikt.

Bet meitene viņam laipni uzsmaidīja:

—    Nedomā vairs par to, radiniek. Viņa, nabadzīte, nav vainīga, ka viss viņu tagad tik viegli ieērcina un kairina.

Una nometa kaķim mazu zivtiņu un mierīgi turpināja:

—     Bēdīgi ir tikai tas, ka es viņai nekā. vairs nevaru palīdzēt. Kā lai es tev to saku, Ūlav… lūk, jau kopš ilgāka laika es manu, ka viņa manis neieredz. Es domāju, vislabākais būs, ja es jau rīt aizbraukšu pie Signes.

Ūlavs spēji teica:

—     Nē, Una, man šķiet, tas ir liels kauns, ka viņa … ka tu tā aizej no mums. Un ko tu teiksi Signei un Sīra Benediktam, ko minēsi par iemeslu, ka aizgājusi no mums?

—    Nu, tu taču vari iedomāties, ka viņi būs pietiekami saprātīgi, lai nepiegrieztu šai lietai pārāk lielu vērību.

—     Inguna pati visvairāk mocīsies, — turpināja vīrs gaužām nelaimīgā balsī, — kad viņas lēkme būs pārgājusi un viņa pati sapratīs, cik neizsakāmi aizvainojusi mūsu viesi un radinieci.

—     Ak nē, ja pāries lēkme, viņa visu to jau būs aizmirsusi. Bet tu, Ūlav, nemokies vairs ar šo lietu.

Viņa noslaucīja rokas un uzlika tās viņam uz pleciem. Ar savām dzidrajām, gaiši pelēkajām acīm, kas tik līdzīgas bija paša Ūlava acīm, viņa raudzījās radiniekā.

—     Tu esi laba, tu, — viņš teica nedroši, tad, noliecies piazliet, noskūpstīja viņu uz lūpām.

Viņš abas māsas, Unu un Signi, parasti mēdza apsveikt ar skūpstu gan sasveicinoties, gan arī atvadoties. Bet ar vājām, saldām trīsām viņš tagad juta, ka tas nebija tāds skūpsts, ar kādu labas cilts radinieki apmainās. īsu mirkli viņš ļāva savām lūpām dusēt uz svaigajām, vēsajām jaunās meitenes lūpām un nejuta ne mazāko tieksmi palaist viņu vaļā; piespiedis sev klāt viņas smuidro augumu, viņā vijņoja savāda viegla, izgaisīga tīksme.

—    Tu esi laba, — viņš čukstēja, noskūpstīja viņu vēl vienu reizi un tad negribīgi palaida vaļā.

Tas taču nebija grēks, viņš domāja pavīpsnādams, bet nevarēja Unas dzedro skūpstu aizmirst. Tas bija, jā, tas bija tā bijis, kā nedrīkstēja būt. Bet nebija taču vērts ■ pie tāda sīkuma ilgāk kavēties. Viņš bija sadusmojies uz Ingunu, tur bija tas iemesls, nekad viņš nebija ticējis, ka viņa būtu varējusi uzvesties tik nejēdzīgi un neglīti. Bet varbūt bija tiešām tā, kā Una teica, nevajadzēja uztraukties par to, ko nabadzīte teica un darīja šai pēdējā laikā.

Bet, kad viņš nākamajā dienā pēc mesas — tā bija rnazā Ūlava mesa[2] — unu bija pavadījis uz Šikjustadu un viens pats jāšus atgriezās mājās, viņā atkal uzvirda dusmas. Vai nu viņa tiešām tāda bija kļuvusi, ka domāja par vīru visļaunāko tikai tādēļ, ka pati nebija pratusi savaldīties? Jā, tagad viņš labi atcerējās, ka viņa jau agrāk nebija varējusi ieredzēt viņa radus, tā tas jau bija pagājušajā rudenī, kad viņai nekas vēl nekaitēja. Viņa vienkārši bija greizsirdīga, tas bija viss. Jau Fretasteinā viņa gaužām ātri bija pratusi atrast kļūdas un trūkumus pie citām sievietēm, tām nedaudzajām, ar kurām gadījās sastapties. Nē, tā nebija jauka īpašība.

Ūlavs bija nikns uz savu sievu. Un vēl Torgilsu Trensbārtu viņai vajadzēja pieminēt. Viss, ko viņš bērnībā neapzinīgi un tumši bija jutis pret nerru, bija pārvērties atklātās naidpilnās šausmās, kopš viņš visu bija uzzinājis par Torgilsu Ūlava dēlu. Nerrs bija sieviešu apsmējējs, ko Dievs beidzot bija sodījis, visas cilts kauna traips viņš bija. Bet dīvaini — viņu ļaudis atcerējās, turpretī pārējie Ūlava dēli bija it kā aizmirsti, kaut gan viņi kā goda vīri bija dzīvojuši un miruši, bet par viņiem neviens nerunāja. Viņš taču varēja līdzināties šiem citiem Ūlava dēliem, katru reizi tas viņu gaužām sadusmoja, kad kāds aizrādīja, ka viņš Trensbārtam līdzīgs. Kad par to bija runa, viņš juta nāves šausmas pakausi — varbūt tas tomēr tā bija?

Bet nevajadzēja pie šīs domas apstāties. Ka viņš sievietēm skrēja pakaļ, to taču viņa ļaunākais ienaidnieks nevarēja teikt. Visi tie garie, trimdā pavadītie gadi tā bija pagājuši — gandrīz nevienu sievieti viņš nebija uzlūkojis.

Kad tēvocis Barnims bija teicis, lai taču paņemot skaisto dzirnavnieka meitu par mīļāko, tad Ūlavs to asi bija atraidījis. Jā, skaista viņa gan bija, un arī to viņš bija manījis, ka viņa Ūlavu nebūtu atraidījusi. Bet viņš toreiz bija domājis, ka jāizturas kā apprecētam vīram, ka Ingunai zvērētā uzticība nav jālauž, kaut arī tēvocis viņu visādi tādēļ izzoboja.

Pie nožēlojamas pērkamas maukas viņš gan kādu vakaru bija iegriezies, kad kopā ar citiem jauniem puišiem uzturējās pilsētā, kur visi līdz nesamaņai bija piedzērušies. Pret rīta pusi, kad skurbums bija izzudis, viņš ar meiču bija iesācis sarunas, un viņa tam bija iepatikusies. Viņa nelīdzinājās pārējām maukām, bija rāma un prātīga, vislabprātāk gribēja tādu vīrieti, kus izturējās mierīgi, nejokoja un necēla iebrauktuvē nekādu troksni. Un tā viņš bija ieradis katru reizi iegriezties pie viņas, kad tēvoča uzdevumā brauca uz pilsētu. Viņš sēdēja pie viņas, ēda savu ceļa maizi, lika sev atnest alu. Viņam patika viņas klusā gaita, tik rāmi viņa prata atnest un novākt ēdienu. Bet sakars ar šo sievieti taču nebija liels grēks, neviens prātīgs cilvēks neteiks, ka tā bijusi neuzticība pret Ingunu,

Aizbraucis no turienes, viņš pirmos gados bieži domāja par šo meiču, bija cerējis, ka viņai nav cēlušās nepatikšanas sakarā ar viņa slepeno aizbraukšanu: viņa toreiz bija palīdzējusi Ūlavam izmukt un nokļūt pie Jarla. Viņš labprāt būtu zinājis, vai viņai izdevies pie šķiršanās saņemto naudu noslēpt tā, lai pārējās meičas to nemanītu un vai tiešām izpildījusi savu nodomu, par ko tik bieži runāja: atstāt šo iebrauktuvi un aiziet uz sv. Klāras klosteri, lai tur pie māsām sev uzmeklētu kādu kalpotājas vietu. Jā, viņa bija daudz par labu, lai pildītu tur iebrauktuvē prasītos pakalpojumus.

Bet bija kaut kas cits, kas viņu tādos vienatnes brīžos uztrauca un mocīja — slepenais asinsgrēks viņam nedeva miera un deldēja cīņas spēku pret ļauno; tā jūtas vīrs, kam jāiet kaujā ar slepenu iekšējo kaiti. Un tad vēl nāca klāt sievas ilgstošais slimīgums un viņas neprāts. Un viņa pati bija vainīga, ka viņš nespēja aizmirst to, kas bija jāaizmirst. Tas viss viņu tagad mocīja, pildīja iekšējām trīsām. Viņu pārņēma saldkāres tīksmīgie drebuļi, atceroties, cik labi bija Unu turēt savās rokās, piespiest viņu sev klāt…

Sirdēsti grauza krūtis, domājot par Ingunu un viņas nejēdzīgo izturēšanos pret glīto, mīlīgo bērnu …

Bet tas bija pacietīgi jāpanes, Ingunai jau tā tagad tiešām nebija viegli…

* * *

Vēl tai pašā vakarā Inguna saslima. Tas nāca tik pēkšņi, ka viss jau bija garām, kad ieradās kaimiņienes, lai viņai palīdzētu. Tikai Ingunas kalpones bija klāt, kad bērns piedzima, un viņas bijušas tik nedrošas un pārbiedētas — tā viņas Ūlavam raudādamas stāstīja. Viņas apgalvoja, ka zēns esot dzīvojis, kad viņas to pacēlušas no

grīdas, bet* tūlīt pēc tam esot miris.

* * *

Nekad, tā likās Ūlavam, viņš nebija redzējis cilvēku, kas tik ļoti līdzinājās krastmalā izskalotām kuģa drupām, kā Inguna, kad viņa tā savilkusies gulēja ar sienai pievērstu seju. Viņas kuplie, tumšdzeltenie mati izjukuši plūda pār gultu, viņas uzpampušajā, saraudātajā sejā bezgalīgu sāpju pilnas nedzīvi raudzījās tumši zilās acis. Ūlavs apsēdās uz gultas malas, paņēma viņas mitro roku; uzlika to savam celim un apsedza ar savu stipro plaukstu.

Viena no raudošajām kalponēm ienāca, rokā nesdama kādu saišķi; viņa atsita lakatu un rādīja Ūlavam dēla līķīti. Kādu brīdi Ūlavs paskatījās uz mazo, zilgano, nedzīvo ķermenīti, bet, kad māte sabruka griezīgās raudās, vīrs ātri pieliecās viņai:

— Inguna, Inguna, mīļā, neesi taču tik noskumusi! * * *

Viņš pats par dēliņa nāvi nespēja visai sērot. Viņš gan saprata, cik liels bija zaudējums, un viņa sirds sažņaudzās, iedomājoties, ka bērns nomiris nekristīts.

Visos pagājušajos mēnešos viņš nebija bijis pietiekami mierīgs, lai sajustu prieku. Tikai tumša greizsirdība pi : t Ingunas pagātni taustījās viņa sirdī, bailes par sievu un ilgas, lai viss šis drausmais laiks ātrāki izbeigtos. Bet nekad tā viņam netēlojās kā īstenība, ka reiz piedzims dēls, māju mantinieks, mazs puisītis, ko viņš uzaudzinās par vīru.

Māte neesot visai slima, tā teica palīdzīgās kaimiņienes, kas tagad bija atnākušas slimnieci apkopt. Bet, kad nāca diena, kur Ingunai vajadzēja gultā sēdēt, viņai nebija spēka. Sviedri tecēja aumaļām, tikko viņa pamēģināja uzsiet matus, vai piestiprināt aubi. Un viena svētdiena pēc otras pagāja, bet viņai arvienu vēl pietrūka spēka piecelties un aiziet uz baznīcu.

Inguna gulēja savā gultā, gluži apģērbusies, ar seju pret sienu — tā viņa vadīja dienu pēc dienas. Viņa domāja par to, ka pati vainojama bērna nāvē. Bez mīlestības viņa to sevī bija nesusi, kad mazais vēl gulēja viņas klēpī un taustījās pēc mātes sirds saknēm. Un tagad viņš bija beigts. Ja pie dzemdībām gudrākas sievas būtu bijušas klāt, tad maziņais varbūt vēl dzīvotu — tā teica kaimiņienes. Kad tās vasarā bija iegriezušās, tad Inguna vienmēr apgalvoja, ka pirms Bērtuļa mesas' neesot ko cerēt. Viņa baidījās nt> šīm gudrajām kaimiņienēm, baidījās, ka tās manīs, ka viņai jau agrāk bijis bērns, un tad šīs pļāpas pa visu draudzi stāstīs, kāda ir Ūlava Euduna dēla sieva, Un tai rītā, kur viņa piecēlusies juta, ka tagad viņas stunda nākusi, viņa, nekā neteikdama, valdījās līdz pēdējam mirklim. Bet to Ūlavs nekad nedrīkstēja zināt.

* * *

Bet beidzot nevarēja vairs ilgāk gaidīt un nolēma, ka Ingunai Steinfina meitai svētdien pēc Miķeļa mesas[3] jāaiziet uz baznīcu. Ūlavs bija izzinājis, ka vēl četras nedēļnieces šai dienā būs baznīcā, lai saņemtu svētību; viena no tām bija saimniece lielās mājās, draudzes ziemeļos. Viņa bija dzemdējusi veselu mantinieku, un baznīca droši vien būs pilna no viņas radiem un draugiem, kas kopā ar viņu atnāks pateikties Dievam un upurēt. Dlavs nespēja iedomāties, kā šai ļaužu barā izturēsies Inguna, kā viņa pie baznīcas durvīm nometīsies ceļos, nabaga, tukšām rokām, kamēr citām sievām pasniegs degošu sveci un viņām par godu baznīcā dziedās Dāvida psalmu:

«Es tevi augsti teikšu, Kungs, jo tu mani augsti esi cēlis un maniem ienaidniekiem neesi ļāvis priecāties par mani. — Kungs, mans Dievs, kad es tevi piesaucu, tad tu mani dziedināji. — Kungs, tu manu dvēseli esi izvedis no elles, tu mani dzīvu esi uzturējis, ka neesmu nogrimis kapā.»

Ingunai un viņam šis dziedājums skanēs kā tiesas spriedums.

Ūlavs, kopš tās dienas, kur Inguna tik nešpetni bija padzinuši Unu Ārņa meitu, vairījās sastapt Sīra Benediktu. Bet tagad viņš saņēmās un kādu dienu aizgāja pie priestera, lūgdams viņu atnākt pie Ingunas un mierināt viņas noskumušo sirdi.

Sīra Benedikts stingri bija pavēlējis visus nekristītu bērnu līķus aprakt kapsētā pie žoga; neviens nedrīkstēja bērna līķīšus nomest krāšņatās vai meža biezoknī, kā to darīja ar noziedzniekiem. Viņš stingii sodīja tos draudzes locekļus, kas ticēja spokiem. Mirušie bērni nekad nevarot atgriezties — tā viņš teica — viņi uzturoties drošā vietā, Limhus Puerorum, tā šo vietu saucot, un no turienes viņi nevarot aizkļūt prom. Sv. Augustīns, visgudrākais un izcilākais no visiem kristīgajiem vīriem, rakstol, ka labok gribētu būt viens no šiem bērniem nekā nekad nebūt piedzimušam. Bet, ja nu gadījies, ka kāds cilvēks tai vietā, kur bērna līķi aprakti, zaudējis pratu un veselību, tad tas noticis tikai tādēļ, ka viņa sirdsapziņa bijusi apkrauta smagiem grēkiem, pār tādiem cilvēkiem velnam viegli iegul varu. Un tādā vietā, kur māte pati nogalinājusi savu bērnu, ceļas velna altāris, jā, pat velna baznīca, un tur velns un visi viņa pavalstnieki labprāt uzturas.

Priesteris tūlīt bija ar mieru pavadīt Ūlavu uz Hestvikenu. Ūlavs Ingolfa dēls bija ticējis spokiem un līdz mūža beigām pārliecināts, ka viņam reiz bija izdevies tādu viesi noķert. Tādēļ Sīra Benedikts gribēja pielikt visas pūles, lai Ūlava un Ingunas dzīve būtu blīva no tādiem malčlu cejiem.

Sieva sēdēja šaura un bāla, rokas salikusi klēpī, viņa klausījās, kā draudzes priesteris stāstīja par Limbus Puerorum.

Svētās grāmatas zinot vēstīt: kāds Īrijas mūks svētā aizgrābtībā, kas ilgusi septiņas dienas, redzējis elli, šķīstīšanās uguni un paradīzi, un arī to vietu viņš esot redzējis, kur uzturas nekristītie bērni. Tā esot zaja ieleja, bet debesis tur vienmēr apmākušās, tā esot zīme, ka bērni nekad nespēšot redzēt Dieva gaišumu. Bet starp mākoņiem sūcoties gaisma, un tā atkal esot zīme, ka Dieva žēlastība neatstājot arī nekristītos bērnus. Bērni šai ielejā jūtoties labi un līksmi. Viņi neilgojas debess valstības, jo nemaz nezina, ka tāda kaut kur ir, viņi arī nenojauš, ka elles mokas viņiem aiztaupītas, jo nekad par elli neko nav dzirdējuši. Viņi rotaļājas pjavā, plunčājas ūdenī, jo visa ieleja mitra, visur viz avoti un dīķi.

Ūlavs pārtrauca priesteri:

—    Ja tas tiešām tā, tad laikam dažs labs vīrs ilgosies kaut būtu nomiris kā nekristīts zīdainis.

Priesteris atbildēja:

—     Tev taču jāzina, Ūlav, ka kristība mūs padara par lielas bagātības mantiniekiem, un mums jāpūlas kļūt par krietniem mantiniekiem.

Tagad Inguna klusi iejautājās:

—    Vai vecāki kādu reizi turpu drīkst doli^s? Apraudat savus bērnus — paskatīties, kā viņi rotaļājas?

Priesteris pakratīja galvu:

—    Nē, vecākiem jāiet savs ceļš, augšup, lejup, bet tur uz nekristīto bērnu ieleju viņi neaizkjūst.

—     Man šķiet, ka Dievs ir ļoti nežēlīgs, — spēji iesaucās Inguna.

Bet priesteris turpināja tai pašā mierīgajā bslsī:

—     Mēs, cilvēki, labprāt steidzamies to pateikt, tikko Dievs nerīkojas pēc mūsu prāta. Es saprotu, ka tev un tavam vīram ļoti gribējās, lai jūsu bērniņš paliktu pie jums, jo bija izredzēts būt par lielas mājas mantinieku un vecas cilts turpinātāju. Bet ne vienmēr var ticēt mātes sirdij. Gadās sievietes, kas dzemdē bērnu tikai kaunam un negodam, un jaunpiedzimušam šai pasaulē nepieder nekā cita kā tikai piens mātes krūtīs. Un tādas mātes sirds lūdz visgrēcīgāko. Gadās, ka viņa pati apslēpj savu bērnu, dzemdē to tumšā kaktā, nogalina viņa miesu un dvēseli, vai arī priecājas, kad izdodas mazuli aizdot tālu prom svešiem ļaudīm, ko viņa nekad neredz un nesastop…

Ūlavs uzlēca kājās, lai uzķertu savas rokās sievu, kas sabruka bezsamaņā.

Viņš Ingunu turēja klēpī, bet priesteris atraisīja sievas aubi. Ar gluži balto seju un galvu, kas ļengani karājās pāri лага rokai, viņa izskatījās kā mironis.

—     Noliec viņu guļus, — pamācīja priesteris, — nē, nē, nevis uz gultas, bet šeit uz sola, lai mēs viņu vārētu gluži taisni i/stiept, tad paliks labāk, — un viņš palīdzēja Ūlavam noguldīt slimnieci.

—     Viņa nav visai spēcīga, tava sieva? — norūpējies jautāja priesteris, kad taisījās aizjāt. Ūlavs stāvēja pagalmā un turēja Sīra Benedikta zirgu.

ij

417

—     Nē, — viņš atteica. — Jau vienmēr viņa bijusi tik vāra un trausla. Jā, tu taču zini, es viņu pazīstu kopš bērnu dienām, mēs kopā esam uzauguši.

Nākošajā gadā, agri pavasari hercogs Hokuns gatavoja kara gājienu pret Dāniju. Viņš dāņu karali gribēja piespiest izlīgt ar trimdā izsūtītiem lielmaņiem un pieņemt norvēģu uzstādītos noteikumus.

Ūlavs Euduna dēls devās uz Tunsbergu, viņš bija viens no barona Tores Hokuna dēla palīgvadoņiem. Viņš ne visai priecājās, ka šī vasara būs jāpavada tālu no mājām, taisni pēdējā laikā viņš bija iesakņojies Hestvikenā. Tēvu mājas, dzimtā draudze — viss viņu saistīja, pārāk ilgi jau viņš bija klejojis kā izstumts trimdinieks svešumā.

Jo vairāk viņam izdevās mājas savest kārtībā, jo vairāk viņš redzēja, ka aizsērējis avots atkal sāka tecēt, jo vairāk plauka Hestvikenu labklājība. Jo vairāk viņš manīja, ka pats kaut ko sajēdz lauksaimniecībā un zvejniecībā, jo ciešāk viņš pieķērās savam īpašumam.

Viņš bija nodomājis Bjernu iecelt par māju pārvaldnieku, bet Bjerns ar to nebija mierā. Beidzot Bjerns sekoja savam kungam kā apbruņots pavadonis, un vecāks zemnieks, vārdā Leifs, palika Hestvikenā kopā ar namamāti saimniekojam.

Viņš bija norūpējies arī par Ingunu, vasaras vidū viņai atkal bija gaidāms bērns. Gan viņa šoreiz bija daudz spirgtāka iīn spēcīgāka, visu mājturību un arī daju no ārsaimniecības viņa tagad pati vadīja. Viņa daudz ko bija mācījusies klāt un nelikās vairs tik neveikla darbos, kā laulības pirmajā laikā.

Bet tomēr Ūlavs uztraucās, jo viņš nojauta, ar kādām baijpjlnām ilgām viņa gaidīja bērnu. Ja arī šoreiz gadītos nelaime, tad droši vien sirdēsti būtu spēcīgāki nekā viņa.

Nelaba priekšnojauta mocīja Ūlavu. Ka viņš rudenī, atgriežoties no kara gājiena, atradīs istabā bērnu, to viņš nespēja iedomātiesi

Jau Tunsbergā Ūlavs, lai ietu kur iedams, sastapa paziņas no agrākiem trimdas gadiem. Alfa Jarla uzticamā varza bija uzmeklējusi nogalinātā vadoņa znotu un prasīja, lai viņu uzņemtu karotāju pulkos. Arī starp dāņu trimdiniekiem un ceļotājiem, no kā pilsēta mudžēja, viņš sastapa daudzus no tiem, ar kuriem agrāk kopā bija kalpojis pie Jarla.

Un kādu dienu ostā iepeldēja kuģītis ar vēstulēm no dāņu kungiem Konungahellā; kuģa vadītājs, Asgers Magnusa dēls bija dzimis Vikingavogā, un viņš un Ūlavs bija draugi toreiz, kad Ūlavs vēl dzīvoja Hevdinghofā. Viņu starpā arī bija, ja uzmanīgāk papētīja, kādas radniecīgas saites. Vakarā viņš kopā ar savu dāņu radinieku aizgāja pilsētā un dzēra, līdz krietni bija apreibis — tad palika drusku vieglāk.

Tores kungs iecēla Ūlavu par mazas sešpadsmit airu laivas vadītāju un pavēlēja, ka, kara gājienam sākoties, Ūlava laiva kopā ar trim citiem kara buriniekiem dosies no dienvidaustrumu fjorda daļas Asgera Magnusa dēla vadībā uz Pūķi, ko norvēģi vienkārši sauca par «Tārpiņu.»

14*

41«

Draudzība dāņu un viņu sabiedroto starpā nebija visai droša, jo šoreiz karaspēka lielākā daļa sastāvēja no norvēģiem. Tagad norvēģi atklāti runāja par kara gājiena galamērķi: karalis Eiriks un hercogs Hokuns gribēja panākt, lai Dāniju atzītu par viņu vectēva, sv. karaļa Eirika Valdemāra dēla, mantojumu, un tādēļ Dānijai būšot jāmaksā lielas nodevas norvēģu tronim. Šādas valodas dāņi nelabprāt dzirdēja, ar izsmieklu viņi atbildēja, ka viņu kungi, maršals Stigs Andresa dēls un grāfs Jakobs, neko neesot solījuši kaut kādam karalim. Norvēģu pūles pietiekoši būšot atlīdzinātas, ja viņiem atļaušot iekarotajās pilsētās un pilīs laupīt pēc patikas. Uz to norvēģi atteica, ka viņi labi zinot, cik lieli blēži esot dāņi, ja lieta nonākot līdz laupījuma dalīšanai.

Norvēģu skaits bija prāvāks, bet viņi bija pa lielākai daļai zemnieki un jūrnieki, turpretī sabiedrotie bija rūdīti kareivji. Gandrīz visi no viņiem gadiem ilgi jau bija cīnījušies trimdinieku pulkā, viņi bija cieti un izveicīgi, neprasīja ne Dieva, ne velna likumus, pazīdami vienīgi kara rupjās ieražas. Tikai Alfa Jarla vecā varza šinī ziņā yarēja ar dāņiem mēroties un šad tad pat pārspēja tos. Ūlavam un Asgeram pastāvīgi bija jāgādā, lai viņu apakšnieku vidū neizceltos ķildas.

Kara flote bija apmetusies pie Hunehalses, un tā daļa, karn piederēja Ūlava un Asgera mazie kuģi, dūšīgi postīja dāņu salu ziemeļu krastus. Līdz Vikingavogai viņi nenokļuva. No Asgera Ūlavs dabūja zināt, ka ļaudis uzbrukuši dāņu karaļa cietoksnim Hevdinghofam, nodedzinājuši apcietinājumus, bet mūra ēkas izjaukuši; Barnima kungs esot kritis kaujā ar zobenu rokā. Ūlavs, dodamies ceļā, bija cerējis sastapt savu tēvoci, bet tagad nebija vairs vērts par to domāt. Vienīgais, ko atlika darīt, bija aizmaksāt mesu nelaiķa dvēselei, ar to tad viss arī bija noslēgts. Ūlavs atmeta ar roku — viņš nejuta vairs nekādas saites ar mātes radiem Dānijā.

Kaut kas bezkaunīgs un vieglprātīgs bija šiem atklātajiem, zemajiem, nenostiprinātajiem krastiem, kas tik gludi ieslīdēja vizošos jūras viļņos. Aiz platē, baltā krasta cēlās dzeltenas kāpas, un mežs auga līdz pašai ūdens malai: varenas lielas gobas un mezglaini ozoli izstiepa savus zarus pāri jūras bangām. Zāļu un koku kailās saknes skalojās ūdenī, kā saplūkāta auduma meti. Likās, ka jūra ieķērusies zemes kailajās krūtīs un izrāvusi veselus gabalus. Ūlavam tas likās nejauki. Tālāk iekšpusē gan atradās skaistas vietas: lielas, kundziskas mājas, auglīga zeme, cūku bari mežos, trekni liellopi pļavās, krāšņi zirgi aplokos, bet tomēr — Ūlavam šīs ainavas nekad nebija patikušas. Sirds ilgojās dzimtenes — norvēģu krasti ar akmeņu gredzeniem vienu aiz otra, klintis, ragi, gravas, kalni, un tikai šaura ūdens mēle laiviniekam. Jau no tālienes redz gaišās cietzemes klintis, kas, pār līci pārliekušās, raugās ūdenī. Tur mājas atradās tālāk prom no krasta, parasti kādā kalniņā, lai varētu tālē raudzīties ur zināt, kas tuvojas.

Viņš domāja par savām mājām — par līci kailajās klintīs, par dzīvojamo ēku paugura virsotnē, Kurnēja sienas aizsargātu. Inguna tagad jau būs piecēlusies no nedēļām, varbūt viņa pašreiz stāvēja pagalmā, atkal jauna un skaista un smuidra, bērnu saulītē sildīdama. Pirmo reizi viņš sajuta spēju vēlēšanos: kaut viņa mājās būtu bērni! Bet mīlīgā aina jau pēc mirkļa izzuda — tāla un neticama.

Tagad viņš dzīvoja atkal to pašu dzīvi, kā toreiz, kad no Norvēģijas bija izraidīts. Pat izjūta staigāt bruņās bija laba un tīkama, likās, bruņu svars kāpina un salasa ķermeņa spēkus. Labi bija viņu vēsums, kad locekļi atpūtas, labi bija arī kaujas karstumā just, kā bruņas ieslēdz un norobežo ķermeni — tās bija kā atgādinājums savākt savus spēkus, tos bezmērķīgi neizšķērdēt. Visas spēka pārbaudes — kā kuģī vētrainā laikā, tā arī izkāpjot malā un uzbrūkot ienaidniekam — prasīja no vīra, lai viņš vienmēr būtu mods un spirgts, lai viņš ar savu visiekšķīgāko gribu izturētos bezbailīgi un vienaldzīgi pret visām tam briesmām, kā pārvarēšanai viņš pielika visu spēku.

Tīksmīgi bija domās un jūtās kavēties pie šīm lietām, un Ūlavs sajuta zināmu riebumu, atceroties, ka divus pēdējos gadus -bija dzīvojis kā vienkāršs zemnieks. Neskaidra smeldze grauza sirdi, kā asins puksti pa pusei aizvērtā vātī: savus vīra spēkus viņš bija izšķērdis zemnieka darbā, vaļīgās, pinkainās strādnieku drēbēs, nekad nezinādams, vai pūliņi arī atmaksāsies, jo gala iznākums neatkarājās no viņa. Un negribīgi viņš atcerējās kopdzīvi ar slimīgo sievu. Savu spirgto jaunību un nesalauzto veselību viņš viņai bija dāvājis, lai viņa iesūktu veselību no viņa spēka, bet zemapziņā viņam likās, ka visam tam nav nekādas nozīmes. Bija, it kā viņš peldētu ar slīkstošu biedru, kas ieķēries viņa kaklā — glābt biedru vai arī kopā nogrimt, citas izejas nebija tam, kas gribēja, lai viņu sauc par īstu vīru. Bet šaubas sirdī neviens nevarēja aizkavēt un skumjo smeldzi, ka gals vairs nav tāls: drīz vien

abi nogrims dzelmē, kaut gan darīts viss, kas vīra spēkos.

* * *

Ja viņa būtu bijusi vesela, tad, protams, nekā cita viņš nebūtu vēlējies kā bērnu baru, kas tur ražotu, kur viņš reiz sējis, kas mantotu visu to, ko viņš savācis. Tāds jau bija katra apprecēta vīra vēlējums. Bet tagad…

Viņš mēģināja sevi mierināt, ka Inguna taču var izveseļoties un atgriežoties viņš šūpulī atradīs mundru, brēcošu dēlu vai meitu. Un šī aina modināja ilgas atgriezties mājās. Bet parasti viņš neilgojās pēc mājām. Savādi tīksmīga un viegla bija šī dzīve, kas viņam atjāva būt viņam pašam, un kas nepazina citu rūpju, kā palīgvadoņa pienākumus.

Viņam patika šī dzīve vīru vidū. Sieviešu šeit nebija. Vecās pārdevējas krastā, izdēdējušas bābas, kas piegādāja ēdienu, un pērkamās maukas, kas bija visur sastopamas, kur tikai parādījās kareivji, viņš neuzskatīja par sievietēm.

Jūrnieki dzēra un netaupīja nekā, tas Ūlavā gan modināja vairāk nekā tikai pretīgumu., jo pat ar Alfu Jariu pavadītie gadi nebija vinā iznīcinājuši riebumu pret nevajadzīgu nežēlību un rupjumu. Bet dāņi bija nežēlīgi, sevišķi, ja postīja savu zemi. Kaut gan — daudz savādāk viņi arī neizturējās svešās zemēs. Bet šeit jaudis bija pieraduši pie šīs mežonīgās rotaļas. Sais piekrastēs tika dedzināts, postīts un laupīts kopš neminamiem laikiem. Ūlavs jutas svešs savas mātes tautas vidū. Jaunībā viņš pats gan bieži bija tvīcis kara un cīņas, bet sadursmei bija jābeidzas ar izšķirošu cīņu: pametumu vai uzvaru. Dažbrīd viņam tēlojās ienaidnieku uzbrukums Hestvikenā: viņš pats stāv kalnā, aizsargādams savas mājas ar muguru pret lielo klints sienu. Viņš aizdzen ienaidniekus gar nokārām taisni jūrā, vai arī — pats uzvarēts sabrūk savās mājās.

Dāņi bija savādāki nekā norvēģi: mīkstāki un sīkstāki. Viņi ļāva aizdzities, zemnieki bēga mežā, vadoņi — pāri jūrai, bet drīz vien viņi atkal atgriezās, tā jūras viļņi bez apstājas plok un ceļas. Te viņi uzvarēja, te atkal zaudēja, bet ne uzvara, ne pametums neietekmēja viņu badu vai dzīVotprieku. Viņu pacietība bija atsperaina, beigu iznākumu viņi negaidīja, viņi bija ar mieru tā kauties līdz mūža galam šeit šais lēznajos, slapjajos krastos, bez izredzes uz galīgo uzvaru vai padzīšanu.

Tad viņi ūz ilgāku laiku izkāpa krastā. Tur augšā pilsētā vīri mitinājās pieblīvētās, smacīgās istabās un iebrauktuvēs. Gaiss tur bija karsts un lūgts no cilvēku izgarojumiem, rupjām valodām, izlieta alus un vīna, no izaicinājumiem, ķildām un sadursmēm. Naktis trači un klaigas pildīja ielas un namus, vadoņiem bija jāpieliek visas pūles, lai uzturētu kaut ko mieram un kārtībai līdzīgu.

Jaunas baumas ātri uztrauca prātus. Tā kāri uztvēra stāstu par jūrniekiem, kas kaut kur vairāk uz ziemeļiem izkāpuši krastā un guvuši sevišķi lielu laupījumu. Pie Mostrandas Alfa Jarla brašie puiši bija iesākuši kautiņu ar vācu tirgotājiem un visus gūstniekus nogalinājuši — tā viņi esot atriebuši sava vadoņa nāvi. Tālāk stāstīja, ka dāņu karaļa kuģinieki esot ieņēmuši cietoksni Samso, bet pats Stigs Andresa dēls esot kaujā kritis. Norvēģi tagad bija pārliecināti, ka hercogs Hokuns nolēmis Dāniju iekarot, lai tur valdītu. Ar savu brāli viņš tādēļ sanācis naidā, un karalis Eiriks jau vasarā ar lielu buru laivu aizbraucis uz Bjergvinu. Tādēļ arī vadoņi karaļa karaspēkā tagad izturoties tik bargi. Pats hercogs no saviem apakšniekiem prasot stingru paklausību, viņš arī negribot, lai zeme, ko viņš cerot iegūt, būtu galīgi izlaupīta.

Uiavs klausījās šais baumās, neticēdams viņām: ja arī karavadoņi kaut ko zināja par karaļa nodomiem, tad nebija pieņemams, ka viņi to būtu izpauduši vienkāršai tautai. Un palīgvadoņi, tādi kā viņš, neieņēma nekādu izcilu stāvokli, tie stāvēja tuvāk kareivjiem nekā priekšniecībai, un tā viņš pats nekā nezināja. Viņš gan būtu varējis iegūt paaugstinājumu, varējis atsaukties uz saviem dižciltīgajiem dāņu senčiem, bet viņš bija pārāk lepns, lai to darīlu.. Viņa tiešais priekšnieks barons Tore uz viņu skatījās kā uz vienkāršu laivas vadītāju, kas ne ar ko neatšķīrās no pārējiem zemniekiem. Hestvikenas Ūlavs viņam bija drošsirdīgs kareivis un derīgs palīgvadonis, kas ne ar ko vēl nebija vērsis uz sevi uzmanību. Nebija arī vēl bijis tāda gadījuma, kur Ūlavs būtu varējis parādīt savas spējas.

Vienā ziņā šī dzīve grozīja Ūlava uzskatu: ja tagad viņš vēl atcerējās, ka bija ticējis, ka starp Ingunas nelaimi un viņa slepeno slepkavību pastāv kāds sakars, tad tādas domas viņam tagad šķita visai neprātīgas. Pēdējos divos gados šis uzskats viņā bija iesakņojies: tādēļ, ka viņš nav bez vainas, viņa kopdzīvei ar Ingunu nav svētības. Bet tagad viņš atkratījās no šīm domām: visi šie vīri, ar ko viņš kopā dzīvoja, bija lopus un zemniekus apkāvuši, mājas un pilis dedzinājuši, ne tikai cīņā viņi savus ieročus bija lietojuši, bet daudzus gluži nevainīgus cilvēkus bez kaut kādas vajadzības nosituši. Dažiem bija salaupīti dārgumi, ko viņi vairījās rādīt, jo tie bija no baznīcām izzagti. Un, kaut hercogs Hokuns bija izdevis pavēli, ka katra izvarošana tiks sodīta ar nāvi, tad tomēr bija jāšaubās, vai visas tās meitas un sievas, kas klīda apkārt or kareivjiem, lobprātīgi bija iejukušas šai dzīvē.

Viņa atriebe islandietim Teitam tagad likās tik neizsakāmi nenozīmīga. Nebija ticams, ka šie karavīri visus savus grēkus izsūdzēja priesterim. Viri nemaz nespēja visus savus pārkāpumus atcerēties, un priesteriem nemaz nebija tik daudz laika. Dažs labs vīrs, dodoties kaujā, mierīgi saņēma Corpus Domirti, nemaz nepaspējis, vai arī aizmirsis izsūdzēt grēkus.

Šis nožēlojamais Teits bija saņēmis to, ko pats ar savu rīcību izpelnījis. Tagad Ūlavam tas likās muļķīgi, ka viņš visos notikumos bija saskatījis zīmes un sodus svešu cilvēku nejauši izmestos vārdos, sapņos, jā, pat Hestvikenā jaunpiedzimušu dzīvnieku spalvu krāsā un rakstā. Pēdīgi viņam bija licies, ka visur viņš jūt Dieva pirkstu, kas viņu aicina neturpināt sākto ceļu. Bet šeit, šo raupjo karavīru vidū, kur viņam pašam bija gaužām maz nozīmes, arī viņa pārkāpums zaudēja savu nozīmību. Viņš bija redzējis, kā nokauj dažu labu dižciltīgu vīru, un nevarēja vairs ticēt, ka Dievs tas Kungs taisni Teita nāvi uzskatītu par nepiedodamu noziegumu. Nē, Dievs neprasīja, lai viņš, Ūlavs Euduna dēls, izsūdzētu šo savu grēku un maksātu nožēlu naudu. Daudz nepieciešamāki tas bija dāņu lielkungiem, kas paši savā zemē tik neganti plosījās.

Jā, pat Ingunas pārkāpums šeit kļuva niecīgāks. Pārāk

daudz Ūlavs bija pieredzējis pēdējā laikā.

♦ * *

Kādu dienu vēlā rudenī Ūlavs Euduna dēls brauca pa fjordu mājup. Saules stari dūra tais brīžos, kad lietus šaltis bija apstājušās. Pūta dzestrs vējš. Šņācošās krāces zem klintīm jau no tālienes viņu sveicināja.

Kalpi pagalmā bija pazinuši Ūlava laivu un pasaukuši namamāti. Inguna stāvēja krasta nostiprinājumos, sievas lakats un apmetnis plandījās ap viņos slaido, uz priekšu saliekušos stāvu. Tikko viņš viņu bija ieraudzījis, viņš saprata visu …

Bērns bija piedzimis nedzīvs, un arī šis bija bijis puisītis.

♦ * »

Divus mēnešus pēc Ziemsvētkiem Inguna atkal saslima, viņa dzemdēja nelaikā un šoreiz bija tik slima, ka Ūlavam bija jāatved priesteris.

Sīra Benedikts ieteica laulātajiem draugiem kādu gadu dzīvot šķirti un izlietot šo laiku grēku nožēlai un labiem darbiem. Kamēr Inguna tik vāra, nebija cerams, ka viņa spēs dzemdēt veselu bērnu.

Ūlavs bija ar mieru sekot priestera padomam, bet Inguna bija gaužām sašutusi, kad vīrs viņai to izstāstīja.

— Ja es reiz būšu nomirusi, — viņa teica, — tad tu varēsi apprecēt jaunu, veselu sievu, un tā tev dzemdēs tikai dēlus. Es tev taču teicu, cik salauzta es esmu, bet tu to toreiz neņēmi vērā. Es nedzīvošu vairs ilgi, Ūlav, atjauj rnan vēl šo īso brītiņu, kas man zemes virsū lemts pavadīt, pabūt kopā ar tevi!

Ūlavs noglāstīja viņas seju un noguris pasmaidīja. Tik bieži viņa runāja par to, ka Ūlavam būs jāprecas otru reizi, bet necieta, kad viņš tikai paskatījās uz kādu citu sievieti, vai pārmija dažus vārdus ar kaimiņieni, ko sastapa baznīcas kalniņā.

Sai pavasarī, nejaukais bezmiegs viņu mocīja vēl vairāk nekā agrākos gados. Iežēla nospieda viņa sirdi, un tā viņš gulēja roku aplicis ap savu slimo nabaga sievu. Viņas pārāk pieķērīgo mīlestību viņš sajuta kā nastu. Pat miegā viņa to cieši apskāva savām tievām rokām un gulēja, galvu atspiedusi uz viņa krūtīm.

Kad pavasarī pienāca zina, ka atkal jādodas uz Tunsbergti, viņš priecājās, ka varēs aizkļūt prom no Hestvikenas. Vasara pagāja kā iepriekšējās, bet, domājot par mājām, viņa sirds sažņaudzās. Kaut gan viņam kopdzīve ar sievu nebija nekāds prieks, tad tomēr tas nekā negrozīja: zaudēt Ingunu nozīmētu zaudē pusi no savas dzīves.

Kad viņš vēlā rudenī atkal atgriezās, viņa saņēma vīru līksma un vesela. Šoreiz viņa noteikti zinot, ka viss būšot labi. Bet sešas nedējas pirms Ziemsvētkiem viņa dzemdēja dēlu — divus mēnešus par agru.

Kādu laiku pirms šīm dzemdībām uz Hestvikenu bija atnākusi ziņa, ka Tore Hokuna dēls licis Bjernam Egila dēlam nocirst galvu. Bjerns pēc pirmā kara gājiena uz Dāniju bija iestājies barona Tores kalpībā un neatgriezās vairs uz Hestvikenu.

Rudenī atceļā uz Norvēģiju, Bjerns brauca tai pašā kuģī, kur barons Tores kungs. Šeit Bjernam iznāca strīdus ar kādu braucēju, ko viņš, nevarēdams savaldīties, nosita. Barons Tore pavēlēja kuģa ļaudīm sasiet Bjernu, bet tas ieērcināts neganti pretojās, nāvīgi ievainoja divus vīrus, un ari pārējie guva mazākas vai lielākas vātis.

Gudrida, Bjerna sieva, bija vasarā mirusi, un Ūlavam Euduna dēlam likās, ka viņam jāgādā par tā vīra bērniem, ko viņš tik labprāt ieredzējis. Torhilda Bjerna meita bija ļoti atturīga un vārdos skopa, nelabprāt viņa rādījās Jaudīs, Ūlavs viņu tikai dažas reizes bija redzējis, nedaudzus vārdus ar viņu runājis un tagad nezināja, kā savu nodomu izteikt.

Bet, kad Inguna līdz Ziemsvētkiem slimodama gulēja gultā un Hestvikenā nebija namamātes, kas varētu visus neatliekamos darbus vadīt — tagad mājas bija Jaužu pilnas, jo bija zvejas laiks —, Ūlavam radās doma, ka viņš

Torhildu Bjerna meitu ataicinās uz Hestvikenu par mājturības vadītāju. Ūlavs bija dzirdējis runājam, ka viņa esot krietna un strādīga sieviete, kaut gan nekārtības mājās pašreiz bija tik lielas, ka katra virtuvniece būtu bijusi derīgāka nekā namamāte. Ne visai izveicīga Inguna bija arī tad, kad jutās pilnīgi vesela, bet tagad viņa jau kopš trim gadiem pastāvīgi slimoja. Ēdiens bija tik slikts, ka Ūlavam tikai ar pūlēm izdevās salīgt kalpus, un, kad Hestvikenā ieradās viesi, tad viņš bija baiļu un kauna pilns: tik negaršīgi bija visi ēdieni. Ziemā svaigās zivis un sasalusi gaJa bija vienīgais ēdiens, kas nesmakoja un nemodināja riebumu. Krājumi klētīs neticami ātri saplaka, un tikai pēc ilgāka laika Ūlavs manīja, ka daži no saimes ļaudīm zaga kā žagatas. Alu jau sen vajadzēja pirkt no pilsētas, kaut gan par to bija dārgi jāmaksā, bet Ingunas virumam bija pārāk slikta slava visā draudzē. Jā, pat ar ūdeni atšķaidītais piens toverī, kas pastāvīgi stāvēja istabas stūrī, garšoja nevis skābi, bet sapuvis. Viņam mājās, kopš viņš bija apprecējies, neviens nebija šuvis jaunas drēbes, un viņa darba uzvalks izskatījās kā ubaga lupatas — neviens to nemazgāja un nelāpīja. Vairākas reizes viņš Ingunai bija ieteicis pieņemt saimnieci, bet šis priekšlikums katru reizi noveda Ingūnu tīri vai līdz izmisumam. Viņā raudāja un lūdza, lai Ūlavs viņai aiztaupot šo kaunu. Velti Ūlavs aizrādīja, ka tā taču nav Ingunas vaina, ka slimība ir kura katra kungs un nevis kauna traips.

Tagad viņš bija apņēmies runāt ar Torhildu, nemaz neapvaicājies Ingunai. Viņš tikai baidījās, kā nokārtosies lieta ar Torhildas bērniem, no jaunākajiem māte nevarēs šķirties, un tie ienesīs Hestvikenā lielu, Ingunai nepanesamu nemieru.

Torhildas bērni — tā jaudis sauca tos, kas palikuši dzīvojam pēc Bjerna un Gudridas. Māte bija kā zaķene, kas izber vienu bērnu pēc otra. Pameita tad tos uzcēla,

auklēja savā klēpī un uzbaroja ar govs ragu. Gudrida nedarīja nekā cita, tikai klejoja no mājas uz māju.

Torhilda jaunībā bija saderināta ar jaunu, godīgu prūsi, bet tas bija tā vīra radinieks, ko Bjerns dusmās bija nositis, un tā no precībām nekas neiznāca. Kopš tā laika Torhilda »abadzīgajās mājās bija strādājusi kā vīriešu, tā ari sieviešu darbus. Ļaudis maz pai viņu zināja, bet meitenei bija laba slava. Neglīta viņa arī nebija, bet neviens nedomāja, ka būtu iespējams, ka Torhilda Bjerna meita reiz pārmainītu savus dzīves opstākjus. Tagad viņa vairs nebija jauna — divdesmit astoņas vai deviņas ziemas jau bija aiz muguras. Abi vecākie bērni jau bija pietiekami lieli, lai meklētu darbu ārpus mājas, bet, kad ļaudis to aizrādīja, tad Torhilda atbildēja, ka darba rokas esot vajadzīgas mājās.

* * *

Kādu svētdienu, drīz pēc Ingunas saslimšanas, Ūlavs > ieraudzīja Torhildu Bjerna meitu baznīcā. Viņa stāvēja sievu pusē, līdz potītēm ietīta garā, platā, melnā apmetnī, ko viņa cieši saturēja abām rokām. Kapuci viņa bija uzvilkusi pāri galvai, un vīrs redzēja tikai daju no viņas bālā vaiga, kas asi atdalījās no melnās vilnas drēbes. Viņa Joti līdzinājās savam tēvam: augsta, stāva piere, garš, bet smalki izliekts deguns, liela, bezkrāsaina mute, mēmā pacietībā cieši saslēgtas lūpas; spēcīgs, labi izveidots zods; pelēkā sejas krāsa likās dūmu un kvēpu izbalināta, likās, ka putekļi iesūkušies viņas ādā. Viņas lielās, pelēkās acis bija sarkanu malu ietvertas, un arī acu baltumā bija redzamas sarkanas dzīsliņas, likās, viņa pārāk ilgi bija stāvējusi dūmotā istabā pie karsta pavarda. Sastrādātās rokas, kas saturēja apmetni un tagad bija saliktas lūgšanā, nebija lielas, un pirksti bija tievi, bet āda bija zilgani sarkana, salnas sarepējusi, un melni netīrumi bija ieēdušies grumbās un nagos. Un, kaut gan meitene tik cieši bija satinusies, tomēr manīja, cik taisni viņa turas.

Pēc dievkalpojuma Ūlavs palika beznīcas kalniņā runājam ar dažiem zemniekiem. Viņa Jaudis jau bija aizjājuši, kad viņš devās mājup.

Viņš nonāca mežā līdz tai vietai, kur koki tapa retāki, un lieli purvi sedza izcirtumu, bet purva malā atradās kāda maza saimniecība. Te jājamais cejš sadalījās: pa labi ceļš veda uz Hestvikenu, pa kreisi — uz Rinjulu. Ūlavs Euduna dēls jāja uz kreiso pusi. Te viņš ieraudzīja Torhildu Bjerna meitu pie namelnieka durvīm stāvam; viņa bija noņēmusi apmetni un atdeva zemniecei, no kā viņa šo drēbes gabalu bija aizņēmusies. Ieraudzījusi jātnieku, viņa ātri apgriezās un skrēja pāri aizsalušajam purvam, skrēja ātri, it kā bēgdama no ienaidnieka. Tagad Ūlavs saprata, kāpēc viņa dievkalpojuma laikā tik rūpīgi slēpās apmetnī: viņai bija mugurā tikai uzsvārči no rupjas, nekrāsotas, pašaustas drēbes. Ģērbs bija ar dziju izgriezumu un piedurknes saiedzās tikai līdz elkoņiem. Viņas rokas bija zilas aiz aukstuma, un arī kailie kāju stilbi — redzami starp svārkiem un lielām izmītām vīriešu kurpēm — bija gluži zili. Kādu drēbju gabalu viņa jostas vietā bija aptinusi ap viduci, un atkal Ūlavam bija jābrīnās par meitenes taisno un slaido gaitu.

Tā kā Torhilda tagad bija apģērbusies, strādnieces mēdza ģērbties vasarā, labību pļaujot. Vasarīgas atmiņas atplaiksnījās Ūlava acu priekšā: zila debess, saule, silts gaiss pāri druvām, kur sievas saliekušās lēni kustas, pilnās, piebriedušās saldās vārpas rokām apskaudamas… Viņš acīin pavadīja vasarīgi tērpušos meiteni, kas arvienu vēl bēga pāri sasalušajam purvam, līdz sasniedza mežmalu, kur priedes stāvēja, sarmas pušķotas. Kā viņai bija jāsalst.! Viņa skrēja ar pliku galvu, smagā bize karājās taisni pār drosmīgi nesaliekto muguru. Pēkšņi Ūlavu pārņēma straujš labvēlības vilnis pret šo meiteni. Viņš apturēja zirgu un pavadīja meiteni acīm. Tad pagāja vēl kādu gabalu tālāk, pagrieza zirgu purva virzienā.

Mājas, kas Bjemam Egila dēlam bija piederējušas, atradās nokarē, ielejas otrajā pusē, tur auga tik biezs alkšņajs, ka jumtu tikko varēja saredzēt. Ūlavs vēroja, ka tais divos gados, kuros viņš šeit nebija bijis, daudz kas bija savests kārtiba: viena otra šaura zemes strēmelīte bija nole. kā nolīsta akmeni, celmi un saknes vēl nebija novāktas. Augstāk nokarē gaiši mirdzēja mazas druvas ar dzelteniem rugājiem izbālējušo, sūnām aizaugušo pļavu starpā. Mazā kūts, ko Bjerns pirms dažiem gadiem bija cēlis, balti spīdēja jauniem baļķiem, bet dzīvojamo ēku viņš nebija paspējis uzcelt: viņi arvienu vēl dzīvoja apaļajā zemes būdiņā.

Torhilda Bierna meita, izdzirdējusi jātnieku tuvojtimies, parādījās durvīs.

Viņa iznāca ārā, izslējās taisni, mazliet nosarkdama, viņa negribīgi sekoja vīra kustībām; kad tas nokāpa no ziiga, viņa saprata, ka Ūlavs Euduna dēls šeit ieradies, lai nokārtotu kadu svarīgu lietu.

Ūlavs piesēja sirmi pie ābeles un uzsedza tam savu apmetni no vāverīšu ādām.

— Atļauj man ienākt iekšā, es gribu ar tevi kādu lietu pārrunāt.

Viņš negribēja, .lai viņa ilgāk te ārā saltu; smagās tupeles nometusi, viņa stāvēja basām kājām.

Torhilda apsviedās un iegāja būdā. Uzlikusi kādu aitas kažoku uz zemes sola, viņa lūdza viesi apsēsties. No bļodas viņa iesmēla krūzē kazu pienu un pasniedza to Ūlavam. Piens oda un garšoja pēc dūmiem, bet Ūlavam, kas šinī laikā gavēja, dzēriens gāja pie sirds.

Telpa atgādināja mazu alu ar šauru taciņu velēnu solu starpā. Torhilda apsēdās viesim taisni pretī. Klēpi viņa turēja divgadīgu bērnu, drusku vecāka meitenīte stāvēja viņai aiz muguras, ar rociņu apskāvusi pusmāsas kaklu.

Abi vecākie bērni bija izstiepusies pie durvīm pavarda priekšā, klausīdamies māsas un viesa sarunā.

Pēc tam, kad viņi tik ilgi, cik pieklājība to prasīja, bija runājuši par šādām tādām nenozīmīgām lietām, Ūlavs Euduna dēls pateica sava nāciena iemeslu. Laikam gan Torhilda būs dzirdējusi, cik grūti pašreiz klājas Hestvikenā, neesot cerību, ka namamāte vēl šoziem spēšot kaut ko strādāt. Ja nu Torhilda būtu tik laipna un Ingunai un viņam izdarītu to lielo pakalpojumu un atnāktu saimniekot uz Hestvikenu, tad viņš un viņa sieva mūžīgi būšot pateicīgi. Ūlavs runāja, it kā izlūgtos kādu sevišķu laipnību — tik labi viņam šī meitene patika. Stipra viņa izskatījās ar saviem platajiem, taisnajiem pleciem, augstām, atsperīgām krūtīm un spēcīgām gūžām. Sī tumšā būda un nožēlojamais caurums kūts vietā nebija spējuši saliekt viņas taisno muguru.

Torhilda mazliet pretojās, bet Ūlavs aizrādīja, ka, protams, viņa drīkstēšot visus sešus bērnus paņemt līdz. Šurpu jājot, viņš gan bija domājis, ka pietiks, ja viņa atnāks ar četriem bērniem: diviem vecākajiem, kas jau šo to spēja pastrādāt, un diviem jaunākajiem, ko vēl nevarēja šķirt no audžumātes; vidējiem jau atradīsies kaut kur vieta. Bet nu bija iznācis savādāk.

Tālāk viņš teica Torhildai, ka savus lopus — govi, četras kazas un trīs cūkas viņa varot paņemt līdz. Ja būšot kamanu ceļš, tad varēšot atvest šeit ievākto barību. Un gan jau viņš par to gādāšot, ka šeit Rundmirā pavasarī mēslos zemi un iesēs labību.

Beidzās ar to, ka Torhilda un Ūlavs vienojās, un viņa bija ar mieru atnākt uz Hestvikenu, tikko viņa būs paguvusi pašūt sev un bērniem visvajadzīgākos ģērbus. Ūlavs apsolījās apgādāt drēbi. Nākošu rītu viņš pats aizjāja uz Rundmiru, saimei nebija jāzina, kāda nabadzība šeit valda.

Viņš bija apņēmies jau pirmajā vakarā Ingunai pastāstīt par savu norunu ar Torhildu Bjerna meitu. Bet, ienākot pie slimnieces, viņš to nespēja: tik izdēdējusi un bāla viņa gulēja sava gultā, it kā nespētu nekā dzirdēt un runāt. Un tā viņš tikai apsēdās uz viņas gultas. Viņas seja bija šausmīgi izpostīta: plaksti gulēja kā plāna brūna āda pāri iedubušām acīm, visa seja bija pelēka, bet uz vaigu kauliem — brūni plankumi. Tumšās svītras, ko viņa bija dabūjusi kopš otrā bērna, vairs nebija izzudušas. Viņas balto, smalko kreklu saturēja dārga sprādze, bet viņas dzīslainais kakls atgādināja putnu, kam izplūkātas spalvas. Viņam bija jādomā par Torhiidas rupjo vilnas kreklu, sadurtu ar vienkāršu kaula adatu, par viņas kaklu, apaju kā stumbrs, un augstajām, pilnajām krūtīm. Jā, vioa bija vesela un spēcīga, kaut gan viņas dzīve bija raizēm un rūpēm pilna. Viņa nabaga sievai piederēja viss, kas laulātai draudzenei vajadzīgs, viss, kas padara dzīvi vieglu un tīkamu, bet te nu viņa gulēja jau ceturto reizi trijos gados bez bērna un bez veselības.

Ūlavs noglāstīja viņas vaigu:

—     Kaut es zinātu, kā es varētu tev palīdzēt, mana Inguna!

Nē, viņš nespēja viņai pateikt, ka salīdzis saimnieci, kamēr Torhilda ar visiem saviem bērniem, lopiem un mantām ieradās Hestvikenā. Ingunai nebija viegli to panest, bet šoreiz viņa tikai klusi teica:

—     Jā, tā gan ir, tev ir vajadzīgs kāds, kas vada saimniecību. Nederīga es vienmēr esmu bijusi, un tagad izskatās, it kā es nespētu ne dzīvot, ne arī mirt.

# # 0

Bija jau dzija ziema, un Ingunai arvienu vēl neklājās labāk, tiešām izskatījās tā, kā viņa pati bija teikusi: viņa nespēja ne dzīvot, ne arī mirt. Bet gavēņa laikā viņa sāka atspirgt un piecēlās no gultas: Sai gadā fjordu draudzē agri ieradās pavasaris.

Vasarā gan atkal vīriešus iesauks karā — tā ļaudis runāja. Bet norvēģu zemniekiem šis karš pret Dāniju bija gaužām apnicis. Neviens vairs neticēja, ka karalim vai hercogam izdosies savu panākt un Dānijā iegūt kādas tiesības.

Pavasarim iestājoties, Sīra Benedikts pasludināja, ka viņš Ūlava dienā došoties uz Nīdarūsu. Daudzi zemnieki viņam pievienojās, kopā ar priesteri bija drošāk ceļot, un Norvēģijā katrs vīrietis un katra sieviete vismaz reiz savā mūžā grib aizkļūt uz šo svētnīcu.

Ūlavs pieķērās šai domai kā pēdējam glābiņam: Ingunai bija jāpiedalās šai svētceļojumā: tas taču bija brīnums, ka viņa beidzot tomēr bija izveseļojusies. Tagad viņai nekas nekaitēja, šī retā izdevība bija jāizmanto.

Inguna sākumā atvairījās no ceļojuma, nē, viņa viena pati nebrauks, vienīgi tikai kopā ar lilavu. Bet tad viņai iekrita prātā, ka būtu labi atkal redzēt dzimteni, māsas un brāļus. Tā viņa beidzot nolēma braukt kopā ar svētceļotājiem, bet tikai līdz Hāmarai. Ūlavs tā nebija mierā, viņš katrā ziņā gribēja, lai viņa piedalītos svētceļojumā, lai sv. Ūlava baznīcā galīgi atgūtu savu veselību. Ja viņa līdz Hāmarai spēja ceļot, tad vajadzēja arī tikt līdz Nīdarūsai. Tas nebūs pārāk nogurdinoši, svētceļotāji kustēsies lēnām uz priekšu, jo viņu vidū bija daudz tizlu un slimu. Bet, kad viņš manīja, ka Inguna tiešām ilgojās savus tuvākos radus redzēt, viņš nepretojās sievas nodomam.

* * *

Viņš sievu pavadīja līdz Oslo, palika tur dažas dienas, pirka un pārdeva.

Kādu rītu, kad Inguna viena pati sēdēja iebrauktuves Istabā, negaidot ienāca Ūlavs. Viņš kaut ko meklēja viņas

/

ādas maisos, bet neatrada vajadzīgo. Tad, atraisījis vēl kādu mazu maisu, ar izbrīnu ieraudzīja tur maza bērna drēbītes — tās derēja apmēram četrus gadus vecam pui" sītirn. Viņš neviļus pavērās savā sievā — Inguna sēdēja nodurtu galvu un tumši pietvīka. Ūlavs neteica nekā, ātri iebāza visas mantas atpakaļ maisā un aizgāja.

6

Hokuns Gautas dēls bija nopircis Bergu pēc Magnhildas kundzes nāves. Tagad Tora Steinfina meita, viņa atraitne, tur dzīvoja jau otro gadu. No viņas vārdiem Inguna nojauta, ka māsa labi dzīvojusi ar savu vīru, bet — arī bez viņa tā labi dzīvoja. Viņa bija ļoti krietna namamāte. Inguna nevarēja beigt brīnīties, cik ātri un noteikti masa rīkojās gan mājās, gan ārā pagalmā, kaut gan viņas miesas apjoms tagad bija sasniedzis ārkārtīgus apmērus. Viņas āda arvienu vēl bija maiga un balta, un viņas sejas panti skaidri un smalki, bet vaigi un zods bija trekni un gaļīgi: ķermenis bija tik izplūdis, ka viņa zirga mugurā tikko spēja sēdēt. Viņas rokas bija tik resnas, ka tikai mazas bedrītes liecināja, kur atrodas locītavas, bet Tora prata labi izmantot šīs savas resnās rokas. Labklājība un veselība valdīja viņas mājās, viņas bērni bija skaisti un apdāvināti. Viņa bija dzemdējusi sešus bērnus, un neviens no tiem nebija miris.

Trešajā vakarā māsas pirms gulētiešanas sēdēja klēts bēniņos. Inguna sēdēja uz sliekšņa un klausījās klusumā — dziļi mežā šad tad vēl kūkoja dzeguze, un grieze grieza labībā, Bet tagad Inguna tik ilgi bija dzīvojusi tur, kur likās — pašam gaisam bija valoda: vējš svilpoja, jūra šalca, un krāce dauzījās zem klintīm, un tādēļ likās, ka šīs mazās vakara skaņas zem dzidrās debesu velves tikai padziļina klusumu. Ingunai bija, it kā viņa dzertu un nevarētu atdzerties no kāda veldzējoša dzēriena. Šeit licis bija tik mazs nn mājīgs, šur tur viņš bija zaļš no dūņām un melni atspoguļoja tumšo mežu. Mākoņu kamoli pieplaka kalniem, dienā lietus šaltis bija mijušās ar sauli, tagad saldi smaržoja svaigi nopļautais siens.

ligas sev izlauza ceļu, gluži pēkšņi un nejauši Inguna pateica, kāpēc viņa šurpu atnākusi. Šīs divas dienas viņa sevī bija cīnījusies: teikt vai neteikt sava ceļojuma cēloni?

Viņa jautāja:

—    Vai tu manu Eiriku šad tad rerlzi?

—     Viņam klājas labi, — izvairīdamās atbildēja Tora. — Haiveiga stāsta, viņš labi attīstoties un neesot grūti audzināms. Viņa katru rudeni šeit bijusi, vai tu to zini?

—     Bet viņu pašu, kad tu viņu esi redzējusi? — jautāja Inguna.

—    Hokuns negribēja, lai es turpu dotos, — Tora atkal izvairījās no tiešās atbildes. — Bez tam es tik resna esmu kļuvusi, ka man grūti nākas tik tālu ceļu mērīt. Bet to tu taču pati zini: viņš džīvo pie krietniem ļaudīm, un Haiveiga labu vien par viņu stāsta. Tev nav jāaizmirst, man šeit tik liela saimniecība, ka nav visai viegli tikt prom no mājām, — viņa beidza, mazliet satraukta.

—    Kad tu pēdējo reizi viņu esi redzējusi? — Inguna jautāja joprojām.

—    Tai pavasarī, kad tu aizbrauci ar Ūlavu, es biju tur, bet vēlāk Hokuns negribēja, lai es atkal turpu dotos, pēc viņa domām, tas tikai veicinās Jaunās valodas, — Tora teica mazliet nepacietīgi. — Jā, viņš ir skaists bērns, — viņa piebilda drusku maigāk.

—    Tātad jau trīs gadi pagājuši, kopš …

—    Jā, jā.

Abas māsas kādu bridi cieta klusu. Tad Tora atsāka:

—     Arī Arnvids viņu apmeklēja … vairākas reizes .., pirmajos gados.

—     Un tagad arī Arnvids to vairs nedara? Arī Arnvids manu Eiriku aizmirsis?

Tora negribīgi atbildēja:

—     Saproti taču… Ļaudis nekad netapa gudri, kas īsteni tava bērna tēvs.

Pārvarēta Inguna cieta klusu. Pēdīgi viņa čukstēja:

—    Vai tad ļaudis ticēja, ka Arnvids …

—     Jā, tas nebija prātīgi no tevis bērna tēvu noslēpt… Ja jau nebija iespējams pašu bērnu … — Viņa aprāvās. — Jā, jaudis šeit domāja visļaunāko, minēja tuvu radinieku vai arī mūku.

Un atkal māsas klusēdamas sēdēja viena līdzās otrai. Tad Inguna spēji teica:

—    Es esmu nolēmusi rīt turpu aizjāt, ja tikai laiks būs jauks …

—     Tas nu gan nebūtu prātīgi, — ātri iebilda Tora. — Ingun, neaizmirsti, cik daudz mēs visi tava pārkāpuma dēļ esam cietuši.

—     Tā tu runā! Tu, kam seši bērni! Vai tad tu nevari iedomāties, kā jūtas tā, kam tikai viens vienīgs… un no tā paša es esmu šķirta. Visus šos gadus es esmu pēc Eirika ilgojusies un ilgojusies.

—     Tas drusku vēlu ir nācis, mās, — teica Tora. — Tagad tev jādomā par Ūlavu.

—     Par Ūlavu es arī domāju. Četrus nedzīvus dēlus es viņam esmu dzemdējusi… Šis bērns tur tālu prom prasa savu tiesu. Mans Eiriks, ko es noliedzu un atdevu, prasa pēc savas mātes. Vienmēr, vienmēr viņš bija tas, kas sūca manus spēkus, pašu dvēseli viņš man ir izsūcis. Un manu pārējo bērnu dzīvību viņš, izstumtais brālis, pamazitnēji izsūcis. Pirmā dēlā, ko es ar Ūlavu dabūju, vēl bija drusku dzīvības, tā viņi stāsta. Viņš mira, pirms es viņu dabūju redzēt, mira bez kristības, bez vārda… Tu visus savus bērnus dzīvus esi dzemdējusi, tu drīksti redzēt, kā. viņi aug un plaukst. Trīs reizes es jutu, ka bērns manī sakustas un tad aprimst un mirst. Es staigāju apkārt un zināju, ka nekā cita es nevaru sagaidīt, kā sāpēs daeKidēt līķi, kas tik ilgi bija jāstiepj apkārt.

Pagāja laika sprīdis pēc laika sprīža, pirms Tora atbildēja:

— Dari tā, kā tu pati domā. Ja tu tici, ka tev kļūs vieglāk pēc tam, kad tu Eiriku redzējusi, tad ej…

Tora noglāstīja māsai vaigu, un tad abas iegāja istaba un apgūlās.

♦ * *

Bija jau pusdienas laiks, kad Inguna savu zirgu piesēja pie kāda žoga mežā. Toras biedinājumiem un priekšlikumiem viņa nebija piegriezusi nekādas vērības un viena pati aizjājusi. Nekas ļauns viņai arī nebija noticis, tikai drusku apmaldījusies viņa bija. Viņa bija iegriezusies kādā mazā sētā, pašā kalna galotnē, viņpus mazās upes. Turienes saimnieks bija tuvākais kaimiņš Siljuoseniem, un divi viņa bērni tad pavadīja Ingunu kādu gabalu. Nonākuši līdz braslam, viņi šķīrās no Ingunas.

Pārjājusi upi, viņa apstājās kādu brīdi. Vēl seglos sēdēdama, viņa skatījās tālē. Mežs klusi līgojās, kalna mugura cēlās aiz kalna muguras, ziemeļrietumos mirdzēja sniegs zem spīdoši baltiem, briestošiem mākoņiem, laba laika pareģiem. Dziļi apakšā viņa redzēja kādu svītru no Mjēsas ezera vizam, pašā mežainā kalna pakājē; un viņā pusē zili izplētās klajums zem pusdienīgās tveices. Saimnieku un namelnieku mājas veidoja atsevišķus zaļus plankumus … Ap Hestvikeru nebija redzama cita apstrādāta zeme, kā tikai tā, kas piederēja pie mājām.

Smeldze un ilgas pēc bērna kliedza viņā, mocīja kā neremdināms izsalkums. Un viņa zināja: šai īsajā, mazajā 6tundā būs jāapmierinās. Tikai šis mazais brīdis viņai atvēlēts, tikai viena vienīgā reize, tad atkal būs jāapgriežas, jānoliec galva, jāpadodas nelaimei.

Viņai likās, ka tur pie fjorda saule nekad nav tik spoža, un debess nekad nevelvējas tik skaidrā zilumā. Bija neizsakāmi labi būt atkal kādu reizi kalnos un ieelpot šo d/.idro gaisu.

Apakšā pa labi gulēja stāva, tumša meža nokare, pa ko viņa ar lielām pūlēm bija uzkāpusi augšā, zirgu pia pavadas vezdama. Upes dārdēšana ielejas gultnē bija dzirdama arī šeit augšā gan skaļāka, gan atkal klusāka. Taisni pretī, mazās, kiūmu biezokņiem aizaugušās ielejas otrā pusē, pašā kalna galotnē atradās tās mājas, kurās viņa bija iegriezusies, ceju jautādama. Un pāri visam ņirbēja zilais, vasarīgais gaiss.

Tuvumā te bija līdums. Tur mājas bija celtas akmeņainā, kuprainā pļavā, zemas un neglītas, tikai dažus baļķu gredzenus augstas. Mazās druviņas bija piekļavušās paugura pakājei.

Inguna nokāpa no zirga, atbīdīja žoga sklandas. No kalna nokares nāca daži bērni pelēkās drēbēs. Inguna nespēja tāiāk iet: tik nevaldāmi drebēja viss viņas ķermenis. Bērni kādu mirkli apstājās it kā sastinga, vērdamies svešiniecē, bet tad visi reizē apsviedās un pazuda. Neviena skaņ nebija dzirdama.

Inguna kāpa pa nokāri augšup. Mazās ēciņas durvis parādījās sieviete, bet likās, arī viņa sabaidījās, ieraudzīdama nācēju. Varbūt viņai likās, ka tas nemaz nav cilvēks, šis savādais augstais tēls ar sievas lakatu, baltu kā sniegs, un sakarsušo seju zem zilās kā debess apmetņa kapuces, aizspiaustas ar sudraba saktu, pie pavadas viņa veda ņeparasti sarkanu zirgu ar gaišām krēpēm. Inguna pasteidzās saukt dažus vārdus, uzrunāt sievu viņas vārdā.

Tad viņas abas sēdēja istabā un runāja par šo un to. Beidzot Halveiga piecēlās un izgāja ārā, lai sameklētu Eiriku. Droši vien bērni būšot tepat māju tuvumā, jo viņi baidoties no lūša, kas šorīt uz žoga sēdējis. Bet arī no svešinieces bērniem būšot bail — svešu cilvēku viņi vēl retāk redzot nekā lūsi.

Viena palikusi, Inguna apskatīja mazo istabiņu. Tā bija tumša un melni piekūpējusi, visur vāļājās rīki un trauki, nebija kur kāju spert. Zīdainis gulēja pie griestiem piekārtā šūpulī, viņš mierīgi un dziļi elpoja. Bija dzirdama mušas sīkšana, augsta un urbjoša bija šī skaņa, laikam gan muša bija aizķērusies zirnekļa tīklā.

Halveiga atgriezās, pie rokas vezdama gluži mazu puisīti, kam nekā cita nebija mugurā, kā tikai pelēks vilnas krekliņš. Aiz viņa drūzmējās vesels bērnu bars, Halveigas dēli un meitas, ziņkārīgām acīm apskatīdami svešinieci.

Eiriks pretojās, kad Halveiga to bikstīja un grūda, gribēdama, lai zēns sasveicinātos ar māti. Kādu mazu mirkli viņš pacēla nodurto galvu, ātri un izbrīnījies paskatījās uz krāšņi tērpušos sievieti, bet tad izspruka no audžumātes rokām, gribēdams paslēpties.

Viņa acis bija dzelteni brūnas, gandrīz kā saules apspīdētais purva ūdens, garo, melno skropstu galiņi bija smaili un uzliekušies uz augšu. Bet viņa mati bija gaiši un sprogaini, lielās mirdzošās cirtas krita pakausī un sejā.

Māte izstiepa rokas, pievilka bērnu sev klāt, nosēdināja klēpī. Saldkārīgi drebuļodama viņa sajuta dēla cieto galviņu savās rokās, viņa zīda matus savos pirkstos. Viņa piespieda savu seju puisīša vaigam, tas bija tik apaļš, mīksts un vēss, un mazās, pusatvērtās lūpas skāra viņas ādu. Eiriks pretojās, cik vien spēja. Ķepurodamies viņš mēģināja izrauties no mātes apskāviena, bet neviena skaņa nenāca pār viņa lūpām.

— Es, es taču esmu tava māte, Eirik, vai tu dzirdi, puisīti mīļo, tava īstā māte es esmu, — un smiedamās un raudādama viņa glāstīja bērnu.

Eiriks atvēra acis, nekā nesaprazdams. Audžumāte vinu bargi apsauca, lika mierīgi sēdēt, būt paklausīgam un nespītēt. Un tā viņš beidzot padevās, palika mierīgi sēžam mātes klēpī, bet ne viena, ne otra sieviete nevarēja viņu piespiest pasacīt kādu vārdu.

Inguna viņu arvienu vēl turēja apskautu abām rokām, piespiedusi viņa galviņu savām krūtīm, viņa juta katru loceklīti un izliekumu. Ar brīvo roku viņa apskāva viņa apaļo, brūno celīti, glāstīja vina grodos ikrus un netīrās kājiņas. Tikai pēc ilgāka brīža viņš bailīgi sāka rotaļāties ar mātes roku, aptaustīdams viņas gredzenus.

Inguna atvēra savu ceļa somu un izņēma dāvanas. Izrādījās, ka līdzatvestās drēbītes daudz par lielām, Eiriks esot mazāks un smalkāks nekā bērni viņa vecumā — tā paskaidroja audžumāte. Ka visi šie smalkie krekliņi un ādas biksītes tagad piederēs viņam — to Eiriks nevarēja aptvert. Pat tad, kad māte viņam aplika koši sarkano apmetni ar sudraba sprādzi, viņš nespēja priecāties, bet tikai mēmi brīnījās. Tad Inguna izņēma cepumus, lielo, apaļo rausi no kviešu miltiem dabūja tikai Eiriks. Viņš kāri to satvēra, piespieda abām rociņām pie krūts un steigšus izskrēja ārā, visi bērni aizdrāzās viņam līdz.

Inguna nostājās durvīs, vērodama, kā zēns pagalmā stāvēja, arvienu vēl sažņaudzis rausi savās mazajās rociņās. Viņš dāvanu bija piespiedis apaļajam vēderiņam un mierīgi stāvēja, plaši izplētis brūnās kājiņas. Pārējie bērni bija sapulcējušies ap viņu, kāri lūkodamies gardumā.

Halveiga pacienāja savu viešņu; viņa atnesa raudzētas zivis, auzu. miltu plānēnes un mazu bļodiņu ar saldu krējumu. Bērni dabūja nokrejoto pienu, ko viņi drīkstēja iznest ārā uz mauriņa un tur dzert.

Pēc maza brīža Inguna atkal izgāja ārā, bērni bija apmetušies zālainā laukumā, Eiriks, uz ceļiem nometies, lauza lielus gabalus no sava rauša un dalīja Halveigas bērniem.

— Jā, tāds viņš ir vienmēr — ļoti devīgs, — paskaidroja audžumāte. — Katru rudeni, kad es aizeju uz Bergu,

Tora man iedod tādu lielu rausi, un katru reizi Eiriks tik devīgi dala, ka viņam pašam gandrīz nekas nepaliek pāri. No tādiem un līdzīgiem sīkumiem var manīt, ka viņš smalku laužu bērns.

Tagad bērni bij* sasēdušies lokā, un saule apspīdēja viņu galvas. Ingum vēroja, ka Eirika mati ļoti atšķiras no Halveigas bērnu strupajiem, dzeltenbaltajiem cekuliem. Eirika mati, kaut nesukāti un nekopti, mīksti mirdzēja. Viņa mati nebija ībti dzelteni, bet krāsā līdzinājās lazdu

riekstu blāvajam brūnumam — tā Ingunai likās.

* » *

Jau ap palaunagu Ingunai bija jāsāk atceļš, ja viņa vēl pirms tumsas gribēja sasniegt lejas draudzi.

Eiiikā bailes no svešās sievas neizzuda, viņš nerunāja ar Ingunu nevienu vārdu, viņa balsi viņa dzirdēja tikai, kad viņš kopā ar bērniem pļavā dzīvojās. Cik salda bija šī balsliņa, cik neizsakāmi salda …

Bet, kad Eiriks redzēja, ka svešiniece kāpj zirgā, arī viņš gribēja to darīt. Inguna viņu uzsēdināja, bet pati nokāpa, vezdama zirgu pie pavadas un turēdama puisīti ar vienu roku. Atkal un atkal viņa uzsmaidīja bērnam, velti mēģļnādama viņa mazajā, saulē nodegušajā, glītajā sejiņā izvilināt smaidu.

Tagad viņi bija ārpus aploka. Neviens viņus šeit nevarēja redzēt, Inguna nocēla bērnu un ieslēdza to cieši savās rokās, skūpstīja un atkal skūpstīja viņa seju, kaklu, plecus. Bet viņš viņas apskāvienos tapa stīvs un smags. Pēdīgi viņš šos uzbrukumus nevarēja ilgāk izturēt, un kājām un rokām grūda māti no visa spēka, bet Inguna cieši aptvēra viņa loceklīšus, mokpilnā svētlaimē juzdama, cik tie veseli un spēcīgi. Beidzot viņa notupās un raudādama murmināja karstus glāstu vārdus, ubagodama pie bērna, lai tas pieglaustos viņai, pasēdētu vēl drusku viņas klēpī.

Eet mazais bija lunkans un veikls, un, tikko Inguna kādu mirkli atlaidās, viņš izspruka no viņas rokām. Kā zaķis viņš aizskrēja pāri līdumam, pazuda krūmos, jau pēc mirkļa Inguna dzirdēja, ka žogs nobrikšķēja.

Viņa piecēlās, skaļi raudādama nevaldāmās sāpēs. Viņa pagāja dažus solus uz priekšu, elsās sarāvusies, nošļukušām rokām, nonāca līdz priežu zariem iežogotajai druviņai. No šejienes viņa varēja redzēt, ka Eiriks skrēja pāri pļavai, skrēja tik ātri, ka mazie papēdīši, likās, skāra pakausK

Bet māte stāvēja, raudāja un raudāja, pārliekusies pār žogu. Novītušie, rūsganie priežu zari šeit bija iesprausti, lai aizsargātu mazo druviņu, kur labība tikko bija sākusi dīgt. Vārpas vēl bija mīkstas un saburzītas kā jauna dzīvibiņa, par to Ingunai vēlāk vienmēr bija jādomā, kad atcerējās šīs dienas sirdēstus, kaut gan tai brīdī neapzinājās, ko asarās aklām acīm redz.

Pēdīgi viņai tomēr bija jāatgriežas pie sava zirga.

7

Rudenī saslima Sīra Benedikts Beses dēls. Un kādu dienu Hestvikenā ieradās ziņnesis ar vēsti, ka priesteris gribot atvadīties.

Sīra Benedikts neizskatījās kā mirējs, tā spilvenos dusēdams savā gultā. Tikai grumbas, kuru agrāk viņa gaļainajā, vēja appūstajā sejā nebija daudz, tagad bija padziļinājušās un pavairojušās. Par savu šķiršanos no šīs zemes viņš runāja ar lielu noteiktību. Kad Ūlavs bija apsēdies uz viņa gultas malas, kā to priesteris bija gribējis, Sīra Benedikts, domās nogrimis, paņēma Ūlava jātnieka cimdus, lietpratīgi aptaustīja, apoda un apskatīja tos. Ūlavam neviļus-bija jāsmaida.

Tad viņi runāja par šādām tādām lietām, par Arni Torgilsa dēlu un viņa meitām. Divas no viņām tagad bija apprecētas, bet Ūlavs savas radinieces pēdējā laikā nebija saticis.

—    Ļaudis tevi tik reti redz, tas nav labi, — teica priesIsris. — Daudzi brīnās par to, ka tu tik noslēgti dzīvo.

Ūlavs aizrādīja, ka viņš divas vasaras bijis prom, un katru ziemu sieva slimojusi.

Tad priesteris runāja par savu aiziešanu no šīs pasaules un lūdza Ūlavu, lai tas neaizmirstot skaitīt lūgšanas viņa dvēselei. Ūlavs to labprāt apsolījās, bet piebilda:

—     Bet tev taču nav jābaidās no tā, kas tevi sagaida, lu taču vari būt drošs …

—    Mums visiem vajadzīgi aizlūgumi, — teica priesteris. — Es vienmēr esmu dzīvojis diezgan bezrūpīgi, par maziem ikdienišķiem grēkiem neesmu sevišķi uztraucies. Fs teicu un darīju visu, kas man iekrita prātā, un mierinājos ar to, ka tie nav lieli grēki, ka tie nav nāves grēki. Man likās, ka viss, ko es daru aiz neuzmanības vai nevīžības, netiks tik stingri pieskaitīts, kaut gan es labi zināju, ka Dieva acīs visi grēki riebīgāki nekā vātis. On i likām gan ne tev, ne man nepatiktos kopā dzīvot ar vīru un apskaut tādu, kas viscaur apklāts netīrām vātīm un skrambām. Gan katru dienu es esmu lietojis tās zāles, kas (i "oši dziedē pat spitālību. Bet tu zini, ka arī labākās zāles ns visai daudz līdz, ja slimnieks savas vātis pastāvīgi uzplēš un saskrambā. Mūsu Kungs mūsu grēkus nomazgājis ar savām asinīm un ieziedis ar savu žēlastību, bet ja mēs katru dienu tos pašus grēkus atkārtojam, tad ir. it kā mēs dziedināmās vātis uzplēstu. Un tad arī Viņš mūs nevar glābt, šķīstīšanās ugunī mums ilgu laiku jāiztur, mūsu rokas un kājas tur tiks sasietas, kamēr mūsu plīsumi un pušumi sadzijuši.

Ūlavs Eudur.a dēls sēdēja, mēmi rotaļādamies ar saviem jātnieka cimdiem.

Priesteris turpināja:

—     Pārāk stipri es esmu savējos mīlējis — tā man tagad liekas. Es pateicos Dievam, ka es nekad neesmu viņus pabalstījis nekrietnā lietā, nekad neesmu aizstāvējis viņu negodu — viņi bija kārtīgi cilvēki. Bet bieži ts pārāk cītīgi esmu rūpējies par viņu laicīgo mantu un viņu panākumiem pasaulē. To labi apzinādamies, es savā testamentā visu savu īpašumu esmu atvēlējis baznīcai. — Nepareizi es arī esmu izturējies pret manu radu ienaidniekiem, viņiem es asi uzbruku, pārāk bargi tiesāju viņu kļūdas.

—     Tomēr citiem ir vēl daudz grūtāk cerēt uz Dieva žēlastību, — teica Ūlavs un mēģināja smaidīt. — Citiem taču daudz smagāki grēki.

Priesteris pagrieza galvu savos spilvenos, ieskatījās jaunā vīra sejā.

Ūlavs juta, ka viņš no šā skata nobāl, savādi nespēcīgs viņš kļuva. Viņš gribēja kaut ko teikt, bet neviens vārds nenāca pār viņa lūpām.

—     Tu tā savādi skaties uz mani, — viņš beidzot čukstēja. — Tu tā skaties uz mani it kā.., — viņš atkārtoja, it kā žēlastību lūgdams.

Te priesteris novērsa savu skatu, pagrieza galvu uz otru pusi.

Pēc maza brīža viņš ierunājās:

—     Vai tu atceries, cik labprāt es izsmēju Ūlavu puspriesteri tikai tādēļ, ka viņš bija redzējis man neticamās lietas. Bet varbūt tā Dieva griba: ko viņš vienam aizsedz, to otram atklāj — tā es tagad domāju. Man viņš nekad nav ļāvis ieskatīties viņpasaules lietās, tikai vienu otru^ reizi es, arī es esmu pārdzīvojis tādu mazu nojautu.

Ūlavs Euduna dēls uzmanīgi pavērās priesterī.

—     Vienu es vienmēr esmu nojautis, — teica priesteris, — vienmēr es esmu jutis, ja kāds bija izgājis, lai mani uzmeklētu un aizvestu pie mirēja. Sevišķi skaidri es to jutu, ja mirējs ļoti mani gaidīja, ja viņu spieda neizsūdzēti grēki.

Ūlavs Euduna dēls sarāvās. Nevi( us viņš pacēla roku, it kā atvairīdamies.

—     Neizsūdzētais grēks nav apslēpjams — tas uzspiež vīram savu zīmogu. Tikai reti gadās tādi, kas tik lielā mērā norūdīti, ka vecs priesteris jau no ārienes nevarētu spriest par apslēpto grēku.

Reiz gadījās tāda lieta: es biju šai pašā istabā un taisījos apgulties. Bet vēl nebiju gultā nolicies, man uzmācās doma, ka kāds ir ceļā pie manis, un smagas lietas viņu inoka. Es tik skaidri jutu, ka ir kāds, kam manas lūgšanas vajadzīgas. Es nometos ceļos un lūdzu, lai tas, kas tagad ceļā, bez grūtībām un vēl laikus atrastu manas mājas. Tad es gribēju apgulties un atpūsties, pirms naktī jādodas ārā. Bet tikko es biju gultā, man nebija miera: es noģidu, ka kādam draud lielas briesmas. Pēdīgi man bija skaidrs, ka es neesmu viens šai istabā, ir vēl kāds, kas drausmās mokās. Un bijīgi es skaļā balsī lūdzu Dievu: palīdzi mums, saki, kas darāms. Un tūlīt pēu tem es dzirdēju balsi, kas man pavēlēja iet un rīkoties. Es apģērbos, uzmodināju vecu, uzticamu kalpu un kopā ar viņu aizgāju uz baznīcu. Es viņam pavēlēju uzkāpt tornī un zvanīt vidējo zvanu. Es pats iegāju baznīcā, nometos ceļos uz altāra kāpēm, tad paņēmu sveci no Marijas altāra, aizdedzināju to un noliku plaši atvērtās baznīcas durvīs. Svece dega gaiši un mierīgi, kaut gan nakts bija mitra un vējaina, no fjorda nāca dzestrums un migla …

Es nebiju ilgi gaidījis, kad pie baznīcas ieradās vīrs un mani lūdza steigties pie slimnieka, kam vajadzīga pēdējā svaidīšana un svētais vakarēdiens. Ziņnesis ilgi bija maldījies ceļa, kaut kur noklīdis, miglā zaudējis virzienu un tagad bija baiļu pilns, ka es vairs nenākšu laikā. Bet mēs nenovēlojām, es vēl paspēju palīdzēt tam, kam mana palīdzība tik ļoti bija Vajadzīga.

Visu šo lietu es sev tā esmu izskaidrojis: tā bijusi paša ziņneša vaina, ka viņš apmaldījies, jo, droši vien, bija ļaunumam vairāk padevies nekā labumam. Bet mirēja sargeņģelis tai naktī bija ieradies pie manis, viņš bija tas, kas man neļāva apgulties, kas mani dzina uz baznīcu, kas inan lika zvanīt, lai apmaldījies ziņnesis atrastu ceļu.

No rīta, atgriežoties no mirēja, es ieraudzīju, ka es biju aizmirsis aizslēgt baznīcas durvis, svece uz sliekšņa vēl stāvēja svečturī, dīvainā kārtā tā nebija izdegusi, un vējš un lietus to nebija izdzēsuši. Bailes mani pārņēma, šo zīmi ieraugot, bet es saņēmos un iegāju baznīcā, lai Jaunavai Marijai atdotu viņas svečturi un pēc tam aizslēgtu baznīcu. Te es pamanīju, ka kāds neredzams tēls pārliecies pār liesmu, jo visapkārt bija tāda balta vizma kā rokas vai spārna, vai arī tērpa atblāzma. Uz ceļiem es pielīdu svecei, bet tikko es izstiepu roku, lai satvertu svečturi, svece pēkšņi izdzisa, es pieplaku ar seju zemei. Te es jutu, ka kāds aizslīd man garām, varbūt tas bija eņģelis vai arī nelaiķa dvēsele, to es nezinu, bet vienu noteikti zinu: tas bija kāds, kas mūsu Kungu vaigā redzējis.

Ūlavs sēdēja nekustēdamies, nodurtām acīm. Bet pēdīgi viņš neizturēja un pavērās priesterī. Un atkal abi vīri ilgi saskatījās.

Ūlavs nezināja, cik ilgi viņi tā raudzījās viens otrā stingām acīm. Bet viņš juta, ka laiks aizšalc kā dārdoša straume, bet viņš un priesteris stāv šās straumes dibenā, kur valda mūžība, negrozāma, nekustama. Viņš juta, ka tas otrais skaidri saredz viņa slepeno vāti, kas grauza dvēseli un lēni izplatījās arvienu tālāk. Bet viņš bija pārāk gļēvs, lai atļautu dziedinātāja rokai pieskarties un strutojošo vēzi izgriezt. Ārkārtīgās dusmās, ka kāds va>rētu pieskarties slimajai vietai dvēselē, viņš pielika visus spēkus, lai apslēptu to, un aizvēra acis. Viņš nogrima tumsā un klusumā, laiks apstājās, nekas vairs nešalca un neslca, bet viņš juta, ka visa istaba ar viņu griežas.

Kad viņš beidzot atkal atvēra acis, istabā bija kā parasti, un Sīra Benedikts gulēja ar novērstu seju savos zaļi zvaigžņotos spilvenos. Tagad viņš izskatījās noguris, skumjš un vecs.

Ūlavs Euduna dēls piecēlās un atvadījās, ceļos nometies, viņš noskūpstīja Sīra Benedikta rokū. Vecis satvēra Ūlava roku, cieši_saspieda to, klusi murminādams dažus latīņu vārdus, ko Ūlavs nepazina.

Tad Ūlavs aizgāja,,un priesteris arī nemēģināja viņu

aizturēt.

$ * *

Nedēļu vēlāk Hestvikenā zināja, ka Sīra Benedikts miris. Ļaudis draudzē bija noskumuši, viņi savu krietno, drosmīgo priesteri, šo goda vīru, bija cienījuši. Kaut gan nekad nebija raudzījušies uz viņu kā uz izcilu cilvēku, kas spētu ārkārtīgas lietas. Viņš bija viens no zemnieku vidus, ar zemnieku ierašām un tieksmēm, un viņa gudrība nepārsniedza caurmēru.

Tikai Ūlavs Euduna dēls bija savādi satriekts, saņemdams nāves ziņu. Sīra Benedikts bija kā atvērtas durvis, un zemapziņā viņš vienmēr bija cerējis, ka reiz pietiks drosmes ieiet pa šīm durvīm. Bet šī drosme neradās un

neradās. Un nu šīs durvis bija aizkritušas.

* * *

Par Ingunas ciemošanos Bergā netika daudz runāts, un bērnu nepieminēja ne ar vienu vārdu.

Bet pret Ziemsvētkiem Ūlavs baidījās, ka atkal vis

ļaunākais noticis, tā viņš klusumā to apzīmēja: Inguna vairs nestaigāja viena pati.

Tikko Torhilda Bjerna meita bija ieradusies Hestvikenā, Ingunā modās tik liela darba rosme, kā nekad visos laulības gados. Tik strādīga un uzņēmīga viņa vēl nekad nebija bijusi. Tagad nebija vajadzīgs, lai namamāte visur pati pieliktu roku, jo Torhilda izrādījās par tik krietnu strādnieci, ka spēja viegli visu viena pati veikt. Atri viņa bija pieradusi pie darbiem Hestvikenā un labi prata tos iekārtot. Bet likās^ka otras sievietes ierašanās modinājusi Ingunas godkāri. Ūlavs to labi saprata: Inguna bija apvainota, ka Hestvikenā ieradusies saimniece bez pašas namamātes ziņas.

Kaut gan Torhilda bija ļoti paklausīga un iztapīga pret savu kundzēni, kaut gan viņa vienmēr un visur ņēma vērā namamātes rīkojumus un vēlējumus, kaut gan viņa bija ļoti atturīga un ar saviem bērniem klusi dzīvoja mazajā namā pagalma austrumos, kur Ūlava māte kādu reizi bija dzīvojusi, tad tomēr Ūlavs manīja, ka Inguna nevarēja Torhildu ciest.

Smalki rokdarbi bija vienīgais, kas Ingunai labi veicās jau kopš mazotnes, un tagad viņa atkal iesāka tos strādāt. Vispirms viņa šuva Ūlavam skaistus uzsvārčus no ārzemju vilnas drēbes ar ieaustām zaļām un melnām puķēm, šo uzvalku viņa greznoja platām iemalēm. Vīrs brīnījās, nezinādams lāgā, kur šo grezno tērpu tagad likt. Bet rūpes par Ūlava darba drēbēm Inguna atstāja Torhildai.

449

No saimniecības Inguna maz ko sajēdza, bet tagad viņa visur gribēja piedalīties un savu vārdu teikt. Kad Hestvikenā gatavojās uz Ziemsvētkiem, tad viņa pati bija klāt pie lopu kaušanas un alus tecināšanas. Nemitīgi viņa posa istabas un drēbes, skrēja uz klēti, rovi un krastmalu pat arī tad, kad putenis pūta no fjorda, un viss pagalms uh ceļš uz jūru līdzinājās slidenam, zaļganam purvam.

ii-

■ļfc,.

Un Ziemsvētku priekšvakarā Ūlavs, ienākot istabā, redzēja, ka viņa nopūlas ar lielo izrakstīto paklāju, kas ar koka ķeksīšiem bija piestiprināms pie baļķu augstākā gredzena. Sega bija austa no viena gabala un ļoti smaga. Ūlavs, pienācis klāt, palīdzēja savai sievai, turēdams un sniegdams smago blāķi.

—    Nav visai ieteicams tagad celt tik smagas lietas, — viņš teica, — kaut gan tu pati esi pārliecināta, ka šoreiz viss labi beigsies. Un taisni tādēļ tev vajadzētu saudzēties, lai taču reiz viss būtu tā, kā mēs abi to tik ļoti vēlamies.

Inguna teica:

—    Viss piepildīsies tā, kā lemts. Un tas, kas man nepaliek aiztaupīts, tam es labprātāk izeju tagad tūlīt pretī, nekā vēl ilgāk dzīvoju šais mokpilnās gaidās. Vai tad tu tiešām domā, ka es pati nezinu, ka man nekad nebūs lemts piedzīvot dienu, kur mani sauks par māti?

Ūlavs sastindzis pavērās savā sievā. Viņi stāvēja uz sola viens līdzās otram. Tad viņš nolēca, saudzīgi nocēla viņu un palika tā stāvam, rokas uz viņas gūžām uzlicis.

—    Tā tu nedrīksti runāt, — viņš vāri lūdzās. — To tu ar noteiktību taču nevari zināt.

Viņš novērsās un sāka salasīt koka ķeksīšus un naglas, kas izkaisītas gulēja uz sola.

—    Es domāju, — viņš klusi teica, — tu aizceļoji toreiz, lai apraudzītu zēnu … toreiz vasarā, kad tu Bergā biji…

Inguna neatbildēja.

—    Dažbrīd man liekas, ka tev pārāk lielas ilgas pēc viņa, — Ūlavs runāja ļoti klusi. — Vai tu gribētu, lai viņš šeit būtu?

Inguna arvienu vēl turpat stāvēja un klusēja.

—    Vai viņš nomiris — tavs bērns? — viņš jautāja neparasti mīkstā balsī.

—    Nē. Es viņu toreiz redzēju. Viņš baidījās no manis, viņš mani grūda un skrāpēja, viņš uzvedās kā jauns lūsēns, tikko še viņam pieskāros.

Ūlavs Euduna dēls jutās daudz vecāks nekā patiesībā bija, noguris un nolietots. Tā nu bija piektā ziema, ko viņš kopā ar Ingunu vadīja, bet iikās, ka jau simts gadi pagājuši. Bet viņai laikam vēl grūtāk bija, viņai laiks vēl lēnāk bija aiztecējis — tā viņš sev teica.

Allaž viņš mēģināja saņemties un — ticēt. Varbūt, ka šoreiz viss labi beigsies, un tad Inguna atplauks. Jo vienīgi tas viņai varētu prieku piešķirt. Šoreiz viņa tiešām daudz ilgāk nekā parasti bija labi jutusies. Varbūt, ka viņa spēs dzemdēt dzīvu bērnu …

Bet viņā pašā jau sen vēlēšanās pēc bērna bija izurbta. Gan viņš vēl domāja par mājām un dzimtu, bet šīs domas neskāra viņa dziļākos slāņus. Bez tam pēdējā laikā viņu bieži aplidoja dīvaini ēnaini priekšstati nesasniedzamās nākotnes bezgalīgās tālēs: reiz viņš būs gluži vecs, un tad izzudīs sāpes un spraigums ap šo savādi slimīgo, nemiera pilno mīlestību. Inguna nekad nebūs veca… Un tad viņš varēs dzīvot dzīvi kā citi vīri. Tad atradīs mieru un izlīdzinājumu savai izmocītajai sirdsapziņai. Un tad arī vēl būs laiks domāt par mājām un dzimtu.

Bet nonācis līdz šai nākotnes ainai, viņš sarāvās, it kā .būtu saņēmis dūrienu sirdī. Likās, ka strutojošā vats atkal atvērusies. Tumši viņš nojauta, ka viņam, kaut gan bez miera un prieka, kaut gan ar nāvīgi ievainotu sirdi, tomēr viņam ir laime, sava laime, ja arī tā nemaz nelīdzinās .citu vīru laimei. Vāra un gandrīz izasiņojusi laime, bet tomēr tā bija viņa laime, un tagad tikai vajadzēja saņemties, atrast drosmi un spēku, lai vēl glābtu, kas glābjams, iekams nav par vēlu.

15*

451

Inguna ari vēl Jaunā gada sākumā izskatījās diezgan spirgta. Bet Ūlavam bija grūti noraudzīties uz savu sievu: tik neparasta bija viņas izturēšanās. Cauru dienu viņa skrēja apkārt, nogurdinādama sevi neauglīgās pūlēs. Kā

Torhilda Bjerna meita ar tādu namamāti varēja izturēt, to viņš tiešām nesaprata. Bet meita, mierīga un pacietīga, tekāja iīdzās Ingunai, pārvērzdama viņas skraidelēšanu rosmīgā darbā.

Tā nu bija tās lietas, kad gavēņa sākumā Hestvikenā pienāca ziņa, ka Jons Steinfina dēls, Ingunas jaunākais brālis, pagājušajā gadā Ziemsvētkos miris.

Ūlava aizbraukšana tagad ziemas vidū nebija nepieciešama. Arī vēlāk varēja nokārtot Ingunas mantojumu, bet Ūlavam Euduna dēlam šī ziņa bija kā zīme no augšas.

Četras naktis viņš gulēja nomodā, dedzinādams vienu sveci pēc otras, tikai uz īsu brīdi aizvērdams acis. Viņš gulēja un tiesājās ar savu Dievu un soģi. Bija jāatrod ceļš, kaut kā bija jāglābj paša un šīs nelaimīgās, sadrupušās būtnes dzīve. Jo arvienu vēl viņš Ingunu tā mīlēja, ka nerada gala un sākuma starp sevi un viņu.

Visu Hestvikenu atdot par mantojumu un arī dēla vārdu — vai tas nepietiktu šā islandieša klaidoņa bērnam

kā atmaksa par viņa tēva slepkavību?

* * *

Ūlavs Euduna dēls desmit dienas bija nodzīvojis Bergā, kad kādu vakaru, sēdēdams kopā ar Toru un Halvardu Steinfina dēlu pie alus kausa, sāka runāt par to, ka tagad viņam jākārto vissvarīgākā lieta: jāpārved dēls.

Halvards Steinfina dēls palika ar atplestu muti — valoda viņam bija kā atņemta. Bet tad viņš iekliedzās:

—    Dēls! Tātad tu pats saki, ka esi šā bērna tēvs! Un, kad Inguna viņu dzemdēja, viņai bija jāslēpjas kā kuņai vistumšākā kaktā. — Viņš uzsita ar dūri galdam, viņa seja metās sarkana aiz dusmām.

—    Neuztraucies, Halvard, tu taču pats zini, kāds toreiz bija mans stāvoklis, — apdomīgi teica Ūlavs. — Ja mani ienaidnieki būtu uzzinājuši, ka es slepeni bez aizsardzības vēstules šeit Bergā uzturējies, tad viņu dusmSm nebūtu bijušas robežas. Un jūsu vecmāmuļai un Magnhiidas kundzei tā iznāktu lielas nepatikšanas, dārgi viņiem būtu bijis jāaizmaksā par to, ka uzņēmuši trimdinieku.

Bet Halvards tikai lamājās un ārdījās:

—    Vai tad tu, Ūlav Euduna dēls, tiešām neapjēdzi, ka vecā māte un Magnhilda visu savu mantu būtu atdevušas, jā, labāk visu savu mantu atdevušas, lai aizmaksātu par to, ka slepeni uzņēmušas tevi, trimdinieku, nekā pielaistu tādu kaunu, ka viena no mūsu cilts tik zemu kritusi, ka pat neiedrošinās nosaukt vārdā sava bērna tēvu?

Viņš sīki minēja visas baumas, visas ļaužu tenkas, vienu nejaukāku par otru.

Ūlavs tikai paraustīja plecus:

—     Es nesaprotu, kāda tev patika uzvandīt šīs ļaunās valodas. Tagad patiesība kļūs visiem zināma. Un kāpēc tu man nekad neesi paziņojis, ka ļaudis šeit tik aplamās domās dzīvo, tad es būtu pasteidzies visu nokārtot. Bet mēs ar Ingunu domājām, ka vēl drusku jānogaida, lai Magnhiidas kundzes piemiņu neaizskartu. Bet tu taču nešaubīsies, ka es nekā cita nekad neesmu gribējis, kā savu dēlu atzīt.

—     Tu nekā cita neesi gribējis! Diezin, ko esi gribējis! — ņirgājās Halvards Steinfina dēls. Bet pēkšņi viņš saslējās un stingi raudzījās Ūlavā. — Gribējis! Diezin, ko Inguna pati par to saka! Un kāpēc tu, kas tik labi proti lielīties, toreiz nepalielījies, ka esi piegulējis bērnu, pirms vēl bārda uzdīgusi? Un ja tas tā, kā tu saki, kāpēc tad Inguna gāja ūdenī? Jā, to es gribu zināt!

—    Prasi to Torai, — īsi atteica Ūlavs. — Viņa domā, ka Ingunai toreiz piens bija sakāpis galvā.

—    Es tomēr neticu, ka Haftors šās lietas dēļ būtu uzbrucis Magnhildai, — Halvards turpināja glūnēdams. — Jūs abi toreiz taču jau bijāt salīguši mieru.

Tici ko tu gribi, — teica Ūlavs. — Jā, Haftors un

es, mēs toreiz jau bijām izlīguši. Bet trimdinieks es tomēr vēl skaitījos, jo biju iemaisīts Jarla lietā.

Un, mazliet padomājis, Ūlavs turpināja: — Muļķis tu esi bijis visu savu mūžu, Halvard, bet tik liels muļķis tu taču neesi, ka nevari saprast, ka tev un visiem taviem radiem visizdevīgāk ir ticēt to, ko es pašreiz saku. Apdomā arī, ka jums Hestvikenā nebūs mantošanas tiesību, ja Inguna mirs kā bezbērnu māte.

Halvards Steinfina dēls uzlēca kājās un izskrēja ārā.

Vienatnē palikušam ar Toru, Ūlavam pēkšņi likās, ka tas, ko viņš uzņēmies, būs pārāk smagi nest — nepanesami smagi. Kad Tora joprojām cieta klusu, viņš iejautājās ar gandrīz ņirdzīgu smīnu:

—    Nu, un tu, Tora, vai tu man tici?

Tora pavērās Ūlavā, un viņas mierīgās acis nekā neizpauda:

—    Mīļo Ūlav, kā lai es tev neticu, ja tu pats to saki?

Bet Ūlavs juta smagu spiedienu pakausī. Tik noguris

viņš bija un vēl uzņēmās jaunu nastu, vēl pievienoja vienu klāt jaū visām esošām.

Nekā viņš nevarēja nomest, nekur palīdzību rast. Bija

jāiztur un vienam pašam ar visu jātiek galā.

♦ * *

Nākamās dienas vakarā Ūlavs Euduna dēls atgriezās Bergā ar bērnu.

Tora pielika visas pūles, lai māsasdēlu laipni uzņemtu. Bet mazais puisītis tomēr juta, ka viņš šais mājās nav visai labi ieredzēts, un tādēļ negāja ne soja prom no jaunatrastā tēva. Ieķēries viņa uzsvāičos, viņš visur viņam sekoja, un, tikko Ūlavs apsēdās, viņš kāpa viņam klēpī. Un, ja viņam vēl izdevās satvert Ūlava roku, tad Eirika mazā, glītā sejiņa staroja aiz prieka. Atkal un atkal viņš apgriezās, lai, prieka pārvarēts, paskatītos uz tēvu.

Ūlavs nekavējās Bergā, steigšus viņš visu nokārtoja. Un jau trešās dienas rītā viss bija sagatavots atceļam.

Silti ievīstīts, Eiriks sēdēja kamanās, grozījās uz visām pusēm, skatījās un smējās aiz prieka. Nu viņš atkal drīkstēs kamanās braukt.. Kad viņa tēvs viņu šurpu atvedis, tad viņš ari jau braucis kamanās. Tad kamanas bija gaidījušas pie lielajām mājām kaimiņos. Anlcijs smējās un pļāpāja, aizsiedams vezumu, Ankijs, laipnais puisis, kas viņu uz muguras bija nonesis, kad tēvs atnāca pēc viņa. Un tēvs — tas tagad izskatījās tik varens un liels savā kažokā. Vīru mati, bārdas un kapuces bija balti apsarmotas, un arī viņa paša apmetņa iemala mirdzēja balti.

Tora stāvēja pie kamanām un skatījās puisīša piesarkušajā, līksmajā sejiņā. Viņa brūnās acis spīdēja* un bija mundras kā putnēna acis. Toras sirdī uzplūda kaut kas no tā senā lieguma, ko viņa bija jutusi pret Eiriku, kad tas vēl bija zīdainītis.

Atvadoties viņa svinīgi noskūpstīja Eiriku uz abiem

vaigiem un lūdza mātei aizvest sveicienus.

* * +

Agri no rīta Ūlavs Euduna dēls ieradās Hestvikenā, saule bāli sārtojās salnas miglā. No Oslo viņš bija izbraucis melnā naktī. Nonācis līdz līcim, viņš iedeva grožus Ankijam, izcēla gulošo zēnu no kamanām un uznesa viņu augšā pa nokāri.

Inguna sēdēja pie degošā pavarda un sukāja matus, kad Ūlavs ar zēnu ienāca. Viņš nolika bērnu uz grīdas un pabīdīja to uz Ingunas pusi.

— Aizej nu, Eirik, pie mātes un saki viņai labiīt, — un, to teicis, Ūlavs jau bija pazudis priekšnamā. Pa durvju šķirbu viņš vēl zagšus vēroja, ka Inguna pierāpoja zēnam uz cejiem klāt, viņas mati — gari un smagi — vilkās ņ < grīdu.

Viņš jau bija izgājis pagalmā novākt kamanas, kad Inguna parādījās durvīs un viņu sauca. Tikko viņš bija ienācis tumšajā priekšnamā, viņa abām rokām apskāva vira kaklu; viņam pieplakusi, viņa tik sirsnīgi raudāja, ka viss viņas ķermenis drebēja.

Viņš uzlika savu roku viņas mugurai, zem mīkstajiem matiem un krekla viņas lāpstiņas bija izjūtamas kā dēļi. Ar matu irstošo plūsmu pāri vājajiem, šaurajiem pleciem Viņa savādā kārtā vīram atgādināja bijušo jaunību. Kaut gan viņa tagad bija tik smaga un neveikla, uņ tiešām nebija viegli pelēkajā, uzpampušajā sejā saskatīt kādreitfijā skaistuma pēdas. Un taču tikai nedaudzi gadi bija pagājuši, kopš viņa bija visskaistākā sieviete apkārtnē. Līdz sirds dziļumiem Ūlavs pirmo reizi sajuta viņas tukšās auglības baigumu. Viņš apskāva sievu.

—    Es domāju, tu priecāsies, — viņš jautāja, jo viņa raudāja un raudāja.

—    Priecāties — ak, — viņa trīcēja, un tikai tagad viņš manīja, ka viņa reizē raudāja un smējās. — Es esmu priecīgāka kā eņģeļi debesīs, bet tu taču zini, manu Ūlav, ka es tevi mīlu vairāk nekā desmit bērnus.

—    Bet ieej tagad iekšā un apģērbies, — viņš lūdza,

—   tu saaukstēsies.

Kad viņš ienāca istabā, Inguna bija apģērbusies un uzlikusi 6ievas aubi. Viņa staigāja šurpu turpu, nesdama no pieliekamā kambara, kur tagad ziemā stāvēja ēdieni, dažādas bļodas.

Elriks arvien vēl stāvēja tai pašā vietā, kur Ūlavs viņu bija nolicis, tikai kažoku māte viņam bija noģērbusi. Ieraugot tēvu, zēns ātri piegriezās viņam, satvēra Ūlava roku, bailīgi pasmaidīdams.

—    Nē, aizej tagad pie mātes, Eirik, — Ūlavs pavēlēja.

—   Dari kā tev saka, — viņš skarbi piebilda, redzēdams, ka zēns nekustas no vietas un tikai pieglaužas viņam,

Eirikam bija pieci gadi, un viņš bija sācfs saprast, kāda tā lielā nelaime, ka viņam nav tēva tā kā citiem bērniem. Pirms kāda gada, ap Marijas mesu viņš kopā ar audžumāti bija bijis baznīcā un tur dzirdējis ļaudis runājam, ka viņš slepeni dzimis. To pašu vārdu arī bija lietojuši vīri, kas mežā bija medījuši rubeņus. Un Eiriks juta, ka šie svešinieki par viņu runā. Kad viņš toreiz savai audžumātei bija jautājis, ko tas nozīmē, viņa bija atbildējusi ar pliķi. Un tad īgni staigājusi apkārt, murminādama pussaprotamus vārdus, ka tie pieaugušie cilvēki, kas tā runājot, esot pelnījuši pērienu, jo nabaga zēns taču neesot vainīgs, ka piedzimis bandu bērns, tā jau mātes vaina, ka dzemdējusi tādu krūmu bērnu …

Audžu mātes lietotie vārdi bija tik neparasti, bet Eiriks neuzdrošinājās tālāk jautāt. Ka tur bija kāds ļaunums, to viņš nojauta, tagad arī kļuva saprotams, kāpēc Torgals, namatēvs, viņu nemīlēja. Eiriks zināja, kaut gan nevarēja pateikt, kā viņš to zināja, ka Torgals nebija viņa tēvs.

Torgals, Siljuosenu saimnieks, bija laipns vīrs, kas savas mājas mīlēja. Savus dēlus viņš stingri audzināja: vecākais viņu jau pavadīja medībās, jaunākie dūšīgi palīdzēja līst mežu; tēvs viņiem mācīja visus zemnieka darbus un izpēra, kad tas bija vajadzīgs. Bet Eirikam viņš nepiegrieza nekādas vērības, ne mīļumā, ne ļaunumā. Viņam bija labais paradums nekad neiemaisīties sievas darīšanās, un, ka šī bija uzņēmusi augstdzimušas sievietes ārlaulības bērnu, to viņš uzskatīja par sievas darīšanu, ar ko viņai vienai pašai jātiek galā, ar Eiriku viņa varēja darīt kā patīk un arī ar saņemto audzināšanas algu rīkoties pēc saviem ieskatiem.

Eiriks labi zināja, ka Halveiga nebija viņa īstā māte, bet t^s viņu neuztrauca, jo Halveiga pret viņu nekad neizturējās savādāk, kā pret pašas bērniem. Ja kāds viņu kavēja darbā, maisījās pa kājām, tad viņa to sarāja un izpēra, vienalga vai tas bija Eiriks, vai arī pašas bērns. Un sestdienas vakarā viņa visus bērnus pēc kārtas, sākot ar jaunāko, nomazgāja lielajā toverī, un ziemas nakts priekšvakarā viņam uzģērba kažociņu, bet, kad dzeguze pirmo reizi kūkoja, viņam, gluži kā visiem citiem bērniem, bija jāiztiek ar plānu krekliņu, vienalga, lai laiks būtu kāds būdams. Tās nedaudzās reizes gadā, kad siljuosenieši devās uz ieleju, lai apmeklētu dievkalpojumu, un Halveigas rīcībā bija zirgs, tad Eiriks drīkstēja sēdēt zirga mugurā gluži tikpat ilgi, kā pārējie bērni, un, baznīcā saņēmusi Corpus domini, viņa visus pēc kārtas ar vienādu sirsnību noskūpstīja.

Est vienmēr bija gana, žāvētu zivju, meža putnu netrūka nekad; un arī maizes un putras bija pietiekoši daudz. Šad tad arī dabūja vājalu, bet ziemā, kad pietrūka piena, vajadzēja iztikt ar ūdeni. Mazajam Eirikam klājās labi, un viņš bija apmierināts ar savu dzīvi tur vientuļajā meža līdumā.

Stundas ātri skrēja, jo mazajā meža mājā katru brīdi notika kaut kas vai nu cilvēkbērnam vai arī dzīvniekam. No visām pusēm mazo mājiņu cieši ieslēdza mežs. Un tur aiz šalcošās priežu sienas, aiz gaiši vizošajiem krūmājiem mudžēja slepena, dīvaina dzīve. Tur vienmēr kaut kas kustējās un ložņāja, savādas būtnes parādījās un zuda, vilinādamas bērnus atstāt drošo sētu. Bet viņi parasti gāja tikai līdz žogam, tur viņi stāvēja un skatījās, bet mazākais troksnis viņus jau izbiedēja, un tad viņi steigā un skubā drāzās augšup pa nokāri, meklēdami mājās drošo patvērumu.

Diez cik daudz meža laumiņu bērni nebija redzējuši, bet viņi bija dzirdējuši pieaugušos par tām runājam. Bija dzirdējuši stāstām par trolli īvkalnā un huldru, kas mitinājās skaisti apsūnojušās klintīs pie lielā Vagakmens. Un par lāčiem — pērnziem kāds salnas nakti bija iebrucis sētā, mēģinājis izlauzt kūts jumtu, bet pats Eiriks šo notikumu neatcerējās, pazina to tikai no nostāstiem. Apakšā pļavā zem klintsbluķa dzīvoja mazi zili tērpušies vīriņi ar savām zilajām sieviņām. Tie nebija Jauni, tie labprāt palīdzēja cilvēkiem. Māte tiem šad tad iznesa ko ēst, zinādama, ka par mielojumu saņems kādu pakalpojumu. Eiriks pats bija redzējis šo mazo būtņu pēdas sniegā. Bet tie gariņi, kas dzīvoja aiz žoga, jau bija Jaunāki. Zēns nešķīra gariņus no putniem un zvēriem — visi tie bija noslēpumainā meža iemītnieki.

Trokšņi biezoknī vasaras dienvidū, zvēru un citu balsis nakšņainajā mežā, pēdas svaigajā sniegā ziemas rītos, suns, kas vakaros pēkšņi sāka nikni riet, kaut gan neviens svešinieks tuvumā nebija redzams — viss tas piederēja tai noslēpumainajai pasaulei ārpus žoga, kas bērnu reizē biedēja un vilināja. Sī pasaule bija miglaina un sapņaina, un ari drausma tā bija, un Eiriks saprata, ka viņam, vel mazam un nespēcīgam, jāpaliek žoga iekšpusē. Bet zemnieks Torgals un lielie puiši spēja tur aiziet un atgriezdamies tie stāstīja dīvaiftus notikumus.

Eiriks nekad negāja mežā, izņemot tās reizes, kad Halveiga kopā ar bērniem devās uz baznīcu. Tad viņi visi kopā cejoja pa garu, garu meža ceju, un nokļuva pasaulē, kas bija vēl tālāka un noslēpumaināka.

Baznīcas zvani dziedāja un dārdēja pāri atklātām druvām un milzīgiem namiem, baznīcas kalniņā stāvēja zirgs pie zirga, tur bija tādi mazi noplukuši zirģeļi kā tas, uz kura jāja māte; tie stāvēja uzkalniņa apakšējā pusē, bet augšā zviedza stalti, vareni kumeļi, spīdīgu spalvu, plīvojošām krēpēm, sarkanām, zaļām, violetām pavadām uo sudraba un zelta greznotiem iemauktiem. Baznīcā priesteri bija ģērbušies apzeltītos mēteļos, svinīgi tie dziedāja gaišo altāra sveču gaismā. Daži jauni priesteri garos baltos kreklos vicināja zelta kvēpināmos traukus, un visa baznīca pildījās ar saldām smaržām. Audžumāte nospieda savu bērnu baru ceļos vai arī uzrāva to atkal kājās, raugoties pēc tā, kā citi baznīcēni to darīja. Pašās beigās nāca Dievs, to Eiriks zināja. Tad priesteris uzcēla mazo, apaļo maizīti, un zvans tornī sāka zvanīt gaiši un līksmi mulsā priekā.

Baznīcas sētā stāvēja liels laužu bars, vīri un sievas krāšņos svētku ģērbos. Daži bija greznojušies spīdīgām jostām un lielām saktām, un Eiriks zināja, ka tie bija tie, kam piederēja staltie kumeļi ar skaistiem segliem un mirdzošiem ieročiem. Eirikam tie likās kā kalnu gari, kas mīt vēl tālāk prom, nekā tie tumšajā mežā. Reiz Halveiga klusītiņām parādīja Eirikam visresnāko no sievām ar trīskārtīgu sudraba jostu ap vareno viduci un saktu, tik lielu kā alus bļodu milzīgo krūšu vidū, un viņas ģērbs bija sarkans kā liesma. Halveiga iečukstēja Eirikam ausī, ka tā esot viņa radiniece. Bet Eiriks nekā nesaprata, jo viņš nezināja, ko tas nozīmē — radiniece. Par visādiem gariņiem, troļļiem un pat par sargeņģeļiem viņš bija dzir dējis, bet radiniece? Ko gan tas nozīmēja? Gan reiz Siljuosenos bija atnākusi sieviete,-vārdā Ingrida, un bērni bija teikuši, ka tā esot viņu radiniece, tā bija kupraina

vecīte un neizskatījās kā šī te …

* * *

Toreiz, kad Siljuosenos bija parādījusies kundzene gaiši zilajā tērpā, viņu pārņēma briesmīgas bailes. Runāja, ka viņa ieradusies viņa dēļ, un ka tā esot viņa īstā māte. Tas viņu uztrauca un šausmināja, jo viņam likās, ka tur slēpjas lielas briesmas un liels kauns. Šī zilā svešiniece laikam bija viena no tām sievām, kam piederēja krāšņie kumeļi baznīcas kalniņā. Viņa laikam bija kāda huldre …

No savas vecākās māsas viņš beidzot bija izzinājis, ko aozfmē krūmu bērns: ja sievas un vīri guļ ārā mežā, tad viņi dabu krūmu bērnu. Zilā svešiniece viņu nebija dabūjusi tā, kā māte pagājušajā pavasari bija dabūjusi mazo Ingū. Visus pārējos bērnus māte bija dabūjusi, tikai viņu ne. Drausmās trīsās bērns nojauta, ka viņš nav dzimis šeit istabā kā visi pārējie bērni, bet kaut kur tumšajā mežā. No turienes viņu tad atnesa šurpu. Un viņš ļoti baidījās, ka atkal kāds neatnāktu un viņu neaiznestu atpakaļ mežā — to nu viņš nekādā ziņā negribēja ļaut. Ilgu laiku viņš staigāja briesmīgās bailēs: zilā svešiniece varētu atkal ierasties un viņu aizraut meža biezoknī, kur viņa gulēja ar vīru — šis vīrs Eirikam tēlojās kā vēja lauzts koks ar gaisā izrautām saknēm. Cejā uz baznīcu viņš tādu koku bija redzējis, tas gulēja mazā, sausā meža pļavā zem klints, un Eiriks vienmēr bija baidījies no šā nedzīvā, apgāztā priežu stumbra, kā izplūkātajās saknēs — ja gribēja — varēja saskatīt nejauku vīra seju ar bārdu. Zēns domāja, ka zilā svešiniece dzīvo mežā, kādā pļavā, un turpu nu viņa grib aizvest Eiriku, pie sava vīra, vēja lauztā koka, un lielā sarkanā zirga ar spīdošiem iemauktiem. Un tur nu viņam būs vienam pašam jādzīvo, neviens tur neiegriezīsies — ne dzīvnieks, ne cilvēks. Bet viņš tā nebija ar mieru, viņš gribēja palikt mājās, drošajā, mazajā pļaviņā, un gulēt viņš gribēja istabā, un nekad viņš negribēja šķirties no mātes, no Gudas, savas piena māsas, no Kāres un citiem bērniem, un arī no suņa Beiska un zirga, no govīm un kazām viņš negribēja šķirties un — arī no Torgala ne. Un viņš negribēja, lai kāds viņu tā spaidītu un skūpstītu, kā svešā sieva to bija darījusi. Ilgu laiku viņš neuzdrošinājās iziet no pagalma ārā, tik loti viņš baidījās šīs svešinieces, savas mātes. Bet, ja viņam būtu tēvs, tad viņam šī svešiniece nekā nevarētu izdarīt, jo māsa bija teikusi, ka tikai bērns, kam nav tēva, ir krūmu bērns..

* * *

Pamazītēm Eiriks tomēr aizmirsa zilās svešinieces ierašanos. Bet ziemā Siljuosenos ieradās sveši vīri, kas ar slēpēm devās mežam cauri uz Osterieleju. Un atkal viņš dzirdēja, ka tie runāja par viņu, un tagad viņi māti sauca vārdā: draugala, jā, tā viņi teica. Eiriks nekad vēl šo vārdu nebija dzirdējis, bet tas skanēja tik savādi un neticami, it kā tas nebūtu cilvēks, bet liels putns. Viņam likās, ka draugaļa ar savu zilo apmetni atlidos plašiem spārniem un metīsies viņam virsū.

Arvienu vairāk un vairāk viņam noskaidrojās doma, cik grūts bija viņa liktenis, jo viņam nebija tēva, un tādēļ katrs, kam tikai iepatikās, varēja uzbrukt un viņu aiznest.

*

Tad nāca diena, kad ieradās viņa tēvs. Eiriks ļoti par to brīnījās. Kad viņu aizveda pie šā svešā vīra, viņš to kārtīgi apskatīja no galvas līdz kājām. Bet Eirikam tūdaļ patika Ūlavs, pa daļai laikam gan tādēļ, ka Ūlavam bija tāda gaiša ādas un matu krāsa. Šis tēvs ar platiem, vareniem pleciem un augsti paceltu galvu — Eiriks tūdaļ juta, ka arī viņš pieder pie tiem, kas savu zirgu piesien baznīcas kalniņa augšējā daļā, bet no viņa nebija ko bīties. Viņa uzvalks bija krāsains: uzsvārcis bija zaļš kā lapas mežā, sudraba sprādze rotāja krūtis, ari josta un garais dunča spals vizēja. Un tad Eirikam tik labi patika lielais, savādais cirvis, ko tēvs sēžot turēja ceļu starpā; roka, kas apķēra spalu, bija greznota daudziem gredzeniem. Jo ilgāk viņš raudzījās savā tēvā, jo labāk tas viņam patika. Mierīgi viņš stāvēja, juzdams svešā vīra pētošo skatu, un tikko Ūlavs drusku pasmaidīja, tūlīt mazā Eirika seja atplaiksnījās un viņš, tuvu pienācis, pieglaudās Ūlava celim.

— Viņš ir mazs, šis mans dēls, — teica tēvs, piegriezies Halveigai, satverdams zēnu pie zoda. Vairāk viņš arī ar Eiriku nerunāja, kamēr abi vēl bija Siljuosenos, bet Eirikam vairāk arī nevajadzēja.

Halveiga drusku raudāja, Torgals viņu pacēla gaisā, kad Eiriks no viņa atvadījās. Bērni stāvēja apkārt un brīnījās, skatīdamies, kā Eiriks kopā ar diviem svešiem vīriem aizbrauc. Eirikam sažņaudzās kakls, redzot, ka māte raud, viņš apskāva viņu abām rokām, un ap viņa mutīti ietrīsējās, bet te tēvs viņu pasauca, un tūdaļ viņš apsviedās un aizsteidzās uz durvīm, smagi kustēdamies savā garajā, lielajā kažokā.

Ceļā Eiriks ar Ūlavu sadraudzējās. Tēvs ne visai daudz runāja ar viņu, kalpam Ankijam viņš bija pavēlējis gādāt par zēnu. Eirikam patika ceļot, tik daudz jauna un savāda viņš redzēja: kamanas un zirgus; katru nakti viņi gulēja citās mājās, katru dienu ēda gardus ēdienus; daudzus ļaudis, kas visur nāca un ar viņu runāja.

Un tēvs tieši uz miesas nēsāja ādas kreklu un bikses, ko naktī nenovilka nost.

Jaunā māte, ko viņš ceļojuma beigās atrada, neatstāja tik lielu iespaidu uz viņu. Eiriks viņu nepazina. Bet, kad viņa jautāja, vai tad viņš neatceras, ka viņa Siljuosenos bijusi, viņš to apstiprināja, jo manīja, ka māte labprāt gribētu tādu atbildi dzirdēt. Bet viņam nelikās, ka šī te un zilā svešiniece bija viens un tas pats cilvēks. Sī māte nēsāja brūnas drēbes, bija resna ap viduci, kustējās smagi un neveikli, vienmēr viņai kaut kas bija darāms, pastāvīgi viņa skraidīja starp ēkām šurpu un turpu. Tā otrā māte, cēla un zila, tā bija draugaļa un dzīvoja ar savu viru — čakārni mazajā meža pļavā, un tur ari bija lielais, sarkanais zirgs. Tikai, kad jaunā, brūnā māte to piespieda savām krūtīm, un apbēra neparastiem glāstu vārdiem un kvēliem skūpstiem, viņš tumši un neskaidri nojauta, ka šī te un draugaja bija viens un tas pats, kaut gan šo sauca par Ingunu.

Eiriks negribēja, lai viņu tā spaidītu un skūpstītu, viņš nekad savā mūžā nebija citus skūpstus dabūjis kā tos, ko Halveiga kārtīgi izdalīja pēc dievkalpojuma un svētku maltītes kā svaigu gaļu vai svētku alu — tie bija reti un svinīgi skūpsti.

Bet šeit katru dienu dabūja alu, un svaigu gaļu, un zivis ļaudis ēda daudzas dienas pēc kārtas, varbūt, ka tad

arī sievietēm bija jāskūpsta katru dienu …

• * *

Kad Eiriks pienāca Ūlavam klāt un uzlika savas rociņas uz tēva ceļiem, tad parasti sākās tūkstoš jautājumi: vai ronis dzīvojot tai mežā, kas atrodas viņpus fjorda, un kāpēc Ūlava divi zirgi esot balti, un kāpēc viņš neesot Torhildas bērnu tēvs, un ko darīšot ar tagad lietām svecēm, un uz kurieni mēness, kas pa debesīm lido, dosies? Tādos brīžos Inguna bailīgi vēroja vīru un bērnu ar savādu sasprindzinātu sejas izteiksmi. Viņa" baidījās — Ūlavam pietrūks pacietības, bērns viņam apniks. Viņa tagad kļuva vēl vairāk pazemīga, viņa bija tik neizsakāmi pateicīga, ka vīrs bija atvedis viņas bērnu, pēc kā viņa līdz izmisumam bija ilgojusies. Tagad viņa vienmēr baidījās, ka bērns nomoka Ūlavu, un vīrs nožēlos^ ka bērnu šurpu atvedis. Bet viņa nekad nemanīja, ka Ūlavs pret bērnu izturētos nepacietīgi. Viņš gan pats nekad neuzmeklēja Eiriku, bet, ja bērns pie viņa nāca, viņš vienmēr izturējās laipni un mēģināja, cik vien spēja, atbildēt uz Eirika nebeidzamiem jautājumiem. Bet nebija viegli Eirikam kaut ko stāstīt, jo bērns nespēja aptvert sakaru. Reizumis pat likās, it kā viņš būtu plānprātiņš; nekad viņfi neatšķīra dzīvas un nedzīvas lietas un ļoti nopietni

m * jautāja, vai lielais akmens jūrmalā mīlot kaijas, un kāpēc

sniegs pieglaužoties nokarei? Viņš nevarēja saprast, ka saule, kas miglā sārtojās, bija tā pati, kas skaidrās dienās spīdēja. Un reiz viņš stāstīja par mēnesi, kas nemaz nelīdzinājās visiem citiem mēnešiem.

Kādu dienu priesteris atnāca uz Hestvikenu, un Eiriks nekādi nevarēja aptvert, ka tas ir tas pats cilvēks, ko viņš baznīcā redzējis. Ka priesteris noģērbis svētku tērpu un tagad staigā apkārt zemnieka drēbēs, to Eirika galva nespēja saprast..

Reizēm Eiriks pats mēģināja citiem kaut ko ieskaidrot, bet viss, ko viņš stāstīja, izklausījās tik savādi un nesakarīgi, nebija iespējams viņa vārdos atrast kādu jēgu.

Inguna baidījās, ka viņas dēlam grūta galva, ka viņš nav pareizi attīstījies un ka Ūlavam tāds mazs muļķītis būs pretīgs. Bet sejiņa mazajam Eirikam bija tik glīta un glāsaina, mātes acis tā i nevarēja atskatīties, bet gudrs viņš nebija.

Bez tam viņa arī juta vilšanos un sāpes, kad Eiriks pavisam atklāti rādīja, ka viņš tēvu vairāk mīl nekā māti, un arī tas bija viens no iemesliem, kādēļ viņa pūlējās, lai vīrs ar dēlu nesatiktos visai daudz.

* * *

Ūlavs sākumā nejuta nekādu riebumu pret Eiriku. Spējais dvēseles sitiens, kas viņu ķēra, toreiz uzzinot Ingunas neuzticību, un visas tās sāpes, ko viņš juta, domājot, ka Inguna piederējusi kādam citam vīrietim — viss tas šais grūtajos bezprieka gados bija it kā izdzisis un izzudis. Bet viņa mīlestība uz Ingunu bija drošība un ieradums. Visa viņa būtne bija šīs mīlestības caurausta, kā pļavas zeme saknēm caurausta. Bet tagad pēdējā laikā viņa mīlestība bija pārvērtusies bezgala iezēla pret šo slimo nabaga cilvēku, kā dzīve bija saistīta ar viņa paša dzīvi.

Lieguma pilnās bailes tagad bija tās, kas kvēlināja viņa jūtas pret Ingunu, tās ritēja, kāpa, uzliesmoja un saplaka, bet iekāre — tā gandrīz bija zudusi, tikai retumis tā iekustējās gausi un remdeni kā pusmiegā. Bet līdz ar iekāres zušanu arī greizsirdība zaudēja savu asumu un spēku. Tikai šad tad viņš vēl, it kā garāmejot, domāja par to, kas ar Ingunu kādreiz bija noticis. Un kaut kādu iekšēju sakaru starp tā laika kaunu un dvēseles mokām un mazo puisīti, kas tagad dzīvoja viņa mājās, viņš nevarēja atrast.

Eiriks nu reiz bija šeit, tam tā bija jābūt, Dievs bija licis saprast, ka viņam ir jāpanes Eiriks, ka viņš nedrīkst no tā atkratīties, un kopš viņš to bija ieskatījis, viņš mēģināja par to vairs nedomāt. Un tā Ūlavs Euduna dēls gandrīz bija uzsācis Eiriku iemīļot, zēns bija skaists, un bez tam viņš tik atklāti pūlējās iegūt tēva mīlestību. Ūlavs pats neprata iekarot ļaužu draudzību, un tādēļ viņš katru reizi bija pārsteigts un līksmoja, ja kāds viņam tuvojās draudzībā.

Zēna savādās un sajukušās rīmas domu gājienu tēvs allaž spēja labāk uztvert nekā māte. On, kad viņa Eirika saraustītajā valodā iejaucās prātīgiem vārdiem un dēlam nedeva miera, pirms viņš tēvam kārtīgi nebija pateicis, ko domā, Ūlavs bieži sajuta gruzdošu nepacietību. Viņš atcerējās — kaut gan nevis skaidrās domās un noteiktos priekšstatos, bet tumši un zemapziņā — tās gaisīgās ainas,, kurās viņam pašam kā mazam zēnam bija tēlojusies pasaule.

9

Ledus uz f jorda izkusa, pavasaris nāca. Sarkani pelēkas klintis nogāzē pret ūdeni cepinājās saulē, un krāce zem Vērša sienas balta, it kā atjaunota, mirdzēja saules vizmā. Pretējā nokare metās zaļa un izgaroja saldu zemes un

m j zāļu smaržu. Pagāja vēl kāds laiks, tad brieda pumpuri un pildīja vakaru ar vēsu un rūgtu smaržu — Kvernielejā jau lapoja koki.

Kādu rītu maijā Ūlavs uzgāja veselu odžu midzeni nokares apakšējā dala. Trīs rāpuļus viņš nosita un paglabāja tos aizsegtā koka bļodā. Pusdienas laikā viņš slepeni iezagās rovī. Odžu lauki un odžu pelni dziedē no visādām nelaimēm un likstām, bet viņu spēks pieaug, ja tos izgatavo slepenībā, tā, lai neviens nekā ne redzētu, ne ari zinātu.

Klusi pienācis pie rovja durvīm, viņš iekšā dzirdēja runājam. Tur bija Inguna un zēns. Bērna balss teica:

—    … tādēļ, ka tēvs man krūtis deva, vai tu saproti?

—    Viņš tev deva krūtis? — brīnījās māte. — Ko tu tur atkal runā par blēņām!

—    Jā gan. Nu tad tēvs teica, es varot arī apēst spārnus, ja tikai vēl gribot, bet no gaiļa nekā vairs nebija palicis pāri kā tikai spārni.

Ūlavs smaidīja. Tagad viņš atcerējās: Oslo iebrauktuves saimniece viņam bija izcepusi gaili, un šī gaļa zēnam tik labi bija garšojusi. Tagad arī Inguna bija sapratusi bērna nesakarīgo valodu un teica:

—    Veselu gaili es tev izcepšu, Eirik. Vai tad tev liksies, ka es esmu tikpat mīla kā tēvs? Veselu gaili tu dabūsi viens pats, tikko Ūlavs būs izbraucis.

Ūlava smaids novīta, viņš aizzagās pāri pagalmam un iegāja kalvē. Savāds kauns viņu pārņēma — kā Inguna tā varēja izturēties! Kas no tādas audzināšanas varēja iznākt. Ja viņa gribēja, tad viņa taču varēja cept no saviem gaiļiem, kuru vien gribēja, arī tad, ja viņš ir mājās.

4 • *

Vai nu tādēļ, ka Eiriks nebija pieradis pie sātīgiem ēdieniem, un tie naktīs viņu spieda, vai arī tur bija kāds cits iemesls, bet pavasarī gadījās, ka viņš katru nakti skaļā balsī sāka kliegt.

Arī šonakt tas tā bija. Ūlavs dzirdēja, ka zēns izgrūž skaļu kliedzienu, tad raudādams atmostas un nemierīgi valstās lielajā gultā pie ziemeļu sienas, kur viņš viens pats gulēja. Tad atkal sāka kliegt, vēl skaļāk, it kā izmisums viņu pārņemtu.

Inguna izkāpa no gultas, aizlīgojās līdz bērnam:

—     Eirik, manu puisīt, Eirik, manu mazo, mīļo Eirik, neraudi! Nu apmierinies, bērniņ, tu atmodināsi savu tēvu … Seit tev nav ko baidīties, tu taču esi mans mazais, mīļais dēliņš!

—     Paņēmi viņu labāk mūsu gultā, tad viņš ātrāk apmierināsies, — teica Ūlavs, un Inguna pēc balss skaņas manīja, ka viņš pilnīgi atmodies.

—     Ak, nu viņš atkal tevi atmodinājis! — žēlojās Inguna. Viņa paņēma bērnu klēpī un kopā ar viņu apgūlās. Tur gultā viņi abi drusku savilkās, pieglaudās viens otram, kamēr atrada īstu vietu.

'— Es nebiju vēl iemidzis, — teica Ūlavs. — Ko tad tu atkal esi sapņojis, Eirik?

Zēns neatbildēja. Naktīs tā bija māte, kam viņš pieķērās. Cieši jo cieši viņš tai pieglaudās, un tēvs velti gaidīja atbildes. Savus sapņus viņš nekad nestāstīja. Viņš tikai nobraucīja vairākkārt savas mazās rociņas, it kā aizmestu kaut ko tālu — tālu prom. Tad viņš smagi nopūtās un apklusa. Jau pēc mirkļa māte un dēls gulēja.

Bet Ūlavs nevarēja iemigt. Pavasarī viņš vienmēr mocījās ar bezmiegu. Reti viņš iemiga pirms pusnakts, un, gaismai austot, jau bija nomodā.

Sais agrīnajos vasaras rītos fjords bija spožs kā spogulis, bāli zilgans un sudrabains; pretējais krasts — gaišs un maigs — _bija viegla plīvura tīts. Neprātīgi viegla un līksma bija Ūlava sirds, kad viņš tā agri no rīta viens pats izgāja ārā. Torhilda Bjerna meita kaut kur dziedāja, tas bija kūtī vai arī klētī, jau sen viņa bija iesākusi darba gaitas. Ūlavs un meitene sastapās pagalmā, abi viņi stāvēja rīta saulē un pārrunāja veicamos darbus.

Atgriežoties istabā, viņš apstājās už sliekšņa, vērodams kādu brīdi māti un bērnu, kas vēl abi gulēja. Eiriks savu sakarsušo sejiņu bija piespiedis mātes kaklam un elpoja ar pusatvērtu muti. Inguna savu šauro, smagiem gredzeniem rotāto roku bija aplikusi ap dēla pleciem.

* * *

Četrpadsmit dienas pirms Jāņiem Inguna dzemdēja dēlu. Ūlavs tūdaļ lika viņu kristīt par Eudunu.

Puisītis bija loti maziņš, zilgani sarkans un neglīti liess. Ūlavs ar diviem pirkstiem aptvēra sava dēla rociņu, kad tas gulēja attītos autiņos Signes Arņa meitas klēpī. Šī rociņa bija tik tieva kā cālēna kāja un arī tik auksta tā bija.

Kaut kādu ārkārtīgu mīlestību vai prieku Ūlavs nesajuta. Pārāk ilgi uz šo dēlu bija jāgaida. Un pārāk ilgi bija mocījušas šaubas: vai Inguna šoreiz izturēs līdz beigām? Ingunas grūtniecība vienmēr pildīja viņa sirdi ar melnām bailēm un nemieru. Ka viss posts var beigties ar prieku un svētlaimi, šo cerību viņš sen bija atmetis, un tagad vajadzēja zināmu laiku, lai pie šā prieka iespējas pierastu.

Bet viņš redzēja, ka māte juta savādāk nekā viņš. Kaut gan viņa katru reizi bija saņēmusi tikai rūgtas sāpes un vilšanos, tad tomēr viņas sirds bezcerīgā un izmisušā mīlestībā bija gaidījusi nedzimušos bērnus. Un tagad Euduns saņēma visu savu brāļu mantojumu, šo brāļu, kas bija aizgājuši bez vārda, neatstājot pat atmiņu par sevi.

Eiriks nevaldāmi priecājās, ka dabūjis brālīti. No dzīves Siijuosenos viņš zināja, ka bērna piedzimšana no visiem lieliem notikumiem tas lielākais. Tad istabā stāvēja divas trīs svešas sievietes, nesa gardumus, un istabā cauru nakti dega svece. Mazuli šūpulī sargāja kā vislielāko dārgumu, jo būtnes ārpus žoga uzglūnēja viņam un taisījās to nozagt. Visi, kas nāca, jautāja par mazbērna veselību un labklājību. Bet, ka šim mazajam bērnam gāja vissliktāk, kad piedzima nākošais, kas viņam atņēma vietu šūpulī un mātes klēpī, un kādreizējais luteklis tika atdots māsas uzraudzībai un visiem bija tikai pa kājām, — šīs atmiņas Eirikā vēl nebija nostiprinājušās. Šinīs mājās nu šī lieta bija ārkārtīgi svinīga: ieradās tik daudz sievu, un katrai bija lidz sava kalpone un liels ēdienu daudzums, bet svece naktī — no šā prieka Eirikam un tēvam nekas neiznāca: māte un jaunais brālis gulēja citās mājās.

— Tas ir mans zīda brālītis, bet jums viņš tikai vilnas brālītis, — teica Eiriks Torhildas jaunākajiem bērniem; viņi visi stāvēja puslokā ap zīdaini, skatīdamies, kā Signe viņu apkopa.

Ūlavs šai brīdī sēdēja pie savas sievas, viņš dzirdēja šos vārdus un slepeni paskatījās uz Ingunu. Viņa gulēja un lūkojās uz saviem dēliem, starodama līksmībā.

Viņa dēls, šis mazais radījums tur, ko Signe pārtinal On otrais pārlieca savu veselo, smaidošo sejiņu pār zīdaini un sarunājās ar mazo brālīti, kam viņš, pats to nezinā•

dams, bija nolaupījis pirmdzimtības tiesību.

* * *

Draudze bija dziļi sašutusi, kad pēkšņi Hestvikenā ieradās piecgadīgs dēls, ko vecāki visu laiku bija noslēpuši.

Ūlavs Euduna dēls savā draudzē nebija sevišķi labi ieredzēts. Kad viņš pēc ilgas klejošanas atgriezās savās dzimtās mājās, viņu saņēma ar atklātu un sirsnīgu labvēlību, bet pamazītēm radās tāds kā sašutums, jo viņiem likās, ka Ūlavs nepieņem kaimiņu draudzības piedāvājuma. Ūlavs dzīvoja sevī noslēgts, un tas viņiem nepatika, sabiedrībā viņš nebija visai ērts, vienmēr pieklājīgs — un taisni tas nepatika, jo tika iztulkots kā augstprātība, kā cenšanās būt vairāk nekā pārējie zemnieki —, bet vārdos skops, kluss, atturīgs. Un tā vīrs vīram iečukstēja ausī ar mazu grīnu smīnu: Ūlavs pats, laikam gan, sevi uzskata par galminieku, lepojas ar to, ka bijis Alfa Jarla pavadonis un no mātes puses viņa radinieki bijuši dāņu lielmaņi. Jā, jā. Viņam vēl arī piederot kādas citas lielas mājas, nesadalītas un bagātas …

Kaut gan Ūlavs nekad neatteicās pildīt savus pienākumus draudzē, nekad neviena lūdzēja neatraidīja, tad tomēr loti reti kāds no zemniekiem nāca uz Hestvik^nu lūgt palīdzību. Ļaudis, kas grūtībās bija iestiguši un &:d atnākuši pie bagātā zemnieka Ūlava Euduna dēla, guva pārliecību, ka saimnieks nemaz neklausās nācēja valodā. Ja viņi gari un plaši bija izstāstījuši savas bēdas, tad Ūlavs pašās beigās varēja uzstādīt kādu jautājumu, kas liecināja, ka viņš nekā nebija dzirdējis. Ka Ūlavs labprāt dāvāja un aizdeva, to neviens nevarēja noliegt, bet savu sirdi izkratīt — to neviens nevarēja. Ūlava tuvumā nekļuva vieglāk. Dažbrīd viņš deva tādas atbildes, ka stāstītājs nezināja, vai namatēvs muļķis vai arī — neizprotami vienaldzīgs. Un tā ļaudis uz Hestvikenu gāja tikai tad, kad nevienas citas izejas vairs nebija. Vieglāk bija aiziet tādās mājās, kur saimnieks kaut skopāks un nabadzīgāks, bet prata laipni izrunāties, pateikt savas domas, kur saimnieks mierināja un drošināja nācēju, kaut beigās arī aizsūtīja viņu ar tukšām rokām uz mājām, aizbildinādamies ar grūtiem laikiem.

Draudzei arī tas loti nepatika, ka Ūlavs nekad nepiedzērās līdz nesamaņai, ka arī skurbumā viņš savas vārdus svēra un apdomāja, Viņš nedzēra mazāk kā pārējie vīri, kas kopā līksmojās dzīrēs, bet likās, ka Dieva dāvanām nav varas pār viņu.

Un pamazītēm draudzē tumši un neapzināti dzima pārlie«ība, par ko neviens nevarēja teikt, kā tā radusies, bet visi klusībā to atkārtoja kā neapšaubāmu patiesību: šis vīrs kaut ko sevī slēpa, nelaimi vai grēku. Šis skaistais jaunais vīrs ar cēlu gaitu, ar atklātu, gaišu seju un sprogainiem linu matiem — viņš bija grēka zīmēts.

Savāda bija arī viņa sieva — neviena dzīva bērna viņa nespēja dzemdēt. Nekad viņa nebija redzama draudzes ļaužu godībās, un sakritusi un nelaimīga viņa izskatījās, šī Inguna Steinfina meita. Bet ļaudis vēl labi atcerējās, cik skaista viņa bija, un tas nemaz nebija tik sen.

Un tagad vēl pievienojās šī lieta ar ilgi apslēpto bērnu. Visus šos gadus viņi savu dēlu nevienam nav rādījuši, to glabājuši kaut kur tālu Ingunas dzimtenes kalnājos._

Radīts, kad tēvs vēl bija trimdinieks, jā gan! Tā Ūlavs to bija teicis, īsi un skaidri. Ļaudis šeit zināja, ka Ūlavs bijis naidā ar sievas radiem, jo Steinfins mirstot savu meitu nodevis audžudēla rokās, bet radinieki to neesot gribējuši atzīt. Ūlavs paņēmis Ingunu par sievu, jo par Steinfina vārdiem nebija ko šaubīties, bet vīri, kas pēc Steinfina nāves sprieduši par bērnu likteni, gribējuši Ingunu citur izprecināt. Tik daudz šejienes ļaudis zināja par Ingunas pagātni…

Tagad Ūlavs viņiem paskaidroja, ka viņš, vēl trimdinieks būdams, slepeni dzīvojis pie sievas radiem, toreiz apstākļi bijuši tādi, ka atklāti satikties ar Ingunu Steinfina meļtu nebijis iespējams.

Tā Ūlavs Euduna dēls bija stāstījļs. Bet ļaudis sāka šaubīties. Diezin, vai viss tā bija, kā Ūlavs stāstīja? Varbūt viņš sievu nepārveda labprātīgi? Varbūt Ingunas radi ar varu viņu bija piespieduši? Varbūt viņš visādi bija mēģinājis atbrīvoties no šīs laulības, kas viņam jau bērnībā bija uztiepta? Ļaudis, kas drusku vairāk bija ieskatījušies viņu laulībā — saime un sievas, kas slimo Ingunu bija kopušas — stāstīja savus novērojumus: Ūlavs gan esot ar! laipns un pacietīgs pret savu sievu, bet vārdos pārāk skops un allaž saīdzis. Reizēm viņš dienām ilgi ar savu sievu nepārmijot neviena vārda. Inguna nekad neesot līksma, un tur arī nav ko brīnīties: ar tādu resgali viņai bija jādzīvo, pati vienmēr bija slimīga un dzemdēja vienu nedzīvu bērnu pēc otra.

* « *

Kādu dienu jaunais priesteris Sīra Halbjerns atnāca uz Hestvikenu.

Viņš bija diezgan jauns vīrs, liels un slaiks, loti skaists, ar neparasti sarkaniem matiem. Ļaudīm viņš ne visai patika, viņiem likās, ka jaunais priesteris augstprātīgs.

Tikko viņš bija ieradies, cēlās ķildas visās malās: te viņš pārmeta zemniekiem, ka tie nekārtīgi maksājot nodevas, te atkal mēģināja pierādīt, ka zemnieki netaisnīgi piesavinājušies zemi, ka Sīra Benedikta norunas neesot likumīgas. Kā vīru klosterim galvenajā salā, tā arī sievu klosterim piederēja zeme šejienes draudzē, un Sīra Halbjerns jau pēc īsa laika bija strīdā ar visiem klostera ļaudīm un pārvaldniekiem. Viņa mīlestība piederēja citam ordenim, kā pārstāvji tikai tagad sāka ierasties Norvēģijā; šie mūki staigāja basām kājām, viņu rupjie uzvalki atgādināja maisu un pelnus, un viņu galvenie piekopjamie tikumi bija pazemība, pacietība un pieticība. Jā, pat stāstīja, ka šie brāli sev saubagojot savu dienišķo maizi, staigājot no mājas uz māju un mācot gan bagātiem, gan nabagiem īstu dievbijību. Ja viņiem no rīta vēl kaut kas esot maisā, tad viņi to izdalot ubagiem, jo katru dienu sākot savu klejošanu basām kājām un tukšām rokām.

Nevienam nebija šaubu: pats Sīra Halbjerns nebija ne pazemīgs, ne pacietīgs; viņš labprāt lepojās ar savu augsto dzimumu un stāstīja par to, ka dzimis vecā ciltī Valdresā. Viņš neprata zemniekiem iedēstīt dievbijību, jo bija pārāk mācīts un runāja grūti saprotamā valodā. Zemniekiem no viņa nebija nekāda labuma, bet šos ubagu mūkus — minoritus viņš viņus sauca — viņš slavēja un teica, uzmetās par viņu aizbildni, apdāvāja māju pilsētā, ko šie mūki bija pirkuši. Visādi viņš mēģināja savus draudzes locekļus pierunāt, lai tie sekotu viņa piemēram. Bet ļaudis aizbildinājās ar to, ka pietiekot, ja hercogs par šiem mūkiem gādājot, aizrādīja arī, ka bīskaps, priesteris un daudzi mācīti vīri necienīja minoritus, apgalvodami, ka šā ordeņa likjumi esot neprātīgi un bīstami.'

Ļaudis arī zināja, ka Sīra Halbjerns šurpu atsūtīts tādēļ, ka bijis pārāk lepns, gribējis tūlīt tikt. augstā amatā un tādēļ sastrīdējies ar bīskapu. Bet, tā kā viņa dzīve citādi bijusi nevainojama, un viņa gara spējas ļoti lielas — viņš daudzus gadus bija mācījies ārzemēs un labi zināja baznīcas likumus un vēsturi — viņam par sodu piesprieda tikai kādu laiku nokalpot šajā attālajā draudzē.

Uz Hestvikenu viņš šoreiz bija atbraucis, lai izdibinātu, ko Ūlavs.zināja par lašu zvejas tiesībām kādā mazā upē I-Iudrheimā. Bet Ūlavs par šo lietu nezināja visai daudz. Mājas, kam piederēja zvejas tiesības, bija vairākkārt pārdotas, un tā tiesības bija gājušas no rokas rokā.

Ūlavs manīja, ka Sīra Halbjerns kļuva nepacietīgs un īgns, jo bija cerējis, ka Hestvikenas saimnieks viņam palīdzēs šo lietu nokārtot.

Ūlavs pacienāja priesteri un, kamēr tas ēda, uzdrošinājās jautāt, vai Sīra Halbjerns nebūtu tik laipns un viņam^ noskaidrotu kādu lietu, ar ko viņš pats netiekot galā.

Ūlavs bija dzirdējis, ka bērnam, kura tēvs ir trimdinieks, nav nekādu tiesību, arī tad nē, ja māte tēvam likumīgi pielaulāta, un valsts un baznīca atkal uzņēmusi trimdinieku.

— Nē, nē, — atteica Sīra Halbjerns, nepacietīgi paceldams roku. — Tu esi dzirdējis par vilka bērniem — tā agrākos laikos sauca beztiesīgu trimdinieku bērnus. Toreiz uz trimdinieku raudzījās kā uz nomirušu cilvēku, viņa manta tika sadalīta, viņa sieva saukta par atraitni; ja tad vēlāk baznīca un valsts viņam piedeva, tad sievu vajadzēja no jauna precēt un otru reizi dzert kāzas, tikai tad laulību uzskatīja par likumīgu. Bet tu taču zināsi, ka tāds likums kristīgos laikos zaudējis savu nozīmību: nav tāda grēka, nav tāda sprieduma, kas spētu pārgriezt tās saites, kas vieno vīru un sievu.

—     Viņas radi toreiz nekā negribēja par to dzirdēt, ka mēs esam likumīgs laulāts pāris, — teica Ūlavs. — Viņas radi vēl nebija devuši savu atļauju, kad Inguna staigāja ar Eiriku zem sirds.

—     Tur tev nav ko baiļoties, vai nu zēns ir laulības vai ārlaulības bērns, tas vienalga, ja tēvs likumīgi apprecējies, tad viņš bauda visas likumīgās tiesības, un neviens tur nekā nevar grozīt. — Tātad tas ir droši, — vēlreiz jautāja Ūlavs, — ka Euduns nevārēs Eirikam nolaupīt pirmdzimtības tiesības?

—    Nekad, — noteikti atteica priesteris.

—     Sī lieta man sen jau nedeva miera, bet tagad es zinu, kas man bija jāzina.

—    Tas labi, — sacīja priesteris un piecēlās.

Ūlavs pateicās un izvadīja savu viesi.

* * *

Kamēr māte vēl slima gulēja istabā, Eiriks sāka stāstīt par kādu Totrābasu. Sākumā pieaugušie domāja, ka tā kāda ubadze, jo tagad, kur mājās ēst un dzert bija vairāk kā jebkad, Hestvikenā iegriezās veseli ubagu bari.

Jā, Totrābasa esot sieva ar lielu maisu, tā stāstīja Eiriks. Bet kādu citu dienu viņš atkal stāstīja, Totrābasa esot bijusi šeit un ar viņu rotaļājusies tīrumā aiz'mazā šķūnīša. Tur pļavā bija maza ieplaka, kur Eiriks mēdza glabāt savas rotaļlietiņas. Jā, Totrābasa esot maza meitiņa, tā viņš tagad apgalvoja. Neviens viņa vārdiem nepiegrieza sevišķas vērības, visi jau bija pieraduši pie Eirika blēņu stāstiem.

Bet tad viņš uzsāka stāstīt par saviem rotaļu biedriem, un visiem bija tādi savādi vārdi: Tauragaura, Silvarps, Solorms, Dolvandogs, Zilkormurna — vai tās bija sievietes vai vīrieši, meitenes vai zēni, to nevarēja izdibināt.

Ļaudīm Hestvikenā metās bail. Tais laikos vēl šad tad gadījās, ka reizēm vesela saime, apgrēkojusies un soda baidīdamās, vai arī nabadzības dēļ, aizskrēja mežā, jo likās labāk mežā mitināties, nekā ubagot saimnieku mājās. Taisni tai laikā Hestvikenā pazuda trekna aita, kas bija ganījusies aplokā, un tā kalpi domāja, ka Eirika draugi gan būšot meža klaidoņi, kas pārtiek no zagtām mantām. Ļaudis vēroja Eiriku, kad tas pļavā savā ieplakā rotaļājās, lai beidzot reiz uzzinātu, kas ir viņa rotaļu biedri Bet neviens nekā neredzēja, un pazudusī aita pēc dažām dienām tika izskalota krastā: tā bija nokritusi no stāvas klints.

Tagad hestvikeniešiem metās bail. Viņiem likās, ka gari un spoki vajājot mājas. Eiriks tika nopratināts, vai viņš zinot, kur šie gari mītot.

— Ak, tur zem klints, — skanēja atbilde. Bet, kad viņš redzēja, ka pieaugušie bija baiļu pārņemti, arī viņš zaudēja savu paļāvīgo drošumu. Nē, viņi nākot no pilsētas, viņš tagad teica. Lielās kamanās tie atbraucot, vai arī lielā buru laivā, viņš pārlaboja savus vārdus, kad Ūlavs viņam stingrā balsī aizrādīja, ka nevajagot tādas blēņas stāstīt, vasarā taču neviens no Oslo nevar atbraukt kamanās. Eiriks paskatījās uz Ūlavu un tad stāstīja, ka gariņi nākot no meža, tas gan būšot vispareizākais. Jā, viņi dzfvojot mežā, to Tauragaura esot. teikusi. Tagad tā bija Tauragaura, kuru viņš visbiežāk pieminēja. __

Inguna bija gluži izmisusi. Tie laikam gan būs |aunie gari, kas jau sen no paaudzes uz paaudzi vajājuši hestvikeniešus, un tagad tie taisoties iznīcināt viņas bērnus.

Eiriku ieslēdza sievu istabā, un tur māte viņu stingri apsargāja. Un mazais stāstīja par saviem draugiem, kamēr māte aiz bailēm un izmisuma tīri vai prātu zaudēja. Viņa lūdza Ūlavu ataicināt priesteri.

—     Eirik, pakļausies, visi tavi stāsti ir taču tikai vienkārši meli? — Ūlavs jautāja kādu dienu, kad pats bija sēdējis līdzās Ingunai un dzirdējis, kā zēns atbild uz mātes baiļpilnajiem jautājumiem.

Eiriks pārbiedēts paskatījās uz tēvu savām lielajām, brūnajām acīm un pakratīja galvu.

—    Jā, bet, ja nu es uzzinu, ka tu, puis, melo, tad tev slikti klāsies.

Eiriks izbrīnā pavērās tēvā, likās, ka viņš nesaprata Ūlava draudus.

Bet Ūlavs joprojām domāja, ka zēns melo, kaut gan viņš nevarēja saprast, aiz kāda iemesla bērns to dara, kādēļ izkaisa tik nevajadzīgus un neglītus melus.

Kādu dienu Ūlavs bija nolēmis kopā ar kalpu nopļaut pļavu, kas atradās aiz šķūnīša, kur Eiriks savā ieplakā mēdza rotājāties. Viņš apsolījās Ingunai, ka bērnam nekas nenotikšot, ka viņš visu laiku pats uzraudzīšot Eiriku.

Pļaujot viņš katru mirkli apskatījās un vēroja bērnu. Eiriks sēdēja zālē, kluss un smaidīgs, rotaļājās ar gliemežiem un akmentiņiem, kurus laivinieki viņam viņdien bija iedāvājuši. Visu laiku viņš bija gluži viens pats.

Kad kalps un kalpones aizgāja uz mājām pusdienot, Ūlavs pienācis bērnam teica:

—     Šodien viņi nav bijuši pie tevis, ne Totrābasa, ne Solorms, un arī pārējie nē?

—     Ir gan bijuši, — Eiriks atteica starodams, un uzsāka stāstīt par rotaļām, ko viņa biedri izdomājuši.

—     Tagad tu melo, puis, — Ūlavs bargi uzsauca. — Es visu laiku tevi esmu vērojis un zinu, ka neviens pie tevis nav bijis.

—     Viņi aizbēga, tikko tu parādījies, jo viņiem bail no tavas izkapts, — vientiesīgi stāstīja zēns.

—    Kur tad viņi palika? Kurp aizskrēja?

—     Oz savām mājām.

—     Uz savām mājām — kur tad tās atrodas?

Eiriks domīgi pavērās tēvā, drusku bailīgs bija viņa skats. Tad viņa sejiņa iemirdzējās: — Aiziesim turpu, tēt, es tev parādīšu, — viņš izstiepa savu mazo rociņu.

Ūlavs pakāra izkapti kokā: — Labi, iesim.

Eiriks viņu aizveda uz mājām, tad pāri pagalmam uz klinšu sienu rietumos, pie fjorda.

—     Lūk, tur apakšā, tur būs, — viņš teica, rādīdams mazu zemes strēmeli, bēguma atkailinātu.

—     Es nekā tur neredzu, — strupi atteica Ūlavs.

—     Nē, tur viņu šoreiz nav, bet es zinu, kur viņi būs.

Eiriks atgriezās pagalmā un no turienes devās uz krasta

nostiprinājumiem.

—    Tagad es zinul tagad es zinu, — viņš gavilēja, palēkdamies aizskrejot kādu gabalu uz priekšu. Tad apstājās, gaidīja tēvu, paņēma to aiz rokas un vilka to sev līdz.

Eiriks gāja uz lielo noliktavu. Šī ēka pēdējā iaikā netika lietota, jo tirdzniecība Hestvikenā nebija vairs visai liela. Tikai pavasarī, kad Ūlavs devās uz gadatirgu Oslo, viņš no turienes izņēma savas ziemas preces. Tagad noliktava bija tukša un neaizslēgta. Eiriks ievilka tēvu iekšā.

Odens gurkstēja un šļāca zem spīķera dēliem. Grīda bija caurumaina un sienās — tik lielas šķirbas, ka saules un ūdens vizma slīdēja pāri sienām un griestiem.

Eiriks ošņādams ievilka noliktavas smaržas, un viņa seja drebēja aiz spraiguma. Ar gaidpilnu smaidu viņš vērās tēvā un uz pirkstgaliem iedams aizveda viņu līdz vecai, apgāztai mucai, kur Ūlavs parasti mēdza sabāzt kažokādas.

—     Seit, — viņš čukstēja un notupās. — Lūk, te iekšā viņi dzīvo. Vai tu viņus vari redzēt? Tagad šķirbas ir tik lielas, mēs viņus labi varēsim novērot. Tagad viņi sēž kopā un ēd. Vai tu viņus redzi?

Ūlavs apgāza mucu, aizspēra viņu ar kāju prom, tā tālu aizripoja. Nekā cita zem mucas nebija kā tikai gružu čupa.

Eiriks pasmaidīja un jau taisījās kaut ko stāstīt, bet te ievēroja tēva izteiksmi un sabijies aprāvās, pat muti viņš nepaspēja aizvērt. Ar griezīgu kliedzienu viņš pacēla abas rokas gaisā, it kā sitienu atvairīdams, un tad skaji un sirsnīgi pilnā balsī sāka raudāt.

Ūlava roka atšļuka, viņš juta: šo bērnu sist nebija iespējams. Tik maziņš un vārgs Eiriks izskatījās, tik bezpalīdzīgi viņš raudāja, ka tēvam metās kauns. Viņš nospieda bērna rokas, pievilka Eiriku sev klāt, pats nosēdās uz kādas malkas kaudzes, bērnu turēdams pie rokas.

—     Tātad tu esi melojis, tagad es to zinu, katrs vārds bija meli, nekādi gariņi pie tevis nav viesojušies. Atzīsties.

Bet Eiriks tur stāvēja un stingi vērās Ūlavam sejā, apmulsis, pārbiedēts; likās, ka viņš tēva jautājumu nesaprot.

Pēdīgi nopratināšana beidzās ar to, ka Ūlavs Eiriku paņēma savā klēpī, mēģinādams nomierināt bērna raudas. Atkal un atkal viņš bērnam atgādināja, ka nekad nedrīkstot melot, un, ja viņš vēl reizi melošot, tad nu gan dabūšot pērienu. Bet Ūlava balss tagad skanēja daudz maigāka, un šad tad viņš lēni noglāstīja zēna galvu. Eiriks bija pieglaudies tēva krūtīm, abām rociņām cieši apskāvis viņa kaklu.

Bet viņš nesaprata tēva vārdus, to Ūlavs skaidri juta, un viņam metās baigi ap sirdi: kas no šā bērna reiz iznāks? Sis zēns, kuru viņš turēja savās rokās, viņam likās

N «»

tik svešs un dīvains. Viņš nevarēja izprast, kādēļ Eirikam šie meli bija vajadzīgi. Bērna izturēšanās viņam likās tik neizprotama un bezjēdzīga, ka viņš norūpējies sevī jautāja: vai tikai Eiriks pie pilna prāta?

♦ * *

Gandrīz deviņas nedēļas pēc dzemdībām Inguna palika istabā. Nevarēja teikt, ka viņa būtu bijusi slima, vai sevišķi vārga, bet viņa tīksminājās šai šaurajā, siltajā istabā, kur viss notika viņas un zīdaiņa dēļ, kur mājas raizes tika mākslīgi no viņas slēptas, kur viņa bija pasargāta no katra uztraukuma.

Viņa gulēja, tīksmīgi grimdama šai jaunajā, neparastajā laimē: zīdaini viņa cauru dienu turēja klēpī, un Eiriks no agra rīta līdz vēlam vakaram skraidelēja pa istabu.

Pēdīgi Ūlavs kļuva mazliet nepacietīgs. Tik daudz nelaimes gadu bija aiz muguras, un visu šo laiku Inguna kā slīkonis bija ieķērusies viņā. Tagad viņa beidzot, bija vesela un laimīga, jā, arī kaut ko no sava jaunības daiļuma viņa bija atguvusi, bet — noslēgusies no viņa, dzīvoja tikai saviem bērniem. Ūlavs bija nemierā, bet neko neteica.

Beidzot, svētdien pēc Lavransa mesas viņi kopā aizgāja uz baznīcu. Eiriks vēl gulēja, kad Ūlavs Euduna dēls ar sievu un visu saimi agri no rīta devās uz baznīcu pateikties Dievam, bet, kad baznīcēni atgriezās, viņš jau bija apģērbies un stāvēja pagalmā.

Hestvikenas apkārtnē bija ieviesusies jauna ieraša, kaut gan daudziem tā nepatika, jā, to pat uzskatīja par Dieva zaimošanu un neglītu pārgalvību: jaunas sievas pirmoreiz p6fi dzemdibām ejot baznīcā — sevišķi, jcf jaunpiedzimušais bija dēls — atkal greznojās ar jaunavas galvas rotu, cilts lielāko dārgumu; viņas to piestiprināja kā vainagu virs sievas lakata.

Inguna virs sava baltā zīda sievas lakata bija aplikusi grezno zelta stīpu, viņa bija tērpusies sarkanā ģērbā, un gaiši zilais apmetnis bija aizsprausts ar lielo zelta sprādzi.

Ūlavs nocēla savu sievu no zirga. Eiriks stāvēja turpat līdzās, kā sastindzis vērdamies mātes skaistumā. Inguna likās daudz lielāka šai mirdzošajā krāšņumā, un viņas viducis bija tik šmaugs zem sudraba jostas. Lunkana un smuidra, viegla kā putns viņa tagad kustējās.

—   Māt! — Eiriks starodams izsaucās, — tu taču esi draugaja, jā, tu tā esi]

Tai pašā mirklī Ūlava roka smagi nodrāzās uz zēna pleca, ua otru sitienu viņš dabūja sejā, tik spēcīgu, ka acu priekšā viss kļuva melns. Sitieni nāca kā krusa, bērns pat nepaguva izkliegt, tikai aizsmakusi svilpšana nāca no viņa mutes. Una Arņa meita pieskrēja klāt, ieķērās vīram rokā:

—    Ūlavi Ūlav! Valdies! Tik mazu zēnu — vai tev prāts! Kā tu vari viņu tik briesmīgi sist!

Ūlavs apstājās. Eiriks nokrita gar zemi. Un tur viņš palika guļam, krāca un svilpa, viņa mazā seja bija zilgani bāla, bet samaņu viņš nebija zaudējis. Likās, ka viņā nav vairs visai daudz dzīvības — jeb tā bija tikai izlikšanās?

Una nometās pie bērna ceļos, paņēma to savā klēpī, un te bērns gaužām uzsāka raudāt..

Ūlavs piegriezās savai sievai, viņš arvienu vēl drebēja aiz uztraukuma un niknuma. Inguna stāvēja uz priekšu saliekusies; acis, nāsis un atvērtā mute izskatījās kā iedobūmi miroņa galvaskausā.

Ūlavs iesmējās, tvirti, nikni skanēja šie smiekli, tad viņš saķēra sievu aiz rokas un ievilka viņu istabā, kur kalpones jau klāja galdu svētku mielastam.

4R1

No saimes neviens nebija dzirdējis bērna vārdus. Bet visi bija vienis prātis: vienalga ko bērns bija izdarījis, nejauki tas bija no Ūlava mazo zēnu tik nežēlīgi sist. Un

16-

tagad viņi sēdēja solos gar sienām katrs savi! vietā, gaidīja, ka tos sauks pie galda, un visi bija mazliet nospiesti.

Pēc ilga laika Una Arņa meita ienāca iekšā ar Eiriku uz rokām. Viņa nostādīja bērnu pie tēva un teica:

—    Eiriks atkal būs rātns un paklausīgs, Ūlav, pasaki savam dēlam, ka tu viņam esi piedevis.

—     Vai viņš tev pateica, kādēļ es viņu pārmācīju? — jautāja Ūlavs, nepaceldams acis.

Una pakratīja galvu:

—     Nabaga puisītis tik briesmīgi raudāja, ka nekā nevarēja izstāstīt.

—     Nekad vairs tu nedrīksti šo vārdu izrunāt, Eirik, — teica Ūlavs satrauktā, klusinātā balsī, — nekad — vai tu saproti, ko es saku?

Eiriks arvienu vēl šņukstēja kā krampjos raustīdamies. Viņš nekā neatbildēja, stingi vērās tēvā, pārbiedēts un mēms.

—     Nekad vairs tu neizrunāsi šo vārdu, — atkārtoja tēvs, savu roku smagi uzlikdams uz bērna pleca. Beidzot bērns pamāja ar galvu. Bet tūlīt pēc tam viņa skats nepacietības pilns piegriezās galdam, kas, svētku ēdieniem klāts, tīri vai lūza.

Tad drīzi devās pie galda.

* * *

Bija norunāts, ka Eiriks šonakt gulēs Torhildas istabā, jo māja bija viesu pilna.

Vakarā, kad Eiriks devās pāli pagalmam, viņu apturēja tēva roka. Eiriks palika stāvam, un viss viņa mazais ķermenis sāka drebēt, baiļu pilns viņš raudzījās tēvā.

—     Kas tev iemācīja… šo neglīto vārdu par māti teikt?

Eiriks pacēla acis, tur bija tikai bailes, un atkal jau

elsas kratīja zēnu. Uz saviem vairākkārtējiem jautājumiem

Ūlavs nedabūja atbildes.

—     Nesaki vairs nekad tā! Vai tu mani saproti — nekad, nekad tu nedrīksti šo vārdu izrunāt.

Viņš noglāstīja zēna galvu, un savāds kauns viņu pārņēma, ieraugot, ka bērna seja kreisajā pusē gluži uzpampusi un sarkana.

* *

Zēns taisījās iemigt, kad manīja kādu pārliecamies pār viņu — tā bija māte. Viņas asarās slapjā seja kvēloja.

—     Eirik, manu puisīt, kas tev teicis, ka tava māte bijusi draugaja?

Zēnam zuda miegs, gaiši viņš jautāja:

—     Vai tad tu neesi draugaja?

—    Esmu gan, — čukstēja māte.

Eiriks apskāva viņas kaklu abām rokām, cieši viņš pieglaudās mātei un noskūpstīja to.

iO

Šai godā agri atnāca rudens. Jau ap Miķeļiem metās auksts, un lietus lija katru dienu, izņemot tais dienās, kad vētra bija pārāk stipra, un lietus nespēja izlīt no mākoņiem. Nejaukais laiks pieturējās septiņas nedējas.

Odens bija augsti pacēlies, Hestvikenā tas sniedzās līdz krasta nostiprinājumiem. Kādu nakti ūdens izrāva attālākās preču noliktavas pīlāru, Kad vīri rīta ausmā izgāja ārā, viņi redzēja, ka vecā ēka pa pusei sabrukusi. Vecais spīķeris līgojās jūras bangās kā piesieta laiva. Kad nāca lielāki viļņi, tad visa ēka cēlās, lai jau nākošā mirklī atkal saplaktu un ūdeni izšļāktu pa bajķu šķirbām un lūkām. Kalps Ankijs teica, ka noliktava atgādinot piedzērušos viru, kas ar apaļi izliektu muguru pārliecas pār laivu un vemj.

Ār cirvjiem, ķekšiem un tauvām vīri strādāja, pūlēdamies noliktavas drupas piesiet krastam, lai tās neizsistu krasta nostiprinājumus un arī neapdraudētu preču noliktavu, kur Ūlavš Euduna dēls vasarā bija sakrājis sāli un zivis. Zivju gan šoruden nebija daudz, jo zveja nebija padevusies. Krastmalā strādājot, Ūlavs sev smagi ievainoja roku.

Sākumā viņš ievainojumam nepiegrieza vērību, turpināja savu darbu lietū un vētrā, kas dažbrīd bija tik spēcīga, ka vīri tikko spēja noturēties uz kājām un rāpus kustējās pāri klintīm.

Kad metās vakara krēsla, un viņš kopā ar saviem puišiem atgriezās mājās, viņš sajuta nejaukas sāpes rokā. Arī gluži stīva tā tagad bija.

Atverot istabas durvis, vēja grūdiens bija tik spējš, ka Ūlavu kopā ar durvīm ierāva istabā. Neganti sāpēja ievainotā roka, kādu mirkli viņš zaudēja līdzsvaru un nokrita zemē. Puiši palīdzēja saimniekam piecelties, atbrīvoja viņu no samirkušajām, smagajām darba drēbēm. Tad nāca Torhilda un pārsēja roku.

Šovakar istabā bija gluži neizturami, visa telpa bija dūmu pilna, jo vētra bija tik liela, ka nedrīkstēja atvērt ne durvis, ne arī dūmu lūku. Acīs sūrstēja, un krūtīm nebija ko elpot. Kad vēl uz sijām pakārtās slapjās vīru drēbes sāka izgarot mitrumu, gaiss kļuva tik biezs, ka likās, to varēja griezt ar nazi.

inguna ar abiem bērniem gulēja blakus telpā. — tur dūmu bija mazāk, bet toties tik auksts, ka vienīgi gultā varēja glābties. Tikko vīri bija paēduši, viņi piecēlās un aizgāja.

Ūlavs nometa dažus kažokus un spilvenus uz klona pie pavarda, tur viņš arī apgūlās, cerēdams, ka apakšā dūmi būs mazāk jūtami.

Viņa roka tagad bija stipri sapampusi. Seja kvēloja no vēja un sāļā ūdens, galva un viss ķermenis te dega kā ugunī, te atkal kratījās aukstumā. Drudzī likās, ka vētrai dažādas balsis: tā žēli kauca ap mājas pakšķiem, nikni dauzījās slēģos, šad tad arī bija sadzirdamas meža šalkas tur tālāk klinšainā nokarē. Bet visdrausmīgāk krāca jūra, kā pērkona rūcieni tas skanēja, kad viļņi sitās pret klints sienu, un likās, ka dobjais troksnis nāk nevis no ūdens, bet ceļas, šķeļot akmeņus.

Pusnomodā viņš redzēja milzīgus, baltus viļņus kā jātniekus tuvojamies, bet ūdens zem viņiem bija brūns un netīrs, dūņām saduļķots. Tad atkal viņam likās, ka viņš rāpo augšup pa slapjo klinti, rokām un kājām mēģinādams ietverlies slidenajā akmenī, aiz sevis vilkdams ķeksi un tauvu. Viņš rāpjas arvienu augstāk, meklēdams vietu, kur varētu piestiprināt tauvu … Vējš viņam iešļāc sejā baltās jūras putas. Melnās mākoņu sienas pāršķeļas, un apakšā tumšajā, baltiem viļņiem rotātā, fjordā, kas izdobts gulēja zem viņa kā bļoda, iemirdzējās saules kūlis un dejodams vizēja pāri trakojošām bangām.

Tad zuda šī aina, un viņa aizvērtajām acīm tēlojās cita.

Liels purvs blāvi izplešas salnā, zāļu stiebri un virši pinkaini balti sarmā. Caur rīta miglu sūcas bāla gaisma, un Ūlavs nojauš, ka vēlāk noskaidrosies un būs jauka diena. Tādā iaikā labi iet medībās kopā ar iemācītu vanagu un suni. Peļķes purvā un mazie ezeri aizsaluši un balti spīd melnajā klajumā. Birzīs ir klusi un gaiši, koki un krūmi stāv kaili, nokritušās lapas blāvi mirdz uz sasalušās zemes. Bet priežu sils ir zaļš un svaigs, tikko sarma atkritusi; katrs vīra muskulis ir spraiguma pilns: vai putns aizlidos meža biezokņos, vai arī pāri purvam uz sasalušiem ezeriem?

Ūlavam tagad piederēja tikai viens vienīgs medību vanags, un tas pats tupēja uz savas kārts kaipu istabā, slims, ar iekaisušām kājām. Šo vanagu vajadzētu nošaut — tā Ūlavs domāja — medībām tas tā kā tā nekad vairs nederēs. Otrs, sevišķi cēls medību vanags, pagājušā rudeni bija nosprādzis.

Tagad mazais Euduns ieraudājās. Inguna viņu aijāja mierinādama,

Torhilda Bjerna meita pienāca Ūlavam, uzsedza vēl dažas segas. Ūlavs atvēra acis: meitenes spēcīgais stāvs kustējās pavarda kvēles sarkanajā gaismā. Torhilda klusi rīkojās, pārkāra drēbes, kas bija izliktas žāvēšanai.

—    Vai tu vēl neguli, Ūlav? Varbūt tev slāpst?

—    Nē… jā, es gan gribētu drusku dzert, ja tu man pasniegtu ūdeni.

Ūlavs atbalstījās uz elkoņa. Eet tikko viņš izstiepa slimo roku, lai satvertu pasniegto krūzi, pušums neganti iesāpējās. Torhilda nometās ceļos, pielika krūzi pie Ūlava lūpām. Kad viņš atkal bija nolicies, viņa apsedza to. Tad viņš dzirdēja, kā viņa blakus telpā jautāja, vai namamātei neesot vēl kaut kas vajadzīgs?

—    Klusu! Klusu! — nepacietīgi viņu apsauca Inguna čukstošā balsī. — Tu atkal uzmodināsi Eudunu, viņš gandrīz jau bija iemidzis.

Torhilda, apsegusi kvēli ar pelniem, izgāja ārā. Ūlavs visu nakti palika guļam uz grīdas pie pavarda.

% * ii-

Nejaukais, laiks rudenī bija ļoti kaitīgs mazajam Eudunain. Istaba bija vienmēr kodīgu dūmu pilna, viņa acis iekaisa, un viņš stipri sāka klepot.

Pret Ziemassvētkiem laiks noskaidrojās, no rītiem saules bumba sarkani kvēloja salnas miglā. Tūlīt pēc Jaungada fjords apklājās ar ledu un metās ļoti auksti. Ļaudis saspiedās mazā istabā, kur cauru dienu un nakti dega uguns, citādi aukstums nebija izturams.

Vasara bija bijusi auglīga, un zemniekiem bija daudz lopu, visas kūtis bija pilnas. Bet, kaut gan kūtis un staļļi bija bāziin piebāzti, tad tomēr lopi tik neganti sala, ka rūpīgākie saimnieki, kas negribēja savus lopus zaudēt, tos tina kažokos un segās. Bez tam staļļos kaisīja priežu zarus, lai lopi nepiesaltu māla klonam. Mēsli katru rītu bija stīvi sasaluši, un tikai ar lielām pūlēm tos varēja izdabūt ārā.

Ap Agatas mesu[4] bija tāds sals, ka vīri kamanās tieši pār jūru varētu aizbraukt uz Dāniju — tā ļaudis draudzS stāstīja. Bet šogad neviens nedevās uz Dāniju, karaļi jau iepriekšējā gadā bija noslēguši mieru.

Ap šo laiku apsūdzēja IJlavu Euduna dēlu: viņš vasarā bija palicis mājās, neņemdams vērā hercoga uzsaukumu kopā ar viņu doties uz Dāniju, lai Heginsgavlā vestu miera pārrunas.

Ūlavs gan trīs vasaras pēc kārtas bija kalpojis kara flotē, un ceturtajā vasarā bija izkaulējis atvaļinājumu no Tores Hokuna dēla, bet barons Tore bija prasījis, lai viņš savā vietā aizsūtītu divus apbruņotus vīrus ar vajadzīgiem ieročiem un pārtiku. Ūlavs to nebija izdarījis, un pats arī nebija ieradies pavasara kara sapulcē. Šogad iesauca tikai daļu no zemniekiem, jo hercogs netaisījās, karot, bet tikai nokārtot miera līgumu.

Un nu Ūlavam Euduna dēlam spalgā saltumā ap gavēņa laiku vairākkārt bija jādodas uz Tunsbergu un Oslo, lai aizstāvētos un minētu dibinātus iemeslus pienākuma nepildīšanai. Beigu beigās tiesāšanās beidzās ar to, ka bija jāaizmaksā liela naudas summa.

Sai gadā Ūlavam tiešām neveicās. Daudzi no viņa lopiem krita šai ziemā, un arī baltais zirgs, ko viņš no zemnieka Steina bija nopircis, nosprāga.

!Abi mazie bērni pildīja istabu ar nemieru.

Eirikam bija nejauka īpašība: arvien biežāk Ūlavs manīja, ka bērns bija slīpēts melis. Ja tēvs jautāja, vai viņš redzējis vienu vai otru puisi, tad Eiriks vienmēr atbildēja: jā, nupat tikai viņš ar šo puisi esot runājis pagalmā vai arī stallī. Un tūlīt viņš sīki stāstīja, ko attiecīgais puisis teicis un darījis, bet neviena patiesa vārda tur nebija.

Daži no saimes ļaudīm un arī pati māte domāja, ka zēnam varbūt ir gaišreģa dāvanas, viņš izturējās gluži savādāk nekā pārējie bērni. Pret tādām runām Ūlavs nekā neiebilda, tikai vēroja Eiriku; un tēvam likās, ka zēna izturēšanās nav nekā savāda, un viņa stāsti ir tikai meli.

Bez tam Eirikam bija vēl viena nejauka īpašība: stundām ilgi viņš varēja sēdēt un kādu pašsacerētu pantiņu neskaitāmas reizes atkārtot, vai arī pošsacerētā melodijā to pusbalsī dziedāt. Tas atkārtojās tik ilgi, ka Ūlavam sāka galva sāpēt un viņam loti bija jāsavaldās, lai nesapērtu zēnu. Bet nekad vairs viņš nepieskārās bērnam, kopš tās reizes, kur bija viņu tik nevaldāmi sitis, tai svētdienā, kad Inguna atgriezās no baznīcas.

Kādu vakaru Eiriks, nometies uz ceļiem, stāvēja sola priekšā, kur bija izliktasviņa mīļākās rotaļlietas — gliemežu vāki un dzīvnieku zobi. Pusbalsī viņš d/iedāja:

Četrreiz pieci un pieci duči, Četrreiz pieci un pieci duči, Desmit zirgu, kumeļu, Pirku naktī, pirku dienā, Četrreiz pieci un pieci duči, Tik daudz zirgu bija man dienā.

To pašu viņš atkārtoja gan par govīm, gan atkal par teļiem, aitām, kazām, jēriem un sivēniem.

—    Vai tu necietīsi reiz klusu, tas vairs nav izturams! — uzsauca tēvs. — Nudien, tavas pļāpas un tavi buramie vārdi man līdz kaklam apnikuši.

—    To es nezināju, tēt, — klusā un pārbiedētā balsi atbildēja Eirlks.

Ūlavs jautāja:

—    Cik zirgu tu tad īsteni gribi, Eirik? Četrreiz piecus zirgus, vai arī simts zirgu?

—    Ak, es gribu vēl daudz vairāk!

—    Nu, cik tad?

—     Es gribu… lai man būtu… es gribu — divdesmit septiņus zirgus.

Un cita nekā viņš nesaprata.

* ♦ *

Mazais Euduns daudz kliedza un negribēja lāga augt.

Inguna gan labprāt lielījās, teica, ka dēls esot visskaistākais bērns pasaulē, un arī viņa veselība pēdējā laikā esot uzlabojusies. Bet Ūlavs redzēja apslēptas bailes sievas lielās nemiera pilnās acīs.

Eiriks atkārtoja visas mātes dziedātās šūpuļa dziesmas, vai arī, stāvēdams pie sava zīda brālīša — kā viņš arvienu vēl sauca mazo Eudunu — skaitīja savus pašsacerētos pantus.

Ūlavs, to noskatīdamies, neizsakāmi mocījās. Viņam likās, ka mazais Euduns ir visnožēlojamākā būtne. Mazā galviņa bija pilna ar kraupi, ap mutīti strutoja izsitumi, viss ķermenis bija vājš un krunkains, un loceklīši gandrīz tikpat maziņi kā pirmajā dienā. Nekad šis dēls viņā nebija modinājis kaut ko tādu, ko varētu saukt par tēva lepnumu vai prieku. Savādi rūgti un sāpīgi viņš juta, ka ir šā slimīgā, vārgā bērna tēvs, sevišķi tais mirkļos, kad Eiriks bija pārliecies pār šūpuli: tik mundrs un vesels un skaists bija Eiviks ar savām vizošajām matu sprogām, brūnām kā lazdu rieksti; un šie zīda mati krita uz Euduna krunkainās sejiņas, kad vecākais brālis mazuli, glāstīja.

Kādu dienu Ūlavs jautāja Torhildai, ko viņa domājot par mazo Eudunu.

— Gan viņš atspirgs siltajās pavasara dienas, — atteica Torhilda Bjerna meita.

Bet Ūlavs juta, ka viņa pati neticēja saviem vārdiem. * * *

Kad nu beidzot bija atnācis pavasaris, un lopi, izlaisti no kūtīm, ganījās vecās, sūnām klātās Kvernielejas pļavās, mazais Euduns gaužām saslima. Visu ziemu viņš jau bija kāsējis un bieži slimojis ar caureju, bet tagad vēl piemetās drudzis, un visi saprata, cik slimība nopietna.

Ūlavs redzēja, kā Inguna aiz bailēm un noguruma tikko turas uz kājām, bet viņa loti valdījās, runāja un izturējās mierīgi. Diennaktīm viņa pati auklēja bērnu, izmēģināja visus ieteiktos līdzekļus, sākumā tos, ko pazina saime, bet vēlāk sekoja katras atnācējas sievas padomam.

Pēdīgi, sestajā dienā pēc saslimšanas, likās, ka Eudunam klājās drusku labāk. Pret vakaru viņš mierīgi iemiga, un viņa locekliši vairs nebija tik auksti. Torhilda pastāvīgi bi ja mainījusi siltus akmeņus, kurus pielika autiņiem. Tagad viņa paņēma Eiriku un aizgāja uz savu istabu. Viņa caurām naktīm tikpat daudz bija pūlējusies gar slimo mazuli ka pati māte, bet pa dienu vēl strādājusi mājturības darbus, un tagad viņa vairs nespēja.

Inguna bija tik nogurusi, ka nekā vairs neredzēja, arī nesaprata, ko ar viņu runāja. Ūlavs tīri vai ar varu novilka viņai drēbes, iecēla to gultā. Viņš apsolījās kopā ar kalponi palikt nomodā pie bērna un modināt Ingunu, tikko Eudunam paliks siiktak.

Ūlavs atnesa trīs tauku sveces, vienu no tām viņš ielika svečturī un aizdedzināja to.

Ūlavs, kas parasti mocījās ar bezmiegu, šonakt jutās miegains un noguris. Ja raudzījās sveces gaismā, tad acis sūrstēja un asaroja, ja raudzījās uz kalponi, kas bija apsēdusies pie galda ar spoli rokā, tad spoles tecēšana viņu iemidzināja.

Viņš klusi piecēlās un pabikstīja uguni, nogrieza svecei degli, apraudzīja bērnu, kas mierīgi gulēja, piegāja sievai, tad dzēra aukstu ūdeni, izgāja kādu brītiņu ārā pastāvēt durvju priekšā. Dzestrais nakts gaiss patīkami atspirdzināja viņu. Atgriezies istabā, viņš paņēma kādu pagali un sāka drāzt karoti, tā mēģinādams atgaiņāt miegu.

Jau trešo sveci viņš bija ielicis svečturī… Brītiņu iesnaudies, viņš strauji pamodās: šūpuļa slieces tik dīvaini „ sitās pret māla klonu, bērns savādi iekunkstējās. Telpa bija gandrīz tumša, sveces galiņš bija izkritis no svečtura un gandrīz izdzisis. Uz metāla plāksnes kūpēja dakts izkusušos taukos. Pavardā vēl tikai kvēloja dažas ogles.

Divi lieli soļi — un Ūlavs jau stāvēja pie šūpuļa. Viņš pacēla bērnu, ietina to lakatos, kas gulēja izklāti šūpulī.

Euduna mazais ķermenis cīnījās, it kā gribētu atbrīvoties no autiņiem. Pustumsā Ūlavam likās, ka bērns raugās viņā savādām pārmetuma pilnām acīm. Tad viņš izstiepās, sakrita un mira tēva rokās.

Ūlava miesa un dvēsele bija sastingusi, kad viņš mazo liķīti nolika atpakaļ šūpulī un apsedza to. Nebija iespējams izdomāt, ko Inguna darīs atmodusies.

Kalpone bija iemigusi pie galda, galvu uzlikusi sakrustotām rokām. Ūlavs viņu uzmodināja, klusi un noteikti piekodināja nekliegt un izturēties mierīgi. Viņš viņai pavēlēja iziet ērā, notikušo paziņot saimei un gādāt par to,

lai neviens neienāktu istabā, lai Inguna pēc iespējas ilgāk' gulētu.

Viņš atvēra dūmu lūku — diena jau bija uzaususi. Bet Inguna vēl gulēja un gulēja, un Ūlavs palika sēžam pie viņas un nomirušā dēla. Bet reiz, pieiedams viņas gultai, viņš aizķēra viņas metāla jostu, kas bija nolikta uz soliņa, josta žvadzēdama nokrita, sieva satrūkās, piecēlās sēdus un baiļpilnām acīm raudzījās vīra sejā.

TūdaJ viņa visu saprata. Izlēca no gultas, atgrūda vīru, kas viņu gribēja atturēt, un tik strauji, pārmetās pār šūpuli, ka bērns iekrita viņas klēpī.

Notupusies turpat uz grīdas, viņa spieda līķi pie krūtīm un raudāja savādi elsodama. Pēkšņi viņa aprāvās, pavērās vīra:

—     Jūs gulējāt? Jūs abi, tu un kalpone, gulējāt, kad mans Euduns mira?

—     Nē, Ingun, nē, viņš mira šeit manās rokās.

—     Tu — ak, kāds tu esi! Jēzus, Marija! vai tad tiešām tu nevarēji mani modināt? Manās rokās bērnam bija jāmirst, mani un nevis tevi viņš pazina. Tu nemīlēji savu bērnu, tu… Un vārdu tu arī neproti turēt!

—     Ingun!

Viņa uzlēca kājās, turēja nomirušo zīdaini augsti pār galvu un kliedza pilnā kaklā. Tad atrāva kreklu, piespieda nomirušo bērnu kailajām krūtīm, iemetās gultā tā, ka pati ar savu ķermeni sedza līķīti.

Ūlavs viņu atstāja mierā; kad viņš pēc ilgāka laika pienāca klāt, viņa abām rokām to strauji atgrūda:

—     Nekad — nekad es nešķiršos no mana mazā Euduna, no mana mīlā puisīša!

Ūlavs nezināja ko iesākt. Viņš sēdēja solā, galvu atspiedis rokās, gaidīdams, IM sieva apmierinātos. Te Eiriks atrāva durvis, viņš pieskrēja mātei klāt, skali raudādams. Par brālīša nāvi viņam pastāstīja, tikko viņš bija atmodies.

Inguna apsēdās gultā, bērna līķis palika uz spilvena guļam. Inguna pievilka dēlu sev klāt, aptvēra abām rokām viņa galvu, pieslēja savu vaigu viņa mazajai saraudātajai sejiņai. Un tad viņa raudāja, bet jau bez elsām un daudz

klusāk.

* * *

Tai dienā, kad mazo Eudunu guldīja zemē, bija brīnišķs laiks.

Pēcpusdienā Ūlavs aizzagās prom no bēriniekiem, aizgāja līdz žogam, kas ieslēdza attālāko druvu. Jūra ņirbēja un spīdēja, viss gaiss bija trīsu un vizmu pilns. Ma/ā krāce zem Vēršu sienas mirdzēja balti un svaigi. Krasta nostiprinājumos pūta dzestrs vējš, bet no saulē sasildītām klintīm nāca zemes un jauno lapu smarža. Mazie vilnīši kā rotaļādamies lēca pāri akmeņiem, strauti urdza un čaloja no visām pusēm, bet tālāk Kvernielejā dzirdēja upi šalcam. Augšā alkšņājs bija brūns no pumpuriem, un lazdas nokarē ziedēja, izbārstīdamas dzeltenos putekļus uz visām pusēm. Laiks gāja uz vasaras pusi.

Viņš juta, tā bija Inguna, kas viņam no mugurpuses tuvojās. Un tad viņi stāvēja viens līdzās,otram, pieslējušies žogam, raudzījās uz sarkanām un pelēkām klintīm; saule cepināja klintis, un zilais ūdens pāri viņām mela gaismas vizmu.

Ūlavam nebija labi ap dūšu, ilgas mocīja un kvēlināja. Kaut te tuvumā būtu kāda laiva, un viņš varētu izbraukt uz jūru, kur redz plašo debesu velvi! Vai arī — ja varētu uzkāpt augstu kalnos, kur brīvi plūst zemes smarža, meža un pļavas dvesma pāri plašajām nokarēm, kas augstāk kāpj nekā cilvēka acs spēj saredzēt. Bet šeit — tik šaurs ir šis fjords, un druvas saspiestas mazajā strēmelē ap līci.

Viņš pavērās Ingunā un teica klusi:

r— Inguna, mīļā, neskumsti tik ļoti par mūsu Eudunu.

Tas bija tas labākais, ko Dievs varēja darīt. Viņš pārnesis mājās savu nevainīgo jēriņu, kas tikai bija piedzimis, lai ciestu par visiem tiem grēkiem, kurus mēs abi izdarījuši.

Inguna nekā neatbildēja.

Kādu bridi vēl pagaidījusi, viņa klusi, noliektu galvu, aizgāja atpakaļ uz mājām.

Augšā pagalmā Kiriks viņai izskrēja, pretī, un Ūlavs redzēja, kā māte viņa straujumu nomierināja, lūdza klusi izturēties. Tad māte un dēls roku rokā iegāja namā.

11

Kādu dienu vasarā, gadu pēc Euduna nāves, Ūlavs un Inguna kopā ar meitām un puišiem strādāja attālākā pļavā. Eiriku viņi bija paņēmuši līdz. Zēnam tagad bija septiņi gadi, viņš bija nevaldāms un nepaklausīgs.

Dienas darbi bija pabeigti. Ļaudis sēdēja pļavā, šķūnīša priekšā, kas nesen bija uzceils. Daži puiši un meitas uzsāka dejot. Eiriks un citi puikas skraidelēja apkārt blēņodamies. Ari viņi bija alu dzēruši un, mazliet ieskurbuši, nezināja lāgā, ko dara. Viņi jauca rotaļu, kliegdami un brēkdami metās dejotājiem virsū. Tad atkal ķircināja vecākos ļaudis, grūstīja tos, iejaucās pieaugušo sarunās. Ūlavs vairākkārt bija apsaucis Eiriku, pat krietni sarājis to, bet zēna nerātnības un pārgalvības bija nevaldāmas.

Inguna to nebija dzirdējusi, viņa sēdēja mazliet attālāk kopā ar citām precētām sievām. Te pēkšņi Ūlavs stāvēja viņas priekšā, pievilka Eiriku klāt, pacēla to aiz krekla kā mazu kucēnu. Ūlavs bija pietvīcis, arī viņš bija dzēris, un pēdējā laikā gadījās, ka viņš šad tad apreiba, sevišķi tais dienās, kad naktīs viņu bija mocījis ilgstošs bezmiegs.

— Papūlies savu dēlu savaldīt, Ingun, — viņš teica, nikni kratīdams Eiriku. — Man viņš klausa tikai tad, ja dabū krietnu pērienu. Nu, ņem viņu, tev taču šis bērns pieder, — un viņš pagrūda zēnu tik spēji, ka tas iekrita mātes klēpī. Un tad Ūlavs aizgāja, ne vārda vairs neteikdams.

* •* *

Kādu vakaru saime pēc vakariņām sēdēja ailē pie alus kausa. Daži stāstīja teikas. Tur bija arī Sīra Halbjerns, un viņš bija tas, kas stāstīja teiku par Jēkulu:

—    Reiz dzīvoja kāds tirgotājs. Trīs ziemas viņš bija prom no mājām. Atgriežoties viņš savu sievu atrada gultā, un viņai līdzās mazu puisēnu, apmēram mēnesi vecu. Tur nu katrs pats var spriest, vai tirgotājs par to priecājās. Bet tirgotāja laulātā draudzene bija viltīga un apķērīga sieva. Viņa teica:

—     Liels brīnums mani piemeklējis. Ar sāpēm sirdī es tevis ilgojos, mans laulātais draugs, bet tu braukāji apkārt tālās zemēs un jūrās. Kādu dienu ziemā es stāvēju namdurvīs, kur lāstekas karājās no jumta, es nolauzu vienu un, sūkādama to, karstā kvēlē un daudzām nopūtām ilgojos pēc tevis, un tā es sevī ieņēmu šo bērnu. Spriedi nu pats, vai tu vai kāds cits šā mazuļa tēvs. Par Jēkulu[5] es viņu esmu nosaukusi!

Tirgotājam nebija ko atbildēt.

Viņš izturas maigi pret savu mīlīgo sievu un priecājas — tā visiem šķiet — par dēlu. Vienmēr viņš grib, lai dēls būtu viņa tuvumā. Un kad Jēkulam divpadsmit gadi, viņš to paņem līdz savos jūras braucienos. Kādu dienu, kad kuģis atradās tālu prom, un Jēkuis viens pats stāvēja uz vientuļā klāja, pieslējies margām, no mugurpuses klusi pienāca tēvs un iegrūda to jūrā.

Atgriezies pie savas sievas mājās, viņš bēdīgu ģīmi ar asarām acīs stāstīja:

— Liela nelaime mūs piemeklējusi, lielas bēdas mums uzmākušās — Jēkula vairs nav. tis tev teikšu visu patiesību: mēs bijām ārā jūras selgā, diena bija karsta, saule nežēlīgi dedzināja. Mūsu Jēkuls stāvēja uz kuģa klāja bez cepures, mēs visi viņu sirsnīgi -lūdzām apsegt galvu, bet viņš neklausījās, un te viņš dabūja saulesdūrienu: viņš izkusa saules svelmē, un nekas cits nepalika pāri no Jēkula, mūsu mījā dēla, kā tikai slapjš plankums uz kuģa klāja!

Laulātai draudzenei nebija ko atbildēt…

Ļaudis pilē smējās par jauko un pamācīgo teiku. Ūlavam Euduna dēlam neviens nepiegrieza nekādu vērību, viņš sēdēja nodurtām acīm, tumšs sārtums klāja viņa seju. Un. ja arī viņš dzīvību būtu zaudējis, — tā viņam likās — viņš neuzdrošinātos pacelt acis un paskatīties uz savu sievu, kas sēdēja pretējā solā pie sienas, kopā ar citām sievām. Bet, tikko teika bija pabeigta, pretējā solā izcēlās neiuiers, ar vienu rāvienu Ūlavs pārlēca galdam pāri, atbīdīja uztrauktās sievas, pacēla Ingunu, kas bija zaudējusi samalu un sabrukusi uz sola. Viņš viņu paņēma uz rokām kā berilu un iznēsā svaigā gaisā.

>l> * *

Eirika vislielākais prieks bija tēvu pavadīt laivā. Šad tad Ūlavs izbrauca fjordā, paņēmis līdz makšķeri, vai arī viens pats klejoja mežā. Un zēnam vienmēr loti gribējās IM u pavadīt. Atgriezies no tādas pastaigas, viņš mirdzošām acīm stāstīja mātei par saviem piedzīvojumiem, stāstīja aizgūdamies, un tik ātri, ka reizēm pat sāka stostīties. Tēvs varot visu, un daudz ko viņš jau no tēva iemācījies: tagad viņš jau protot airēt, mezglu mest, laivu piesiet. Dr'iz vien viņš zināšot tikpat daudz kā lieli vīri, un tad viņš braukšot zvejot. Ari šaut viņš protot un šķēpu mest, un tēvs esot brīnījies par viņa izveicību, kaut ko līdzīgu tēvs neesot redzējis.

Inguna sēdēja un klausījās zēna stāstos mokpilnu sirdi un galīgā neziņā. Viņas mazais, vientiesīgais puisītis mīlēja Ūlavu vairāk nekā visus citus cilvēkus pasaulē. Likāsr ka tēva bargums un nelaipnība nemaz neskar bērnu. Viņš nebija pat apvainots, kad tēvs viņu sarāja, vai arī vienkārši lika muti turēt. Reizēm Ūlavs pārāk stingri rāja bērnu par izdarītām pārgalvībām un strupi viņam pavēlēja patiesību runāt, kur māte saprata bērna tieksmi izdauzīties un nespēju pareizi atcerēties notikušo. Bet nekad viņa neuzdrīkstējās vīram pretī runāt, neuzdrīkstējās Eiriku aizstāvēt, atgādināt, ka gan jau ar gadiem nāks arī prāts. On nekad viņa ari neteica šim vīram, kuru Eiriks sauca par savu tēvu, cik ļoti bērns viņu mīl. Viņai bija jānoliec galva un jācieš klusu, tikai vienatnē ar savu puisīti viņa izrādīja savu nevaldāmo mīlestību.

Inguna nezināja, ka Eirikam savā ziņā bija taisnība: viņi abi ar tēvu labi iztika, Ūlava drūmums un bargums nemazināja bērna mīlestību. Vienatnē ar dēlu Ūlavs diezgan labi ar viņu sadzīvoja. Kad mātes nebija klāt, Eiriks bija paklausīgāks un mierīgāks. Viņš gan apbēra tēvu visdivainākieirt jautājumiem, bet parasti šais jautājumos tomēr bija kāda jēga. Katru vārdu, kas nāca no tēva mutes, viņš aprija ausīm un acīm; kad tēvs-runāja, viņš pat aizmirsa savus melu stāstus. Pats to nemanot, Ūlavs atdevās zēna mīlestībai: tā patīkami sasildīja viņu. Viņš aizmirsa zēna nerātnības un savas dusmas par Eirika meliem. Viņam pašam nācās pārāk grūti iegūt kādu draudzību, un to, kas draudzīgi viņam tuvojās, viņš nekad nespēja atraidīt. Un tā viņš uz Eirika straujo mīlestību atbildēja ar mierīgu labvēlību. Viņš mācīja zēnam lietot ieročus un rīkus, kas bija tīkami kā rotaļlietas; viņš smaidīja par

Eirika neatlaidīgiem jautājumiem un runāja ar viņu kā labs tēvs ar savu mazo dēlu.

Viņi kopā zvejoja zem stāvajām klintīm uz ziemeļiem no Vēršu sienas; Ūlavs zēnam rādīja klinšu plaisu, kur vecajai zalkšu mātītei bija sava ala. Katru gadu tīlavs atņēma zalkša mazuļus — vienā gadā pat divas reizes —un arī tēviņu. Bet tikko tēviņš pazūd, mātīte tūdaļ meklē un atiod jaunu — tā Ūlavs stāstīja Eirikam, atdarinādams zalkša svilpošanu. Jā, kādu nakti arī Eiriks drīkstēšot nākt līdz uz zalkšu medībām, bet tikai tad, kad būšot drusku lielāks, kad tieši tas būšot, nē, to tēvs tagad vēl nevarot pateikt.

Reiz, kad viņš kopā ar tēvu bija medībās, lai uzmeklētu brieža pēdas, Ūlavs uzsāka stāstīt par savu bērnību, kad viņš un Eirika māte vēl bijuši bērni. _

— Tavas mātes tēvs, — teica Ūlavs un stāstot par Steinfinu, viņam pašam bija jāsmaida, bet mazais zēns smējās pilnā kaklā. — Un reiz es paņēmu Halvardu līdz, tavu tēvoci, viņš toreiz vēl bija pavisam mazs puika, mēs aizgājām uz ezeru, tur bija laiva, un mēs aizairējām, tu vari iedomāties, ka to nedrīkstēja… — Bet, kad viņš pieminēja Toru, tad Eiriks savu krustmāti Bergā atcerējās, un viņš sāka jautāt. Ūlavs izklaidīgi atbildēja uz zēna jautājumiem un beidzot bargā balsī viņam pavēlēja klusu ciest. Dzidre zuda, visas atmiņas bija pēkšņi apmākušās.

Bet, kad Ūlavs kopā ar saviem puišiem strādāja krasta nostiprinājumos vai arī citur, un Eiriks turpat gadījās ar savu nemieru un jautājumiem, tad viņam bija daudz mazāk pacietības un rājieni bira daudz biežāk.

Eirikam bija tāda daba: vienatnē viņš izturējās kluss un mierīgs, bet, jo vairāk laužu ap viņu bija, jo straujāka un skaļāka bija viņa izturēšanās. Kalpiem patika ar skaisto zēnu pajokot, bet viņi drīz vien manīja, ka saimnieks to nelabprāt redzēja, viņiem likās, ka Ūlavs pārāk bargi apsefuc bērnu un netaisni izturas pret savu vienīgo dēlu.

Bet, kad māte bija klāt, tad Ūlavs visnetaisnīgāk izturējās pret Eiriku, katrs bērna vārds viņu nepatīkami aizskāra. Bieži viņam tad uzmācās grūti valdāma griba izpērt zēnti, sadauzīt visus viņa neciešamos ieradumus.

Ingunas izturēšanās sarūgtināja vīru: tēvam klāt esot, viņa mūžīgi apsauca bērnu, piekodināja klusi stāvēt, godīgi uzvesties, bet Ūlavs zināja, tikko viņš aizies, Inguna tīri vai uz ceļiem nometīsies bērna priekšā, ubagodama pēc viņa mīlestības un visādi mēģinādama viņam pieglaimoties. Viņš manīja, ka Inguna neuzticējās viņa jūtām pret bērnu. Slepeni viņa vēroja abus, kad tie palika divatā. Bet Ūlava sirdsapziņa bijā tīra: nekad viņš zēnam nekā Jauna nebija izdarījis; Eiriku izpērt — jā, to taču viņš drīkstēja, ja zēna nerātnības to prasīja.

Inguna bija tā, kas viņā modināja īgnumu pret bērnu. Bet, kopš viņš varēja atcerēties, vienmēr viņš bija valdījies, ja lieta grozījās ap Ingunu. Un šais pēdējos gados viņa bija tik slimīga un nevarīga, — šo laimes aizmirsto nabaga būtni vajadzēja sevišķi saudzēt, vajadzēja uzmanīties, lai viņai, jau tā nospiestai, vēl neuzkrautu jaunu nastu. Un, ja Inguna Ūlava pacietību nežēlīgi pārbaudīja, tad tas bija Eiriks, kam nācās par to ciest.

Zēns bija nostājies starp vīru un viņa sievu, un tā viņš bija pirmais, kas viņu sirdis nopietni šķīra.

Ūlavam bija jāaiziet svešās zemēs, bija jāatstāj sava rotajbiedrene, kad viņi abi vēl bija gluži jauni, un tagad viņš saprata, ka Inguna pa daļai tādēļ bija maldījusies un paklupusi, ka tik ļoti viena bija palikusi mājās, pārāk daudz Jaunuma viņai uzkrāva, pārāk grūta bija viņas dzīve pie saniknotajiem radiem, kas viņu par neko citu neuzskatīja, kā tikai par negodīgu un nekrietnu sievieti. Jauna viņa bija, trausliem pleciem un mīksta, bet tāda viņa nebija, kas savu vīru, ar ko dalījusi maizi un gultu, spētu aizliegt — to viņš labi zināja. Viņš pats to bija jutis, ka islandietis Teits tikai tāds nelaimīgs gadījums, un, kad viņš šo vientiesīgo mu|ķi bija iznicinājis, viņš to bija darījis galvenokārt tādēļ, ka likās, kamēr tas otrais vēl būs starp dzīvajiem, nekad nevarēs šo nelaimi izlīdzināt: apkārt blandīdamies Teits visur izpļāpās notikušo. Bet izdarītā slepkavība nebija remdinājusi viņa dvēseles sāpes. Viņa atriebes kāri par izpostīto laimi, to nabaga līķis tur augšā, kalnājos, nebija apmierinājis …

Tagad Ūlavs redzēja, cik ļoti Inguna bija pieķērusies Eirikam, un cik bieži viņa vēlējās, lai Ūlavs aizietu un viņu netraucētu izliet savu mīlestību pār dēlu: tā kalps aiz saimnieka muguras slepeni baro savu draugu-trimdinieku.

Reizē ar šo rūgtumu un nemieru viņa dvēselē un jutekļos modās atmiņas par viņa jaunības iekārēm: viņš ilgojās, lai Inguna viņam piederētu tā, kā kādreiz piederējusi, kad vēl bija jauna un vesela, un viņš, par spīti nemieram un nedrošībai, atrada laimi viņas skāvienos. Atmiņas par šo laiku nekad nebija galīgi izzudušas no Ūlava dvēseles, atmiņas par viņas glāsaino skaistumu bija modinājušas līdzcietību un sāpīgu liegumu. Sīs nabaga novītušās drupas, pie kurām viņš bija saistīts, bija mīlīgās, vārās Ingunas drupas, ko viņš reiz tik neizsakāmi bija mīlējis. Un tad viņa griba Ingunu apsargāt kļuva tikpat spēja un neatvairāma, kā reiz šī griba bijusi neatvairāma aizstāvēt savas tiesības uz šo sievieti.

Tagad viņā šad tad uzliesmoja vēlēšanās: kaut viņš zinātu, ka Inguna, ka arī viņa atceras jaunības mulso prieku. Gadu pēc gada slepenā netīksme viņā bija rūgusi, kad Inguna viņā ieķērās kā slīkonis, vārga un neprātīga prasīja glāstus, no kuriem slimo sievu pasargāt bija viņa pienākums.

Bet tagad, kur viņa bija atturīga un dzīvoja ievilkusies sevī ar savu bērnu, gar kuru, kā viņa domāja, vīram nebija nekādas daļas, Ūlavs viņu būtu gribējis saspiest savās rokās, lai tikai dabūtu atbildi uz saviem jautājumiem:

— Vai tu esi aizmirsusi, ka es reiz biju tavs mljākais draugs zemes virsū? I<ādēJ tu baidies no manis? Vai tad es kādreiz visos šais garajos gados ar nodomu tev esmu pāri izdarījis? Tā taču nav mana vaina, ka mums mūsu kopdzīvē nebija laimes?

Un tad modās bailes — bija kāda vieta viņa iekšienē, kurai viņš nedrīkstēja pieskarties. Dobjā sāpe pārvērtās mokās, kas pildīja visu viņa būtni, durstīja un kveldināja to. Varbūt tas tiešām tā bija — viņš spētu visu nelaimi un postu no viņas novērst, ja viņam būtu drosme cilvēku un Dieva priekšā atzīties savā grēkā un saņemt pelnīto sodu?

Ūlavs manīja, ka Inguna tagad bija viegli izbiedināma un bikla, kautri viņa atvairīja vīra straujumu. Un tā arī viņš ievilkās sevī, ieslēdzās savā iekšpasaulē, bet slepenā vāts sāpēja un sūrstēja. Kādēļ viņa baidās no manis? Vai viņa kaut ko zina?

Bija, mirkli, kur viņš ticēja, jā, kur viņš bija noteikti pārliecināts, ka viņa grēks visiem zināms. Seit dzimtenē viņam nebija neviena īsta drauga, Bet lai — arī tas bija jāiztur. Vēl smagāka bija apziņa: šeit nebija neviena, kas viņu mīlētu. Vēsums un neuzticība viņu apņēma no visām pusēm. Slepenu ļaunu prieku viņš juta apkārtnē, tikko viņu skāra kāda neveiksme. Kāpēc tas tā bija? Seit, dzimtā draudzē, viņš taču visus savus pienākumus bija godīgi pildījis un nevienam nebija pāri izdarījis. Bet apkārtnes ļaužu izturēšanās viņā nemodināja īgnumu, viņš padevās viņu spriedumiem bez sasliešanās. laikam gan slepenā zīme uz viņa pieres visiem bija redzama.

Bet, domājot par Ingunu, viņā ietrīcējās bailes: vai arī viņa to redzēja? Vai tas bija iemesls, kādēļ viņa glāsti to neiepriecināja? Un vai tādēļ viņas acīs gailēja bailes, tikko viņš tuvojās viņas dēlam?

Ūlava mesas dienā Ūlavs Euduna dēls parasti rīkoja lielas dzīres. Viņš nekad negriezās ar lūgsnām pie sava sarga, jo labi zināja, ka sv. Ūlavs, taisnības un patiesības aizstāvis, viņam nepalīdzēs, iekams viņš nav savu… grēku nožēlojis. Bet tomēr dzīres savam svētajam sargam par godu viņš rīkoja.

Šai svētku dienā istabu izkaisīja zaļiem zariņiem, un grīdu un sienas pušķoja audumiem, veco izrakstīto segu izņēma no lādes un piekāra pie sienas kā Ziemassvētku laikā.

Ūlava dienas priekšvakarā pats saimnieks pūlējās izrakstīto segu uzkārt. Viņš uzkāpa uz sola un piestiprināja garo audumu ar koka naglām, kuras iedzina sienā starp augšējo baļķu gredzenu un griestiem. Eiriks, sekodams tēva darbam, stāvēja apakšā, un aplūkoja segā ieaustās ainas: tur bija jātnieki, un lieli kuģi ar daudziem kuģa ļaudīm. Eiriks zināja, ka drīz nāks visskaistākā aina: māja ar kolonnām, un dakstiņu jumtu, gluži kā baznīca, un tad dzīru galds ar dzeramiem ragiem un krūzēm. Eirikam gribējās aplūkot to segas daļu, kas atradās zem sola, un, uzkāpjot saritinātam blāķim, viņš netīšām norāva tēva piestiprināto daļu.

Ūlavs nolēca no sola, atrāva zēnu no segas, nikni aizgrūda viņu prom:

— Arā! vienmēr tu mani traucē darbā, cita nekā tu neproti, tu maukas bērns!

Šai mirklī Inguna parādījās durvīs, viņai bija pilns priekšauts ar puķēm. Visa nasta bezspēcīgi izkrita no viņas rokām. Viņš redzēja, ka sieva dzirdējusi viņa vārdus.

Ūlavs nespēja kaut ko pateikt. Kauns, īgnums un mulsas jūtas viņu pārvarēja. Viņš nezināja, kur dēties. Viņš uzkāpa uz sola un taisījās norauto, izrakstīto segu atkal piestiprināt.

Eiriks bija pazudis, Inguna klusi uzlasīja puķes un tad izkaisīja ar tām istabu. Ūlavs neuzdrošinājās pagriezt galvu un paskatīties uz, savu sievu. Tagad ar viņu runāt — tas bija pāri viņa spēkiem.

# H *

Kādu rītu, dažas dienas vēlāk, Inguna kopā ar Eiriku sēdēja klinšu galotnē aiz Hestvikenu mājām. Viņa bija bijusi tur apakšā Saltvikenos, no turienes veda ceļš pāri klinšu galotnei, pa šo ce}u varēja aizjāt no vienām mājām uz otrām, bet viegli tas nebija, un parasti brauca ar laivu no Hestvikeniem uz Saltvikeniem.

Trīcoša saules vizma pildīja gaisu, pūta svaigs vējš. Inguna no savas klinšu galotnes redzēja visu fjordu — tumši zils viņš tur gulēja, baltām putām plankumots. Balti vizoši vijņi sitās pret pelēki sarkanajām klintīm, kas ietvēra fjorda krastu no visām pusēm. Rīta saule vēl mirdzēja pār Hudrheimas tīrumiem. No šīs klinšu galotnes, kur viņa tagad ar Eiriku sēdēja, varēja redzēt apkārtnes mājas — tādēļ viņa šo vietu tik ļoti mīlēja. Šeit augšā arī klusāk un tālāk skanēja neizturamās jūras šalkas, kas viņu apakšā mājās tik loti mocīja, jo reizēm likās, ka troksnis nāk no viņas pašas nogurušās, apjukušās galvas. Un vienmēr viņa juta uz lūpām tā kā sāls garšu, bez tam — šī mūžīgā gaismas un jūras vizma nemierīgajā gaisā, nē, pie visa tā viņa nekad nevarēs pierast. Tik ļoti tas viņu nogurdināja.

Eiriks, pa pusei apgūlies mātes klēpī, rotaļājās ar sila pulkstenīšu pušķi. Viņš norāva vienu ziediņu pēc otra, apgrieza to un iepūta gaisu. Ingunas šaurā roka aptvēra bērna vaigu; domās nogrimusi, viņa raudzījās Eirika saulē nodegušajā sejiņā. Cik skaists, cik skaists viņš bija — viņas dēls. Acu krāsa — kā saules apstarotais purva ūdens, un mati — smalki kā zīds. Pēdējā gadā tie bija kļuvuši tik tumši, tagad tie bija gluži brūni.

Eiriks kasīja savu galvu:

— Paieskā mani, rnāt! Vai, cik neganti viņas kož šai karstumā!

Inguna pasmaidīja. Viņa izņēma savas ķemmes no jostas kabatas, un lēni, it kā glāstīdama, sāka sukāt zēna matus.

Eiriku mātes kustības iemidzināja. Priežu meža sveķainā smarža saules tveicē, ieskābā sūnu dvesma, ganāmā pulka zvārguļu skaņas, kas nāca no Kvernielejas viņpus kalna, iemidzināja arī Ingunu.

Brītiņu pagulējusi, viņa strauji pamodās — viens no Hestvikenu suņiem brida augstajos mellenājos. Pienācis Ingunai un bērnam, viņš apošņāja abus, pieglaudās kundzenes kājām un tad aizjoņoja pāri ceļam, lejup pa nokāri.

Ingunas sirds stipri pukstēja — suns viņu tik pēkšņi bija atmodinājis. Tagad viņa dzirdēja pakavu dipoņu klints otrā pusē. Viņas galva atkrita atpakaļ, piespiedās priedes stumbram. Ak, tik ātri jau viņš atgriezies! Un viņa tik noteikti bija cerējusi, ka viņš tikai pret vakara pusi atjās, jeb arī — tikai rīt no rīta…

Un tūdaļ viņai atkal uzmācās viņas bezgalīgās bailes un lielais izmisums.

Tas, no kā viņa pēdējos mēnešos tik ļoti bija baidījusies, sakustējās viņas klēpī. Ak, un viņa zināja, šoreiz viņa to nepārcietīs, šoreiz tā būs viņas nāve. Un tā arī l ūtu vislabāk, vienīgi Eirika bija žēl, ja viņas vairs nebūs, viņš paliks ar Ūlavu… Un liela jās bailēs bija arī vieta mazajam nemieram: kādēļ Ūlavs tik ātri atgriezās? Vai viņš nebija varējis nokārtot savas darīšanas kaimiņu draudzē? Vai arī — viņš bija sastrīdējies ar turienes ļaudīm? Un tagad viņš atgriezīsies vēl īgnāks un drūmāks nekā aizbrauca.

Neviļus viņa ciešāk apskāva savu bērnu, it kā gribēdama to sargāt un slēpt. Bet Eiriks pretojās un atgrūda

māti:

—    Palaidi taču mani. Vai tad tu neredzi, tur tēvs jāj? — Viņš piecēlās, un māte redzēja, cik tumši bērns nosarka, ejot tēvam pretī. Nedroši un vilcinādamies viņš tuvojās jātniekam. Inguna sekoja dēlam.

Viņa redzēja balto zirgu starp kokiem mirdzam, n is Ūlavs gāja kājām, zirgu vezdams aiz pavadas. Kad Inguna pienāca, viņa redzēja, kā tēvs Eirikam rādīja kaut ko, kas gulēja uz ceļa pie viņa kājām — tas bija liels Jūsis.

—     Šo lūšu māti es sastapu viņpus klintīm dienvidos, jau agrā rītā tā bija ceļā, droši vien tā midzenē atstājusi savus mazuļus, lūk, tesmeņi pavisam pierietējuši.

Viņš apgrieza nošauto dzīvnieku ar šķēpu, pavēlēja sunim neriet un apturēja zirgu, kas nemierīgi mīņājās.

Eiriks priekā gavilēja, viņš nometās ceļos pie tēva medījuma.

Ūlavs uzsmaidīja zēnam:

—    Midzeni mēs neatradām, kaut gan es nedomāju, ka tas tālu atrastos. Bet ceļā bija krāšņatas un vēja lauzti koki, tur grūti nācās atrast pēdas. Viņa laikam gan būs gājusi pa koku zariem.

—    Un mazuļi — tie gan badā mirs? — jautāja Inguna.

Eirika rokas rakņājās zvēra vēdera gaišajās spalvās,

atrada tesmeņus un izspieda tos. Viņa rokas bija gluži asiņainas.

Ūlavs stāvēja līdzās un pamācīja zēnu, stāstīja, ka neesot visai grūti lūsi nogalināt, ja izdodas viņu sastapt dienas gaismā, jo tā apžilbinot dzīvnieku …

—     Jā, mazuļi, tie mirst badā, vai arī aprij cits citu, visstiprākais no viņiem uzvar un paglabā dzīvību. Bet var jau būt, ka mātīte apbērnojusies jau agrā pavasarī, un lūsēni jau pieauguši, jo citādi māte nebūtu no tiem +ik tālu aizgājusi…

Inguna aplūkoja nogalināto zvēru mātīti. Mīksti un silti lūsēniem bija bijis, kad viņi saritinājušies ierakās gaišajā mātes kažokā un ošņādami meklēja piena avotus. Stiprā ciska, sargādama viņus aptvēra, muskuļi un dzīslas bija spraigumā cieti savilktas, bet nagi — kā tērauda veidoti. Laizot mazuļus, atsedzās nežēlīgie baltie ilkņi. Matu pušķi virs ausīm bija izauguši, lai viņa būtu vēl dzirdīgāka un uzmanīgāka, un zīles dzeltenajās acīs bija kā asi griezumi. Jā, viņa labi derēja, lai savus mazuļus apsargātu un aizstāvētu …

Bet viņas bērnam — krople bija par māti, kas nespēja viņu ne sargāt, ne aizstāvēt! Un viņa pati bija vainīga, ka bērnam nebija neviena aizstāvja. Un vislielākās briesmas viņam draudēja no tā, kuru sauca par savu tēvu.

—    Es domāju arī ne Marija, arī pati Dievmāte nelūgs par māti, kas aizliegusi savu bērnu, — tā Tora toreiz bija teikusi. Un viņa, Inguna, bija savu dēlu jau aizliegusi tai brīdī, kad ieņēma to sevī, kad atdevās islandietim — to viņa tagad skaidri saprata.

Ūlavs un Eiriks bija sarāvuši sūnu pušķus un pūlējās ar tiem noslaucīt asiņu traipus no segliem un zirga baltajiem sāniem. Tad Ūlavs palīdzēja zēnam uzkāpt zirga mugurā un iedeva viņam grožus rokā.

—    Uz mūsu sirmi var droši palaisties, gan jau Eiriks viens pats aizjās, kaut gan tur tālāk nokare diezgan stāva. — Viņš zēnu pavadīja vēl dažus solus un parunāja ar zirgu, pamācīdams to kā jāizturas, ja bērns sēž seglos. Tad viņš atgriezās pie lūša, sasēja viņam kājas ar siksnu, šad tad paceldams galvu un vērodams balto zirgu, kamēr tas pazuda mežā.

N§, Ingun, mēs nevarējām vienoties, nebija nozīmes tur vēl ilgāk uzkavēties un ar šiem Kāres dēliem strīdēties, — viņš stāstīja sava brauciena neveiksmes. — Zini, Ingun, es domāju, ka tagad Eiriks varētu dabūt sirmi, zēns jau septiņas ziemas vecs. vai nav tā? Ir laiks, lai viņam pašam būtu savs zirgs. Bet Sindri viņš nedrīkst jāt, pārāk bailīga ir šī ķēve… Bet kāpēc tu raudi, Inguna? — viņš nepacietīgi jautāja, paceldams acis no

lūša.

—     Un, ja tu Eirikam dāvāsi skaistāko kurnēju visā Norvēģijā un sudraba seglus un zelta grožus, tad tomēr mana sirds nelīksmos, jo katru dienu es zinu un redzu, ar kādu slepenu īgnumu tu noraugies viņā.

—    Tā nav patiesība, — Ūlavs atcirta spēji un nikni. — Smags tu esi, velna lops, — viņš kājās sasieto lūsi bija uzvilcis uz šķēpa un pārlicis pleciem.

—     Esi taču nu reiz prātīga, Ingun, — viņš lūdza jau maigākā balsī. — Un saproti: nekad es nepriecāšos par šo bērnu, ja viņš staigās mūžīgi ieķēries tavos brunčos kā memines dēliņš. Tagad viņš ir tais gados, kur tēva stingrā un pamācīgā roka nepieciešama. Uzticies nu reiz man, atdodi zēnu manās rokās, jo citādi no viņa nekad neiznāks vīrs.

Kalnu vējš ieķērās viņa lielajā, pelēkajā apmetnī un uzpūta to kā buras, melnās tūbas cepures platā malā plivinājās kā putna spārns.

Ūlavs pēdējos gados izskatījās daudz vecāks, tukls viņš arī tagad vēl nebija, bet viss stāvs tomēr bija druknāks, sevišķi mugura un pleci bija platāki un apaļāki. Un gaišās acis bija mazākas, bet skats — asāks, un seja vairs nebija tik gaiša, bet vēja appūsta un brūna. Acu baltums bija sarkanu dzīsliņu caurausts, tas laikam bija tādēļ, ka vīrs pārāk maz gulēja.

Viņš juta, ka Inguna stingi viņā raudzījās un beidzot bija piespiests paskatīties uz viņu. Spītīgi viņš saņēma viņas žēlabu pilno skatu.

—     Es labi zinu, par ko tu domā, Ingun. Es dusmās pateicu nejauku vārdu — Dievs ir mans liecinieks — es negribēju to teikt.

Inguna sarāvās, it kā sitiena baidīdamās.

Ūlavam sacirtās zobi, bet viņš valdījās un mierīgā balsī atsāka:

—     Tu nepareizi rīkojies, īngun. Tu nedrīksti man uzglūnēt kā ienaidniekam, tikko palieku divatā ar Eiriku. Nekad es pret zēnu neesmu netaisni izturējies…

• — Es neatceros, ka mans tēvs kaut vienu vienīgu reizi tevi, Ūlav, būtu sitis.

—     Nē, Steinfins manis dē} tik daudz nemaz nepūlējās. Viņam nebija laika mani pārmācīt. Bet tici man īngun: tev doto vārdu es nekad neesmu lauzis un nelauzīšu, lai notiktu kas notikdams. Un tad — vai es visas pasaules priekša neesmu apliecinājis, ka Eiriks ir mūsu dēls, — tavs un arī mans bērns. — Viņas plakstiņi aizcirtās sāpēs.

Viņš redzēja, ka viņa tikko turējās uz kājām. Bet viņam likās, šoreiz viņš nedrīkst tik viegli padoties, nedrīkst nekā mīkstināt, viņai vajadzēja reiz saprast. Noteiktā balsī viņš turpināja:

—     Visjaunāko tu mums visiem izdari, ja ar savu mātes mīlestību slēpies mežā, ja tu neuzdrīksties Eiriku, man klāt esot, ņemt klēpī. Tu tumsā un paslēptuvēs mīlinies ar zēnu, it kā gaidīdama aizliegtu satikšanos ar mīļāko.

Viņš satvēra viņas izdēdējušo stilbu, saspieda to cieši savā lielajā rokā:

•— Paturi prātā, Inguna mījā, ka ar tādu izturēšanos tu visvairāk kaitē Eirikam.

+ * #

Matveja mesas dienā, agri no rīta Eiriks iedrāzās istabā pie vecākiem. Nelabā balsī viņš kliedza. Kare un Rangveiga, Bjerna jaunākie bērni, kas vēl dzīvoja kopā ar Torhildu, viņam sekoja lielā uztraukumā. No viņiem arī Ūlavs un Inguna uzzināja, kas noticis.

Sermulis, kas mitinājās augšā uz velēnu jumta, bija apbērnojies, un Eiriks bija gribējis nonest midzeni, kaut gan Ūlavs viņam vairākkārt bija aizrādījis, ka vasarā šie zvēri jāatstāj mierā. Sermulis viņam bija iekodis rokā.

Ūlavs saķēra zēnu, pacēla to un ielika mātes klēpī. Steidzīgi viņš satvēra zēna roku, apskatīja to, jā, sermulis bija iekodis mazajā pirkstā.

— Vai tu, Ingun, varēsi viņu saturēt? Jeb labāk es pasaukšu Torhildu? Ciet klusu, nesaki nekā Eirikam. Viņu varēs glābt, ja rīkosimies ļoti ātri.

Kā Ūlavs, tā Inguna labi zināja: sermulim ir visindīgākais kodiens no visiem zvēriem. Ja ieērcināts sermulis iekož cilvēkam, tad miesa sapūst un nokrīt no kauliem, un nāve ir droša. Vai arī — sakostais dabūn krītamo kaiti, jo visiem šermuļiem ir krītamā kaite. Sakosto cilvēku iespējams glābt tikai tad, ja kodiens ķēris tikai pirksta galiņu, un vāti krietni izdedzina.

Zibens ātrumā Ūlavs visu sagatavoja. Starp maziem rīkiem, kas glabājās baļķu sienas šķirbās, viņš atrada piemērotu dzelzi, ielika to ugunī un pavēlēja. Karem Bjerna dēlam uzpūst kvēli. Tad izvilka dunci un steigā uztrina to.

Kalpone, kas bija atsaukta, lai zēnu saturētu, sāka skalā balsī kliegt. Tagad arī Eiriks bija sabiedēts, viņš saprata, ko tēvs ar viņu darīs. Ar jausmu pilnu rēcienu viņš izrāvās no mātes rokām un skrēja istabā kā vajāta žurka, kliedza arvienu skaļāk un skaļāk, kamēr Ūlavs velti mēģināja viņu saķert.

Trepes, kas no blakus istabas veda bēniņu telpās, nebija noņemtas, un Eiriks uzšmauca augšā, Ūlavs dzinās viņam pakaļ. Bēniņu tumsā starp sakrautām mantām un tīnēm viņam beidzot izdevās saķert zēnu. Cieši to ieslēdzis savās rokās, viņš to nonesa lejā. Eiriks grūstījās, ķepurojās un kliedza, ietīts tēva uzsvārčos, ko Ūlavs viņam bija apmetis ap galvu, lai sevi pasargātu no trakā bērna kodiena.

Ingunas skats liecināja, ka viņa nespēs palīdzēt. Torhilda bija ienākusi, Ūlavs viņai nodeva Eiriku, uņ kopā ar divām citām kalponēm viņa to saturēja. Eiriks Cīnījās un kliedza nāves bailēs, galva viņam cieši bija "satīta lakatā.

Te tēvs norāva lakatu:

—     Te lieta grozās ap dzīvību un nāvi, Eirik — paskaties uz mani, zēn — tu nomirsi, ja man neatļausi tevi glābt.

Ūlava iekšienē virda dumpis. Tas bija Ingunas pēdējais bērns, un viņa to mīlēja, kā nekad savā mūžā nevienu citu nebija mīlējusi, ja viņa pazaudēs Eiriku, tad dzīves viņai vairs nebūs… Zēns bija jāglābj, un viņš visiem spēkiem to gribēja izdarīt, un ja arī ar paša dzīvību par to būtu jāaizmaksā, bet būtības dziļumos viņš sajuta nežēlīgu tīksmi un kāri ievainot šo miesu, kas bija nostājusies starp viņu un sievu, graizīt un dedzināt to. Un tikpat stipra arī bija griba nesāpināt nevainīgo, mazo bērnu.

—     Nekliedz taču tik nejauki, — viņš nikni apsauca Eiriku. ■— Zaķpastala tāds, suns nožēlojamais — kā tu vari tā baidīties — tas jau nemaz nav tik ļauni, paskaties!

Viņš pabāza dunča smaili zem krekla piedurknes, graizīja un grieza, kamēr piedurkne līdz pat plecam bija uzgriezta, ātri viņš aptina driskas ap roku, lai tās netraucētu viņa kustības brīvību, satvēra kvēlojošo dzelzi ar knaiblēm un Iespieda to rokos augšējā daļā.

Tēva rīcība tik lielā mērā modināja Eirika šausmas un izbrīnu, ka viņš mirkli apklusa — ļengans un mēms viņš gulēja meitu rokās, stingi vērdamies tēvā. Bet tad nāca jauns šausmu rēciens. Ūlavam bija licies, ka viņa bezbailība iedrošinās zēnu, bet viņš sasniedza pretējo: Eiriks galīgi zaudēja prātu. Sadedzinātās gaļas smaka, viegla raustīšanās Ūlava sejā, kad viņš izrāva kvēlojošo dzelzi no vāts, satracināja zēnu. Asins tecēja pa vīra balto roku, kad tā nokrita gar sāniem — duncis, uzgriezdams krekla piedurkni, bija ievainojis ādu.

Te Inguna bija pienākusi klāt. Viņas seja bija balta, bet pilnīgi mierīga. Viņa paņēma bērnu klēpī, iemiedza viņa kājas starp saviem ceļiem, apsedza viņa seju ar savu sievas lakatu un iežņaudza ķermeni padusē. Ar otru roku viņa satvēra Eirika roku un piespieda mazo dūri pret galdu. Kalpones palīdzēja zēnu saturēt, smacēja viņa_ baigos sāpju kliedzienus ar vairākiem lakatiem, kamēr Ūlavs nogrieza pirkstu līdz pašai saknei, izdedzināja vāti un apsēja to. Viņš rīkojās ātri un veikli, nekad viņš pats nebūtu ticējis, ka viņam ārsta mākslā tik liela izveicība.

Sievas pūlējās ap raudošo bērnu, noguldīja to sasildītā gulta, ielēja viņa mutē spirdzinošu dzērienu, — Ūlavs to visu vēroja, sēdēdams solā pie sienas. Tikai tagad viņš sajuta sāpes deguma vātī. Viņam bija dusmas un kauns, ka viņš bija izturējies, it kā pats būtu prātu zaudējis — gluži bez vajadzības sevi ievainot, to tikai traks cilvēks varēja izdarīt!

Torhilda pienāca viņam klāt, nesa bļodiņu ar olu baltumu un trauku ar vilka sēnēm. Viņa gribēja pārsiet ievainoto roku. Bet te Inguna pienāca klāt, atņēma kalponei traukus, atbīdīja to nost:

—     Gan jau es pati savu vīru apkopšu, Torhild. Izej vien ārā, atnes sūnu kušķus un noslauki asinis no galda.

Ūlavs piecēlās, viņš kratījās, it kā gribēdams atbrīvoties no abām sievietēm:

—     Lai nu paliek, Ingun, nieks vien ir, gan es pats tikšu galā, — viņš sapīcis vairījās. — Ej, atnes man labāk citu kreklu, šis sagrieztais ņekam vairs neder.

# * *

Eiriks ātri atveseļojās, jau nedēļu vēlāk viņš sēdēja savā gultā, kāri apēzdams mātes atnestos gardumus. Likās. ka sermuļa kodiens nekā ļauna viņam nebija izdarījis^ tikai labās rokas mazais pirkstiņš bija zudis.

_ Ūlavs sākumā slēpa, ka deguma vāts viņu mocīja. Viņš mēģināja strādāt un roku lietot, it kā nekas nebūtu noticis. Bet vaina sāka strutot, un roka bija jānes saitē. Tad vēl piemetās drudzis, niknas galvassāpes un vemšana. Un tā viņam beidzot bija jānoliekas gultā un jāataicina vīrs, kas bija lietpratējs ārstēšanas mākslā.

Vaina negribēja dzīt, un tā tas vilkās līdz adventei. Ūlavs bija saīdzis un satumsis. Pirmo reizi visā kopdzīves laikā viņš izturējās neiecietīgi pret Ingunu. Oz viņas jautājumiem viņš skarbi atbildēja un necieta, ja kāds stāstīja, kā vaina cēlusies. Saime arī manīja, ka saimnieks nemaz nepriecājās par to, ka namamāte atkal bija labās cerībās.

Tikko Eiriks bija no gultas ārā un atkal varēja pa pagalmu skriet, viņš katram stāstīja par savu nelaimi, Viņš neizsakāmi lepojās ar savu sakropļoto roku, un svētdienā, kad hestvikenieši gāja uz dievkalpojumu, viņš baznīcas kalniņā visiem baznīcēniem rādīja roku ar četriem pirkstiem. Viņš vareni lielījās ar tēva drosmi, kas viņam šķita tīrais varoņdarbs un lielījās arī ar savu spēju izturēt sāpes. Ja Eiriķa vārdiem ticēja, tad viņš vīra pārbaudi visai sekmīgi' bija izturējis.

— Man šķiet, zēns ir paša velna māts — tik neatlaidīgi viņš melo, — sapīcis teica Ūlavs. — Ļauni ar tevi beigsies, Eirik, ja tu šo netikumu neatmetīsi.

12

Ap Blazija mesu[6] liestvikenā ieradās viesis, ko viņi nekad nebūtu domājuši atnākam: atjāja Arnvids Fina dēls.

Ūlavs nebija mājās un viņu gaidīja pārnākam tikai pēc

svētku dienas.

Ūlavs izskatījās līksms tai vakarā, kad pārnāca kop3 ar draugu, — Amvids viņam bija pagājies gabaliņu pretī. Ūlavs paņēma alus kausu, ko Inguna ienesa, uzdzēra viesim un apsveica viņu. Bet tad viņš pamanīja, ka Inguna raudājusi.

Amvids teica, viņš tai esot atnesis bēdīgas ziņas — rudenī Bergā mirusi Tora. Kad nu Ūlavs dabūja zināt, ka Amvids viesojoties jau vairākas dienas, viņš drusku brīnijās — vai tad viņa visu laiku māsas dēj raudājusi? Viņas jau nemaz nebija tik tuvas bijušas. Nu, tomēr tā bija Ingunas vienīgā māsa. Un Ingunai tagad ātri vien nāca raudas.

Kolīdz abi draugi bija paēduši vakariņas, Inguna viņiem novēlēja labu nakti. Viņa paņēma Eiriku līdz un izgāja ārā — pārnakšņošot mazajā sievu kambarī.

—    Jums abiem vislabāk patiktos gulēt kopā — man šķiet, jums daudz kas runājams.

Ūlavam atkal bija brīnums: vai tad Inguna domāja, ka viņiem kaut kas sevišķs runājams, ja abus atstāja vienus? Viņa gan būtu varējusi gulēt tepat blakus telpā.

Tā nu sarunas risinājās gausi, viņi sēdēja un dzēra. Amvids stāstīja par Toras bērniem — kāds posts, ka tie visi vēl nepieauguši.

Ūlavs vaicāja, kā klājoties Arnvida paša dēliem. Amvids atbildēja, tie viņam sagādājot prieku. Magnuss tagad saimniekojot Miklebejā; esot apprecējies, un Sīciņais esot saderināts. Fins dzīvojot kā mūks klosterī; stāsta, viņam esot labas dāvanas un nākamajā gadā viņu sūtīšot uz Parīzi, augstajā skotā.

—    Vai neesi par jaunu apprecējies?

«13

Arnvids pakratīja galvu. Viņa dīvaino tumšo acu skats apstājās pie drauga. Viņš smaidīja vāri un kautrīgi kā zēns, kas par savu mīļāko draudzeni runā:

IT »425

—    Laikam gan ari es iestāšos pie brāļiem, kolīdz Steinfins būs kāzas nosvinējis.

—    Tu tātad ari neesi savas domas mainījis, — teica Ūlavs un mazliet pasmaidīja.

—    Arī nē? — nevijus pārprasīja Arnvids.

—    Tad jūs būsiet tēvs un dēls klosterī.

—    Jā. — Arnvids smaidīja. — Ja Dievs grib, var iznākt tā, ka man jāklausa dēlam un jāsauc tas par tēvu.

Viņi klusēja kādu brīdi. Tad Arnvids atsāka:

—     Mēs šeit esam klostera uzdevumā abi divi ar brāli Vegardu. Mūsu baznīca nodegusi un mēs to gribētu tagad celt no akmeņiem. Bīskapam Torsteinam tomēr pašam vajadzīgi viņa strādnieki šogad; tad nu mēs gribējām apskatīties, vai nevarētu dabūt akmeņkaļus Oslo.

Un brālis Vegards teica, lai jel tu esot tik labs un aizbraucot uz pilsētu un, ja iespējams, arī Ingunu paņemtu līdz — viņš gribētu jūs labprāt: redzēt.

—    Inguna tagad nekur nevar braukt — to tu gan sapratīsi. Viņam gan jābūt loti vecam, šim brālim Vegardam?

—    Ak, jā, man šķiet ap septiņdesmit. Viņš tagad ir sakristans. — Jā, man bija tev jāsaka, lai tu katrā ziņā dodies turp. Viņš tev labprāt kaut ko būtu teicis.

Arnvids nolaida acis, tad turpināja it kā ar pūlēm:

—    Par tavu cirvi, tavu kara cirvi. Viņš daudz par to dzirdējis, tas esot tas pats, kas savā laikā atradies Dīfriņā Raumarikā, tai laikā, kad tavi senči tur valdījuši.

—    Jā, to ks zinu, — teica Ūlavs.

—    Jā, brālis Vegards par šo āvu dzirdējis veselu teiku. Viņš stāsta, ka tā agrāk aizvien skanējusi, ja bijusi gaidāma slepkavība.

Ūlavs pamāja:

—    To es pats reiz dzirdēju, — viņš atbildēja.

—       Tai dienā, kad biju iebraucamā vietā, sagatavojies

doties uz ziemeļiem — tu zini, beidzamo reizi, kad viesojos pie tevis Miklebejā.

Arnvids kādu brīdi nogaidīja. Tad sacīja klusu: '

—    Tu teicies pazaudējis šo āvu viņā braucienā?

—    Tik muļķis jau nebiju, ka ar šo milzīgo sātanu no āvas būtu devies cauri mežam. — Ūlavs smējās īsus, saltus smieklus. — Es paņēmu vienkāršu cirvi, tas man noderēja pietiekami labi. Bet taisnība gan, ka Etartilgja iedziedājās — tā droši vien mani labprāt būtu pavadījusi.

Arnvids sēdēja, sakrustojis rokas uz galda, pavisam klMss. Ūlavs bija piecēlies, staigāja nemierīgi pa istabu apkārt. Tad viņš pēkšņi apstājās. Skaļi un spītīgi prasīja:

—    Vai tad neviens nebrīnījās — vai tad nebija nekādu valodu par to, ka šis Teits tik pēkšņi nozudis no Hāmaras?

—    Ak! Šo to gan runāja par viņu. Bet ļaudis apmierinājās tais domās, ka viņam sameties bail no Steinfina dēliem.

-Un tu? Vai tu nekad neesi iedomājis, kas ar viļiu noticis?

Arnvids teica ļoti klusi:

—    Man nav viegli uz šo jautājumu atbildēt, Ūlav.

—    Es nebaidos dzirdēt to, ko tu domā.

—    Kādēļ tu gribi, lai es to saku, — Arnvids čukstēja negribīgi.

Ūlavs cieta klusu labu brīdi. Kad viņš sāka runāt, likās, viņš sver katru vārdu. Viņš neskatījās draugam

virsū:

—    Inguna tev, droši vien, stāstījusi, kā mums gājis. Es domāju, tas tādēj tā notiek, ka viņš gribēja, lai es zēnam dodu gandarījumu par to vīru, ko aizraidīju uz

viņu sauli.

17*

515

Šis klaidonis, — Ūlavs drusku pasmējās, — viņš bija tik durns, ka iedomājās Ingunu precēt — viņu un tās

bērnu barot, kā viņš teica. Man viņš bija no ceļa jānovāc, to tu gan sapratīsi.

—    Es saprotu, tev likās, ka tas jādara, — atbildēja Arnvids.

—    Viņš pirmais sita. Un es to nelieti nemaz nebiju ievilinājis lamatās. Viņš pats nāca, pats sējās man klāt — lai es viņam palīdzot: kā vīrs savai mīļākai nopērk laulību, ja no tās grib atkratīties.

Arnvids neteica nekā. Ūlavs turpināja iekaisis:

—    Tā teica viņš — tāds nelietis — teica tā par Ingunu!

Arnvids pamāja. Kādu laiku abi klusēja. Tad Arnvids

vilcinādamies ieminējās:

—    Oglēs atrada kāda vīra kaulus, kad pavasarī ieradās tur augšā mani nomnieki no Sandvoltiem; viņi tur dzīvo Luārenos. Tas gan būs bijis viņš. —

—     Velns lai parauj! Vai tas bija tavs īpašums? Lai tad — nu, tad vismaz varu tev atlīdzināt nodarītos zaudējumus!

—    Ak, nē, Ūlav, beidz jel! — Arnvids strauji piecēlās, viņa seja savilkās. — Kādēļ tu man to stāsti — kāds labums no tā? Pēc tik ilgiem gadiem. —

—    Tā ir, Arnvid. Un ik dienas par to esmu domājis, un nekad ne ar vienu cilvēku par to neesmu runājis kā vien šovakar ar tevi. — Viņš gan apglabāts svētītā zemē?

—    Jā.

—    Tad man par to nav jārūpējas — nav par to jādomā — visus šos gadus es būtu varējis negremzties par to, ka viņš varbūt guļ tur augšā. Pat no tā grēka, ka esmu pametis kristīga cilvēka līķi neapraktu, tagad esmu brīvs. Un neviens nevaicāja un nepētīja, kas tas varētu būt, kas augšā palicis?

—    Nē.

—    Tas gan ir dīvaini.

—       Ak, tik dīvaini tas vis nav. Turienes ļaudis pa lie lākai tiesai dara tā, kā es saku, ja nu kādu retu reizi daru zināmu, ko es gribētu.

—     Bet tev tā nevajadzētu darīt! — Ūlavs cieši sažņaudza rokas. — Man būtu bijis labāk, ja tas būtu nācis gaismā — ja tu man nebūtu palīdzējis izpildīt manu nodomu un noklusēt visu šo lietu. Kā gan tu varēji līdzēt šādā lietā — tu, tāds dievbijīgs cilvēks!

Arnvids pēkšņi sāka skaļi smiet, tā ka viņam bija jāatsēžas uz sola.

Ūlavs sarāvās, kad otrs tā izturējās; uztraukts viņš teica:

—     Kas par nelāgu parašu tev satraukties un skali smiet tieši tad, kad runā par vlsnopietnākām lietām; tā tev gan jāatmet, ja gribi kļūt mūks!

—    Tas man gan jādara. — Arnvids pārvilka sev ar piedurkni pār acim. Ūlavs lielā satraukumā turpināja:

—     Tu nekad neesi mēģinājis dzīvot naidā ar Kristu, būt viņa priekšā melis un nodevējs, bet es to esmu darījis — katru dienu, kopš… nu jau drīz būs astoņi gadi.

Seit draudzē mani uzskata par dievbijīgu viru — Jo es dāvinu baznīcai un klosterim Oslo un nabagiem cik spēdams, klausos dievvārdus, cik bieži vien varēdams, un divas vai trīs reizes dienā, ja esmu pilsētā.

Ir rakstīts — tev būs mīlēt Dievu savu Kungu no visas sirds. — Man šķiet, Dievam būtu jāzina, ka es to d a r u — es nezināju, ka vīra sirds tā spētu to Kungu mīlēt, kā es Viņu mīlu, kopš esmu atteicies no Viņa draudzes un esmu Viņu pazaudējis!

—     Kālab tu man to teic? — Arnvids vaicāja samocīts. — Tev labāk ar priesteri būtu jārunā par šādām lietām!

—     To es nevaru. Nekad neesmu visus grēkus izsūdzējis, kopš nokāvu Teitu.

Kad Arnvids klusēja, viņš skarbi teica:

, r— Atbildi! Vai tu man nevari padomu doti

i

—    Tu daudz man uzvel. Nevaru tev dot cita padoma, kā vien to, ko tev dotu tavs priesteris. Nevaru tev dot cita padoma kā vien to, ko tu pats zini.

Un šādu padomu tu negribi dzirdēt, — viņš nobeidza pēc brītiņa, kad otrs klusēdams apstājās.

—    Es nevaru. — Ūlava seja nobāla un sastinga. — Man jādomā par Ingunu — vairāk, neka par sevi pašu. Ne varu viņu nosodīt un piespiest dzīvot vienu, nabadzībā, slimībā, bez prieka, kā slepkavas un noziedznieka atraitni.

Arnvids nedroši atteica:

—    Tas jau nav zināms — patiešām tas nemaz nav droši zināms, vai bīskaps neatrastu kādu izeju — tas viss noticis priekš seniem gadiem, un nevienam nevainīgam šis pārkāpums nav uzkrauts, un mirušais bija smagi no ziedzies pret tevi, un jūs abi cīnījāties.

Var būt, ka bīskaps rod kādu izeju, var tevi samierināt ar Kristu, piedot grēkus, un neprasīt, lai tu pats stājies cilvēku tiesas priekšā un sevi apsūdzi slepkavībā.

—    Tas gan šķiet visai neticami?

—    Es nezinu, — klusi noteica Arnvids.

—    Es nevaru uzdrīkstēties. Par daudz apdraudēti ir tie, kurus sargāt mans pienākums. Tad jau viss velti darīts, ko darīju viņu goda labad.

Vai tu domā, es nezināju, ka toreiz tā būtu bijusi nieka Jieta, ja tūliņ būtu pieteicis notikušo. Par šo vīru nevienam nebija lielas rūpes, vai viņš dzīvs, vai miris, un jūs būtu bijuši manā pusē un būtu liecinājuši, ka viņa pavestā sieviete pieder man.

Bet Inguna to nebūtu varējusi panest — viņa aizvien tik maz spējusi nest. Un tagad, kad viņas sp'ēki ir galā, ikviens šai draudzē uzzinātu visu.

Pagāja labs brīdis," iekams Arnvids spēja atbildēt.

—    Jāvaicā, — viņš klusi teica, — vai viņa šo otru lietu vieglāk panes. Ja nu arī šoreiz viņai iet tāpat kā visām citām reizēm — ka viņa zaudē arī šo bērnu.„ '

Ūlava vaibsti sadrebējās. Arnvlds turpināja:

—    Lai būtu kā būdams, — vairākas reizes viņa vairs nespēs to atkāTtot.

—    Tu nedrīksti tā runāt, — čukstēja Ūlavs.

—     Un bez tam Eiriks, — viņš drīz pēc tam atsaka, — To solījumu esmu Dievam devis, ka Eirlkarn klāsies tikpat labi kā manam īstam dēlam.

—    Vai tiešām tu pats domā, — vaicāja Arnvids, — ka ar to ir līdzēts, ja Dievam piedāvā visādas lietas — apsola viņam visu citu, ko viņš nemaz neprasa — tikai nedod tā viena, ko Viņš, kā tu pats saproti, no tevis prasa.

—     Tā viena vienīga lieta — tas ir viss, Arnvld, — gods. Varbūt dzīvība. Dievs to zina, man nav balles dzīvību zaudēt, bet zaudēt to kā noziedzniekam …

—    Un tomēr tev nav nekā, ko no Viria nebūtu saņēmis. Un Viņš pats mira kā noziedznieks, lai izpirktu, ko mēs esam grēkojuši.

Ūlavs aizvēra acis.

—    Un tomēr es nevaru, — viņš teica gandrīz nedzirdami.

Arnvlds sacīja:

—    Tu pieminēji Eiriku. Vai tu nezini, Ūlav, tev nemaz nav tiesību šādu solījumu dot — apņemties ielikt savas mājās svešu mantinieku — tā jau tu pievil savus radiniekus!

Ūlavs dusmīgi sarauca pieil:

—    Sia Tveitu viri — nekad neesmu viņus redzējis, nedz ari viņi izturējušies pret mani kā pret radinieku, kad biju jauns un kad man tas bija tik loti nepieciešams, lai

viņi uzstātos.

—    Viņi uzstājās pēc tam, kad tu aizgāji uz Zviedriju.

—    Un tikp*t labi viņi būtu varējuši palikt, kur bija iepriekš, tik maz labuma man no viņiem ticis. Tad jau drīzāk novēlu Ingunas dēlam Hestvikanu.

—     Netaisnība līdz ar to nav kļuvusi taisnība, Ūlav. — Un to jūs abi nemaz nezināt, nedz tu, nedz viņa, vai tas zēnam atnes laimi, ja jūs viņam dāvināt to, uz ko viņam nav tiesību.

—    Ak, jā. Varu iedomāties: viņa tev stāstījusi par to, par ko pastāvīgi domā: ka es viņas dēlu nīstot un viņam ļaunu vēlot.

Bet tas nav tiesa, — viņš turpināja iekairis. — Aizvien esmu Eirikam vēlējis tikai labu — viņa vainīga, ja zēns paklīst, viņa tam iedveš bailes no manis, māca melot un manis izvairīties …

Viņš pamanīja Arnvida 6ejas savādo izteiksmi; tad pakratīja galvu: — Nē, nē, es viņai neuzveļu nekādas vainas — Inguna, nabadzīte, citādi neprot. Bet ari mans prāts nav grozījies, Arnvid. Vai atceries, ka reiz tev solīju nekad neatstāt tavu radinieci? Un nekad to neesmu nožēlojis.

Lai mana pēdējā stunda būtu kāda būdama, aizvien vēl pateikšos Dievam, ka Viņš manu roku savaldījis, kad gribēju viņai pāri darīt, ka Viņš man rādījis, iekams vēl par vēlu, kā lai Ingunu sargu un balstu, cik vien tas manos spēkos. Ja es viņu arī atrastu spitālīgu, man aizvien būtu prātā, ka viņa bijusi mans mīļākais draugs — mans vienīgais draugs visos tais gados, kad vēl biju bērns un augu pie svešiem.

Arnvids mierīgi atbildēja:

—    Ja tu domā, Dlav, ka tev būtu vieglāk izlemt, kas tev darāms, lai atgūtu Dieva mieru, ja tev nebūtu jāgādā par savējiem, tad solu tev, ka būšu Ingunai kā brālis, viņai un zēnam. Es pieņemšu viņus pie sevis, ja tas izrādītos par vajadzīgu.

—     Miklebeļu jau tu esi atdevis Magnusam. Un pats tu gribi doties klosteri, — Ūlavs to teica gandrīz zobgalīgi.

—    Vi6u savu mantu tomēr vēl neesmu atdevis. Un, ja pasaulē esmu jau tik ilgi izturējis, tad izturēšu ari vēl līdz manai pēdējai stundai, Ja tas būtu vajadzīgs — cik"

ilgi maniem tuviem radiem nepieciešams, lai es pie viņiem palieku.

—     N6, nē, — Ūlavs teica tāpat kā iepriekš. — Negribu, lai tu par tādām lietām domātu, nedz manis, nedz citu dē), par kuriem vispirms man jārūpējas.

Ainvids sēdēja un lūkojās ugunskura dziestošās liesmās — jauta draugu pustumsā stāvam.

—    Gribētos zināt, vai viņš pats nesaprot, ka nasta, ko šonakt uz manis novēlis, tādēļ nav kļuvusi vieglāka, — domāja Arnvids.

Ūlavs ar kāju pievilka tuvāk ķeblīti, apsēdās pie pavarda, pievērsies draugam:

—     Nu esmu tev teicis dažu labu lietu, bet ne to, ko gribēju:

Teicu tev, ka dienu un nakti esmu ilgojies izlīdzināties ar Kristu, mūsu Kungu — teicu tev, ka Mūsu Ķēniņš man nekad nav šķitis tik gaužām mīlestības cienīgs kā tieši tad, kad sapratu, ka Viņš man pierē licis Kaina zīmi.

Bet brīnums man pašam par savām ilgām, jo nekad neesmu Viņu redzējis pret citiem vīriem tik bargu esam kā piet mani.

Es izdarīju šo noziegumu — un tad biju tik satraukts, ka pats vairs neatceros, ko visu toreiz domāju; tas notika tādēļ, ka man šķita, Ingunai klātos vēl sliktāk, ja es to nedarītu, ja es viņai nesaglābtu kaut mazliet pašcieņas, un kaut vai man būtu tādēļ jāslepkavo.

Un tad viss veicās tik viegli, it kā tas būtu nolikts: viņš pats diedelēja, lai ņemot viņu līdz, neviens nemanīja, ka mēs kopā aizgājām. Un ja nu tai vakarā Dievs, vai mans svētais patrons un Jaunava Marija mūsu soļus būtu vadījuši uz kādu apdzīvotu vietu un nevis uz tukšajām ganībām Luras kalnos, tad pats zini, ka viss būtu bijis citādi,

—    Tu gan laikam vis nebiji Dievu un svētos pielūdzis,

lai viņi tev šai darbā palīdz, iekams devies ceļā?

—    Tik drošs vis neesmu, ka … Nē, lūgšanas vis nebiju skaitījis, tieši toreiz nē. Bet pa visu Lieldienu laiku nekā cita netiku darījis kā Dievam lūdzis, un man nemaz nebija prieka viņu nogalināt. Bet tā šķita, ka viss virknējās tā, ka biju spiests to darīt, un pēc tam padevos kārdinājumam izdarīto noslēpt. Un Dievs, kas visu zina, zināja arī, pie kā tas novedīs, zināja labāk, nekā es pats — kādēļ Viņš mani nevarēja aizkavēt, Ja arī Viņu nebiju lūdzis…

—    Tā mēs visi sakām, Ūlav, kad esam panākuši savu un pēc tam redzam, labāk būtu biiis, ja mēs to nebūtu varējuši. Bet iepriekš, tad tu gan domāji tāpat kā mēs visi citi, ka tu pats labāk zini, kas tev der, kas nē.

—     Jā, jā. Bet izņemot šai vienā lietā, aizvien esmu taisni uņ godīgi izturējies pret ikvienu, cik tas bijis manos spēkos. Man nepieder nekas, ko būtu netaisnā ceļā ieguvis. To zinu, ka neesmu izplatījis ļaunu slavu, nedz par kādu vīru vai sievu, un nekad neesmu klausīiies šādās valodās, ja tās nonāca līdz manam slieksnim, pat tad, ja zināju, ka tā ir taisnība un ne meli.

Esmu bijis uzticīgs savai sievai, un viņa aplami domā, ka es zēnam nekā laba nevēlot — esmu pret Eiriku taisni tikpat labs kā lielākais vairums vīru pret saviem dēliem.

Teic tu man, Arnvid, tu šādas lietas labāk saproti — tu visu mūžu esi bijis dievbijīgs vīrs un visiem žēlsirdīgs — vai man nav1 taisnība, ka Dievs pret mani bargāks, nekā pret citiem vīriem?

Esmu pasauli vairāk redzējis kā tu, — Arnvids sēdēja tā, ka Ūlavs nevarēja manīt smaidu, kāds pie šiem vārdiem atplaiksnījās drauga sejā, — tais gados, kad biju trimdā, pie tēvoča un vēlāk, kad biju Jarla varzā. Redzēju vīrus, kas bija apkrāvušies visiem septiņiem nāves grēkiem, kas izdarīja tik nežēlīgus noziegumus, ka es savu roku nekad nepaceltu tSdam darbam, pat, ja droši Zirntu, ka Dievs mani jau atstūmis un nosodījis elles mokām.

Viņi nebaidījās Dieva, un nekad nevarēju samanīt, ka tie par Viņu domātu mīlestība, vai arī ilgotos ar Viņu savienoties — un tomēr viņi dzīvoja līksmi un apmierināti, un viņu pēdējā stunda bija mierīga daudziem no viņiem, to es pats redzēju.

Kādēļ tad mums nav lemts prieks un miers, viņai un man? Ir tā, it kā Dievs mani vajātu, lai es ietu, kur iedams, it kā viņš man nenovēlētu miera un apstājas, bet prasītu no manis tik neiespējamas lietas, kādas nekad neesmu redzējis no citiem vīriem prasām!

—     Kā lai varētu tev atbildēt; esmu tikai lajs. Ūlav, vai tu nevari nākt man līdz uz pilsētu un parunāt par to ar brāli Vegardu?

—     Varbūt tā darīšu, — Ūlavs teica klusu. — Tikai tev papriekš man jāsaka, tu — vai tu saproti, kādēļ man tas viss ir padarīts smagāks nekā citiem vīriem?

—     Tu gan nezini visu par tiem citiem vīriem, par kuriem runā, arī tu nē. Bet tas gan tev pašam jāsaprot, ja tu jūti, ka Dievs tevi vajā, tas tādēļ, ka Viņš tevi negrib zaudēt.

—     Un tomēr Viņš visas lietas tā virzījis, ka nevaru griezties atpakaļ.

—    Tas gan nebūs bijis Dievs, kas visas šīs lietas tā

iegrozījis?

—     Bet es pats arī te neesmu vainojams — man bija jārīkojas tā, kā es rīkojos, tā man šķiet; Ingunas dzīvība un labklājība bija manās rokās. Arnvid, visa cēlonis bija tas, ka Steinfina dēli man gribēja nozagt šis laulības, kas jau manam tēvam bija solītas.

Vai man būtu bijis jāsamierinās, jāpadodas šādai rīcībai? Aizvien esmu tikai dzirdējis, ka ikvienam kristīgam vīram jācīnoties pret netaisnību un likuma pārkāpšanu. Gados biju tikai bērns, likumus nepazinu — es nezināju

cita ceļa savas taisnības sargāšanai, kā vien to, ka pats paņēmu savu līgavu, iekams to paguva dot kādam citam.

Arnvids ar mokām teica:

—     Sādu atbildi tu man devi, kad ar tevi runāju par to, kā tu esi apgājies ar manu radinieci. Vai atceries, Ūlav, ķa — ka tu toreiz neteici patiesību?

Ūlavs pēkšņi parāva galvu augšā. Viņš kādu brīdi vilcināja atbildi:

—     Nē. Un man liekas, — viņš mierīgi piebilda, — tā būtu darījis lielais vairums vīru, kas būtu bijuši manā vietā.

—    Protams, »ā viņi gan būtu rīkojušies

—     Vai tu domā, — Ūlavs vaicāja ar izsmieklu, — ka Dieva roka mani tādēļ tik smagi noliekusi — un Ingunu līdz ar mani. ka es tev toreiz meloju?

—    To es nevaru zināt

Ūlavs saīdzis atmeta galvu:

—     Nevaru ticēt, ka tas būtu tik iiels grēks bijis. Cik vīrus esmu d/irdējis daudz ļaunāk melojam — bez kādas vajadzības, un aizvien tik to esmu redzējis, ka Dievs ne pirksta nepakustināja, lai viņus par to sodītu. Tad kā lai nu izprotu Viņa taisnības, kas man spriež tik bargu tiesu!

Arnvids čukstēja:

—    Maziski tu domā par Dievu, ja gaidi, ka Dieva prāts būtu tāds pats, kā cilvēku taisnība.

Pat ne divi no visiem Ievas nemierīgajiem bērniem nav vienādi radīti — vai gan Viņš varētu no visiem saviem radījumiem prasīt vienādu augšanu, ja devis tik nevienādas dāvanas?

Sākumā, kad ar tevi jaunībā iepazinos, es tevi uzskatīju par atklātāko, taisnīgāko un cēlsirdīgāko no visiem; nežēlības vai nodevības tevī nebija, bet gan Dievs tev bija devis uzticamu un izcilu priekšteču mantojumu.

Ūlavs piecēlās un stāvēja izslējies, stipri uztraukts:

—       Tad man šķiet, ja tā tiešām ir, ja tā ir, kā tu saki — un tas tiesa, man bieži bija bailes darīt tā, kā citi vīri bez apdomas ik dienas rīkojās niecīgu iemeslu dēj. Tā nu man likās, ka tas, ko tu dēvē par Dieva dāvanu, tikpat labi būtu saucams par nepanesamu nastu, ko viņš man uzkrāvis, mani radīdams!

Arī Arnvids bija pietrūcies kājās. Viņš piegāja otram klāt, stāvēja viņa priekšā, gandrīz kā draudēdams:

—    To dažs labs vīrs var sacīt par tieksmēm un domām, kas viņam piešķirtas; ja kādam nav nesatricināmas ticīb >s un viņš nepaļaujas uz savu Pestītāju kā uz cietu klinti, tad būtu jādomā, ka viņš dzimis kā pēdīgais nelaimes putns.

Viņš uzlika kāju uz pavarda malas; atbalstīja roku pret celi, stāvēja salīcis un lūkojās kvēlē:

—    Tu bieži par to brīnījies, ka es ilgojos atmest pasaulei ar roku — es, kam pārpārim bija bagātība un varas vairāk, nekā to varēja izlietot, un arī zināma cieņa…

Tu teici, es esot bijis dievbijīgs un žēlsirdīgs pret visiem…

Varbūt tu domā, tas tālab tā, ka es savus kristīgos tuvākus mīlu!

—    Man likās, tu palīdzi ikvienam, kas pie tevis griežas, tādēļ, ka tev ir laba sirds un ka tu apžēlojies par ikvienu, kas atrodas postā.

—     Apžēloties — ak, jā. Cik reižu man uzbrukusi kārdināšana, iet tiesā ar manu radītāju tādēļ, ka viņš mani tādu radījis, ka es citādi nespēju, kā vien visiem just līdzi, lai gan nekad neviena neesmu spējis mīlēt.

—    Man likās, — Ūlavs teica pavisam klusi, — ka tu man un Ingunai palīdzēji ar padomu un darbiem tādēļ, ka tu biji mūsu draugs. Vai tad tikai Dieva labad tu savu roku turēji pār mums?

Arnvids purināja galvu:

—    Nē, tā nebija. Tevi esmu cienījis jau no jaunības, un Ingunu aizvien esmu mīlējis, kopš tā vēl bija maza meitene. Un tomēr dažu labu reizi man viss tas bija apnicis — bieži vien man bija tā, ka pār visām lietām visvairāk vēlējos, lai jūs mali i liktu mierā.

—     To tu būtu varējis man teikt, — Ūlavs sacīja auksti. — Tad es tevi daudz mazāk būtu mocīji3.

Arnvids atkal purinā ja galvu.

—     Nē, nē. Tu un Inguna, jūs bijāt mani labākie draugi. Bet es neesmu dievbijīgs, un neesmu labs. Un bieži tas man apnika, un es vēlējos, kaut varētu pārveidoties un kļūt cietsirdīgs vīrs, kad nevarēju kļūt patiesi maigs un ļaut Dievam manā vielā cilvēkus tiesāt.

Reiz Francijā dzīvoja svēts vīrs, v'entulis; Dievam par prieku viņš bija apņēmies darīt mīlestības' darbus un dot pajumti cilvēkiem, kas gāja cauri viņa mežam.

Te nu kādā vakarā ieradās ubags un. meklēja pajumti pie vientuļa — man šķiet, viņu sauca Juliānu. Svešnieks bija spitālīgs, slimība viņu bija briesmīgi sakropļojusi. Ļauna uņ rupja bija viņa valoda — visu viņš nozākāja, ko vientulis viņa labā darīja.

Juliāns rfoģērha ubagu, mazgāja viņa vātis, kopa tās un skūpstīja, un guldīja viņu gultā. — Bet ubags izlikās, it kā saltu, un pavēlēja Juliānam likties viņam līdzās un sildīt viņu. Juliāns to darīja. Bet tad svešnieks pārvērtās, nokrita viņa netīrība, neglītums un Jaunā daba — un Juliāns redzēja, ka Kristus pats pie viņa bija mājas vietu ņēmis.

Man nu tā ir, kad es domāju, ka nespēju paciest visus šos cilvēkus, kas pie manis nāca, kas man meloja un man uzvēla savas nastas, prasīja padomu un tomēr rīkojās tā, kā pašiem labāk likās, bet man pārmeta neveiksmes, bija skaudīgi un ļauni uz ikvienu, par kuru viņiem šķita, ka tam labāk līdzēts — man arī likās, ka visi viņi pārģērbušies un ka vienu dienu aiz šīm netīrām drānām es ieraudzīšu savu Pestītāju un Draugu.

Un tā gan zināmā mērā bija, jo Viņš teicis — visu, ko jūs vismazākam no šiem brāļiem esat darījuši, to jūs man esat darījuši. Bet nekad Viņš nav gribējis nomest savu ārējo tērpu un parādīties man vienā no tiem daudzajiem.

Ūlavs atkal bija apsēdies uz ķeblīša. Viņš turēja seju apslēptu rokās. Arnvids turpināja vēl klusāk:

—     Vai atceries, Ūlav, ko Einars Kolbeina dēls viņā vakarā teica — kas mani tā satrauca, ka es viņam uzbruku ar ieroci?

Ūlavs pamāja.

.-Tu biji tik jauns toreiz — es nezināju, vai tu to

saprati.

—    Es to sapratu vēlāk.

—     Un tad šīs valodas par Ingunu un mani?

—    Halvards kaut ko par to teica — kad biju ziemeļos un paņēmu zēnu no turienes līdzi šurp.

Arnvids vairākas reizes atņēma dziļi elpu.

—     Neesmu tik svēts, ka mani viena, tā arī otra lieta nebūtu dziļi aizskārusi. Un bieži man licies, Dievs gan varētu man to vienu lietu ļaut, pēc kuras lūdzos, — varētu man ļaut viņam kalpot ar noteikumu — mūka drānas. Lai tad es varētu žēlsirdīgs būt, cik labi prazdams, un man nebūtu jādzird, kā ļaudis aiz manas muguras sačukstas, vai manu godu aizskar, vai ari mani labsirdīgu muļķi dēvē, vai arī visļaunākās lietas par mani domā tādēļ, ka pēc Tordisas nāves neesmu sev ņēmis nedz citu sievu, nedz klātgulētāju.

Viņš pacēla dūrē savilkto roku un skaļi sita sev otrā plaukstā:

—    Bieži vien man bijusi jo liela griba, ņemt rokā cirvi

uņ sakapāt visus šos neliešus.

* * *

Arnvids pēc tam palika Hesttikenā vēl divas dienas, un abi draugi gāja klusēdami līdzās viens otram visu to laiku, neiunīgi un nedroši. Abi mocījās par to, ka viņā vakarā pārāk daudz teikuši; tagad bija tā, it kā viņi nevarētu par visniecīgākām lietām brīvi runāt.

Ūlavs jāja Arnvidam labu gabalu līdzi gar fjordu. Bet kad viņi bija pusceļā, viņš teica, nu vioain jāgriežoties alpakal. Viņš izņēma kaut ko no sava apģērba krokām — kādu cietu priekšmetu, ietitu linu drānā. Arnvids varēja satauslīt, ka tas ir sudraba trauks uz vienas kājas, ko Ūlavs viņam nesen bija rādījis. Ūlavs lūdza Arnvidu, aizvest to Hāmaras klosterim.

—    Tik liela dāvana tev gan pašam būtu jānodod brāļa Vegarda rokās, — teica Arnvids.

Ūlavs atbildēja, viņam vakara pusē jātiekot mājā, — bet var jau būt, ka kādu cilu reizi ierodos Oslo viņu apsveikt.

Arnvids teica:

—    To gan tu zini, Ūlav, ka veltīgi cerēt nopirkt sirdsmieru ar dāvanām, ja vien tu dzīvo uz priekšu tāpat kā lidz šim.

—     To zinu — ne tas ir iemesls. Bet mana sirds liecas jūsu baznīcai kaut ko dāvāt — vecajā Ūlava baznīcā esmu pavadījis dažu labu laimīgu stundu.

Tad viņi atsveicinājās un jāja katrs savu ceļu. • • •

Ūlavs nedevās uz Oslo. Arnvids runāja par to ar brāli Vegardu — teica, Ūlavs nevarot lāgā nākt, iekams Inguna nespējot viņu pavadīt. Bet viņa esot gauži noskumusi, ka nevarot sastapt savu skolotāju, kad viņš tagad tik tuvu atrodoties.

Arnvids ieteica, lai mūks paņemot no kāda kamanas un reiz aizbraucot uz Hestvikenu. Brālis Vegards labprāt būtu uzņēmies šo ceļojumu, bet viņš bija tik nevesels un cieta lielas sāpes, kopš bija ieradies Oslo.

Ap Pētera mesu iestājās liels aukstums. Pēc dažām dienām vecais vīrs pēkšņi saslima ar plaušu karsoni un trešajā naktī nomira. Tā nu Arnvidam vienam pašam bija jālīgst akmeņkaļi, viņam bija pilnas rokas darba, līdz

atkal varēja domāt par došanos uz ziemeļiem.

# * *

Ūlavam izdevās pierunāt Ingunu, lai viņa paliek gultā tais dienās, kad laiks bija tik auksts. Viņa tagad tikko vairs spēja kustēties, un bez tam viņa bija apsaldējusi kājas, tā ka miesā bija vaļējas vātis.

Ūlavs tādēļ pats par tām rūpējās un iezieda vainas ar lapsu taukiem un cūkas žulti. Kopš Arnvida aizbraukšanas viņš pret sievu bija laipni gādīgs; no nelaipnās un īgnās izturēšanās, kāda bija bijusi visu rudeni un ziemu, vairs nebija ne vēsts.

Inguna gulēja sarāvusies zem kažokādām un čukstēja klusu pazemīgu paldies, kolīdz Ūlavs viņas labā kaut ko darīja. Inguna bija sadugusi no Ūlava bargiem vārdiem, uzņēmusi tos mēmi un padevīgi — tagad viņa pieņēma vira sirsnīgo gādību gandrīz tikpat mēmi un klusi.

Ūlavs viņu slepeni vēroja, kad tā stundām gulēja nekustēdamās, gandrīz acu plakstus nepamirkšķinādama un stīvi raudzīdamās istabā.

On senās bailes uzliesmoja viņa sirdī, tikpat kvēlas kā agrāk, kaut arī viņam nebija nekāda labuma nedz prieka no Ingunas, tomēr viņš to nespēja zaudēt.

529

Inguna bija priecīga, ka tā var nolīst paslēptuvē. Bija nogājis tiktāl, ka viņai ik reizes bija nepārvarams kauns, katru reizi, kad viņa gaidīja bērnu. Jau abus pirmos bērnus nēsājot viņa bija jutusies nomocīta un bailīga, jo zin<ija sevi tik neglītu esam — Dailas nievas bija saindējušas viņas dvēseli tik dziļi, ka viņa vairs nespēja to pārvarēt. Inguna sarāvās, kad bija Ūlava acu priekšā, un

18 425

a viņš bija prom, viņai likās, ka nevarēs noturēties kājās, a tuvumā nav vira veselības, no kuras varētu sūkt spēkus.

Bet kad nu aizvien no jauna bija redzams, ka viņa nevienu no tām būtnēm, kas nāca un viņā iemiesojās, nespēja iznēsāt un tām dzīvību dot, tad viņas ķermenis tai iedvesa drausmas. Kaut kā noslēpumainā kārtā viņai bija uzspiesta šausmīga zīme, kas bija tāda pat, kā spitālība — savus nedzimušos bērnus viņa saindēja ar nāvi.

Viņas asinis un smadzenes sagandējās, viņas jaunība un piemīlība sen bija zudušas. Tās paņēma šie baigie viesi, kas kādu laiku apslēpti dzīvoja zem viņas mātes sirds un tad izdzisa. Tik ilgi, līdz pirmās dzemdību sāpes kā asi nagi ieķērās viņas mugurā, un viņai bija jāļaujas svešu sievu rokām, lai tās ved uz mazo austrumu kambari, — un viņa nedrīkstēja ļaut izskanēt tām nāves bailēm, kas viņas sirdi piosīja.

Un kad viss bija izcīnīts, viņa gulēja noasiņojusi, un viss bija atņemts, un bērnu aprija nakts; tas bija devies atpakaļ tumsā, un viņai nebija pat ne vārda piemiņai, lai ietu turpu meklēt. Un pēdējos neiznēsātos radījumus vecmātes viņai pat nebija rādījušas.

Un reizēm viņa tomēr domāja, ka tas ar Eudunu — tas bijis vēl ļaunāk. Kad viņa bija zaudējusi gadu veco bērnu — tas jau daudzējādi bija pratis rādīt, ka pazīst savu māti; ne pie viena cita viņš nebija tik labprāt kavējies kā pie viņas, tik ļoti viņš viņu bija mīlējis. Bet to jau viņš arī tagad vēl darīja.

Kad viņa liturģijā dziedāja: Omnes sancti lnnocentes, orale pro nobis, tad arī Euduns bija to starpā. Šķīstīšanas ugunīs viņa zinās, ka Euduns ir viens no tiem svētajiem, kas par viņu lūdz. Un, ja viņas žēlastības stunda pienāks, tad varbūt tas Kungs pats vai viņa žēlsirdīgā Māte Eudunam teiks: skrej, steidzies savai mātei pretī.

Kā šoreiz izies, par to viņa neuzdrīkstējās domāt.

Bet kad vīri ieradās uz maltīti, Ūlavs kopā ar Eiriku, tad Ingunas lielajās, gurdajās acīs pamodās dziļš nemierīgs spraigums. Ūlavs manīja, cik moža viņas uzmanība un kā viņa pētī ikkatru viņa sejas pantu, kā klausās katrā vārdā, ko viņš zēnam teic. Un viņš aizvien saņēmās, neļāva īgnumam un nepacietībai pret Eiriku lauzties uz āru

Un zēns bija lielā mērā par nastu. Ūlavs viņu ne visai mīlēja, jo zēns bija tagad lielāks un viņa daba izpauda»; spilgtāk. Eiriks bija trokšņains, lielīgs un melu stāstu iz< gudrotājs — pļāpīgs, kā tas nemaz neklājās zēnam, kam reiz jātop par vīru: pat ne tad, kad vīri noguruši un saīguši sēdēja pie galda, Eiriks nevarēja savu muti valdīt.

Hestvikenā kalpoja Arnketils jeb Ankijs, kā viņu sauca. Tas bija Ūlava maizē nu jau sešus gadus, un puisis bija krietni divdesmitos, bet tik niecīgām garaspējām, ka viņu varēja vai par plānprātiņu dēvēt, lai gan dažu labu darbu viņš krietni varēja veikt.

Tas aizvien bija bijis Eirika labākais draugs. Viņi abi strīdējās — pus pa jokam — līdz viņu balsis kļuva skaļas. Eiriks klupa Ankijam virsū, stumdīja un grūstīja pulsi, līdz tas iekarsa. Viņi metās šurpu un turpu, novēlās uz grīdas, smējās, kliedza un trokšņoja, nemaz nedomājot par to, ka te sēdēja citi vīri, kam bija vajadzīga atpūta un miers.

Eiriks bija arī ļoti nepaklausīgs — vienalga, vai tēvs viņam ko liedza vai pavēlēja — Eiriks to tūdaļ aizmirsa.

Ūlavam kremta arī tas, ka zēns savai mātei neparādīja vairāk mīlestības. Viņš pats gan izjuta, ka neprātīgi domā — agrāk viņam aizvien bija apslēpts rūgtums, ja zināja, ka māte un dēls aiz viņa muguras turas kopā.

Tagad Ūlavam radās dusmas, kad viņš redzēja, ka zēns cauru dienu pinas pa lauku pie vīriem un nekad neiegāja istabā pasēdēt pie slimās mātes.

i»* 531

Ūlavs pats zēnam bija iemācījis lūgšanas — pirms dažiem gadiem, kad Inguna nemaz nedomāja, ka būtu jau laiks par to gādāt. Tagad katru vakaru, pēc tam, kad Eiriks pats par sevi bija lūdzis, viņš zēnam lika, domājot par māti, skaitīt tēvreizi un trīs Ave. Zēns nobēra lūgšanas, kamēr tēvs stāvēja viņam līdzās. Jau pēdējo Ave Skaitot, Eiriks piecēlās, ar vārdiem In noinine iekāpa ziemeļu gultā, pavirši pārmeta krustu un tad ar galvu pa priekšu palīda zem segām; viņš tagad gulēja kopā ar tēvu. Tai pašā mirklī viņš arī jau bija iemidzis. On, kad Ūlavs bija beidzis ieziest Ingunas kājas un devās uz savu guļasvietu, lai ietu pie miera, Eiriks saritinājies gulēja gultas vidū, tā ka vīram zēns bija vispirms jānogulda taisni un

jānostumj pie sienas, lai pašam būtu vieta.

* * *

Reizēm Ūlavam sāpīgi iedūrās, kad Eiriks nāca pie Viņa ar savām muļķīgām pļāpām, lielījās ar saviem neveikliem niecīgiem mēģinājumiem, gribēja būt vīriem noderīgs.

Kaut jel zēns būtu tāds, ka es viņu varētu labi ieredzēt, domāja Ūlavs. Muļķīgs un vientiesīgs Eiriks nekad nelikās jaušam, ka tēvam viņa klātbūtne nav tik mīļa, ka viņam pašam tēva tuvums. •

Ūlavs tomēr bija apņēmies šo bornu atzīt un to pacelt. Pēc viņa nāves Eifikam bija ieņemt Heslvikenā goi'a vietu. Tomēr, Dievs tam bija liecinieks. Ejriķs nebija radīts kļūt par lielsaimnieku un lielu māju vadītāju: bezrūpīgs pļāpa, nepatiess, lielīgs un bailīgs, zēns maz varēja panest, un nebija viņam prāta atšķirt, kas ir pieklājīga izturēšanās un mierīga, teicama uzvešanās

Ūlavam bija .jādara iespējamas, lai Eiiiķam iemācītu krietnus tikumus un viņu patiešām no'ātu — lai gan rāšana bija jāatliek tam loikam, kad Inguna būs kļuvusi špēcīgāka — kamēr šis puisis iemācās tā izturēties, kā tas klājas Hestvikenu Eirikam Ūlava dēlam.

Pirms dažiem gadiem veseli briežu bari bija devušies cauri apgabaliem fjorda rietumu pusē, un Ūlava mežos tagad bija ne mazums briežu. Viņi mājoja Kvernielejā un Vērša klints nogāzēs, Ūlava ozolu mežā, kas aiz tās atradās, uz baznīcas draudzes pusi.

Iepriekšējā vasarā Hestvikenā bija ievests tik daudz lopbarības, ka vēl tagad ārā atradās siena kaudzes un lieli klēpji lapu. Tagad — ziemas beigās brieži agrās rīta stundās nāca līdz pat mājām, lai sev sadabūtu drusku barības.

No kādas paslēptuves pagalmā Ūlavs vienu ritu bija nošāvis skaistu briedi desmit žuburiem. Eiriks nu bija pavisam kā negudrs iekaisies iet līdzi — viņš ari gribēja nošaut kādu briedi.

Ūlavs mazliet pasmīnēja par zēna pļāpāšanu. Kādā no nākošām dienām vējš pūta no fjorda puses. Tad Ūlavs pavēlēja Ankijam agrā rīta stundā klaiņot apkārt pa lauku, lai brieži, viņu saoduši, nenāktu pie siena. Eirikam atļāva iet līdz. Zēns nogulēja laukā, nosala stīvs — stop» un metamais šķēps viņam bija līdzi — un kad viņi pārnāca mājā, tad Eiriks bija ne vien dzirdējis briežus skrienam, bet pat dabūjis redzēt — tā viņš stāstīja.

Kādu nakti Ūlavs pamodās un izgāja pie āra durvīm, lai palūkotos, cik tālu rīts. Bija vēl stundas divas līdz rīta ausmai; ārā sprēgāja sals un bija pavisam kluss — tikai no austrumiem plūda tikko manāma vēja pūsma no Kvernielejas puses. Dienai austot, droši vien, bieži nākfl pēc savām siena nodevām. Ūlavs tumsā apģērbās, bet, kad viņam bija jāsameklē labākās bultas, viņam nācās iedegt skalu. No tā Eiriks pamodās un galu galā tēvs viņam atļāva nākt līdz. Tomēr zēnam nebija atļauts ņemt līdzi ieročus. '•"•-"* r Tikko viņi bija novietojušies paslēptuvē aiz baļķiem, Ūlavam bija lielas pūles zēnu nomierināt. Eiriks aizmirsās katru brīdi un gribēja kaut ko pačukstēt. Beidzot viņš iemiga^ Viņam bija nācies uzvilkt kādu tēva biezu kažoku. Ūlavs to sasprauda ciešāk ap zēnu, lai tas nenosaltu — pirms ausmas sals tieši svilināja — un nodomāja pavisam apmierināts, ka zēns tagad viņu nevarēs traucēt.

Ūlavam bija ilgi un pacietīgi jāgaida. Pāri mežam austrumos debesis jau kļuva dzeltenas, kad beidzot brieži iznāca no biezokņa. Kā četri tumši plankumi tie virzījās pāri zilpelēkam laukam; nolcare vietumis bija jau pavisam brīva no sniega. Laiku pa laikam tie apstājās, vēroja un ostīja gaisu. Ūlavs varēja saskatīt, ka tur bija briežu tēviņš ar divām mātītēm un vienu stirnu.

Sasprindzinājums un prieks ar karstu liesmu sildīja Ūlava salā sastingušo ķermeni, kamēr viņš piecēlās uz vienu celi, sakārtoja stopu un uzlika bultu. Viņš aizturēja elpu. — Briedis gāja uz priekšu, lepns un stalts — tagad viņš labi atdalījās pret sniegu. Tas apstājās pie kāda grāvja malas — kājas cieši kopā. Kakls un galva <,r varenajiem ragiem bija skaidri saskatāmi dzeltenajā gaisā.

Aiz sajūsmas Ūlavam vai aptrūka elpa — šo te veco puisi viņš līdz šim vēl nebija redzējis: varens tēviņš, bagātu vainagu — droši vien piecpadsmit vai sešpadsmit žuburu. Pētīdams tas grozīja galvu šurp un turp.

Mērķis bija diezgan tālu, bet dzīvnieks stāvēja tik labi, tieši pa šāvienam: Ūlavs tēmēja un viņa sirds lēca aiz prieka. Bet tad viņš pamanīja, ka Eiriks pamodies.

Ar kliedzienu zēns pietrūkās kājās — arī viņš bija saskatījis krāšņos brieža ragus pret debesīm.

Ūlavs gan raidīja bultu pakaļ bēgošam dzīvniekam, skāra to no sāniem, tā ka briedis augstu salēcās, tad slaidiem lēcieniem devās iekšā krūmos — un viņam līdzi viss bars.

Eiriks dabūja pāris labi domātus belzienus pa galvu — viņš tos saņēma klusi smilkstēdams. Tik daudz prāta viņam bija, lai kaunēlos par savu izturēšanos un nekliegtu; bez tam gan ari biezais kažoks uztvēra sitienus.

— Neteic to mātei, — sacīja Ūlavs, dodamies mājup. — Viņai nav jāzina, ka tu izturies kā dumjš kucēns, lai gan esi jau tik liels zēns.

Dienā Ūlavs ar suni dzina pēdas briedim, nošāva to un izņēma tam iekšas turpat augšā uz kalna kraujas.

On kad vakarā pārnesa mājās medījumu, Eiriks staigāja apkārt un lielījās — viņš esot vērsis tēva uzmanību uz briedi, kad tas pienācis pa šāvienam.

Ūlavs zēnam neteica ne vārda — viņš baidījās, ka varētu kļūt pārāk ļauns.

* ♦ *

Roņi bariem nāca iekšā fjordā. Gāja uz pavasara pusi, un saimnieki augšējās draudzēs nogādāja savas laivas ledus malā un devās medīt roņus fjorda dienvidu daļā.

Ūlavs Eirikam ļāva nākt līdzi, bet zēns neuzvedās visai teicami. Viņš bija pavisam satraukts un nevaldāms, redzot šo lielo apkaušanu un kustību, kāda valdīja mednieku starpā.

Dīvaini, ka zēnam bija tik maz sapratnes, kā uzvesties svešu ļaužu vidū. Bet kad viņš pārnāca mājā, viņam bija neticami daudz ko stāstīt. — Ūlavam nenācās viegli noklausīties zēna valodās, nezaudējot, pacietību.

* * *

Svētā Gregora Uienā laiks mainījās — līdz ar dienvidu vēju nāca lielus — vēstneši labam gadam kā uz sauszemes, tā uz jūras.

Nākamajā dienā Inguna gulēja .viena pati agrā rīta Stundā istabā. Iekšā bija diezgan tumšs, jo dūmu lūkai bija aizvilkta priekšā āda un slēģi aiz tās bija pievērti; ārā lija.

Ūlavs ienāca istabā. Viņš apsēdās uz sola, noāva zābakus, novilka darba svārkus un kreklu un atvēra savu drēbju tīni, meklēdams citas drānas.

—    Vai tu guli, Ingun? — viņš vaicāja, ar muguru pret viņu stāvēdams. — Kā tev klājas? — viņš prasīja tālāk, kad Inguna čukstus atbildēja, ka neguļot.

—    Ak, jā. Vai tu gribi kur jāt?

Ūlavs teica: jā, Vidanesā esot šodien tings. Viņš piegāja pie gultas, līdz vidum kails, atbalstīja kāju uz vienas kāpes.

—    Vai tu domā, ka man būtu jāapvelk arī citas zeķes?

Inguna neviļus atrāva galvu:

•— Tas tev gan jādara — tās tik slikti ož.

—     Nu, diezin vai citi vīri saldāk smaržos, kas turpu nāks. Mēs pēdējā laikā dienu un nakti esam medījuši roņus, lt visi.

'— Ja tev jāsatiekas ar citu apvidu ļaudīm, — teica Inguna.

—    Jā, jā, tā kā tu gribi.

Viņš novilka bikses un zeķes un stāvēja gluži kails, mazliet staipīja locekļus un žāvājās.

Ingunai bija sāpīgi noskatīties viņa labi veidotajā augumā, kuram nebija nekādas vainas. Viņas pašas mok-

f

ilnais un nožēlojamais stāvoklis ar to kļuva vēl smagāks, ik neticami tāls šķita laiks, kad viņi abi bija bijuši jauni, viens otra cienīgie laulātie draugi.

Bet Ūlavs arī tagad vēl bija jauns vīrietis, veselīgs un skaists. Viņa augums bija kļuvis drusku muskuļaināks, jo sevišķi pleci un rokas. Zem spodrās ādas spēcīgi un brīvi kustējās muskuļi, kad viņš rokas pacēla līdz pusei un ļāva tām atkal atkrist. Viņa āda bija balta kā piens.

Viņš atgriezās atkal pie savas sievas, kad bija uzģērbis sarkano vilnas kreklu, garās zeķes no melni krāsotas ādas un audekla bikses.

—     Man gan būs jāvelk arī zilie svārki, tu domā, Ja jau tu gribi mani tik greznu redzēt? — viņš smaidot vaicāja.

—     Ūlav? — Kad viņš pārliecās pār Ingunu, viņa pēkšņi apskāva tievās rokas ap viņa kaklu, pievilka sev klāt, spieda savu seju pie viņa vaiga. Ūlavs manīja, ka viņa dreb.

—    Kas ir? — viņš čukstēja.

Viņa pieķērās vēl spējāk, neatbildēja nekā.

—     Vai tu paliec slimāka? — Ūlavs raisīja rokas, kis skāva viņa kaklu. Ilgāku laiku bija diezgan grūti stāvēt tā saliekušamies.

—    Vai tu gribi, lai šodien palieku mājās? Es varētu pats aizjāt uz Rinjulu un atvest Unu šurp un pie vienas reizes palūgt, lai Torgrims runā manā vārdā Vidanesā.

—     Nē, nē. — Viņa cieši saspieda Ūlava roku savējā. — Nē, droši vien pirms pavasara sākuma nekas nemainīsies. Bet paliec vēl mazu brīdi pie manis, — tas skanēja kā kluss sāpju kliedziens. — Atsēdies brītiņu šeit, ja tev ir laiks!

—    To varu it labi. — Ūlavs turēja viņas roku, lēni glāstīja to līdz pieciem.

—    Kas tev kaiš, lngun? Vai tev tik lielas baiies? —

viņš vaicāja klusi.

—     Nē. Jā, tomēr. Nē, e3 nezinu, vai man ir lielas bailes, bet… — Ūlavs pastūma soliņu prom, atsēdās uz gultas malas un glāstīja Ingunas izdiluši« vaigus, atkal un atkal.

—     Es sapņoju, — sieva teica k^Ufcļl — Īsi priekš,tam, kā tu nāci.

Asaras viņai sāka ritēt pār vaigīf.in iii-t viņa Yau*$SJa pavisam neskanīgi. Tikai balss bija driysku aizplīvurot i un nedroša:

—    Man nelikās ļauni, kamēr sapņoju — tad tas nebija Jauni. Es redzēju tevi, tu gāji pa meža taku. Tu izskatījies līksms un biji it kā jaunāks, nekā esi tagad. Tu gāji un dziedāji.

Es recķēju tevi šeit Hestvikenā, ārā pagalmā. Un tad bija gluži tāpat, tu izskatījies līksms un vesels. Es visu varēju redzēt, bet pati nemaz nebiju klāt, es biju mirusi, to es zināju. — Bērnu es šeit neredzēju — neviena bērna.

—    Ingun, Ingun, tu nedrīksti šeit guļot tādas domas domāt. — Viņš nometās ceļos, tā ka varēja palikt rokas zem viņas pleciem. — Man gan vairs nebūtu šeit daudz prieka, ja man tevi būtu jāzaudē, mana Ingun.

—    Prieka tev no manis nekāda nav bijis…

—    Tu esi mans Vienīgais draugs. — Viņš noskūpstīja to, noliecās zemāk pār savu sievu, tā ka viņas seja bija pilnīgi apslēpta pie vīra krūtīm.

—    Ja nu tas ir taisnība, kā Signe un Una saka, — viņš vilcinādamies čukstēja, — ka tu šoreiz nēsājot meiteni… Visas citas reizes tie bija dēli. Bet mazu meitenīti — šo bērnu Dievs mums varbūt Jautu paturēt.

Slimniece nopūtās: — Esmu tik piekususi…

Ūlavs čukstēja:

—    Ingun, vai tev nekad nav Ienākusi prātā doma, ka tas, ko daru Eirika labā, ir vienīgi atmaksa par to, ka nogalināju viņa tēvu?

Nesagaidījis atbildes, Ūlavs vaicāja tālāk, un nespēja panākt, ka viņa balss skanētu noteikti un droši:

—    Vai tu nekad neesi brīnījusies, kur palicis šis — Teits?

Inguna apskāva vīru vēl ciešāk:

—    Es aizvien domāju, ka tu to esi izdarījis.

Virs jutās dīvaini pārņemts — it kā pēkšņi būtu izgājis spilgtā gaismā, kur visas lietas skaidri atšķiramas.

Viņa bija zinājusi, visu šo laiku. Bet ko tas nozīmēja — vai viņa bija sapratusi, cik smagu nastu viņš nesa — vai arī viņai bijušas bailes no vīra asiņainām

rokām.

Inguna pagrieza savu seju viņam pretī, aplika rokas viņam ap kaklu un pievilka viņa galvu sev klāt. Viņa noskūpstīja to uz mutes, kaislīgi iezīzdamās viņa lūpās:

—     Es to zināju. Es to zināju. Un tomēr man reizēm bija bailes. Dažreiz, kad man gāja sevišķi slikti un kad man bija vismazāk drosmes, es neko nevarēju darīt, man aizvien bija jādomā, ka viņš varētu būt dzīvs un varētu nākt pēc manis, varētu atriebties. Bet es tomēr ticēju, ka tu to esi izdarījis, ka varu būt drošai

Ūlavam kļuva dīvaini ap sirdi — it kā trulums pārņēma vai aukstums. Vai par to viņa bija domājusi — jā, jā. Tas gan bija vienīgais, ko viņa spēja saprast, nabadzīte. Viņš atbildēja ar maigu un vāru skūpstu. Tad viņš, mazliet apmulsis, iesmējās:

—    Tagad tev mani jālaiž vaļā, Ingun — tu jau man salauzīsi ribas pret gultas malu …

Viņš piecēlās, vēlreiz noglāstīja tai vaigu un devās šķērsām pāri istabai pie drēbju tīnes, rakņājās tanī. Tad viņš no jauna vaicāja:

—     Vai tu esi droša, Ingun, vai man labāk nepalikt šodien mājā?

—    Nē, nē, Ūlav, negribu tevi aizkavēt.

Ūlavs piestiprināja piešus, satvēra savu zobenu un aplika ap pleciem lietus apmetni no biezas veltas vilnas drānas.

Viņš bija jau pie durvīm, bet tad atgriezās, nostājās pie Ingunas gultas.

Inguna manīja, ka viņš kļuvis svešs un citāds, nekā viņa to aizvien tagad bija redzējusi, viņa seja bija nekustīga kā akmens un bāla ap muti,.acis aizplivurotas, n*v kā neredzošas. Viņš runaja ka miegā:

t 539

—    Vai tu man apsolīsi vienu lietu. Ja nu tev izietu

tā — kā tu teici — ka šoreiz tava dzīvība esot uz spēles — vai tu man apsoli, atgriezties pie manis?

Tagad Ūlavs paskatījās uz viņu, mazliet pieliecās tai:

—   Tev man jāapsola, Ingun, ja tas ir taisnība, ka mirušie var atgriezties pie dzīvajiem, tad tev jāatgriežas pie manis!

—    Jā.

Vīrs ātri noliecās, uz brīdi pieskārās ar pieri Ingunas krūtīm:

—    Tu esi mans vienīgais draugs, kas man jebkad

bijis, — viņš čukstēja ātri un bikli.

* * #

Ūlavs pievakarē jāja mājup, izmircis un sasalis, tā ka nemaz vairs nesajuta savas kājas. Zirgs soļoja gurdi un apšjāca jātnieku katrā solī ar duļķainu sniegu.

Mākoņi vēlās kopā ar miglu, zeme iztvaikoja mik^lumu — vakars bija dīvainu garaiņu pilns un zili tvanīgs, »• visa pasaule kā atkususi, meži un lauki vietām kaili un i tumši starp slapja sniega laukumiem. Fjords leja šalca kā lēns pulss, ik starp diviem dobjiem viļņu piesitieniem, bet Kvernielejas upe brāzās ūdens pārpilna.

Caur mežu skanēja nopūta, sniegs čaukstēdams krita no zariem, un ūdens burbuļoja, čurkstēja un čaloja viscaur krēslā — un zemes un jūras aukstajā smaržā kaut kas ieskanējās — it kā pirmās atmiņas par pavasari un zelšanu.

Kalnā pie šķūņa viņam nāca pretī tumšs stāvs — kāda sieva apmetnī un kapucē.

—   Esi sveicināts mājās, Ūlav! — Tā bija Signe Arņa meita; viņa traucās tam ātri pretī, kad viņš piejāja tuvāk.

—   Jā, nu šoreiz Inguna gan izturējusi — un viņai klājas labāk, nekā varētu domāt…

Ūlav3 bija apturējis zirgu, un Signe mīlinādamās turēja zirga mutei savu roku priekšā: — Un bērns ir tik liels un skaists — neviens no mums vēl nekad nav redzējis tik skaistu piemīlīgu jaundzimušo bērnu. TādēJ tev jābūt iecietīgam un jāsamierinās, ka nav dēls.

Ūlavs pateicās par labām vēstīm — pats juta, ja viņš būtu tāds pat kā agrākos gados, tad gan būtu nolēcis no zirga, apkampis savu radinieci un to noskūpstījis.

Viņš bija atvieglots, un bija līksms, tomēr tā īsti to neizjūta. Tad viņš Signei vēlreiz pateicās, ka viņa arī šoreiz Ingunai bijusi palīdzīga grūtā brīdī.

Viss noticis td< pēkšņi, stāstīja Signe, ka sievas nemaz neesot paguvušas Ingunu aizvest uz sievu kambari. Ūlavam nu jāsamierinoties, un jāgujot blakus kambarī, kamēr lielajā istabā atrodoties nedēļniece un bēros.

Bet tai pašā mirklī, kad viņš Ingunu ieraudzīja, viņu spēji kas satrieca: viņa bija tik mirdzoši bāla, gulēja uz sāniem, vienu zeltaini brūno bizi zem vaiga. Una bija aiz viņas nometusies gultā ceļos un centās sapīt pārējo biezo matu grīsti pīnē. Iepriekšējās reizes, kad Ūlavs viņu tā bija redzējis guļam, viņa bija bijusi negli'a, piepampusi, sarkaniem plankumiem sejā.

Šoreiz viņa pati sev vairs nelīdzinājās, bija dīvaini skaista, it kā uz bālās izdilušās sejas būtu nolaidies pārpasaulīgs mirdzums. Viņas lielās zili melnās aci? mirdzēja, kā zvaigžņu atspīdums akā. Un vīrs saprata, ka šeit noticis brīnums…

Signe pienāca ar mazu vīstokli — baltas saites krustu šķērsu pār zaļu vilnas drānu tītas. Tad viņa Ielika bērnu Ūlavam rokās:

— Vai tu jebkad esi tik daiļu meiteni redzējis, radiniek?

Un atkal bija šeit kā kāds brīnums — maza meitenes sejiņa, neizprotami maziņa, un tomēr pilnīgi izveidota,

brīnumskaista! Tikko dzimusi radība, un varēja tā izsk itīties! Viņas acis bija vajā, tumSas, bezdibenīga3… un ēda tai bija balti sārta kā mežrozītei, un deguns un mute viņai bija kā cilvēkam, bet tik mazi, ka Ūlavs to nevarēja aptvert.

Signe nostūma segu un tēvs varēja redzēt, ka meitiņai bija arī skaisti mati. Ūlavs palika roku zem mazā, smalkā pakauša; tas dusēja uz viņa plaukstas ne lielāks par ābolu un tik salds un mīksts bija tā pieskāriens…

Ūlavs vēl aizvien turēja trauslo meitiņu savās rokās — dāvana, tā bija dāvana. Viņš kļuva tik mīksts — tik bezmēra pateicīgs viņš nekad vēl nebija bijis. Ūlavs pielika seju pie zīdaiņa krūtīm — tā sejiņa bija tik smalka un skaidra, ka viņš neuzdrošinājās tai tuvoties.

Una nolēca uz grīdas, noguldīja nedēļnieci atkal uz muguras, nolika matd pīni uz krūtīm. Ūlavam atņēma bērnu, un viņš apsēdās uz gultas malas pie savas sievas. Kādu brīdi viņš turēja tās roku savējā, mazliet pacilāja vienu bizi; neviens no viņiem nerunāja ne vārda.

Tad kāds viņam ienesa ēdienu un dzērienu, un pēc tam viņam lika iet blakus kambarī un doties pie miera — Ingunai jāguļot.

Tad ■sdņa klusi sauca:

—    Ūlav, — viņa čukstēja, — vienu lietu tev gribu lūgt, mans laulātais draugs, — viņa nekad tā nebija vīru saukusi, — vai tu darīsi to, ko no tevis lūgšu?

—     Es darīšu visu, ko tu lūgsi. — Viņš smaidīja it kā sāpēs, tā viņu bija pārņēmis prieks.

—    Apsoli man, ka meitiņu nesauksi manas mātes vārdā. Eje vēlētos, kaut viņu sauktu par Sesīliiu.

Ūlavs pamāja.

• • «

Viņš gulēja tumsā nomodā. Līdzas viņam pie sienas kā akmens gulēja Eiriks. Pa durvju spraugu viņš redzēja pavarda uguns atspīdumu gar baļķu sienām šaudāmies, gan cejamies, gan krītam. Bet vāri, zeltaini un maigi mir* dzēja svētitā svece, kas dega pie mātes un bērna.

Kopējas čukstēja un čaukstinājās, skandināja ūdens katlu un dzelzs kruķi ugunskurā.

Reiz jaundzimusī sāka brēkt — un šis brēciens Ūlavam iedūra sirdī. Viņš ausījās, kļuva maigs un līksms: sievas viņā istabā sacēlās kājās, kustināja šūpuli un Signe dziedāja klusu un maigi.

Te viņš gulēja, viņas durvju priekšā, un tas likās tik' dabīgi kā sapnī, ka viņam šeit bija jāguļ un jāklausās, kā viņas miegu sarga. Inguna tagad saldi dusēja; viņa bija dzemdējusi bērnu, un nu viņai bija jāatpūšas, atkal jātop veselai, jaunai un līksmai.

Viņa mājās bija piedzimis bērns, pirmais… Viss, kas iepriekš bijis, likās kā viena vienīga, bezgalīga, nedabīga slimība — kā baisa burvība, kas nomākusi viņa sievu.

Mazie, nedzīvie izdzimumi, ko vecmātes viņam bija nesušas rādīt, lai gan viņam nemaz negribējās tos redzēt. Tie viņam bija bijuši bezgala pretīgi. Un nabaga mazais kroplis, kas savu nelaimīgo dzīvību bija vilcis, līdz Dievs to bija ņēmis pie sevis — savā sirdī Ūlavs nekad nebija varējis aptvert, ka tie viņa bērni — viņa un Ingunas aug'i.

Nekad viņš nebija zinājis, ko nozīmē būt tēvam — līdz pat šai stundai, kad viņam bija dzimusi meitiņa, tāds dārgums, šī mazā Sesīlija.

13

Sesīlija Ūlava meita auga un attīstījās, un vecmātes apgalvoja, ka varot redzēt, ka viqa acīmredzot no dienas uz dienu kļūstot lielāka. No kurienes viņa savu spēku ņēma, bija grūti pateikt, jo pati mate viņai deva krūtis, un katrs saprata, ka tur daudz nevarēja izsūkt. Bet viņa vienā mēnesī izauga vairāk nekā parastie zīdaiņi trijos — tā Signe un Una lielījās. Sad tad viņa dabūja kādu karoti krējuma, vai arī viņai deva sūkt lupatiņā ietītas briežu smadzenes.

Visi ļaudis, kas Hestvikenā iegriezās, gribēja šo mazo meitenīti redzēt, par kuru tik brīnumainas lietas stāstīja un kuras skaistumu visi slavēja. Kaimiņi neslēpa, ka I-Iestvikenu saimniekam un namamātei novēl šo laimi, kaut gan nebija neviena, kas hestvikeniešus sevišķi labi varēja ieraudzīt. Ūlavs ļaudīs izturējās savādi stūraini un nelaipni, un bija tīrās mokas ar šo resgali satikties. Bet tā bija tikai Ūlava ārējā izturēšanās: viņa darbi liecināja krietna, godīga un dievbijīga vīra raksturu. Arī izpalīdzīgs un devīgs viņš bija. Hestvikenu namamāti gan visi uzskatīja par nederīgu, aprobežota prāta saimnieci, bet nevienam viņa, nabadzīte, nekad nekā Jauna nebija gribējusi. Un tādē} Wja jāpriecājas, ka viņa beidzot bija dabūjusi bērnu, kas, kā likās, bija pietiekoši spēcīgs un nemirs.

Bet pati Inguna arvienu vēl bija ļoti slima, kāda Jauna vaina bija iemetusies mugurā, un viņai nebija varas pār kājām, kad viņa beidzot taisījās celties un staigāt.

Kādu svētdienu Ūlavs atgriezās no baznīcas. Bija loti jauks laiks, šī bija pirmā vasaras diena. Rītenis plandījās pār spožām lapām un zaļām pļavām, un katra gaisa dvesma bija kā augošās zāles, plaukstošo pumpuroto koku un pavasara valgmi saturošā zemos elpa.

Kad Ūlavs, ienākot istabā, redzēja, ka Tnguna guļ solā izstiepusies, bažas un īgnums viņu pārņēma. Bet viijš pateica tikai, lai viņa, kad viņš būs paēdis, iznākot ārā un kopā ar viņu apskatot druvas, labība šai gadā esot kupli un smalki sazēlusi.

Tā bija druva, kas atradās attālāk prom pie fjorda zem lielajām klintīm. So tīrumu Ūlavs sevišķi mīlēja un tur mēdza iesēt labākos un smalkākos graudus. Zivju galvas un atkritumus viņš lika turp aizvest, un tā druva necieta tik daudz no sausuma, kā tas citādi būtu bijis: zemes slānis te nebija biezs, un labība te nobrieda agrāk, nekā pārējās Hestvikenu druvās.

Ūlavam bija jāpārnes Inguna pār augsto slieksni, un, nolicis viņu uz zemes nama priekšā, viņš manīja, ka viņa nevarēja pacelt kājas, nedroši viņa tās bīdīja maziem, īsiem solīšiem. Atdurdamās pret mazāko nelīdzenumu, viņa ikreiz klupa. Viņš viņu satvēra ap viduci, smagi viņa pieslējās vīram, uzlika vienu roku uz viņa pleca, pēc dažiem soļiem viņai jau bija jāapstājas, un viņš manīja, ka viņa bija stipri nosvīdusi un drebēja aiz noguruma.

Nonākuši līdz klintij, no kuras atvērās plašs skats, Ūlavs izklāja savu līdzpaņemto kažoka oderēto ziemas apmetni ieplakā starp akmeņiem. Tur Inguna aizvējā varēja gulēt un raudzīties, kā vējš saules vizmā glāsta jaunās lapas un dīgstošo labību, likās, ka gaiši zaļas liesmiņas plūst pa nokāri lejup. Jaunie asni jau visur klāja zemi.

Jūra un krasti zibšņoja un ņirbēja. Plašie vasaras viļņi sitās pret klintīm, salūza, un tad tecēja atpakaļ pāri smilšu akmeņiem. Viļņu čala bija maiga un šalcoša, bet tur pretī zem Vēršu sienas augsti putoja.krāce; vējš mainīja savu virzienu.

Ūlavs sēdēja līdzās Ingunai, acīm pavadīdams apkrautu kuģi, kas diezgan ātr-š šķēla fjordu. Viņš nogrima domās. Sirmvecas atmiņas uzausa par to laiku, kad viņš vēl bija trimdinieks un brīvs kā putns, kad nezināja, ko tas nozīmē uzņemties uz saviem pleciem cita cilvēka nastu. Viens pats viņš toreiz bija bijis, vīrs stsrp daudziem citiem, kas nekad viņam nepieskārās tik tuvu, ka viņš justu viņu iekšpasauli. Savādi tālas un nesasniedzamas šķita šis ainas, pēc visiem šiem gadiem, kur Hestvikena viņam bija uzgulusies un viņš slimo namamāti bija jutis tik tuvu kā paša miesu. Viņš kopā ar viņu, kas mūžīgi slimoja un cieta, bija vilcies uz priekšu. Tas bija kā cīņa, kur viena roka sašauta un nedzīva karājas gar sāniem un tomēr apstājas nav. To atminēdamies, viņš nejutās nelaimīgs šeit siltajā pusdienas saulē sēžot. Viņš nedomāja par pagātni, nolādot tagadni, vai arī dusmojoties par dzīvi, kas bija lemta nodzīvot kopā ar Ingunu. Viņš sēdēja un atpūtās savādas grūtsirdības pārņemts. Tas, kas viņu nospieda, bija šī pārmērīgā mīlestība pret Ingunu, tā bija pārāk liela, lai viņš to spētu viens pats nest.

Viņš piegriezās Ingunai, gribēja viņai kaut ko pateikt par kuģi fjordā, bet redzēja, ka viņa iemigusi. Viņa izskatījās kā mirone.

Ar izbrīnu viņš juta, ka viņš tagad Ingunu mīl vēl vairāk kā jebkad, taisni tagad, kur redzēja, ka arī pēdējā viņas skaistuma zīme zudusi. Neviens, kas Ingunu nebija redzējis viņas jaunībā, nevarēja iedomāties, ka šī savītusi vecīgā sieviņa kādreiz bijusi skaistule. Ūlavs atcerējās — reiz viņa izskatījās giāsaina kā maiga, tīra, gaiša puķe, bet tagad viņas āda, cieta un spīdīga, dzeltena un neglīta, brūniem plankumiem klāta, bija pārvilkta pār kaulaino, izdēdējušo seju ar aso zodu. Viņas garais, vārais stāvs sen jau bija zaudējis klūgas atsperīgo lunkanību, plakana kā dēlis ar šaurajām krūtīm un uzpūsto vēderu, viņa atgādināja vecīgu, smagā darbā nomāktu namelnieka sievu, kas dzemdējusi daudzus bērnus.

Vīrs sēdēja un lūkojās Ingunā, neuzdrīkstēdamies viņai pieskarties: tik Joti viņai bija vajadzigs miegs. Viņš tikai lēni paņēma viņas galvas lakatiņa stūrus un uzmanīgi pabāza tos zem viņas galvas, lai vējš to neplivinātu sejā, tad apsedza viņu vēl labāk ar apmetni — viņa izskatījās, it kā viņai asiņu nemaz nebūtu un droši vien viņa ļoti sala.

3MĪ' i

• • «

Ūlavs un Hestvlkenu saime vēroja, ka Ingunai arviēnu grūtāk nācās staigāt, un jau ap Jāņiem viņa bez palīdzības nespēja pacelties no sava sēdekja, nespēja kājas pabīdīt uz priekšu, ja nebija kāds, kas viņu atbalstīja un turēja. Bet katru rītu viņa vēl ar kalpones palīdzību pilnīgi apģērbās. Tagad Torhildai tas bija jādara, jo Līva, Ingunas kalpone, šai laikā nekam nederēja.

Ūlavs nekad nebija varējis saprast Ingunas stūrgalvīgo nelabvēlību visos šais gados pret Torhildu Bjerna meitu. Tādu sievieti kā Torhildu tikai reti varēja sastapt, viņa bija uzticīga, krietna un spēcīgo, un kaut gan Inguna ļoti netaisnīg'i izturējās pret mājturības vadītāju, Torhilda vienmēr bija pacietīga uņ gādīga pret slimo namamāti.

Tikpat nesaprotami Ūlavam ari bija, kāpēc Ingunas mīlestību bija izpelnījusies šī Līva, kas kopš pagājušā gada kalpoja Hestvikenā. Meita bija neglītākais cilvēks, ko Ūlavs jebkad redzējis. Pirmajā mirklī pat bija grūti i/šķirt vai viņa sieviete, vai vīrietis, tik drukns bija viņa? augums, pārmērīgi plats un spēcīgs, ar neticami īsām un likām kājām. Viņai bija plāni, sarkani, gludi mati, viņas iepelēki sarkanā āda bija izraibināta vasaras raibumiem līdz pat krūtīm, arī uz rokām līdz pat pleciem bija vasaras raibumi, viņai bija dīvaini nejauka seja, mazās cūku ačteles pastāvīgi mirkšķinājās, deguns beidzās pārāk aci, bet zoda nebija nemaz — apakšējā sejas daja slīpi atkrita un saplūda ar Jengani gajaino kaklu. Arī laipna viņa nebija, slinka un spītīga pret Torhildu un moderl, bez tam ļoti neapķērīga. Bet Inguna šo meitu mīlēja.

Kad uzzināja, ka viņa pagājušā rudenī, Miķeja dienā ciemodamās pie saviem radiem, tapusi grūta, Inguna no visas sirds lūdza Ūlavu nepadzīt Līvu. 0lav3 to gan nebija nodomājis davH: viņš ?.ināia. ka līvas mājās valdīja melna nabadzību un mudžēja bērnu bars, viņš labi saprata, ka Līvai jāpaliek šeit. Bet, tā kā viņa dzīvoja Hestvikenā un vēl bija ļoti jauna — viņai bija tikai piecpadsmit gadu — Ūlavs jutās piespiests palīdzēt meitenei tikt pie savām tiesībām. Tādēļ viņš arī jautāja, kas esot bērna tēvs. Bet viņa nekā nezināja teikt, kā vienīgi to, ka viņš viņu kādu gabalu caur mežu esot pavadījis, kad viņa Miķeļa dienā devusies mājās.

—    Jā — vai viņš bija varmācīgs pret tevi?

—     Nē, ak nē, — visa Līvas seja staroja, vfņš esot bijis tik laipns un esot jokojis, Jons esot bijis viņa vārds, jā, tā viņš esot teicis.

—    Jā, tā sauc katru vīru, kam cita vārda nav.

Bet viens labums tomēr bija: tagad Sesīlijai bija zīdītāja. Pārāk pretīga bija doma, ka slimā māte baros šo lielo bērnu ar vareno ēstgribu, bet līdz šim Inguna nekā negribēja dzirdēt par to, ka viņai atņems Sesīliju.

• • •

OlftV* no ViRām apkārtnes draudzēm pēc kartas bija ataicinājis vīrul un sievas, kas kaut ko saprata no ārstniecības un slimībām. Bet neviens nevarēja teikt, kāda vaina namamātei. Daži iegalvoja, ka skaudība un nenovīdība esot slimības cēloņi. Ūlavs atcerējās, ka Inguna pirms sešpadsmit, septiņpadsmit gadiem, dzīvodama Miklebejā, tādā pašā veidā bija saslimusi, un ka turienes namamāte Hillbjerga bija apgalvojusi, ka Kolbeins viņu esot nolādējis un apbūris. Ūlavs tagad sāka ticēt, ka tas varbūt tiešām tā bijis, un Inguna kopš tā laika galīgi nekad nebija atbrīvojusies no ļaunās varas.

Tad Ūlavs uzzināja par kādu vācu tirgotāju Oslo — Klausu Vīphartu, visgudrāko vīru ārstēšanas lietās. Savā jaunībā viņš esot bijis gūstniecībā pie saracēņiem un tur ieguvis šo gudrību. Ūlavs atveda tirgotāju Vīphartu, un tas tūdaļ pateica Ingunas vainu.

Pirmo iemeslu minēt neesot viegli — tā teica vācu tirgotājs — tur varēja būt dažādi cēloņi: piemēram, kad vīrs pirmo reizi ar viņu kopā gulējis, zvaigžņāji bijuši nelabvēlīgā stāvoklī, kaut kas nesaskanējis ar zvaigžņājiem viņu abu dzimšanas stundā. Jau gluži maza kļūda tādos gadījumos kaitīga, būtu tas noticis drusku agrāk vai drusku vēlāk — viss būtu kārtībā. Sis nelabvēlīgais stāvoklis Ingunu kā vājāko daļu iespaidojis tādā veidā, ka viņas ķermenī salūzusi harmonija starp šķidrām vielām un matēriju, šķidrums ņēmis pārsvaru, jā, varēja arī būt, ka Inguna jau ar savu dzimšanu bijusi disponēta šai disharmonijai, bet katrā ziņā šī disharmonija ir viņas vājuma iemesls. Labākais pierādījums tam ir tas, ka viņa nevarot dzemdēt vīriešu kārtas dzīvotspējīgus bērnus, katrā ziņā ne vairāk kā pirmo, jo vīra ķermenis sastāvot no sausākām vielām nekā sievas ķermenis, un jau no paša sākuma prasot vairāk cietas matērijas; meitu turpretī viņa dzemdējusi dzīvu. Bet bērns piedzimstot iesūcis vairāk no cietas matērijas, nekā mātes ķermenis drīkstējis atdot, un tādēļ mātes miesa tagad esot — ja tā varot teikt — satrunējusi, un kauli un āda piesūkušies ar šķidrumu kā satrunējis koks, kas jūrā ilgu laiku peldējis un ar ūdeni piesūcies.

Tātad vispirms Ingunai vajadzētu izžāvēt savu ķermeni. Bērnu nekādā ziņā nedrīkstot atņemt no krūts. Vācu tirgotājs viņai iedeva līdzekļus, kas svīdina un nodzen ūdeni. Dzert viņai deva ļoti maz, viņai bija jāēd dedzināti un samalti dzīvnieku kauli, bez tam viņai deva tikai cietus un sausus ēdienus ar sakarsētiem zāļojumiem.

Mācītā vīra vārdi iedvesa Ūlavam uzticību. Viss likās tik saprotams, un latīņu vārdus, kurus Klauss Vīpharts lietoja, Ūlavs pazina no jaunības dienām. Prima causa — harmonia — materia — umidus — disparo — dispono — visus šos vaidus arī bija lietojis Asbjerns, Arnvids un arī brāļi klosterī, un, cik Ūlavs saprata, Klauss šos vārdus izrunāja un lietoja pareizi. Un viņš pats, kopā ar Ingunu uzaugot, bija vērojis, ka viņas ķermenis tik savādi vārs un trausls, toreiz viņam vienmēr bija jādomā par nenobriedušām vārpām. Droši vien viņai bija pārāk maz no cietas matērijas. Dedzinātie kauli droši vien viņai derēs, tie daudzējādā ziņā bija labi, to viņš zināja.

Viņš klosterī bija mācījies par četriem elementiem, kas veido cilvēka ķermeni, un bija arī dzirdējis par to, ka zvaigžņāji ietekmējot cilvēka likteni. Mācītie vīri šeit Norvēģijā nezināja visai daudz par to, brālis Asbjerns bija teicis, ka kristīgam cilvēkam nav jāpētī, kas zvaigžņājos par viņu rakstīts.

Ūlava sirds kjuva neizsakāmi vieglāka. Varbūt viņš visos šais gados bija dzīvojis maldīgās domās — viņš šeit bija staigājis un ticējis, ka viņš ir visas nelaimes cēlonis, un viss posts viņiem uzbrucis tādēļ, ka viņš nav uzdrikstējis atzīties savā grēkā. Viņš dzīvoja grēkā, tā tas bija, kamēr viņam neradās tieksme nelaimīgo pārkāpumu nožēlot, bet Dievam bija jāzina, ka viņš to nespēja. Viņš nevarēja sievas un bērna labklājību un godu vieglu roku mest svaru kausos. Vienmēr viņš bija mēģinājis dzīvot un rīkoties kā īsts kristīgs cilvēks. Un Dievs to zināja vēl labāk nekā viņš pats, cik neizsakāmi viņš ilgojās dzīvot ar Viņu saskaņā, Viņu mīlēt no visas sirds, locīt ceļus Viņa priekšā, nemocīdamies sava paša nepaklausībā.

Un, ja nu viņš drīkstēja domāt, ka V^ai nelaimei ir gluži dabīgs iemesls! Sesīlija bija ķīla, ka Dievs viņam atlaidis grēkus vai arī ir atlicis norēķinu līdz nāves stundai. Kaut nu viņš drīkstētu ticēt, ka Ingunas dvēseles un miesas vājums ir dibināts zvaigžņu gaitās!

Bet Piima Causa1 — tas bija viens no Dieva vārdiem. To viņš zināja.

Viņa pati teica, ka viņa, lietojot Klausa Vlpharta līdzekļus, jūtoties labāk. Vēl viņa savu veselību gan nebija tik tālu atguvusi, ka spētu kustMāt ķermeņa apakšējo

daļu, bet sāpes mugurā bija rimušas.

* • •

Kādu vakaru īsi pirms ūlava mesas viņš ienāca rovī, lai Torhildai Bjerna meitai kaut ko pateiktu, pirms to bija piemirsis.

Torhilda cepa maizi svētku dienai. Kad Ūlavs atvēra durvis, vakara saule ieplūda iekšā un apzeltīja miltu putekļiem pildīto gaisu, bet sienas mazajā telpā bija melni apkvēpušas. Apaļās, labi uzrūgušās karašas saldi smaržoja uz slīpiem, gludiem akmeņiem, kas bija nolikti ap kvēli pavardā. Ūlavam saskrēja siekalas mutē. Pašas Torhildas nebija rovi.

Ūlavs jau gribēja apgriezties un aiziet, te Torhilda parādījās durvīs. Viņa augsti paceltām rokām nesa dēli, ko atbalstīja uz galvas. Tas viņu piespieda vēl taisnāk nekā parasti turēties, un šai rāmajā vasaras vakarā viņas trūcīgais tērps tik labi un viegli izskatījās: īsi darba brunči, rupja audekla krekls, basas kājas. Viņa kustējās viegli un veikli ar lielu noteiktību un spēku.

Ūlavs noņēma viņai dēli, tas bija no ozola koka un loti smags. Viņš to ienesa un uzlika uz steķiem. Torhilda vēl ienesa veselu klēpi sakapātu kadiku zaru un apbēra ar tiem dēli. Viņa ātri kustējās, un tīkama smarža izplūda no viņas — tur bija miltu un svaigas maizes smarža, kā ari veselīga darba siltums. Pēkšņu jūtu pārvarēts, Ūlavs abām rokām apskāva kalponi, tvirti un varmācīgi to pierāva sev klāt. Viņa zods ieurbās meitas plecā, vienu mirkli viņa seja skāra Torhildas vaigu — tas bija mitrs un vēss, un tomēr arī silts. Viņš palaida viņu vaļa un iesmējās, lai

65t

apslēptu savu mulsumu, viņam bija kauns par savu rnuļķīgo izlaidibu, kas tik pēkšņi viņu bija sagrābusi.

Torhilda tumši nosarka, un, to pamanot, Ūlavs apjuka vēl vairāk. Bet viņa neteica nekā, un viņas kustības nepauda sašutumu. Mierīgi un rūpīgi viņa turpināja savu darbu, it kā nekas nebūtu noticis — noņēma no akmeņiem izceptās maizes un lika tās uz kadiķiem apkaisītā dēla.

—    Tu strādā kā vīrs, — Torhildai teica Ūlavs.

Un tā kā viņa nekā neatbildēja, tikai turpināja maizes cepšanu, viņš nopietni teica:

—    Visa mājturība tavās rokās, tu dari vairāk, nekā mēs visi pārējie kopā.

—    Es daru, ko es varu, — atmurmināja Torhilda.

—    Jā, es nezinu, varbūt tu domā.,. varbūt mēs neizrādām tev pietiekoši daudz pateicības, pasaki man tikai, gan jau mēs vienosimies.

—     Man nav nekā ko teikt, es esmu apmierināta ar to, kā ir. Es varēju ar bērniem kopā dzīvot, tagad visi uzaudzināti, izņemot abus mazuļus, un tu vienmēr man esi bijis labs palīgs.

—    Ak, nerunā par to …

Viņš teica, kas viņam bija sakāms par nākamiem svētkiem, un aizgāja.

♦ * m

Inguna pildīja gudrā tirgotāja padomus, bet ar laiku Izrādījās, ka ieteiktie līdzekļi nebūt nehboja viņas stāvokli. Viņa dabūja stipras vēdera graizes, un kakls sāka sūrstēt no lielā daudzumā ieņemtiem pipariem un ingvera. Bet viņa izturēja, cik ilgi vien tas bija iespējams, pūlējās norīt sauso, pārkarsēto barību kaut. gan sāpes jau ieradās, tikko viņa uz ēdienu paskatījās. Diennaktīm mocija slāpts,

Bet viņa visu panesa lēnprātīgā, pacietībā.

Tad Ūlavam dažas naktis bija jāpaliek ārpus mājas, Hestvikenā ieradās Signe Arņa meita, lai gulētu pie slimnieces.

Ūlavam atgriežoties, Signe viņu saņēma ar aizrādījumu, ka esot pilnīgi nejēdzīgi, ka Inguna arvien vēl naktīs paturot Sesīliju pie sevis. Mātei neesot ne pilītes piena krūtīs, izvārdzināts bērns kliedzot aiz izsalkuma un niknuma caurām naktīm, nedodot ne Ingunai, ne arī nevienam citam miera. Ūlavs nevienu citu zīdaini nekad nebija redzējis kā vienīgi Eudunu, un tas vienmēr bija kliedzis, un tā vīrs domāja, ka tā jau tas pienākas maziem bērniem. Dienā Līva deva Sesīlijai krūti, viņas pašas bērns nesen bija miris, un jaunajai mātei bija piena tik daudz kā burvju govij. Visprātīgākais būšot — tā domāja Signe — Sesīliju nodot Līvas gādībai ne tikai dienā, bet arī naktī.

Bet, kad to pateica Ingunai, viņa bija tīri vai izmisusi aiz sirdēstiem. Viņa lūgtin lūdzās, lai Sesīliju atstājot pie viņas:

— Viņa ir viss, kas no manis palicis pāri, es tev dāvāju šo meitu, pati ziedodamās — līdz viducim nedzīva un tizla es šeit gulu. Ja tu viņu mīli, Ūlav, tad apžēlojies par mani, neatņem man Sesīliju, atstāj viņu man vēl šo īso brītiņu, kas man ir atļauts zemes virsū pavadīt. Nebūs vairs ilgi, un tu būsi atbrīvots no šis nožēlojamās dzīves ar mani.

Viņš mēģināja viņu apmierināt, bet viņa kliedza, atbalstīja elkoņus spilvenos, cēla plecus uz augšu, it kā gribēdama piespiest savu nedzīvo ķermeni piecelties. Ūlavs apsēdās uz viņas gultas, mierinādams viņu kā prazdams, bet viss bija velti. Pēdīgi viņa raudot un kliedzot bija tā nogurusi, ka iesnaudās, bet vēl miegā elsas kratīja viņas vājo ķermeni.

On Ūlavs nevarēja citādi: viņš atļāva Ingunai paturēt Sesīliju, bet Līvai bija jāguļ tai pašā istabā uz sola, lai viņa tūdaļ, tikko bērns sāk raudat, varētu to paņemt pie sevis un mierināt.

Kad Ūlavs pirms gulētiešanas pienāca viņas gultai un pateica labnakti, Inguna apskāva viņa kaklu, pievilka vira galvu sev klāt:

—     Nedusmojies, Ūlav. Es nevaru iemigt, ja viņa nav pie manis. Man vienmēr bijušas tādas bailes, kad vienai pašai bija jāguļ, — vipa čukstēja. — Kopš tās pirmās nakts, kad tu pie manis gulēji, tas tā bija, es nejutos droša, ja tava roka mani neapskāva. Un tagad — tas tā nekad vairs nebūs.

Ūlavs nometās cejos pie viņas gultas, pabāza savu roku zem viņas pakauša, piespieda viņas galvu savam plecam:

—     Ja tu gribi, es tevi tā turēšu, kamēr tu iemigsi, — viņš teica.

Gandrīz tai pašā mirklī viņa jau bija iemigusi. Lēni viņš pabāza spilvenus zem viņas pleca, sakārtoja viņas gultu un klusi aizgāja istabas otrā pusē pie Eirika ziemeļu gultā.

Ūlavs naktīs uz pavarda atstāja degam mazu tauku lampiņu — tik bieži viņam bija jāceļas un jāpalīdz Ingunai apgriezties uz otriem sāniem. Un tagad viņam vēl bija jāceļas, kad Sesīlija kliedza, viņš pats to mēdza aiznest Līvai, jo meita neatmodās.

Pēdīgi viņš tomēr bija iemidzis un gulēja cietā miegā, bērns jau labu laiku bija kliedzis tik griezīgi, ka šoreiz pat Līva bija atmodusies. Mazā gaismekļa vājajā gaismā Ūlavs redzēja kalponi ar bērnu rokā aizejam no Ingunas gultas. Viņa bija tik nesamērīgi plata un īsa, ka Ūlavam bija jādomā par milžu sievām un spoku tēliem pasakās. Un, kaut gan viņš labi zināja, ka tā ir neprātīga doma, viņam metās baigi, iedomājoties, ka Sesīlija gulēs šīs audžumātes rokās. 1

Nākamajā dienā ap pusdienas laiku Ūlavs ienāca pie Ingunas istabā. Viņš kopā ar kādu kalpu bija vedis sienu no attālākām kalnu pļavām uz mājām. Migla lielās pērlēs bija ieķērusies viņa īsajā, rupjajā apmetnī, viņa zābaki bija smagi no slapjas zemes un novītušām lapām. Mitra rudens smarža dvašoja no viņa, kad viņš, pārliecies pār Ingunu, jautāja, kā viņai tagad klājoties.

Ar mulsu, mazu smaidu viņš rādīja, ko rokā bija apslēpis: dažas lielas ūdeņainas zemenes uzvērtas uz smilgas, tā viņi bērnu dienās to bija darījuši. Mīkstās ogas uz viņa delnas bija atstājušas sarkanus plankumus:

— Sīs ogas es atradu tur augšā pie dzirnavām. Inguna paņēma zemenes, aizmirsdama pateikties. Sie m izie sarkanie plankumi viņa sastrādātā, rupjā rokā — tie atgādināja bērnu dienas un visu kopā nostaigāto ceļu .. Divas reizes viņš viņas dēl šo roku bija apt.rr.ipījis asinīm. Un tā bija tā pati cietā, sveķainā, lipīgā zēna plauksta, kas viņai palīdzēja tikt pāri žogam un viņai nesa mazas dāvanas … Kopdzīve ar Ūlavu tēlojās Ingunai kā garš izrakstīts sienas paklājs: īsas, kvēlas un liegas mīlas laimes mazās glezniņas, un tad — garas, tukšas vietas: gaidas, iekāres un neauglīgi sapņi, tad sekoja liels, tumšs plankums — kauna un ārprātīgā izmisuma laiks, un beidzot — Hestvikenā pavadītie gadi. Viss tas tēlojās vienā mirklī, kā ieaustas gleznas audeklā, visa dzīve — liels izrakstīts paklājs, viens un tas pats audums no bērnu dienām līdz šai vietai — līdz galam.

Gan viņa vienmēr bija zinājusi, ka Ūlavs labi pret viņu izturas. Vina saprata, ka grūti būtu atrast vēl kūdu vīrieti, kas ar tādu pacietību un lēnprātību viņu būtu sargājis un balstījis visus šos gadus. Gan viņa vienmēr tam bijusi pateicīga no visas sirds, reizēm pat kvēli un degoši, bet tomēr — tikai tagad, lt kā kopsavilkumā skatot savu dzīvi, viņa pilnīgi aptvēra, cik stipra viņa mīlestība bijusi.

Viņš tagad stāvēja pie šūpuļa. Slieces vienmērīgi dauzīja grīdu. Bērns rūca un kunkstēja omulīgā labsajūtā, kamēr viņa mazie papēdīši neatlaidīgi dauzīja apakšā paklāto kažoku. Māte šad tad redzēja Sesīlijas mazās gaiši sarkanās dūrītes, kad tās pacēlās pāri šūpuļa malai.

—   Nē, Sesīlija, tā nevar, tu vēl nožņaugsies savās cilpās! — Ūlavs smaidīdams paņēma bērnu rokās. Sesīlija tik strauji bija ķepurojusies, ka viņas autiņi bija atraisījušies un ticamā lenta apvijusies ap rociņām un kājiņām, ap kakliņu un vipu mazo apaļo ķermeni. Tiešām bija jābrīnās, ka mazā nebija pati nožņaugusies.

—    Vai tu to vari attīt? — viņā nolika bērnu mātes rokās.

, — Kāpēc tu raudi? — viņā jautāja noskumis. Asaras žilbināja Ingunu, viņa nevarēja lāgā redzēt, attīdama Se6īliju no tās važām.

—    Viņai būs tik balti mati kā Hestvikenu cilts vīriem, — teica tēvs. — Un septiņas sprogas jau savijušās

[uz mazās galvas. — Viņš noglāstīja vietu, kur gari izauļ gušie mati savijās mazās dzelteni baltās cirtās.

—    Vai tu šodien tik slikti jūties, Ingun?

—    Nē, tas nav tas. Es te guļu un domāju, cik labs un uzticīgs tu pret mani esi bijis visus šos gadus, un nekad es neesmu bijusi spējīga tev tavu mīlestību atdarīt.

! — Nerunā tā… Tu taču esi bijusi — maiga, — viņš j pevarēja atrast citu vārdu, ar ko viņu slavēt, viņš velti t^neklēja savā atmiņā, tik labprāt viņš viņu būtu iepriecinājis, bet tikai zināja pateikt:

—       Tu taču esi bijusi maiga un — un klusa sieva. Tu i-eini, cik ļoti es tevi esmu mīlējis, — viņš beidza sirsnīgi.

—      Un taged gandrīz jau gads, — viņa čukstēja sāpīgi un bikli, — kur tev jādzīvo it kā tev nebūtu 6ievas — ļjādzīvo ar slimu, kopjamu māsu. ^

•— Jā, jā, — klusi atteica vīrs. — Bet es tevi tomēr tik ļoti mīlu … Māsa, tu saki… Vai tu atceries, Ingun, kā mēs bērnībā dzīvojām? Mēs gulējām vienā gultā, dzērām no vienas bļodas un bijām kā brālis ar māsu. Mēs nezinājām, ka kaut kas cits arī vēl var būt. Bet jau toreiz mēs jutāmies vislaimīgāki, kad bijām kopā.

—     Jā. Bet toreiz mēs bijām bērni. Un toreiz es biju skaista, — viņa čukstēja mazliet satrauktā balsī.

—     Jā, tāda tu biji. Bet man šķiet, es biju tik puicisks, ka nemaz nepratu to saskatīt. Man liekas, tais gados es nekad par to nedomāju, vai tu esi skaista vai arī ne.

—    Un nekad es tev nebiju par nastu. Vesela es biju un spēcīga …

—     Ak nē, Ingun. — Ūlavs vāji pasmaidīja un noglāstīja viņas roku. — Stipra tu nekad neesi bijusi, tu mans labākais draugs!

* * 4

Tā bija gara ziema visiem heslvikeniošiem.

Ūlavs visu laiku palika mājās, viņam likās, nevienu nakti viņš neizturētu būt prom no Ingunas. Viņa ļoti cieta tik ilgi gultā guļot, jo bija ļoti novājējusi, bez tam mugurā vēl bija cēlusies kāda ļauna vaina: Ilgāku laiku vienā un tai pašā stāvoklī guļot, likās, ka sāpes sakāpj gar ribām uz augšu, pilda visas krūtis. Vienīgi bieži pārmainot viņas stāvokli, varēja remdināt sāpes. Est viņa gandrīz nekā vairs nevarēja. Viņas dzīvību uzturēja, ielejot mutē mazus malciņus sūkalās izvārītu šķidru miežu putru, gaļas buljonu vai arī pienu.

Inguna, tā guļot, bija mēģinājusi strādāt rokdarbus. Bet, tikko viņa kādu brīdi turēja rokas uz augšu p celtas, tās notirpa, un tā viņa nespēja ne šūt, ne pīt. Un tā viņai gluži nekustīgai bija jāguļ. Nekad viņa nežēlpjfļs ne ar vienu vārdu, klusi un laipni viņa pateicās, ja kāds nāca pie viņas pasēdēt, palīdzēja apgriezties uz otriem sāniem, uzbužināja spilvenus. Reizēm viņa dienā ilgi gulēja, bet naktis bija gaužām bez miega.

Ūlavs cauru nakti uzturēja uguni pavardā, blakus telpu viņš bija noslēdzis ar durvīm, lai Ingunas istaba būtu labi silta. Ziema nebija sevišķi auksta, bet dūmi pildīja istabu diennaktīm. Katru nakti viņš palika nomodā pie slimnieces. Eiriks gulēja gultā aiz viņa muguras, cieti aizmidzis. Līva savu guju bija iekārtojusi uz zemes sola, un Sesīlija dusēja pie mātes. Ūlavs gulēja pusmiegā, un, ti^dco kāda pagale stiprāk sprēgāja vai arī Inguna apspiesti, tikko dzirdami stenēja, viņš jau bija ārā no gultas un stāvēja pie slimnieces. Visu ziemu viņš ne reizi nedabūja izģērbties, izņemot pirts dienu, kad visi hestvikenieši gāja mazgāties.

Viņš nometās ceļos viņas gultas priekšā, pabāza plaukstas zem pleciem, zem gūžām, tad paturēja kādu brīdi viņas papēžus savās rokās.

Savā sirdī viņš ar slimīgu baismu gaidīja, ka Ingunas miesa šais vietās kjūs jēla. Tā bija viņa jutekliskās kaislības pēdējā kvč a: viņam likās, viņš neizturēs, ja būs jāredz, ka viņas āda uztūks, un nejaukās vātis saēdīs viņas miesas, kamēr viņa pati vēl dzīva. Vienmēr viņu bija pārņēmis riebums, redzot vai arī saožot netīras vātis, kaut gan viņš kaunējās šā vājuma. Izmisumā viņš lūdza Dievu vismaz to aiztaupīt, viņš to lūdza tāpat sevis, kā arī viņas dēļ.

Ūlavs aizgāja pie pavarda, pabikstīja uguni

— Vai tev neslāpst, Ingun? Vai tu gribi, es tevi drusku paņemšu savā klēpī, Ingun?

Ūlavs viņu ietina gultas segās, pacēla to savās rokās. Viņš apsēdās ar viņu uz sola pie uguns. Lēni viņš salocīja viņas nomirušās kājas, nolika dūnu spilvenus zem pēdām, atbalstīja ar savām ciskām viņas gūžas un krustus, pieslēja viņas galvu savam plecam.

—    Vai tev tagad ir labi, Ingun?

Gadījās ka viņa, tā vīra klēpī guļot, iemiga. Un Ūlavs tā stundām ilgi varēja sēdēt, viņu saudzīgi turēdams savās rokās, kamēr viņš juta, ka viņa mugura apledojās, un visi locekji kjuva 6āpīgi un stīvi. Tikko viņš drusku pakustējās, tūdaj viņa atmodās. Tad viņa, atbrīvojusi savu roku no segām, paglāstīja vīra seju:

—    Tagad es jūtos daudz labāk. Aiznes mani atpakaj uz gultu, Ūlav, un ej nu pats gulēt, tu taču, droši vien, esi briesmīgi noguris.

—     Smaga nasta es tev tagad esmu, Ūlav, — viņa teica kādu nakti. — Bet izturi vēl mazdrusciņ — nebūs jau ilgāk par šo ziemu…

Viņš nekā neatteica. Arī viņam bija tādas domas. Ja

6

avasaris nāks, tad viņš, droši vien, paņems viņu līdz. Un

'lavs sevī vairs nepretojās.

* * •

Bet, kad ziema tuvojās beigām, likās, ka Ingunas stāvoklis drusku uzlabojies. Katrā ziņā dzīvība viņā bija tik daudz atgriezusies, ka viņa apjautājās, kā veicas ar mājturību un zveju. No rītiem un vakariem viņa klausījās ganāmpulka zvanu skaņās, sauca savas govis vārdā un teica, ja beidzot lapainais pavasaris būs atnācis, tad vajadzēs viņu iznest ārā, lai viņa vēl vienu reizi varētu redzēt ganāmpulku.

Sesīlija tagad bija ļoti skaista un lielāka, nekā bērni parasti mēdz būt šai vecumā.

Dienā viņa bija Ingunai liels mierinājums, tad Līvai kopā ar bērnu bija jāsēž istabā, bet naktī mazā kopā ar savu zīdītāju gulēja otrā mājā: Inguna vairs nespēja resno, spēcīgo bērnu turēt pie sevis gultā; Sesīlija miegā uzvēlās mātei virsū, un, ja viņa bija nomodā, tad, ķepurodamās pa gultu, smagi metās uz Ingunas izdēdējušo ķermeni.

Ūlavam Līva bija tik pretīga, ka viņš tikai ļoti nelabprāt iegāja istabā, kur kalpone uzturējās. Viņš zināja, ka viņai bija gari nagi, nepatika viņam arī tas, ka viņa pārāk labi bija sadraudzējusies ar Ankiju, un tā arī kalpu pieradināja zagt un melot. Gan Ūlavs nekad Ankijam nebija uzticējies, bet vienmēr zinājis, ka kalps rīkojas nepareizi vairāk aiz muļķības nekā aiz ļaunuma. Viņi nezaga Bevišķi lielas lietas, bet Ūlavs dusmojās, ka viņa mājās strādāja tik nekrietni cilvēki. Vispār Hestvikenu saimniecība tagad bija diezgan lielā mērā nolaista. Viņš pats bija tik noguris, ka nespēja ne pārraudzīt darbus, ne arī pats līdzi strādāt, un lejup rati vienmēr ātri rit.

Un tā viņš tagad ari pa dienu ne visai daudz redzēja no Sesīlijas. Pamazītēm tas tā bija nācis, ka jūtās pret meitu mīlestībai bija piejauktas dziļas sāpes, kaut kas dega viņa krūtīs, iedomājoties mitro, zilo tvanīgo pavasara nakti, kad viņš, atgriežoties mājās, šūpulī atrada meitu. Pirmo reizi, kad Sesīlija gulēja viņa rokās, viņš bija domājis, ka tagad liktenis iegriezies citās sliedēs:. Sesīlija viņam un mātei nesīšot laimi.

Viņš tik ļoti mīlēja šo savu mazo meitu, bet mīlestība sabruka viņā, tā palika kā bikla un mēma dzīvība viņa 6irds dibenā. Pirmās dienās tēvs tik bieži bija apstājies pie viņas šūpuļa, bija viņai pieskāries pirkstu galiem, pamīlinādamies un parotaļādamies ar viņas rociņām; kluss izbrīns un prieks viņu pārņēma, kad izdevās meitiņas sejā izraisīt smaidu. Viņš, neveikls un stūrains, viņu bija uzcēlis, piespiedis sev klāt:

— Sesīlija, mana mazā Sesīlija …

Tagad viņš tikai palika stāvam, kad redzēja, ka viņu nes pa pagalmu no vienām mājām uz otrām; viņš uzsmaidīja meitai un pamāja viņai ar roku, bet viņa tam nepiegrieza ne mazākās vērības. Pat arī tas, ka viņa bija tik

skaista, un ka jau šai trauslajā bērnā varēja saskatīt Hestvikenu cilts gaišās krāsas, tikai paasināja sirdsdedzi.

Eiriks tagad gāja savus ceļus. Deviņgadīgais puika vairījās pieaugušo sabiedrības, kas — to viņš manīja — vienmēr bija smagu domu nomākta. Viņš pats meklēja un atrada sev rotaļas un laika kavēkļus lielajās mājās. Istabā

viņš ieradās tikai, lai paēstu un aizietu gulēt.

* * *

Krusta mesas laikā pavasarī Ūlavam bija jādodas uz pilsētu, viņam vajadzēja būt tirgū. Oslo viņš saņēma ziņu, ka predikantu brāļi klosterī viņu gaidot.

Ūlavs aizgāja uz klosteri, un priors viņam pateica, ka viņa draugs, Arnvids Fina dēls, ziemā esot miris. Pagājušā gada vasarā viņš iesvētīts par brāli Hāmaras klosterī. Bet jau otrā gavēņa nedēļā viņš pēkšņi miris, neviens nav varējis pateikt, kāda tā bijusi slimība. Kad visi mūki kopā gājuši uz dienas dievkalpojumu, brālis, kas gājis līdzās Arnvidam, manījis, ka tas nobālējis un sagrīļojies, bet, kad otrs čukstošā balsī jautājis, vai Arnvids jūtoties slims, tas tikai pakratījis galvu. Bet, kad viņi pie Verbum caro factum est nometušies ceļos, mūks pamanījis, ka Arnvids vairs nav spējis piecelties, un, kad dievkalpojums beidzies, Arnvids bez samaņas gulējis uz grīdas. Viņi to aiznesuši guļamtelpā, noguldījuši, bet Arnvids nav atguvis samaņu, klusi kunkstēdams viņš gulējis. Tikai ap dienas vidu viņš atžirdzis un lēnā balsī lūdzis pēdējo pakalpojumu. Tūlīt pēc tam, kad viņš dabūjis sakramentu, viņš iemidzis, un, kad mūki aizgājuši uz pēcpusdienas dievkalpojumu, viņš jau bija miris. Tik klusu viņš aizgājis, ka brālis, kas viņam līdzās sēdējis, nav varējis teikt, kad īsti tas noticis

i»

561

Priors arī teica, ka Arnvids, pirms iestājies klosterī, lielu daļu savu dārgumu izdāvinājis radiem un draugiem —

saviem dēliem viņš esot uzdevis šos abus dzeramos ragus nodot Ūlavam Euduna dēlam. Bet Arnvida dēli esot tādi savādnieki, ka nelabprāt izkustoties no savas draudzes, un tikai, kad viņi ieradušies Hāmarā uz tēva bērēm, Magnuss ragus atnesis klosteri, un Bjarnes tēvs neesot gribējis šos dārgumus aizsūtīt uz dienvidiem, pirms tie nav bijuši Ordeņa vīra rokās.

Ūlavs šos dzeramos ragus bieži vien bija redzējis, Miklebejā būdams. Tie bija mazi, bet tika turēti par lieliem dārgumiem, un pagatavoti tie bija no kādas dienvidos sastopamās kazu sugas, ar sudrabu un zeltu bagātīgi izrotāti. Ūlavs kopā ar draugu svinīgos brīžos no šiem ragiem bija dzēris miestiņu vai arī vīnu, un vairāk kā dažus malkus tur nevarēja ieliet.

Ziņa par Arnvida nāvi satricināja Ūlavu līdz sirds dziļumiem. Viņš nespēja ilgāk izturēt pilsētā, būt kopā ar daudziem svešiem cilvēkiem, vēl tai pašā vakarā viņš savā buru laivā aizbrauca atpakaļ uz Hestvikenu.

Viņš atcerējās, ka bijušas stundas, kur pēdējā saruna ar draugu viņam dedzinājusi dvēseli un viņš nožēlojis, ka tik kaili rādījies draugam. Tik smagi bija par to domāt, ka viņš šad tad bija vēlējies — kaut drauga vairs nebūtu starp dzīvajiem… Bet tad viņš juta, ka tas ir pēdējais sitiens, tagad viņš nespēja vairs cīnīties pret savu sirdi, tagad, kur viņam nebija vairs neviena līdzzinātāja: tik lielā vienpatībā viņš nespēja savu noslēpumu ilgāk nest.

Un pirmo reizi viņš pareizi saprata šīs lielās draudzības jēgu. Vienmēr viņš bijis tas, kas savu draugu izmantojis, un Arnvids to vienmēr bija pieļāvis. Viņš bija apmelojis savu draugu, un viņa draugs to skaidri bija zinājis. Ne tikai to vienu reizi viņš bija bijis nepatiess, bet vienmēr viņš Arnvidam bija teicis tikai to, ko gribēja. Tā tas bija līdz pēdējai reizei, un Arnvids uz visu to bija klusu cietis. Vienmēr viņš bija bijis tas, kam bija vajadzīgs atbalsis,

un nekad Arnvids nebija atteicies viņam palīdzēt, kā vispār neatteica nevienam, kas izmisis griezās pie viņa. Un alga, ko Arnvids par to bija saņēmis, līdzinājās pātagas cirtieniem, viņš bija saņēmis to algu, ko saņem vīrs, kas uzdrošinās dzīvot pēc Kristus parauga. Bet Arnvlda pa:V tiesa bija tik stingra, ka viņš pats sevi tūdaļ uzskatīja p <r tā Kunga neuzticamo kalpu, tikko nesaredzēja skaidri savu ceļu, vai arī tais reizēs, kad viņa sirdi pildīja rūi>turas un nievas par cilvēku nožēlojamību — tā allaž klāj.i.; grēcīgam vīram, kas uzdrīkstas staigāt Dieva iezīmēti» ceļu.

* * *

Ap pavasara tirgus laiku Ūlavs bija mājās un izturējās klusāks kā jebkad.

Kādu rītu, kad viņš saviem kalpiem bija iedalījis darbu, viņš viens pats atgriezās istabā.

Saule ieplūda pa atvērto dūmu lūku, gaisma apspīdēja tumšo pavardu, kur uguns bija izdzisusi, saules plankumi rotāja māla kionu un skāra arī Ingunas gultu. Abi bērni bija pie viņas. Eirika tumšā galva dusēja uz mātes rokām, bet viņa garās kājas karājās pār gultas malu. Sesīlija rāpoja pa gultu, piecēlās pussēdus un tad ar mazu gaviļu saucienu atkrita uz nedzīvā ķermeņa zem segas. Mazajai nekas cits nebija mugurā, kā tikai vilnas krekliņš, sarkans kā uguns, viņas āda bija balta un sārta, un mati bija jau tik gari izauguši, ka gaišās, vizošās linu sprogās savijās pakausī un ap pieri. Acu baltums gaišajās acīs mirdzēja zilgani, un tā acis likās viscaur zilas, un tas piešķīra mīlīgajai, maigajai meitenītes sejai kaut ko, kas atgādināja dzīvnieku.

19*

583

— Jūsu mātei tas nenāk par labu, ja jūs abi tik smagi viņai uzguļaties. Piecelies nu, Eirik.

Ūlavs paņēma Sesīliju savā klēpī un apsēdās uz gultas malas. Viņš cieši piespieda meitenīti sev klāt, bet bērns pretojās, jo nebija pieradis sēdēt tēva klēpī. Ūlavs juta, cik grods un veselīgs bija šis mazais ķermenis viņa rokās, un mati, mīksti kā zīds, smaržoja valgi un svaigi.

Tā kā viņai vairs neatļāva būt pie mātes, viņa apgriezās tēva klēpī un gribēja tikt pie brāļa. Eiriks paņēma māsiņu, turēja viņu zem padusēm un gribēja, lai tā paskrietu. Sesīlija pabāza uz priekšu savu resno vēderiņu, izstiepa rociņas un kājas, atmeta galviņu atpakaļ un smiedamās 6katījās brāļa sejā. Tad viņa metās uz priekšu, neticami ātri kustināja mazās kājiņas, iekliedzās griezīgi un atkal smējās. Kāju pirkstiņus viņa ievilka zem pēdas, kas bija gluži apaļa — līdz šim viņa vēl nekad nebija pieskārusies zemei.

Ūlavs viegli noglāstīja gultas segu — pusnovītušas puķes tur bija izkaisītas, tādas, kas zied pavasarim aizejot un vasarai atnākot: vīķi, meža neļķes, sviestenes un lielās vijolītes. Inguna tās salasīja pušķī:

—    Tagad ārā laikam jau viss saplaucis?

Ūlavs sēdēja un vēroja bērnus. Abi, kas paliks dzīvojam pēc viņas, bija sevišķi skaisti bērni. Eiriks tagad bija liels puisis, garš un slaids, ar naža jostu ap šmaugo viduci. Ūlavs tagad skaidri redzēja, cik skaists viņš bija: viņa seja vairs nebija bērnišķīgi apaļa, bet šaura un asi izveidota, deguns bija mazliet izliekts un sākas diezgan augsti, zobi bija viegli velvēti. Viņa āda bija brūngana, mati tumši, bet acis — zeltainas. Vai māte savādāk varēja — vienmēr viņai taču bija jādomā, kam šis bērns līdzinājās.

—     Paņem tagad savu māsu, Eirik, aiznes viņu Līvai. Man ar māti jāpārrunā kāda nopietna lieta.

Inguna pacēla puķu pušķi abām rokām, ieraka tur seju, kāri ievilka pavasara sulas ieskābo smaržu.

—     Tagad, mana Inguna, — Ūlavs teica gaiši un klusi, — atbrīvosim tevi no tavas nastas, diezgan ilgi tu šeit tā esi gulējusi. Es mums abiem esmu noīrējis vietas kuģītī, kas vasarā dosies uz Nīdarūsu pie svētā Ūlava, tur tu atgūsi savu veselību, pie viņa, taisnības lielākā liecinātāja.

—     Ūlav, Ūlav, nedomā nekad par tādām lietām. Nekad es šo ceļojumu nepārcietīšu — nekad es dzīva nesasniegšu Nīdarūsu.

—     Gan jau sasniegsi. — Vīrs aizvēra acis, sāpīgi pasmaidīja, viņš bija bāls kā līķis. — Jo tagad, Ingun, tagad es uzdrīkstēšos. Es kopā ar tevi došos uz svētnīcu un tad — es atzīšos savā grēkā. Brīvprātīgi es nodošos Tēva rokās, brīvprātīgi uzņemšos sodu par to, ko esmu grēkojis pret Viņu, likumu un cilvēku nostādīto taisnību.

Izmisumā viņa stingi raudzījās virā. Ar to pašu mulso smaidu viņš turpināja:

—     Tas bija toreiz Miklebejā — tu piecēlies no gultas un staigāji — vai tas nebija brīnums? Vai tad tu netici, ka Dievs vēlreiz varētu brīnumu izdarīt!

—    Nē! Nē! — viņa kliedza. — Ūlav, kas tas ir par grēku, par ko tu runā?

—     Tu taču zini, es nogalināju Teitu. Aizdedzināju būdu, kur mironis gulēja, un nekad es šo grēku neesmu izsūdzējis. Visus šos gadus es esmu pildījis grēksūdzi, esmu sīki visās lietās atzinies, ne lielus, ne mazus pārkāpumus neesmu slēpis, esmu saņēmis Corpus Domini kā visi pārējie kristīgie vīri, esmu gājis uz dievkalpojumu, esmu lūdzis Dievu, esmu darījis visu, izņemot to vienu. Bet tagad man šis grēks jādod mana Radītāja rokās; tagad ir beigas, Ingun — es negribu vairs… Lai Viņš darītu ko darīdams, es padošos Viņa gribai, e3 slavēšu Viņa vārdu, es slavēšu …

Viņš redzēja drausmīgas bailes viņas sejā, viņā nometās cejos pie viņas gultas, nolika galvu viņas klēpi.

/ — Jā, Ingun, tā tas ir. Tagad tu vairs necietīsi par Jnanu grēku. Ja tu tikai pati ticēsi, tad — tu pati labi to zini — tev palīdzēs.

Viņa pabāza roku zem vīra sejas, gribēja pacelt tā galvu. Saule plašām šaltīm apspīdēja gultu un arī Ūlava noliekto galvu. Ingūna redzēja, ka viņa mati gluži nosirmojuši. Viņš bijā tik gaišmatains, ka parasti to nemanīja, bet tagad spilgtajā saules gaismā tas dūrās acīs.

—     Ūlav, paskaties uz mani. Jēzus Kristus vārdā es tevi lūdzu, nedomā tā! Vai tad man pašai nav diezgan daudz grēku, par kuriem man būtu jācieš! Vai tad tu neatceries, — viņa piespieda vīru pacelt seju, — es neesot nemaz kā cilvēks, tā tu toreiz pats teici, tu zini, ko es būtu izdarījusi ar Eiriku, ja tu nebūtu laikus ieradies. Bet vai es drīkstu Dievam pārmest, ka viņš man neļauj uzaudzināt bērnus, man, kas visu ziemu domāja tikai vienu domu: kā es varētu nogalināt šo nevainīgo dzīvību, ko sevī nesu?

Izbrīnījies Ūlavs pavērās sievā. Nekad viņš nebija domājis, ka viņa visu to atceras, un vēl atceras kā grēku.

—      Tikai Dieva žēlastībai man jāpateicas par to, ka uz manas sirdsapziņas nav bērna slepkavības. Un tikko es no šā grēka biju atpestīta, vēl Jaunākas domas man uzmācās, bet Dievs man sniedza savu roku, kad es jau pa pusei biju atvērusi nāves vārtus, Jau sen es to esmu sapratusi, es pati nedrīkstēju sevi ievietot ellē, izdarot pašnāvību. Katra diena, ko es pēc tam esmu dzīvojusi, ir bijusi tikai aizdevums vai arī dāvana, ko saņēmu, lai spētu pārdomāt un grēku atzīt.

Es nežēlojos, ka man šeit jāguļ • • • Ūlav, vai tu kaut vienu vienīgu reizi esi dzirdējis, ka es žēlotos? Es tagad tik labi zinu un saprotu: Dievs mani pārmācījis, un to viņš darījis nevis aiz mīlestības trūkuma. Viņš, kas mani divas reizes izrāva no uguns, kurā es pati kā akla devos…

Ūlavs stingi raudzījās sievā. Bija it kā kaut kur tālu aizdedzinātu sveci. Kaut gan viņš tik neizsakāmi viņu visus šos gadus bija mīlējis, bet tomēr nekad nebija ticējis, ka viņa vairāk spēj domāt kā dzīvnieks — kā lunkana jauna stirna vai arī putns, kas cieši pieķeras tēviņam un pēcnācējiem, viegli līdz izmisumam sabiedināms un gaužām skumst, kad mazuļi mirst, un bezgalīgi atdodas vātīm un sāpēm. Nekad viņš nebija ticējis, ka ar savu sievu varētu parunāt kā ar kristīgu cilvēku h ar visu to, kas gadiem ilgi gruzdējis viņa dvēselē.

—     Ak nē, Ūlav! — Viņa saspieda vīra roku, pievilka to sev klāt, pieglauda viņa galvu savām krūtīm. Viņš dzirdēja, ka viņas sirds šaurajā, kaulainajā krūšu kurvī dauzījās.

—    Nerunā tā, mans draugs! Tavs grēks — balts viņš ir salīdzinot ar maniem grēkiem! Gari un smagi man gan bijuši šie gadi, bet, tagad atskatoties, man liekas, tie tomēr bijuši labi, jo es drīkstēju ar tevi kopā būt, un tu vienmēr biji tik labs pret mani!

Viņš pacēla savu seju:

—    Tas tiešām tā, Ingun, viens labums mūsu kopdzīvei šeit Hestvikenā bija: un tā bija apziņa, ka mēs vienmēr esam draugi. Slima vai vesela, tu vienmēr biji pie manis, un es tevi vairāk esmu mīlējis, nekā visus cilvēkus pasaulē; tik vientuļš es esmu uzaudzis, tālu prom no visiem radiem, vienīgi tu biji tā, kas vienmēr biji pie manis.

Kopš Dievs tik žēlīgi pret mani izturējies… jā, viņš tomēr man ļāvis tevi iegūt, un es zinu, es to nebūtu ieturējis, šeit dzīvot viens pats, bez īstenieka, ko pazīstu no mazām dienām… Saproti, Ingun, es to nevaru ilgāk izturēt — būt Dieva naidnieks, vismaz brīvprātīgi es negribu dzīvot šķirts no Viņa, lai tas arī man maksātu, ko maksādams.

Es jau arī neesmu nabaga vīrs. Arī to Dievs man aiztaupījis, Viņš palīdzējis man veikt vienu otru pasākumu, kas uzlabojis mūsu apstākļus. Šodien man pieder vairāk nekā toreiz, kad mēs mūsu dzīves savienojām. Un tu arī zini, ka mēs mūsu īpašumu esam dalījuši, puse pieder tev, lai tur nāktu, kas nākdams.

—     Nerunā tā, Ūlav. Tas nevar būt smags grēks, ka tu — Teitu nositis. Nevienam cilvēkam es to neesmu teikusi, nekad es viņu neesmu apsūdzējusi, bet — viņš mani paņēma ar varu! Es nekad neesmu spējusi par to runāt — par tādām lietām jau nevar runāt, — viņa smagi iestenējās, — bez, vainas es pati arī nebiju, es biju tā izturējusies, ka viņam bija jātic, ka viņš drīkst tā rīkoties. Bet nekad es nebiju domājusi, ka viss tā beigsies. Jā, un tad — viņš lietoja varu. Ta ir patiesība, Ūlav, es tev to apzvēru…

—    Es tev ticu, īngun. — Viņš izstiepa roku, it kā gribēdams viņu aizturēt:

—     Viņš pats man to teica. Šī slepkavība sākumā tiešām bija nenozīmīga lieta, ja es tūlīt pats to būtu paziņojis un izsūdzējis grēku. Bet es tūlīt izdarīju kļūdu, un tagad vaina pieaugusi, nesusi augļus, dzemdējusi jaunus grēkus. Un tagad man jāapstājas, Ingun, vai arī — man jātop par vissliktāko cilvēku. Es vairs nedrīkstu nemaz runāt. Sakot trīs vārdus, man tūdaļ pašam liekas, ka divi no tiem — meli.

Viņa aizsedza ar roku seju, klusi vaidēdama.

—    Tu zini, — Ūlavs runāja klusinātā balsī, — varbūt bīskaps nemaz neprasīs, lai es sevi apsūdzētu pie karaļa vietnieka. Varbūt viņš domās, ka pietiek, ja es savu grēku izsūdzu Dievam. Es esmu dzirdējis stāstām par vīriem, kam visgrūtākie grēki piedoti, un neviens no viņiem nav prasījis, lai tie ziedotu savu tuvinieku labklājību un godu, viņiem kā sodu tikai uzlika kādu ceļojumu uz Jeruzālemi…

—      Nē! Nē! — Inguna atkal kliedza. — Tad tev būtu jāaiziet tālu prom no mums — līdz pasaules galam, nē, to es nespēju panest.

—     Nav jau nemaz neiespējams, — viņš uzlika savu roku uz viņas krūtīm, lai viņu apmierinātu, — ka es nedrīkstētu pie jums atgriezties. Bez tam, tu zini, tu paliktu Hestvikenā un varētu rīkoties kā tev patīk.

—    Ak, tad visi zinātu, ka Eiriks nav tavs dēls.

Ūlavs klusi atbildēja:

—     Ari par to es esmu domājis, Ingun, un tas mani atturēja visu šo laiku, kamēr man ar tevi nebija bērna. Es baidījos, ka mani mantinieki tevi un tavu dēlu varētu padzīt no Hestvikenas. Bet tagad mums ir Sesīlija. Un tu vari savu dēlu kā pilntiesīgu mantinieku uzņemt savā dzimtā, un Eirikam vienmēr būs bagāta māsa…

—     Ūlav, atceries, tu reiz teici, tu Eirikam neesi vairāk devis kā nožēlas maksu par viņa tēva nogalināšanu.

—     Es labi to atceros. Bet tagad, Ingun, man liekas, ka man nebija tiesības to darīt. Kā es varu tēvu mantojumu atņemt meitai un to nodot sveša vīra dēlam kā atlīdzinājumu par…

Inguna viņu pārtrauca:

—     Ak, Ūlav, Sesīlija vienmēr būs bagāta jaunava, — bagātās mājās viņa cēlusies, godā dzimusi, viņa pieder vecai ciltij, un skaista viņa arī ir. Viņa nebūs nelaimīga, arī tad nē, ja dabūs tikai meitas tiesu.

Te Ūlava seja kļuva stinga un aizslēgta. Lēni viņš teica:

—     Puisis, kas ir tā dzimis kā Eiriks, tam nav nekādas tiesības saņemt kādu atlīdzības maksu.

—     Nē, es zinul Tu vienmēr esi ienīdis šo — maukas bērnu. — Raudas viņu pārvarēja, strauji un spēji. — Es pati esmu dzirdējusi, ka tu viņu tā sauci.

—     Ak jā, tas ir tāds lamu vārds, kas saniknotam vīram viegli izsprūk arī tad, ja bērns ir laulībā dzimis. — Viņš pūlējās mierīgi runāt, bet nespēja aizkavēt mazus, pēkšņus rūgtuma izvirdumus:

—    Ingun, es nenoliedzu, es — nožēloju šo vārdu, protams, būtu labāk bijis, ja es toreiz dusmās bērnu nebūtu tā nosaucis.

—    Ak, tu viņu ienīsti, — teica māte.

—    Tā nav taisnība. Tagad tu atkal aplam runā. Nekad es nebiju netaisnīgs pret Eiriku. Dievs zina, ka viņš dabūjis daudz mazāk pēriena, nekā to pelnījis. Es pat nespēju viņu sarāt, kad tu tā uz mani skaties, it kā es tev nazi ieurbtu krūtīs, bet nepareizi tas ir, ka tu viņu tik loti lutini.

—    Es? Es, kas šeit guļu un dēlu neredzu no agra rīta līdz vēlam vakaram. — Viņa atkal bija paņēmusi puķes rokās un nepacietīgi saplūkāja tās. — Nedēļas ir pagājušas, un dēls nav ne reizi ienācis pie savas mātes, viņam nav nemaz laika ar mani runāt. Vai arī ir tā, kā šodien: tikko tu esi ienācis, tu viņu aizdzen prom.

Ūlavs klusēja.

—     Bet ja Eirikam jācieš par to, ka es esmu grēkojusi, tad būtu labāk, ja viņš nemaz nebūtu piedzimis, un ja arī man tādēļ būtu jāizcieš nāve un elles ugunis.

—    Esi nu prātīga, Ingun, — klusi lūdza vīrs.

—      Ūlav, uzklausi manil Ūlav, apžēlojies! Pārāk dārgi tu aizmaksāsi par manu dzīvību un veselību, ja tu šās lietas dēļ kā nabags, izdzīts svētceļotājs staigāsi pa pasauli, aiziesi pie pagānu tautām, pie ļauniem, neticīgiem cilvēkiem … Vai arī, var gadīties, ka tev jāstāv pasaules priekšā kailam un izsmietam, dzīvības briesmās, par noziedznieku un slepkavu tevi sauks šā puiša dēļ, tevi, vislabāko no visiem vīriem, taisnīgu, sirdī lēnīgu un drosmīgu.

—    Ingun, Ingun, tāds es jau sen vairs neesmu, Dieva un cilvēku nodevējs es esmu.

—    Tu neesi nodevējs. Tiešām, tas nevar būt liels grēks,

>

ka tu viņu nositi. Un — tu jau nezini nemaz, ko tas nozīmē, ja jānoliec galva zaimu un izsmieklu priekšā, es zinu, tu nekad to neesi izbaudījis, ko tas nozīmē — zaudēt godu un cilvēku cieņu.

Es nevaru, lai Kristus un Marija man piedod, es nevaru to pieļaut, un arī tad nē, ja atgūtu veselību un dzīvību: katrs garāmgājējs, kas uz mani paskatīsies, zinās par manu kaunu, zinās, kas tā tāda, ko tu kā kundzēni esi pārvedis uz Hestvikenu — un mans Eiriks izstumts, bez tiesībām un cilts, zēns, ko laidis pasaulē ārzemju klaidonis un kalps, kalps, kas mani uzvilināja uz noliktavas bēniņiem pie vilnas maisiem, it kā es būtu vieglprātīga, vīriešu kāra skuķe!

Ūlavs bija piecēlies un nesaprašanā vēroja Ingunu, viņa seja bija balta un stinga.

—     Nē, to es nevaru izturēt, un ja arī man dāvātu dzīvību un veselību, un es atkal varētu piecelties un staigāt — ar tavu Sesīliju un manu izdzimumu pie rokas. Bet tu klejotu svešumā, tālu prom no mums trim, neaizsargāts kā arī mēs, ak, tad es ilgotos pēc šā laika, kur es šeit gulēju, gaidīdama, lai mana mugura galīgi sapūtu.

Viņa izstiepa Ūlavam abas rokas. Ūlavs nepaskatījās uz viņu, viņa seja bija nekustīgi stinga, bet viņš tomēr paņēma viņas roku:

—    Jā, Ingun, lai tad arī viss paliek tā, kā tu to gribi.

14

Vienu gadu vēlāk, lielā gavēņa sākumā, TcrbiM i Bjerna meita atgriezās Rundmirā. Un tūlit visa draudze zināja viņas aiziešanas iemeslu: viņa nesot Hestvikenu Ūlava bērnu zem sirds.

Ja tāda nelaime būtu gadījusies citam vīram, kas gidiem ilgi bija piespiests dzīvot kā atraitnis ar slimu sievu, neviens to nebūta notiesājis. Nē, gluži otrādi, gudrākie viri un labākās sievas būtu apsaukušas jaunatni, kad tā, uzmetusies par tiesnesi, runātu par godu un krietnumu. To Ūlavs labi zināja. Bet viņš ari zināja, ka par viņu draudzē bija citas domas, viņš šeit, tēva mājās, dzīvoja gandrīz kā trimdinieks. Kaut gan — viņš šeit nevienam cilvēkam nebija pāri izdarījis. Un to Jaudis gluži labi zināja, ja tikai drusku nopietnāk padomāja, tad viņiem bija jābūt vienis prātis, ka neviens no viņiem nevar minēt kādu Ūlava kļūdu vai vainu. Nevienu negoda darbu, nevienu nekrietnu rīcību viņam nevarēja pārmest, Ūlavu Euduna dēlu vienkārši nemīlēja kā pārāk atturīgu un sevī noslēgtu vīru.

Tai īsajā saules laikā, pēc tam, kad Sesīlija bija piedzimusi — un kad vēl nebija noskaidrojies, ka viņas piedzimšana mātei nolaupījusi pēdējo_veselības atlikumu — ļaudis draudzē mēģināja izlīgt ar Ūlavu, sadraudzēties ar viņu. Tagad, kur šis savādais lāsts, ka Hestvikenā nevar piedzimt dzīvot spējīgi bērni, it kā bija iznīcināts, dižciltīgie kaimiņi bija priecājušies kopā ar viņu un apgalvoja, ka Ūlavs Euduna dēls tagad kļuvis daudz laipnāks, vairs nav līksmības jaucējs kā agrāk, kur katra prieka dzirkstele nosmaka viņa tuvumā, kur nevarēja lāgā smieties, kad šis vīrs līdzās sēdēja, klusēja un stingi raudzījās sev priekšā, nekā neredzēdams. Bet Ūlavs nebija pratis viņiem pusceļā atnākt pretī, viņš tomēr bija un palika vissmagākais klucis, ar ko lāgā neviens nevarēja galā tikt.

Bet tagad vēl izcēlās tik ļaunas valodas. Kamēr sieva gulēja gultā, moku pilna, ar paralizētu apakšējo ķermeņa daļu, grūtas dzemdēšanas salauzta, vīram bija sakars ar saimniecības vadītāju. Droši vien tas tā jau gadiem ilgi bijis — tā ļaudis tagad spriedelēja. Gan viens, gan otrs zināja stāstīt, ka Ūlavs savai kalponei vedis dāvanas no pilsētas, pārāk dārgas vienkāršai meitai. Viņš viņai bija palīdzējis uzaudzināt Bjerna un Gudridas bērnus. Un visu laiku viņš bija licis apstrādāt tīrumus Rundmirā — Torhildas mājās, kur meiča tagad meklēja patvērumu. Tas nebija visai tāls ceļš, no Hestvikenas uz Rundmiru, tātad — viņi ne visai kaunējās. Ļaudis bija redzējuši, ka Torhilda gaišā dienā apkārt staigā, nemaz nekautrēdamās sava resnuma. Viņa nesa spaiņus no būdas uz kūti, staigāja tālus ceļus mežā, plēsa kriju no kokiem, grieza zarus … Un te atkal ļaudīm ienāca prātā visi veci netikumi, ko viņi par Bjernu Egila dēlu un Gudridu kādu reizi bija dzirdējuši.

Ūlava tuvākie radi šejienes draudzē, Signe Šikjustadā un Una Rinjulā, sākumā bija mēģinājušas aizstāvēt Ūlavu un būt viņam uzticīgas. Bet tagad arī viņas cieta klusu, un likās ļoti sadusmotas, tikko kāds pieminēja Ūlava vārdu.

* * *

Ūlavs Euduna dēls zināja diezgan labi, ko ļaudis p.ir viņu un Torhildu melš.

Reiz, kad viņš bija sūdzējis grēkus, Sīra •Halbjerns jautāja, vai tas jau esot viss? On te Ūlavs uzzināja, ka izplatījušās baumas, ka viņš ar Torhildu jau gadiem ilgi dzīvojis kopā, jā, daži pat apgalvojuši, ka viņš esot tā bērna tēvs, ko Līva Torbjerna meita pagājušā gadā Hestvi kenā dzemdējusi.

Kādu svētdienu, kad viņš neuzdrīkstējās kopā ar visiem citiem aizjāt uz baznīcu, ārā bija mīksts laiks. Ūlavs, iz nācis pagalmā, staigāja šurpu turpu. Stūrī stāvēja liels toveris, bija tik stipri kusis, ka virs ledus bija sakrājusies liela ūdens kārta. Ūlavs pārliecās pār toveri un ieraudzīja tur savu atspulgu. Seja, kas raudzījās viņā no tovera dibena, mazliet saplūdusi un neskaidra atgādināja spitāUs<r >

seju — vēja appūstās sejas bālums likās kā sarmas plankumi, un acu baltums bija asinīm pieplūdis. Ūlavs sabaidījās no sava izskata.

* * *

Viņš bija cerējis, ka tas būs zināms atvieglinājums, ja šogad nedrīkstēs apmeklēt baznīcu. Pēdējā laikā šķita tīri neizturami ar neizsūdzētiem grēkiem ierasties dievkalpojumā. Bet tomēr šī izstumtības izjūta bija vēl ļaunāka. Viņš bija domājis, ka laulības pārkāpšanas grūta nožēla remdinās veco vāti. Bet izrādījās, ka viņš šo pēdējo grēku izjuta tikai kā visu agrāko grēku piepildījumu.

Un tā bija lūzusi viņa pēdējā drošība — ka it nekas zemes virsū nespēj izjaukt viņa uzticību pret Ingunu.

Par savu neuzticību viņš ar Ingunu nebija runājis nevienu vārdu, bet viņš zināja, ka viņa to zina.

Un iemesls visam šim notikumam bija tas, ka viņš ilgāk nevarēja Ingunu panest kopš tās dienas pagājušā pavasari, kad viņš viņai bija teicis, ka nespēj vairs dzīvot ar tādu sūcošu grēku iekšienē, ka viņš jūtot, ka šis grēks dzemdēs arvienu jaunus grēkus, bet viņa neatlaidīgi bija prasījusi, lai viņš arī turpmāk izturot viņas un tā zēna dēļ. Un slimā un izmocītā Inguna panāca savu, jo neviens vīrs, kas būtu vērts, lai viņu sauktu par vīru, nebūtu bijis spējīgs tādam sāpju saišķim pretoties.

Tik tālu pazemoties un vēlreiz mēģināt visu lietu uzņemties, to viņš nespēja. Viņš darīja, it kā tā saruna pavasarī nemaz nebūtu bijusi, tikpat lēnprātīgi kā agrāk viņš palīdzēja viņai pārciest garās bezmiega naktis. Bet tagad, kur visa mīlestība un pacietība jau bija iztecējusi no viņa sirds, tas viņu daudz vairāk nomāca. Tagad viņš katru dienu juta, cik noguris un nomocīts viņš bija, cik grūta bijusi nakts pie slimnieces gultas piesmakušā istabā. Un lielais rūgtums viņa sirdī guva jaunu barību visos tais

mazajos rūgtumos, kur viņš manīja, ka ir pārāk aizmāršīgs un noguris, lai pārvaldītu savas mājas, un pārāk kūtrs, lai kaut ko pārveidotu*

Reiz īsi pirms Jāņiem viņš agri no rīta bija izgājis ārā. Inguna beidzot bija iemigusi, un viņš mazliet gribēja ieelpot atspirdzinošo nakts dzidrumu. Viņš stāvēja nama priekšā, ārā bija gaiši, klusi un pelēki. Zvejnieki no jūras varēja atgriezties tikai pēc dažām stundām, visas mājas vēl gulējā. Te viņš pamanīja, ka no rovja cēlās smalki dūmu mutuli. Tai pašā mirklī viņš arī redzēja, ka Torhilda Bjerna meita parādījās durvīs, viņa izlēja ūdeni no liela grāpja, slapjie mati tumši un nekārtīgi plūda ap viņas galvu.

Ūlavs vienmēr bija aizkustināts, redzot, cik ļoti Torhilda pūlējās sevi un savu apģērbu uzturēt tīru, neraugoties uz daudzajiem un smagajiem darbiem. Vienmēr viņa bija pirmā augšā un pēdējā gultā, un tā viņa paspēja pat nedēļas vidū apkopt sevi, mazgāt matus, salāpīt dTēbes. Inguna tādas lietas bija atmetusi jau tad, kad viņi vēl nebija pilnus četrus gadus apprecējušies.

Ūlavs aizgāja pie Torhildas un parunāja ar viņu kādu brīdi, neviļus viņi abi sačukstējās, jo visapkārt bija tik neparasti klusu, tikai šur tur iedziedājās putni, kas cits pēc cita atmodās. Jā, viņš tikai šad tad esot drusku iesnaudies, bet tagad viņš neiešot iekšā un nolikšoties gulēt.

— Varbūt tu ieietu manā istabā un apgultos manā gultā? — jautāja meitene. — Tur tev būtu vairāk miera. — Viņa pati ar bērniem vasarā mēdza gulēt bēniņu telpās.

Torhilda dzīvoja namā, kur Ūlava vecāki pirmos laulības gados bija dzīvojuši. Tas bija mazs, vecs nams, kas stāvēja drusku sāņus pagalmā, turpat, kur atradās kūtis, zem Kumeļa sienas uz austrumiem no ielejas. Ūlavs šo ēku bija savedis kārtibā, jumts bija vesels un arī sienas izlabotas, tikai pati telpa bija ļoti maza.

Torhilda viņu noveda lidz namam, atvilka aizšautni, ar ko durvis bija aizslēgtas. Gaiss istabā viņu apņēma kā svaiga elpa: grīda bija izkaisīta kadiķiem. Istaba bija tik šaura, ka platā gulta aizņēma visu telpu. Gultas drēbes un arī kažoki bija mirdzoši balti kā sniegs. Gar sienām karājās puķu vainagi pret kukaiņiem un mušām. Torhilda visu bija rūpīgi uzkopusi pirms kopā ar bērniem aizgāja uz savu vasaras^mītni.

Viņa lūdza Ūlavu apsēsties gultā, lai varētu tam noaut kurpes. Ūlavam likās, viņš jūt, ka no šīs tīrās un smaržīgās gultas kāpj miegs un apņem viņu kā salds, remdens ūdens. Viņš jau bija iesnaudies, tikko atlikās gultā. Pusmiegā viņš neskaidri juta, ka Torhilda vēl iecel viņa kājas, pārklāj viņam segu.

Kad viņš beidzot atkal atmodās no neparasti dzijā miega, viņš redzēja, ka vakara saule dzelteni spīd pāri mauriņam, kas atradās nama priekšā. Durvis bija atvērtas, Torhilda stāvēja pie gultas ar bļodu rokās — tas bija svaigs, tikko izslaukts piens. Viņš dzēra un dzēra …

— Vai tu drusku esi izgulējies? — jautāja Torhilda, paņēma tukšo bjodu un aizgāja.

Viņa kurpes stāvēja pie gultas, mīkstas un tīras, krietni ietaukotas. Turpat arī bija tīri darba uzsvārči — vēl mitri pāri krūtīm, jo viņa bija izmazgājusi traipus. Un arī salāpīti tie bija.

♦ * *

Tā nu gadījās, ka viņš šai vasarā arvien biežāk aizgāja izgulēties Torhildas istabā — tas tik labi atspirdzināja. Bet katru reizi, kad viņš tur bija gulējis, nācās sevišķi grūti nākamo nakti palikt nomodā. Jo vairāk viņš guiēja, jo vairāk nāca miegs, viņš bija kā izsalcis pēc miega, laikam gan tādēļ, ka visus šos gadus nekad nebija varējis izgulēties.

Torhilda nāca un nesa viņam rīta azaidu katru reizi, kad nāca to modināt. Kad viņš, gulēt ejot, atstāja slapjas drēbes, tās bija sausas, kad viņš atmodās. Un visi caurumi un plīsumi bija kārtīgi salāpīti. Ūlavs lūdza, lai Torhilda to nedarot, tas taču esot Līvas darbs, kaut gan viņa parasti to aizmirstot darīt. Bet Torhildai jau tā esot diezgan darba. Meita tikai pasmaidīja un viegli pakratīja galvu.

Un tā pamazītēm modās iekāre, lai viņa tam piederētu — vienu vienīgu reizi just, kā tas ir, ja veselu sievieti tur savās rokās, sievieti, kurai nav bailes pieskarties. Bet apzinīgi viņš ar visu spēku pretojās šim vēlējumam. Pat lai ritā, kad viņš izstiepa pēc viņas savu roku, viņš bija sagaidījis, ka viņa to atgrūdis, varbūt pat būs saniknota. Bet viņa iegrima viņa rokās klusi, bez nopūtas.

Rudeni un ziemu viņš dzīvoja kā jūras dibenā — melnā miglā. Viņš pats sevi vairs nevarēja paciest, un reizēm viņš arī viņu nevarēja paciest, bet viņam nebija spēka izrauties no šā purva. Ja viņa ar bērniem atgriezīsies namā, gan jau tad viss pats no sevis beigsies — tā viņš sevi mierināja. Bet tā tas nenotika.

No agrā rīta līdz vēlajam vakaram viņš bija nomodā pie Ingunas. No mājām viņš negāja prom, izņemot vienu reizi, kad uz vienu nedēju bija devies roņu medībās.

Tagad, kur viņš savu sievu bija aizliedzis, viņš kādreizējo rūgtumu pret viņu atcerējās tikai kā velna kārdinājumu, kam nebija bijis spējīgs pretoties. Inguna, mana Inguna — kā es varēju tā rīkoties, kamēr tu šeit guli, slima un laipna, bezpalīdzīga kā dzīvnieks ar salauztu muguru.

Ūlavs viņu ietina segās un kažokos un nēsāja apkārt vienu nakti pēc otras, kā nēsā mazu bērnu, cerēdams, ka tā viņai sāpes vieglāk izturamas un mugura atpūšas no ilgas gulēšanas gultā. Jo vairāk viņš jutās noguris, nosalis un apmiegojies, jo labprātāk viņš to darīja.

Ar Torhildu viņš pēc tā nelaimīgā rīta gandrīz nekā nebija runājis. Visos šais gados Torhilda bija bijusi vienīgais cilvēks, ar ko Ūlavs runāja kā ar pieaugušu sev līdzīgu cilvēku. Viņš labi atcerējās, ko viņš Torhildai bija parādā, un kā viņš viņai visu viņas darbu bija atmaksājis. Nebija nekā, ar ko viņš varētu savu pārkāpumu atvainot. Nevienam vīrietim viņa nebija piederējusi, nekā cita viņa nebija pazinusi, kā tikai darbu citu cilvēku labā. Un nekad viņa nebija žēlojusies, kaut arī viņas dzīve no grūtām dienām vien pastāvēja.

Un tagad viņš staigāja apkārt, neuzdrīkstēdamies ar viņu parunāt, nejaudams viņai izteikties. Savā iekšienē viņš skaidri zināja, ko viņa, šī krietnā, godīgā saimniece, kas vairs nebija jauna, gadiem ilgi savā sirdī apslēpti nesusi, un kādēļ viņa tā bez pretestības atdevusies. Viņas mēmie glāsti viņam to bija pateikuši. Bet, ja viņa reiz aizmirstos un vārdos izteiktu visu, tad vajadzētu kaunā nosmakt.

Arī par viņas tēvu, Bjernti, viņš domāja. Jā, ja tas

vēl būtu dzīvs, uz vietas viņš nosistu Ūlavu.

* * »

Ūlavs manīja, ka viņa sakars ar Torhildu nebūs noslēpjams. Tas bija vistumšākais laiks ap Ziemassvētkiem, kad viņš redzēja savas bailes piepildāmies. Un izmisumā kārdinājums viņam uzmācās. Bija, it kā velns, kas visus šos gadus viņu vedis pa Jauniem un ļaunākiem ceļiem, aizsedzis un apslēpis savu seju, tagad norautu savu masku un viņam rādītu savu īsto ģīmi, kailu un nejauku.

Viņš zināja, ka Torhilda darīs visu, ko viņš no viņas prasīs. Agrāk šad tad bija gadījies, ka Torhilda viņu pavadīja, kad viņš izbrauca fjordā. Ja viņš viņu aicinātu, viņa arī tagad nāktu, kaut arī skaidri saprastu, kas viņa nodoms — viņa nepretotos. To viņš zināja. Un tad tik viegli kaut kas varētu notikt.

Un Ingunai visas šīs sāpes paliktu aiztaupītas. Un viņam pašam paliktu aiztaupīts kā visvairāk nožēlojamai un nicināmai būtnei šejienes draudzē nodzīvot savu mūžu. Ja viņš nu tā kā tā ar katru mata galiņu piederēja velnam, vai tad nebija vienalga? Savu dvēseli pazaudēt, to viņš vairs nevarēja.

Bet tomēr: nē. Tas bija sātans, kas viņam visu to iečukstēja, viņš pats bija tas, kas teica — nē. So noziegumu es neizdarīšu, vienalga, kaut arī vieta ellē man jau sen nodrošināta. Man vairs nav nekā ko zaudēt, to es labi zinu — godu un cerību, atpestījumu un laimi, visas šīs iespējas nu zudušas, pārdevis es tās esmu. Bet tomēr uz šo darbu mani velns nepavedinās. Vēl vairāk Jaunuma es Torhildai neizdarīšu. Un arī Ingunai pietiek.

— Kungs, apžēlojies! Svētā Marija aizlūdz par mums! Nekā es nelūdzu sev, savā labā es nekā vairs neubagoju.

Bet, Kungs, apžēlojies par viņām.

* * *

Jā, tagad gan būs par vēlu, — viņš ar izsmieklu atteica kārdinātājam. Viņi jau visu lietu uzzinājuši, visa mana saime to zina. Tagad tu vari sev aiztaupīt pūles mani saukt uz tumšiem cejiem. Turi muti! Tu mani dabūsi, kad laiks piepildīsies.

Drausms klusums auga ap viņu. Saime apklusa, tikko saimnieks parādījās tuvumā. Pie galda neviens nerunāja neviena vārda. Ūlavs sēdēja paaugstinātā goda vietā, saimniece ienesa ēdienus un izdalīja tos. Neviens nevarēja teikt, ka Torhildas izturēšanās būtu mainījusies. Viņa strādāja tikpat neatlaidīgi un čakli no ausmas līdz vēlajam vakaram. Viņa gāja tikpat taisnā gaitā, tikpat ātri un vingri kā agrāk, kaut gan varēja manīt, ka viņa vairs negāja viena pati.

Inguna pagrieza seju pret sienu, kad Torhilda ienāca istabā.

♦ * *

Jaunais gads jau sen bija sācies, gavēnis stāvēja durvju priekšā un vēl arvienu tas, kas Ūlavu un Torhildu sagaidīja, nebija pārrunāts.

Kādu rītu viņš redzēja, ka viņa pēc rīta maltītes aizgāja klētī. Viņš sekoja viņai. Viņa stāvēja pārliekusies pār lielu mucu, izvilka žāvēto speķi un notīrīja to no melnām putām, kas tur bija sakrājušās.

—     Es esmu par to domājis, Torhilda, — Ūlavs tieši sāka, — ka ne visai daudz es tev varēšu palīdzēt. Un, ko es tev piedāvāšu, nav nekāda liela lieta, bet es gribu darīt visu, kas manos spēkos. Un tādēļ es nolēmu — tās mājas, kuras es pirms pieciem gadiem nopirku Hudrheimā un kuras sauc Aukeni, tās es tev dāvāšu un norakstīšu. Rundmiru es joprojām apsaimniekošu no Hestvikenas, kā to esmu darījis visus šos gadus.

Torhilda pārtrauca darbu, raudzījās sevis priekšā:

—    Jā, tā gan būs labāk, ja man nevajadzēs dzīvot šeit pat Rundmirā.

—     Es arī domāju, tev vieglāk klāsies, ja nedzīvosi šejienes draudzē pēc visa tā, ko es tev esmu izdarījis, — klusi piebilda vīrs.

—    Aukeni, — Torhilda pavērās Ūlavā, — tā nav maza dāvana, ko sievietei, kā man, esi nodomājis dot.

—     Tās ir mājas ar trim govīm, un druvas uzkalniņa dienvidu pusē, kur mājas atrodas, ir labas. Bet tu zini, jau kopš divdesmit gadiem tur neviens nav dzīvojis, un tie, kas zemi rentēja, nav viņu visai labi apstrādājuši.

Torhilda piegriezās Ūlavam, sniedza viņam roku:

—     Paldies, es tev saku, Ūlav. Es saprotu, tu gribi labi par mani gādāt.

Ūlavs saspieda viņas pirkstus:

—     Ne pret vienu cilvēku es neesmu tik ļauni izturējies kā pret tevi, — viņš čukstēja. — Tu nu gan būtu citu algu pelnījusi.

Torhilda mierīgi paskatījās Ūlava acīs:

—    Ja te runā par vainu, tad nu gan es esmu tikpat vainīga kā tu.

Viņš pakratīja galvu. Tad viņš klusu teica:

—     Vai tev tagad nav par grūtu visus mājturības darbus strādāt?

—    Ak nē. — Viņa vāji pasmaidīja. — Tomēr, labākais gan būtu, ja es tagad aizietu no Hestvikenas?

Ūlavs pamāja ar stingu sejas izteiksmi:

—     Mājas tur Aukenā ir nolaistas, ēkas ir sakritušas, jumti caurumaini. Es gādāšu, lai tur visu izlabotu, bet pirms vasaras tu tur nevarēsi iekravāties.

—    Tad es palikšu kādu laiku Rundmirā, Ūlav, — mierīgi atteica Torhilda.

—    Jā, cita padoma arī es nezinu, — atbildēja Ūlavs.

* * +

Sai nedēļā Ūlavam bija darīšanas ārpus mājas, un kad viņš atgriezās, Torhilda jau bija iekārtojusies Rundmirā. On Ūlavs juta, cik neizsakāmi viņa tam trūka.

Ne jau, ka viņa mīlestība pret Ingunu būtu mazinājusies. Attiecības ar Torhildu bija izaugušas gluži neatkarīgas no šīm jūtām. Kā kādā mānīgā gaisa spoguļojumā viņš bija ieskatījies dzīvē, kas bija tik ļoti atšķirīga no viņa paša dzīves, bija redzējis, kā tas būtu dzīvot pie veselas un spēcīgas sievas sāniem, kas visu prot un veic tikpat labi vai arī labāk nekā viņš pats, kas visas nastas uzņemas un visur ķeias klāt ar spēku un prasmi. Un bērnus redzēt, dēlus un meitas, kas visi pēc rindas uzauga, un piedzimstot nesalauza mātes veselību un dzīvību. Nevarēja teikt, ka viņš būtu gribējis savu likteni pārmīt pret citu, kas kaut kur tālē māja; viņš pārālž labi zināja, ka no pirmās stundas, kur viņa rokās nodeva jauno, glāsaino Ingunu, viņš viņu gribēja paturēt un sargāt, vienalga, ko viņa pūrā nesa.

Un tomēr — viss viņā kliedza aiz ilgām pēc Torhildas. Viņa bija pret viņu labāka bijusi, nekā jebkurš cits cilvēks. Bet viņš viņai bija aizmaksājis ar visļaunāko.

* * * *

Eiriks bija manījis, kādā stāvoklī Torhilda atrodas, to viņš zināja tikpat labi kā visi pārējie Hestvikenā, bet viņš nebija sevišķi par to domājis. Bet klusums, kas ieslēdza Torhildu, pamudināja uz domām, ka šeit kaut kas nav kārtībā. Seit bija kaut kas cits nekā ar visām pārējām kalponēm.

Šis klusums bija kā riņķi ūdenī, kad iemet akmeni. Un pamazām Eiriks saprata, kaut gan nevienu vārdu par to nebija dzirdējis, ka šis baigais klusums stāv arī ar viņa tēvu sakarā. Neskaidras, sāpju pilnas baiļu jūtas modās zēna dvēselē, bet nekādi viņš nevarēja saprast, kāda tur tēvam daļa, ja Torhildai gaidāms bērns. Tēvs taču bija ar māti apprecējies.

Sīra Halbjerns aizsūtīja ziņu uz Hestvikenu, ka Eirikam Ūlava dēlam gavēnī jāiet uz grēksūdzi un jāsaņem Lieldienu sakraments. Zēns tagad bija jau desmitā ziemā, un viņam jau pagājušā gadā būtu bijis vajadzīgs izsūdzēt grēkus.

Eiriks aizmirsa visas ēnas un bailes tai Tītā, kad tēvs viņu sūtīja uz mācītāja mājām — priesteris bija gribējis bērnus kādu nedēļu paturēt pie sevis, lai iemācītu vajadzīgo. Tā bija pirmā reize, kad Eiriks viens pats aizjāja uz baznīcu, tēvs viņam bija aizdevis mazu, vieglu zobenu un pie segliem piesējis maisu ar dāvanām priesterim un pārtiku pašam Eirikam.

Tai dienā, kad Eiriks atgriezās no mācītāja mājām, viņš jautāja Ūlavam:

—    Tēt, pasaki, kas ir mana krustmāte?

—    Tora Steinfina meita, kas nesen mira.

Ūlavs pats to labi nezināja, bet viņam likās, ka viņš bija dzirdējis par to runājam. Eiriks nejautāja tālāk.

Atmiņas, kuras viņš gadiem ilgi sevī bija glabājis, pusaizmirstās jūtas tagad atkal uzplūda un nedeva miera. Pārējie bērni bija stāstījuši par saviem krusttēviem un savām krustmātēm. Sīra Halbjerns tūlīt pirmā dienā bija gribējis zināt, ko bērni prot no kristīgas mācības. Ūlavs Eirikam bija iemācījis Credo, Pālei nosler, Marijas sveicienu un ari Gloria Patrf, bet tas jau bija tik sen, un tagad neviens vairs nevēroja, vai bērns arī kādreiz lūgsnas skaitīja. Tādēļ arī Eiriks bija aizmirsis dažus latīņu vārdus, un norvēģu tulkojumu viņš nemaz vairs neatcerējās. Gandrīz visi pārējie bērni zināja savas lūgsnas, ko krustmātes viņiem bija iemācījušas.

Eiriks tumši atcerējās Siljuosenos pavadīto laiku: reiz turienes māte viņu bija paņēmusi līdz uz baznīcu un viņam rādījusi resnu sievu krāšņās drēbēs un teikusi, ka tā esot viņa radiniece. Bet šī svešiniece pat nepaskatījās uz viņu, kad viņš kopā ar māti pagāja garām. Viņš arī lāgā neatcerējās, vai tā bija tā pati radiniece, pie kuras viņš ciemojās toreiz, kad tēvs viņu veda uz Hestvikenu. Bet katrā ziņā viņš nekad nebija dzirdējis par to, ka tā esot viņa krustmāte. Tagad pirmo reizi viņam arī ienāca prātā brīnīties, kādēļ viņš dzīvojis Siljuosenos, toreiz, kad vēl bija mazs. Viņš gan bija dzirdējis par bērniem, kas uzaug tālu prom no vecākiem, bet tad tie dzīvoja pie radiem, vai arī veciem, vientuļiem ļaudīm. Mazā meitene Ingegjerda, kurai bija tik skaista sudraba josta ap viduci gluži kā pieaugušai sievietei, tikai jostas plāksnītes bija gluži mazas, — šī Ingegjerda dzīvoja pie savas krustmātes lielās mājās pie diviem bezbērnu vecīšiem, un viņa bija tā, kas tur valdīja, un visu, ko vien gribēja, dabūja. Bet Siljuosenos viss bija trūcīgs un šaurs, un Halveigai un Torgelam istaba bija pilna bērnu. Un viņa vecāki nekad nerunāja par Siljuosenu ļaudīm, tātad tie nevarēja būt radinieki.

Krūmu bērns, maukas bērns, tagad viņš labi zināja, ko tas nozīmē, arī draugalas vārds vairs nebija svešs.

Atmiņas par mātes apciemojumu, kas viņu toreiz tik ļoti bija sabiedējis, atkal atplaiksnījās, dzīvas, krāsainas, mīklainas. Nāca prātā vārdi, kurus viņa māte bija murminājusi viņu glāstīdama, slēpdama savas asaras, viņš tagad arī atcerējās, ka māte agrāk bija nēsājusi visas atslēgas, bet tad tās bija atdotas Torhildai vēl pirms namamātes saslimšanas. Un tagad, kur māte bija slimības nomākta, tizla un nederīga, tēvs bija paņēmis Torhildu viņas vietā. Un nu tā lieta jau bija tik tālu, ka viņai bija bērns, un Eiriks saprata, ka tas bija tēva bērns. Bet ja tēvs bija apprecējies, tad tas taču bija tik smags grēks, ko neviens vīrs neuzdrošinājās darīt. Un tagad iznāca, ka viņa māte bija tēva draugaja.

Bet tad — bet tad! Ka bagāts zemnieks savu draugaļu un bērnus aizsūta, viņai nodod mazas mājas kaut kur tālu prom, kamēr viņš pats ņem otru draugaļu vai arī apprecas — tas draudzē jau šad tad gadījies un Eiriks par to bija dzirdējis runājam.

Bailes sažņaudza zēna sirdi, viņš nespēja ne ilgāk nostāvēt kādā vietā, ne arī mierīgi ko darīt. Tēvs viņus visus varēja aizsūtīt, ja to gribēja. Visi viņi tēvam bija kļuvuši vienaldzīgi. Tagad jau drīzi gads bija pagājis, kopš tēvs Eiriku nekur nebija ņēmis līdz, nekad viņš ar viņu nerunāja, nekā viņam vairs nemācīja. Arī gar Sesīliju viņš nelikās ne zinis. Bet māte tur gulēja, kopjama un saudzējama, un it nekā viņa nevarēja strādāt. Ja nu tēvs viņus visus trīs aizdzīs no Hestvikenas un mātes vietā paņems Torhildu!

Ka māte Torhildu nevarēja ieraudzīt, to viņš sen bija pamanījis, bet nekad par to sīkāk nepadomājis, kāpēc tas tā. Tagad viņš saprata… Un naids, ko viņš agrāk nekad nebija pazinis, ieperinājās bērna sirdī. Viņš ienīda Torhildu Bjerna meitu tik ļoti, ka viņa vaigi nobālēja, viņa rokas sažņaudzās dūrēs, tikko viņš par viņu iedomājās. Viņš apņēmās kādu nakti aizzagties līdz Rundmirai un nogalināt Torhildu, kas viņa nabaga slimo māti un abus bērnus gribēja izdzīt no mājām. Nazi viņš paņems līdz un to iedurs taisni viņas ļaunajā, nešpetnajā sirdī.

Bet tēvs — tēvs?

Eiriks stāvēja it kā ar divām bultām rokā, nezinādams, kuru ievilkt savā lokā. Vai tagad tēvs bija jāienīst, vai arvien vēl jāmīl, jeb varbūt vēl vairāk jāmīl, tagad, kur briesmas draudēja, kur bija iespējams viņu zaudēt? Ūlavs Eirika acīs vienmēr bija vislieliskākā un pilnīgākā būtne zemes virsū. Viņa nepacietība, viņa vārdu skopums un vēsums savādā kārtā nemaz neskāra bērnu, no visa tā viņš atkratījās kā ūdens putns no ūdens, un domāja tikai par tām reizēm, kur tēvs pret viņu bija labi izturējies. Sevišķi bieži viņš atcerējās visas tās reizes, kad kopā ar tēvu izgāja mežā vai izbrauca jūrā, un tēvs tur vientulībā bija viszinošais, visvarenais, kas bērnu ar savu kluso, labo tuvumu sildīja un sargāja. Bet ari citos gadījumos Eiriks bija izjutis tēva labvēlību. Neaizmirstama bija tā diena, kur tēvs viņam nogrieza saindēto pirkstu, un kvēlojošo dzelzi iegrūda pats savās miesās, lai dēlam rādītu, ka tas nav nekas, no kā tik ļoti jābaidās. Si tēva rīcība bija viņa vismirdzošākais darbs, tik nepārspējams tas šķita, ka sīkumi aizmirsās — tik ļoti tēva bezbailība viņu žilbināja.

Tēvu pazaudēt? Sāpes kā ledus un uguns viņu apņēma, to iedomājoties.

Tad atkal likās, ka jāizdara kāds liels varoņdarbs, kas tālu paustu viņa slavu. Dažādas ainas tēlojās, bet viņš nezināja, ko izraudzīties. Bet kaut kas bija jādara, lai tēvs saprastu, kāds viņa dēls, lai zinātu, ka Eiriks ir krietns un drošs puisis… Ja Eiriks būs iekarojis tēva sirdi, tad pieies tam klāt un teiks, ka prasot godīgus noteikumus māsai un sev, un māti nedrīkstot nekur aizsūtīt, kaut arī tā slima un nederīga un visiem tikai cejā stāv… Bet Torliilda Bjerna meita jāaizsūta tik tālu prom, ka nevajadzētu vairs baiļoties, ka viņa kopā ar savu bērnu varētu atgriezties un ieņemt Ingunas vietu.

Viņa mīlestība pret tēvu kļuva dzīvāka un kvēlāka kā jebkad, bet drošības izjūta un uzticība bija zudusi. Un tagad Eiriks skaidri juta, ka tēvs viņu nemīl, kaut gan viņš viņu nekad vairs nerāja, un bieži likās, pat nepamana.

Un tiešām, Ūlavs nedomāja vairs par Eiriku, kā atvieglinājumu viņš sajuta tikai to, ka zēns tagad mierīgāks nekā agrāk, nav vairs tāda nasta.

Ne vienu vienīgu reizi viņš neļāva Eirikam just, kādas

domas viņu nodarbina, kādas iespējas viņš apsver.

# * *

Pēdīgi kādu dienu pavasarī Ūlavs palika sēžam, kad saime no brokastīm jau bijā piecēlusies, un teica Ingunai:

—     Ingun, tu varbūt jau būsi dzirdējusi — Torhilda ir dabūjusi dēlu… — Viņš runāja lēnām, viņa balss bija it kā aizrūsējusi.

—    Jā, es to esmu dzirdējusi.

Ar lielām pūlēm viņai izdevās atliekt galvu tik tālu atpakaļ, lai drusku varētu ieraudzīt vīra seju, kas sēdēja paaugstinātā goda vietā. Viņa seja bija apklāta baltiem un sarkaniem plankumiem, redzokļi izspiedušies ārā, zem acīm — maisiņi. Viņš bija raudājis — to viņa saprata.

Visus šos gadus viņa nebija redzējusi Ūlavu raudam, ari toreiz ne, kad Euduns mira, un ari pat tad ne, kad priesteris viņai atnesa mirēja sakramentus, un sievas stāvēja ap viņu, gaidīdamas^ ka viņa izasiņos. Vienu vienīgo reizi viņa bija redzējusi Ūlavu raudam … -

—     On kāds viņš ir? — čukstēja Inguna. — Torhildas bērns?

—    Skaists un labi attīstījies — tā sievas stāsta.

—    Vai tu — savu dēlu vēl neesi redzējis?

Ūlavs pakratīja galvu:

—    Es neesmu Torhildu redzējis, kopš tās dienas, kad viņa no šejienes aizgāja.

—     Bet tu taču gribēsi savu dēlu redzēt?

Ūlavs paraustīja plecus:

—     Visu, ko es esmu varējis, es esmu darījis — viņas labā. Bērna dzīves apstākļus es nespēju diez kā iegrozīt. Un tādēļ…

Ūlavs piecēlās un aizgāja līdz durvīm. Inguna viņu atsauca atpakaļ:

—    Kādu vārdu viņa tam devusi?

—    Bjernu viņu sauc.

Inguna redzēja, ka Ūlavs cīnījās ar asarām.

—    Tā sauca tavu mātes tēvu.

—    Par to viņa droši vien nav domājusi. Tu zini, viņas tēvs bija Bjerns.

Viņš nespēja tālāk runāt, gribēja pārliekties pār savu sievu, bet tad pēkšņi apsviedās un ātri izgāja ārā.

Tikai uz vakariņām viņa atkal redzēja savu vīru. No Līvas viņa izzināja, ka viņš tūlīt pēc brokastīm aizgājis uz kalvi, un neviens viņu cauru dienu neesot redzējis. — Viņš izskatījās, it kā visu laiku būtu raudājis.

Tad nāca nakts. Ūlavs un Inguna palika vieni, tikai Eiriks vēl gulēja tēva gultā pie sienas. Vīrs apkopa slimnieci kā visās iepriekšējās naktīs. Vairākas reizes sieva juta, ka asaras viņam uzmācās. Un nevienu vārdu viņa neuzdrīkstējās pateikt viņam, kas bija dabūjis dēlu, kurš nekad nesēdēs paaugstinātā goda vietā un nekad nemantos mājas. Bet Eiriks. Ja viņas pašas vairs nebūs, tad varbūt…

Tumši Inguna nojauta, ka tie nebija tikai sirdēsti par dēlu, kas nomāca vīru.

Un tiešām Ūlavs nedomāja par Torhildas dēlu. Viņš raudāja pats par sevi — viņam likās, ka viņa goda un

lepnuma pēdējais atlikums iznīcināts, samīts.

* * *

Tikai pēc Ūlava mesas Ūlavs Euduna dēls bija pabeidzis sakārtot mājas Aukenā tik tālu, ka Torhilda Bjerna meita tur varēja iekārtot savu saimniecību. Ūlavs bija uzdevis saviem kalpiem aizvest Torhildas mantas pāri fjordam. Bet saimnieks pats pārvākšanas dienā bija aizbēdzis uz Saltvikeniem.

Inguna gulēja savā gultā un klausījās, abas durvis uz pagalmu viņa bija likusi plaši atvērt. Viņa dzirdēja zirgus nākam, pakavu dipoņu uz klintīm. Tad — govju zvaniņus, aitu un kazu sīkos solīšus, bērnu — Ranveigas un Kāres klaigas, kas apsauca un dzina lopus.

Līva stāvēja durvīs, pacēla, kā ošņādama degunu:

—    Torhilda izraudzījusies ceļu gar līci, — ziņoja kalpone ar starojošu seju. — To viņa tomēr nav uzdrīkstējusies savu maukas bērnu aiznest te gar mājām.

—    Ciet klusu, Liv! — Inguna elsodama čukstēja. — Aizskrej tūlīt — palūdz viņu — pasaki viņai, ka es tevi esmu sūtījusi — es tik loti gribētu viņas bērniņu redzēt.

Dažus mirkļus vēlāk Eiriks iedrāzās istabā. Viņa tumšā, šaurā seja dega, dzeltenās acis zibšņoja aiz sašutuma).

—    Māt! Tagad viņa dodas šurpu! Vai tu gribi, es viņu aizdzīšu? Si netīrā sātana cūka taču nedrīkstēs savu bandu bērnu ienest šeit mūsmājās?

—     Eirik! Eirik! — vaimanādama māte viņu apsauca, izstiepa savu izdilušo roku, dzeltenu kā vasks. — Apžēlojies, dēls, ko tu runā, nesaki nekad tik neglītus vārdus. Grēks tas ir par nabaga būtni smieties un ņirgāties, ar tādiem vārdiem to nosaukt!

Viņš tagad bija liels un garš, viņas dēls, slaids kā niedra ezermalā, ar smalkiem locekļiem. Nikni viņš atmeta šauro, tumši sprogaino galvu.

—    Es pati lūdzu viņu atnākt, — čukstēja Inguna.

Zēns sarauca pieri, mirkli padomāja, tad nosēdās uz

gultas malas pie ziemeļu sienas. Tur viņš sēdēja, kad Torhilda ienāca, un raudzījās uz viņu ar stingu, grīnu smaidu.

Torhilda ienāca ar noliektu galvu, savus matus viņa bija paslēpusi zem cieši sasieta rupja linu lakatiņa, bet viņas gaita bija tikpat cēla kā parasti. Rokās viņa turēja saišķi, bērns bija ievīstīts sarkani un balti svītrotā villainē. Savādi, pat šai brīdī, kur viņa nostājās Ūlava sievas priekšā, pazemīga un skumja, viņa kustējās ar parasto cēlumu un mieru.

Sievietes sasveicinājās. Inguna kaut ko ieminējās par to, ka Torhildai esot labs laiks, un pārcelšanās pār fjordu būšot jauka. Torhilda pievienojās šīm domām.

—     Man uznāca tāda neatvairāma vēlēšanās redzēt tavu dēlu, — Inguna čukstēja bikli. — Esi tik laba, atļauj man viņu apskatīt. Nē, noliec viņu šeit, tu taču zini, es nevaru piecelties, — viņa teica, kad Torhilda tai pasniedza saišķi. Tad mājturības vadītāja nolika bērnu namamātes gultā.

Ar drebošām rokām Inguna atbīdīja lakatiņu, kas aizsedza bērna seju. Zēns bija nomodā, viņš raudzījās plaši atvērtām acīm, ne uz ko noteikti neskatīdamies. Viņa lielajās, zilajās acīs bija kādas gaismas atblāzma, ko neviens, izņemot viņu pašu, neredzēja. Tik salda bija mazā bezzobu mutīte. Smalkas gaišas pūkas spiedās ārā no cepurītes.

—     Viņš ir liels? — jautāja Inguna. — Viņš taču tikai trīs mēnešus vecs?

—    Trīs mēneši būs pēc Lavransa mesas.

—     Un skaists viņš ir. Vai viņš nelīdzinās drusku manai Sesīlijai?

Torhilda klusēdama raudzījās uz savu bērnu. Notikušais nebija pārvērtis Hestvikenu saimniecības vadītāju, kaut gan skaistāka un jaunāka viņa gan bija kļuvusi. Viss viņas stāvs "tagad likās pareizāk izveidots: plati pleci un pilnas krūtis viņai vienmēr bija bijušas, un krūšu kurvis bija dziļš un spēcīgs kā vīrietim. Bet tagad likās, ka pilni pierietējušās krūtis pārraus ņieburiņu, un viducis tagad izskatījās daudz slaidāks. Bet ne tikai tas vien viņu padarīja skaistāku: viņas spēcīgām līnijām veidotā pelēki bālā seja bija mīkstāka un jaunāka.

—     Viņš izskatās, it kā nezinātu, kas ir izsalkums, šis mazais puisis, — teica Inguna.

—     Nē, to viņš nezina, paldies Dievam, — klusi atteica Torhilda. — Un ar Dieva palīdzību viņš arī nekad to nezinās, kamēr es dzīvošu.

—     Ūlavs vienmēr gādās par tavu dēlu, arī tad, ja tevis vairs nebūtu, — Inguna runāja klusinātā balsī.

—     Par to es nešaubos, ka viņš to darīs, — skanēja atbilde.

Torhilda atkal ietina bērnu villainē, paņēma zīdaini

savās rokās.

Atvadoties Inguna viņai sniedza roku, un Torhilda zemu noliecās un noskūpstīja to.

Bet te Inguna neizturēja — pēkšņi izrāvās neapvaldītie vārdi:

—    Galu galā tu esi dabūjusi to, ko visu laiku esi tīkojusi, Torhild.

Torhilda atbildēja klusi un skumji: .

—    Es tev saku, Ingun, tik tiešām, kā es ceru uz Kristus un Jaunavas Marijas žēlastību sev un savam bērnam, nekad es tevi, namamāt, neesmu gribējusi aizliegt, un arī viņš, tavs vīrs, nekad to nav gribējis, tas tev ir jāzina, bet viss tas tomēr iznāca tā.

Inguna rūgti teica:

—    Ak, Torhild, es gadiem ilgi jau esmu redzējusi, jau toreiz, kad es vēl nebiju slima/ kā tu par Ūlavu domā. Tu viņu mīlēji vairāk nekā visus citus, un tas tā ilga trīs vai četrus gadus.

—    Jā, vairāk par visiem citiem es viņu esmu mīlējusi, kopš pirmā mirkļa, kad iepazinos ar viņu.

Torhilda klusi atsveicinājās un izgāja ārā.

Eiriks uzlēca kājās, izspļāva uz Torhiklu un lamājās. Māte viņu piesauca klāt, kautri un klusu.

—    Manu Eirik, neapgrēkojies tā. Nerunā tik nejaukus vārdus par māti un bērnu, — viņa lūdza, un asaras tecēja aumaļām. Viņa gribēja zēnu sev pievilkt, bet tas izspruka no viņas rokām un izskrēja pa durvīm ārā.

15

Kaut gan slimība jau tik ilgi bija vilkusies, bet tomēi beigas Ūlavam nāca gluži negaidītas.

Ziema, kur notika nelaime ar Torhildu Bjerna meitu, pagāja kā abas iepriekšējās. Visi brīnījās, ka Inguna Steinfina meita vēl arvien starp dzīvajiem. Jau divus gād' .1 viņa nekā cieta neēda. Tik ilgi guļot, viņas miesa vai rākās vietās bija kļuvusi jēla, un vātis, kaut gan Ūlav* tās rūpīgi kopa, paplašinājās. Sīs vātis viņu pašu parasti ne visai mocīja, tikai padusēs reizēm dega kā ugunī. Viņai tagad bija jāguļ linu drānās, un, kaut gan Ūlavs tās vietas, kur āda bija pārtrūkusi, bieži iezieda ar taukiem, tad tomēr gadījās, ka drēbe ieauga vātīs, un briesmīgi bija noskatīties, kā Inguna mocījās, kamēr palagu noplēsa. Bet viņa brīnumaini maz žēlojās.

Kādu rītu Ūlavs to bija aiznesis uz savu gultu, un, kamēr Līva uzklāja tīrus kažokus un palagus, viņš apkopa Ingunas pušumus mugurā. Viņš slimnieci bija noguldījis uz sāniem. Pat viņš bija gluži apmāts aiz noguruma, un sliktais gaiss, kas tagad vienmēr pildīja istabu, radīja nelabu dūšu. Pēkšņu jūtu pārvarēts, viņš pārliecās pār savu sievu un bikli pieskārās lūpām atvērtajai, mitrajai vātij liesajās lāpstiņās. Viņam bija ienācis prātā sendzirdētais stāsts par svētiem vīriem, kas noskūpsta spitālīgo vātis pirms pārsien tās. Bet šeit lietas bija otrādi: viņš bija* tas spitālīgais, kaut gan viņa miesas ārīgi bija veselas un tīras, un viņa — viņa bija šķīstījusies visās tais mokās, ko viņa gadiem ilgi tik pacietīgi, bez žēlabām bija nesusi.

Nevienā lietā viņš viņu vairs nespēja apvainot.

Inguna juta, ka Ūlavam nav viegli būt izslēgtam no baznīcas. Sis sods viņam bija uzlikts par laulības pārkāpumu. Reiz, kad viņš cauru dienu bija gavējis, tikai maizi ēdis un ūdeni dzēris, viņš naktī gandrīz sabruka, pie sievas nomodā būdams.

Inguna pievilka vīru sev klāt un čukstēja:

—    Es negribu žēloties, Ūlav, bet kādēļ es nevarēju nomirt, Sesīliju dzemdējot? Tad tev viss šis posts ar Torhildu nebūtu noticis.

—    Nerunā tā, Ingun. — Bet viņš nespēja viņai pateikt, ka tā nebija viņas slimība, kas vinu pavedinājusi uz šo ceļu. Sarūgtināts viņš toreiz bija pēc sarunas ar sievu, tāda vienaldzība viņu bija pārņēmusi, apnicis viss bija, miera un aizmirstības viņš bija ilgojies. Bet tagad viņš vairs nevainoja Ingunu, ka tā vinu atturējusi atzīties grēkā. Viņa nesaprata šo viņa iekšējo nepieciešamību. Un šais trisdesmit gados viņš taču bija vairākkārt, pārliecinājies, ka Inguna visai daudz nesaprata, un viņš bija tas,

kam Dievs bija uzlicis saprast un atbildēt par visu. Vientiesīga vipa bija un — neizsakāmi mī|a. Nevienu viņš nevainoja, tikai pats sevi. Mea culpa, mea culpa… Neviena cita vaina tā nebija.

Tagad Hestvikenā viss gāja lejup, gan lauksaimniecībā, gan arī zvejniecībā. Ja zemnieks pats nestrādā, tad … Bet viņam taču bija jāpaliek pie viņas. Viņš sevi mierināja — nebūs jau vairs ilgi. Bet tomēr vienmēr viņš bija pārliecināts: rīt tas vēl nebūs, un arī parīt nē. Gan viņš zināja, ka gals nāks drīzi, bet ieķērās tai mazajā pāripalikušajā laika sprīdī.

* * *

Lieldienas šai gadā iekrita agri, tā ka tirgus Oslo bija jau vienu nedēju pēc Blazija mesas. Ūlavam bija jābūt pilsētā: dažas preces viņš bija nodevis Klausam Vīphartam, noslēdzis ar viņu tirdzniecības līgumu. Bet viņš neuzticējās šim vācu tirgotājam, un jau pagājušo reizi, būdams Oslo, nedzīvoja pie Vīpharta: tas iznāca pārāk dārgi. Viņš aizbildinājās, ka gribot paciemoties pie predikantu brāļiem, kas viņa draugi jau kopš bērnu dienām. Bet šoreiz viņš nevarēja klosterī uzturēties, jo viņam arvien vēl bija aizliegts dievkalpojumā piedalīties. Un tā viņš bija apmeties lielajā iebrauktuvē.

Pēdējās tirgus dienas vakarā viņš sēdēja iebrauktuvē, ēda līdzpaņemto ceja maizi un dzēra iebrauktuves ne visai garšīgo alu, kad ienāca Ankijs, meklēdams Hestvikenas saimnieku.

—   Šeit es esmu. Kas noticis? Kāpēc tu, Anki, atjājis šurpu?

—    Dievs Kungs lai mums palīdz, saimniek. Ingunas ©ēdējā stundiņa atnākusi. Viņa jau saņēmusi pēdējo cejamaizi.

Un tad Ankijs stāstīja: viņai atkal bija uznākusi caureja, bet ne Jaunāka kā citām reizēm, ari klepus bija piemeties un dažas naktis viņu ļoti mocījis. Kad viņa uz rīta pusi paģībusi savā gultā, tad neviens nav sapratis, ka tas ir nāves vēstnesis, bet, kad vecais Tore ienācis istabā uz brokastīm, viņš tūlīt apjēdzis, ka namamāte vairs ilgi nedzīvos. Viņš tūlīt apseglojis savu zirgu un aizjājis pēc priestera. Bet Sīra Halbjerns atkal neesot bijis mājās, jā, to draudze viņam tik viegli nepiedošot un apsūdzēšot priesteri bīskapam, kad tas ieradīšoties uz vizitāciju. Tikai viens no Sīra Halbjerna draugiem, kāds baskājis, esot biiis mācītāja mājās. To tad arī Tore paņēmis līdz. Tikko mūks ieradies pie mirējas, viņš tūlīt devis rīkojumu aizsūtīt ziņnesi saimniekam, jo neesot droši, cik ilgi vēl namamāte dzīvošot.

Šī ziema nebija sevišķi auksta, ap salām fjords nebija aizsalis, un tā Ūlavs ar laivu bija iebraucis pilsētā. Bet tagad jau vairākas naktis bija salis, un Ankijs laivu bija varējis lietot tikai līdz Sigvaldasteinaram, tur viņš bija aizņēmies zirgu un pēdējo ceļa gabalu jājis. Tagad droši vien viss fjords būs apklāts ar ledu — Ūlavs pārlika, kādā veidā visātrāk tikt uz mājām. Vislabākais būs — jāt ap fjordu. Klauss Vīpharts viņam droši vien varēs sagādāt zirgu.

Iebrauktuves viesi bija sapulcējušies ap Ūlavu Euduna dēlu un viņa kalpu. Katrs deva kādu padomu. Daži jauni, smalki tērpušies bruņinieki spilgti krāsainos ģērbos un garos apmetņos arī pienāca klāt; viņi bija sēdējuši istabas attālākā kaktā, smējušies un trokšņojuši, dzēruši vācu alu un nodevušies kādai kauliņu spēlei.

Viens no šiem jauniem bruņiniekiem uzrunāja Ūlavu, tas bija gaišs puisis ar mīkstiem kā zīds matiem, kas pēc ārzemju parašas nokarājās līdz pleciem. Ūlavs viņu šad tad bija redzējis un zināja, ka tas ir Soģa bruņinieka

dēls, kas šurpu bija atnācis savu brāļu pavadībā; pārējie puiši bija karaļa galma pāži.

—     Es saprotu, ka tev ātri jātiek uz mājām. Es tev varu aizdot savu zirgu, tur ārā, pie brāļiem klosterī man ir labs rikšotājs, aiziesim abi divi turpu.

Ūlavs iebilda, ka tā esot pārāk liela laipnība. Bet puisis jau bija aizgājis, norēķinājās ar saviem biedriem, vienā rāvienā izdzēra savu alu, saķēra zobenu, aplika apmetni. Un tā Ūlavs tikai pateica Ankijam, lai tas gādājot par vīna mantām, paņēma savu apmetni un aizgāja kopā ar svešo jaunekli.

* * *

Griezīgi kauca sniegs zem kājām. Debess skaidri un zaļi velvējās pāri kalnājiem, pirmās zvaigznes iemirdzējās pār gājēju galvām.

—     Būs svilinoši auksta nakts, — teica Ūlava pavadonis. Viņi gāja uz austrumu pusi pa šaurām, mazām ieliņām.

Ūlavs jautāja ceļu, viņš Oslo apkārtni visai maz pazina, nekad viņš pa sauszemi nebija iebraucis pilsētā. Jaunais puisis teica, ka pāri Botnfjordam varēšot jāt. tur ledus turēšot, kaut gan dažās vietās neesot visai drošs. — Bet, ja tu gribi, es tevi varu pavadīt, — viņš piebilda.

Ūlavs pateicās un aizrādīja, ka gan jau viņš pats tikšot galā. Bet viņa jaunais pavadonis, Lavranss Bjergulfa dēls, nebija tik viegli atraidāms:

—     Mans otrs zirgs ir tur Steinbjernu mājās, ja tu pie baznīcas drusku uz mani pagaidītu — es ātri būšu atpi.kaļ, — viņš apsviedās un skriešus devās atpakaļ uz pilsētu.

Franciskāniešu baznīca vēl nebija iesvētīta. Dievkalpojumus brāļi mēdza noturēt kādās mazās mājās, bet Ūlavs bija dzirdējis stāstām, ka baznīcai jau esot nosvētīti spāru svētki, un brāli vakaros tur lasot dievvārdus.

Ūlava grēku nožēlu gads noslēdzās tikai ap Lieldienām, bet šai ēkā, kas vēl nebija iesvētīta par dievnamu, viņš tiroši vien drīkstēja ieiet.

Savādas jūtas viņu sagrāba, kad viņš, tiltam pārgājis, soļoja uz baznīcas pusi, gar druvām, kur sniegs, tumsai metoties, pelēki mirdzēja. Baznīcas jumts melni atdalījās no tumši zilajām zvaigžņotajām debesīm.

Baznīcas mūros bija vēl aukstāks nekā ārā. Paradumu pildot, viņš nometās ceļos, nemaz nedomādams, ka svētums šais mājās vēl nebija apmeties. Baznīcas galā viņš ieraudzīja veselu sveču baru, tās dega pie liela krucifiksa kājām, kas bija iemūrēts palsi pelēkajā sienā, no kurienes spraišļi plaši velvējās melnajā telpā.

Vairāk priekšplānā dega vientuļa svece uz grāmatu pults. Pie pults stāvēja mūks pelnaini pelēkajā ubagu tērpā — kā tas šai ordenī bija parasts. Viņš bija uzkāpis mazam apgrieztam rīku šķirstam, un ap viņu bija sapulcējies vīru un sievu bars, kas visi bija ietuntuļojušies biezās ziemas drēbēs. Daži stāvēja kājās, citi atkal bija apsēdušies uz baļķiem, vai arī apgāztiem krāsotāju spainīšiem. Sveču gaismā elpa kāpa no laužu mutēm kā balti dūmi.

Šīs telpas nepabeigtība un tukšums dziļi sagrāba Ūlavu — kā roka, kas cieši sažņaudz baiļpilnu sirdi. Logu ailes mūros vēl bija aizsistas dēļiem, sastatnes vēl šur tur nebija novāktas, visur vāļājās kastes, kaļķu abras, dēļi un baļķi. Bet visdrūmāk izskatījās kora bezdibenis. Melns kā piķis tas velvējās pāri šai nekārtībai un postam, kas tik ļoti atgādināja pašu pasaulīgo dzīvi. Un visam tam pāri pacēlās lielais krucifikss ar mirdzošo sveču baru pie kājām.

Šis Pestītāja tēls bija savādāks nekā visi Ūlava redzētie krucifiksi. Tuvojoties šim tēlam, viņā auga mežonīgas bailes un sāpes: tik dzīvs likās Pestītājs. Tas bija pats Dievs nāves cīnā, asiņaini šaustīts, likās ka katrs cilvēku izdarītais pāridarījums bija ievainojis viņa miesas. Ķermenis locījās gūžās, kā sāpēs izmežģīts, galva krita uz priekšu, acis bija aizvērtas, asinis sūcās zem ērkšķu vainaga, pilēja pusatvērtajā mutē, has it kā klusi vaidēja.

Zem krucifiksa stāvēja Marija un Jānis. Māte savas sažņaugtās vājās rokas bija piespiedusi krūtīm, acis bija paceltas uz augšu, un skats tik skumjš, it kā viņa paceltu pret dēlu visu cilšu un gadsimteņu sāpes, palīdzību lūgdama. Svētais Jānis stāvēja nodurtām acīm, viņa seja bija it kā savilkusies, nesaprašanā urbjoties neizprotamajā mistērijā.

Mūks lasīja — Ūlavs šos vārdus vēl pazina no bērnu dienām:

«O vos omnes, gul transitis per viam, attendite el videle, si est dolor sicut doloi meus.»1

Mūks nolika grāmatu un sāka runāt, Ūlavs nedzirdēja neviena vārda, viņš tikai skatījās krustā sistā tēlā un sevī atkārtoja vārdus: el videle, si est dolor sicut dolor meus.

Tad likās, ka acīm zūd redzes spēja, visas asinis sastinga un ķermenis kļuva auksts kā mironim. Ārpasaule iegrima viņa iekšienē: paša dvēsele bija kā šis nams, par baznīcu ta bija izraudzīta, bet bija vēl tuksnesīga, bez Dieva. Tumsa un nekārtība tur valdīja, tikai viena vienīgā dzirkstele tur gailēja, izstaroja gaismu un siltumu, un tā tiecās uz izstumtā Kunga tēlu, pie Kristus tā gribēja tikt, kas visu Ūlava smagumu, grēku un izmisumu sevī bija uzņēmis. Vade, et ampliua jum noli peccare…

Mans Dievs un Kungs! Jā, Kungs, es nāku — es nāku, jo mīlu tevi. Es mīlu tevi un labi saprotu: Tibi soli peccari, et malum coram te feci — vienīgi pret tevi es esmu grēkojis un ļaunumu darījis tavas sejas priekšā. Tūkstošas reizes viņš šos vārdus bija teicis, bet tikai šodien zināja, ka tā bija patiesība, kas sevī visas citas patiesības salasīja kā kausā.

Mans Dievs, tu mans viss!

Tad nāca kāds un klusi pieskārās viņa plecam, Ūlavs sarāvās: tas bija Lavranss Bjergulfa dēls — zirgi jau esot apsegloti un gaidot pagalmā. Viņš zinot visīsāko ceļu, puisis izveda Ūlavu cauri baznīcai. Tagad, kur Ūlava acis bija pieradušas tumsai, viņš spēja saskatīt altāri, kailo akmeni, vēl neiesvētītu un neizpušķotu — auksta nedzīva sirds. — Kora dienvidu pusē atradās mazas durvis:

—    Ej uzmanīgi! Seit trepes vēl nav gatavas.

Lavranss ielēca sniegā. Ārā pagalmā gaidīja divi brāli.

Viens turēja zirgus, otrs — gaismekli. Lavranss viņiem bija teicis ap ko lieta grozās, un viens no mūkiem pienāca Ūlavam, — viņš reiz bija_apmeklējis Sīra Halbjernu un arī iegriezies Hestvikenā. Ūlavs atcerējās mūka seju, bet bija aizmirsis.viņa vārdu:

—     Pacietīgi un lēnprātīgi viņa visu panesusi, tava sieva. Ak, tad brālis Stefans ir pie viņas, jā, mēs visi šovakar aizlūgsim par viņu.

T Aukstufhs metās vēl niknāks.

Ziemelis pūta no mugurpuses, kamēr viņi jāja p» fjordu. Vietumis tas bija kā tērauda izliets, tīri izslaucīts, sniegs, kas pēdējā laikā drusku bija snidzis, nekur nebija redzams. Mēnesim bija jāuzlec tikai pret rīta pusi, virs galvām margoja melnās debesis ar zvīļo zvaigžņu lauku.

—     Mums jāiegriežas Sogā, — teica Ūlava pavadonis, — un jāapgādājas kažokiem.

• * •

Tās bija bagātas mājas, to Ūlavs tūlīt redzēja — daudzas un lielas ēkas zuda tumsā.

Jaunais Lavranss nolēca no zirga, sapinās drusku savā garajā, nepiemērotajā tērpā, pastaipīja un palocīja savu slaido,' lunkano ķermeni un aizgāja tad pāri pagalmam līdz vienai no ēkām. Tur viņš pagaidīja pie sava zirg^, glāstīja to un runājās ar kustoni, kamēr vīrs ar degošu skalu parādījās durvīs — gaisma spokaini plīvojās pāri sniegam.

—    Tev jānokāpj, Ūlav, un jāienāk iekšā.

Viņš izņēma skalu no kalpa rokām un pats rādīja viesim ceļu.

—     Mēs arvien vēl dzīvojam turpat, kur uzsākām dzīvot tūlīt pēc kāzām. Mana pamāte un Osmunds, mans brālis, dzīvo lielā namā, kur jau dzīvoja tēva laikos. — Viņš stāstīja, it kā visiem būtu jāpazīst slavenā ģimene Sogā.

—     Vai tavs tēvs ir miris? — jautāja Ūlavs tikai lai kaut ko pateiktu.

—    Jā, viņš mira pirms pusotra gada.

—    Tad tu, tik jauns būdams, pārvaldi lielu īpašumu.

—    Es? Es nemaz vairs neesmu tik jauns, jau divdesmit trīs ziemas aiz muguras, — viņš atvēra durvis. Seit Sogā, acīm redzot, durvis nemēdza aizslēgt. Viņi izgāja cauri priekšnamam un ienāca mazā istabā, skaisti uzkoptā un silta. Lavranss aizdedzināja lielu sveci, ko sameklēja kaut kur aiz gultas priekškariem, iemeta skalu pavardā un runāja, iebāzis galvu priekškaros, pasniedza uz turieni sieviešu drēbes.

Dažus mirkļus pēc tam no priekškariem aizklātas gultas iznāca viegli apģērbusies jauna sieva, ar sarkanu apmetni pāri garajam zilajam kreklam, ātri viņa aizbāza sprogas, melnas kā nakts, aiz lakatiņa, kas ietvēra viņas šauro seju ar lielām acīm. Viņa rīkojās istabā, viegla, slaida un jaunavīga, bet vīrs bija ielīdis gultā, aiz priekškariem dzirdēja bērnu balsis čalojam. Jaunais Lavranss skaļi smējās:

—    Nē, Hovord, tā nevar, vai tu savam tēvam gribi noraut degunu? Palaid nu vaļā! Jeb tu gribi pārliecināties, vai mans deguns aiz aukstuma nav nokritis? — Bērns savā paslēptuvē guldzēja smieklos.

Namamāte pazuda blakus telpā un atgriezās ar alus bļodiņu, kas putoja pāri malai. Viņa pasniedza to viesim, bet Ūlavs pakratīja galvu, ēst un dzert viņš tagad nevarēja, gluži tāpat kā to nevarētu, ja būtu nomiris. Lavranss atbīdīja zēnu prom, ar ko bija parotaļājies, un ēda, tāpat pie galda stāvēdams.

—    Pasniedz man malku ūdens, Ragnfrīd, — viņš teica, un pret Ūlavu pagriezies: — Mana sieva un es, mēs esam apņēmušies gavēņa laikā nekā cita nedzert kā tikai ūdeni, izņemot tais gadījumos, kad esam ceļā, vai arī jāsadzer ar viesiem, — ar kāru skatu viņš paskatījās uz putojošo alu.

Ūlavs saprata mājienu, viegli pasmaidīdams viņš paņēma bļodiņu, ievilka vienu malku un sniedza tad alu Lī'vransam. Tas tikai to bija gaidījis, jo netikās šķirties no Oslo iegūtā skurbuļa. Ceļā aukstumā tas gan bija zudis, bet tagad Lavranss atkal gādāja, lai reibums atgrieztos.

Ūlavu šis vienīgais malks izrāva no sapņu apmātības. Visu laiku viņu bija apņēmusi savāda izjūta: viss esošais likās tikai kā ēna, tik tieši viņš juta Dieva tuvumu. Un Dievs gribēja, lai viņa radījums beidzot saprastu. On visus redzamās pasaules trokšņus viņš uztvēra kā fjorda balsis mājās zem Hestvikenu klintīm: viņš tās dzirdēja, sajuta, nemaz neklausīdamies. Likās, visas balsis skan kaut kuitalu, aiz ailes mūriem, kur viņš palicis gluži viens pats ar aicinātāja balsi, kas žēlojās un lūgtin lūdzās, mīlestības un skumju pilna: O vos omnes, qui transitis per viam, atiendile et videte, si est dolor sicut dolor meusl

Bet tagad pēkšņi aizslēgtās ailes durvis bija atrautas vajā, aicinātāja balss klusēja, un viņš sēdēja pie gluži svešiem ļaudīm; svešā vietā, dzijā naktī viņam bija jāatrod ceļš caur gluži svešu apgabalu, lai ātrāk tiktu mājās. On tur gaidīja nāve, un viņam bija jāizšķiras, un ilgāk atlikt nevarēja to, ko dienām, mēnešiem, gadiem ilgi bija atlicis un arvien smagāku padarījis. Bet tagad bija jāizraugās — to viņš zināja, šeit sēdēdams nosalis un apjucis, uzmodināts, savādā rēgoniskā stāvoklī. Pēc šīs — parādibas, jeb arī — lai tas būtu, kas būdams, viņš nespēja ilgāk staigāt kā pa miegu, cerēdams, ka Dievs viņam palīdzēs, piespiedīs viņu izraudzīties.

Tik daudzas reizes viņš bija aizmaldījies, staigājis svešas maldu takas. Jau sen bīskapa Torfina vārdi bija piepildījušies: vīrs, kas rīkojas tikai tā, kā pats grib, reiz piedzīvos dienu, kur būs jāatzīstas, ka sasniedzis to, ko nekad nav gribējis. Tāda pašgriba ir bulta, ko izšauj uz labu laimi.

Bet viņam taču bija sava dziji iekšķīgā pārliecība — droša kā zobens. Līdz ar kristīgo ticību viņam bija iedota brīva griba, gluži kā valdnieks savam bruņiniekam iedod zobenu, to kaujā raidīdams. Ja ari visus savus citus ieročus viņš jau bija izšāvis, salauzis, va! ari sabojājis, tiesība brīvi izraudzīties, Dievam sekot vai arī nesekot, šis ierocis viņam vēl bija palicis, un nekad viņa Kungs viņam to neatņems.

Ja arī viņa kristīgā ticība un kristīgais gods bija aptraipīts kā nodevēja nevietā lietots bruņinieka zobens, tomēr Dievs viņu nepameta. Sis zobens palika pie viņa, no tā viņš nešķirsies tā Kunga ienaidnieku barā, lai to, rejos nometies, reiz atdotu paša KUnga rokās, kas arvien vēl viņu gaidīja, gribēja to pieglaust savām krūtīm un apsveikt ar miera skūpstu. Un tad viņš atgūtu savu zobenu tīrītu un svētītu.

Ūlavs tik loti vēlējās pabūt vienatnē ar šīm domām, kaut gan viņš labi saprata, cik cēli šis jaunais Lavranss pret viņu izturas, un cik grūti būs vienam pašam naktī atrast ceju. Bet šie jaunie cilvēki, vīrs un sieva, viņu uztrauca un apgrūtināja ar saviem laipniem pakalpojumiem. Sieva bija nometusies ceļos un gribēja viņam palīdzēt pārmainīt zābakus. Biezus kājautus no pašaustas vilnas drēbes viņa jau bija atnesusi un tagad vēl piedāvāja pinkainus kažoka zābakus, izklātus ar sienu. Viņas miesas un matu smarža iesitās Ūlavam nāsīs, tik silta un vesela viņa bija, ka Ūlavs atrāvās atpakaļ, it kā sevi aizsargādams. Jaunā māte izstrāvoja un izstaroja visu to dzīvību, no kuras viņš soli pa solim bija aizrauts, līdz bija ieskatījis — šai naktī šī atziņa bija nākusi —, ka tas viss no viņa tik tālu, it kā viņš būtu ieslēgts mūku ordeni.

Lavranss ienāca ar veselu kažoku kaudzi, lai kopā ar viesi izmeklētu kaut ko piemērotu. Ūlavs savādi saīga, jo izrādījās ka visi ģērbi viņam bija par lieliem: viņš gluži pazuda šais kažokos. Ūlavs līdzās slaidajam Lavransam izskatījās plecīgs, bet jaunais bruņinieks bija spēcīgāks un arī lielāks. Un sāpju augstprātībā Ūlavs jutās aizvainots, ka Lavranss visās lietās viņam pārāks: kā augumā, tā ari dižciltībā un varā. Sira blondajam garajam puisim, kas šai omulīgajā istabā tīksminājās ar sievu un bērniem, netrūka nekā. Viqš valdīja bagātās mājās, bija izpalīdzīgs, cēls, apmierināts ar sevi un dzīvi. Viņam bija iegarena, skaista, vesela seja, gludie vaigi vēl mazliet bērnišķīgi apajojās, dzīve vēl nebija šo jauno svaigo ādu ieskrambājusi un droši vien to nekad arī nedarīs. Lavranss izskatījās, it kā viņš būtu piedzimis, lai viegli un bezrūpīgi nostaigātu savu dzīves ceju.

Ūlavs teica, gan jau viņš viens pats atradīšot ce)u cauri mežam līdz Seidisas draudzei, un lai Lavranss atmetot domu par pavadīšanu: tādā aukstumā tik vēlā naktī tas esot pārāk liels upuris. Bet namatēvs pakratīja galvu: ilgi neesot kārtīgi snidzis, un mežā tagad pēdas ejot uz visām pusēm, tur īsto ceļu nemaz neesot tik viegli atrast, bet īsāko — jo sevišķi. Par viņu lai Ūlavs nerūpējoties — viena nakts zem klajas debess, tas taču esot tīrais nieks.

Arā pagalmā jau gaidīja kalps ar diviem jaunapseglotiem, skaistiem zirgiem. Lielisks jātnieks bija šis jaunais bruņinieks un vislabākie zirgi viņam piederēja. Ūlavs dusmojās uz sevi, jo nespēja viens pats uzkāpt zirgam mugurā, droši vien tur bija vainīgi šie lielie, pinkainie zābaki.

* * •

Visu laiku viņi jāja pa mežu, sērsna bija cieti aizsalusi, un pēdas gāja krustām, šķērsām. Tur bija ceļojuši slēpotāji, jātnieki un braucēji kamanās. Mēnesi tikai pēc stundas varēja gaidīt uzlecam. Ūlavs tagad saprata, ka viņš viens pats šeit gan ilgi būtu maldījies.

Pēdīgi viņi iznāca no meža un ieraudzīja Seidisas baznīcu klajumā. Mēness bija uzlēcis un karājās zemu pār lēzeniem kalnājiem ziemeļaustrumos. Sai slīpajā spokainajā gaismā nedroši slīdēja ēnas. Sniegs šur tur bija sadzīts kupenās, bet pa lielākai daļai ceļš bija gluži kails. Pēkšņi Ūlavs atcerējās nakti, kur viņš bēga uz Zviedriju — tas bija priekš divdesmit gadiem. Tas laikam bija dilstošais mēness, kas atmodināja šīs tālās atmiņas; arī toreiz viņam bija jāgaida mēness lēkts, arī toreiz viņš apmēram ap to pašu laiku devās ceļā — tā viņš tagad atcerējās.

Viņš pateica savam vadonim, ka šejienes apgabalu un ceļu uz dienvidiem labi pazīstot, pateicās par palīdzību, un apsolījās zirgu cik drīz vien iespējams atsūtīt atpakaļ.

— Gan jau — Dievs lai tev palīdz, Ūlavi Un varbūt

mājās viss vēl būs labi. Uz redzēšanosl

• * •

Ūlavs klausījās, kamēr jātnieka soļi aizdipoja nakts klusumā. Tad viņš jāja pa ceļu, kas taisni veda uz dienvidiem. Šeit apgabals bija līdzens, un ceļš pa lielākai daļai gluds un labs. Tagad starp mājām vairs nebija tik lieli atstatumi.

Mēness kāpa augstāk, mazākās zvaigznes apdzisa, un debesjumā zaļganbālā vizma mirdzēja aizvien spožāk, plūda pār baltajiem laukiem un nosarmojušo mežu; ēnas sarāvās, kļuva mazas,

Reiz mēness plūsmē ieskanējās gaiļa dziedājums — tam atsaucās cita balss no tālākajām mājām, un Ūlavs pamanīja, cik klusa šī nakts.

Ne suns rēja tālajās sētās, nedz bija dzirdama kāda dzīvnieka balss, nevienas citas skaņas, kā vien viņa paša zirga pakavu klaudzieni, viņš jāja pilnīgā vientulībā.

Atkal Ūlavs jutās it kā citā pasaulē. Visa dzīvība un siltums bija kaut kur nogrimuši sala un miega skavās, dusēja tāpat kā norvēģu teikā bezdelīgas ziemā ezeru dibenā.

Vientuļš viņš jāja pa nāves valsti, pāri kurai aukstums un mēnesnīca juma milzīgu skanīgu jumolu, bet no dzi)umiem viņā cēlās balss, neatlaidīgi:

O vos omnes, qui transitis per viam, atlendile ēt vldete, si est dolor sicut dolor meus!

Noliekties, noliekties, nodot sevi un savu dzīvību caururbtajās rokās, kā uzvarēts vīrs savu zobenu nodod uzvarējušam bruņiniekam.

Sai pēdējā gadā kopš viņš bija kļuvis laulības pārkāpējs, viņam nekad nebija ticies domāt par Dieva žēlsirdību — būtu nevīrišķīgi un negodīgi tagad pēc tās tiekties.

Tik ilgi viņš bija baidījies cilvēku tiesas, bija no tās bēdzis. Tagad, kad viņa noziegums bija jau tā novecojis, ka vīnam varbūt vairs nevajadzētu citu vīru priekšā pilnu cenu par savu darbu maksāt — vai gan tagad viņam bija jālūdz žēlastība?

Ja nu viņš bija izvairījies soda zemes virsū, tad — tā šķita Ūlavarn — viņam vajadzēja būt tik godīgam un censties nebēgt no Dieva soda.

Bet šai naktī, kad ziemas mēness apspīdēts, viņš jāja tuvu gar mūžības krastiem kā tāds, kas atraisīts no laika un dzīvības, viņš izprata, cik patiesi vārdi, ko reiz bērnībā dzirdējis: pār visiem grēkiem vislielākais ir izmisums un šaubas par Dieva žēlsirdību. Kā varēja nepieņemt piedošanas no tās sirds, ko izurbis šķēps.

Aukstajā žilbinošajā gaismā viņš redzēja, ka tās bija tās pašas mokas, ko viņš bija cietis, cik nu cilvēka sirds spēj atspulgot Dieva sirdi — kā peļķe netīrā ceļa vidū, drebot un starus laužot, atstaro zvaigzni, kas spulgo nakti pie debesu juma.

Sis vakars pirms daudziem, daudziem gadiem viņa jaunībā, kad viņš bija ieradies Bergā un no Arnvida mutes dabūjis dzirdēt, ka Inguna gribējusi sev dzīvību ņemt, — bija gribējusi bēgt no viņa piedošanas un mīlas, no viņa dedzīgās gribas pacelt to un novest drošā ostā.

Arnvida seju viņš redzēja šai nakti savā priekšā, draugs atgādināja; tu visu pieņēmi, ko varēju tev dot, tu turēji mūiu draudzību, tādēļ tu biji mans labākais draugs.

Ūlavs domāja par Torhildu — viņš to nebija vairs redzējis kopš tās dienas, kad bija meitu padzinis no savām mājām tādēļ, ka viņa zem sirds nesa bērnu; un šis bērns bija no viņa — precēta vīra.

Viņš nekad nebija savu dēlu redzējis — nekad vairs nespēja labot to negodu, ko bija uzkrāvis mātei uu bērnam.

Un Torhilda bija aizgājusi bez ļauna vārda, bez sūrošanās par savu likteni. Viņš jauta, Torhilda viņu tik loti mīlēja, ka saprata — vienīgais, ko viņa tam laba varētu darīt, bija aiziet bez žēlošanās. Un viņas lielākais mierinājums nelaimē, ka viņa tomēr vēl ko labu varējusi Ūlavam darīt.

Pat nabaga grēciniekiem visgrūtāk par visu bija, ja viņu draugs nelaimes brīdī negribēja pieņemt no tiem nekādas palīdzības.

Lai gan viņš pats bija iegrimis grēkā un skumībā, Dievs viņam bija pilnam ļāvis mierā laimi baudīt; daudz viņš bija drīkstējis Ingunai dot, un nekad nebija mērs vēl pilns bijis.

Atkal viņā atausa vārdi no bērnības laikiem, tik apstaroti, ka viņš izprata to nozīmi līdz pēdējam: Oui'a apud te propitatio est. et proptei legem tuam suslinui te, Dominē. 1

Svešais zirgs pamazām apgura — viņš to reiz apturēja, lai atpūtinātu. Kā sudraba dūmaka ap viņu cēlās garaiņi no sakarsušā dzīvnieka pret mēnesi, kas bija sasniedzis augstāko punktu pie debesu loka. Abi bija nosarmojuši, tiklab zirgs kā jātnieks. — Ūlavs palūkojās visapkārt un it kā atmodās.

Aiz viņa, mežmala, bija kādas mājas, ko viņš nepazina;

priekšā bija liels balts klajums, ko apņēma slaidu, sarmā vizošu niedru vainags, vējā klusi zuzot. Ezers — nē, viņš nezināja, kur atrodas. Viņš, droši vien, bija jājis par tālu uz zemes pusi, uz austrumiem

Mēness tagad stāvēja zemu dienvidrietumu pusē, zaudējis spožumu; debess vērtās gaiši zilgana, pār zemi klājās viegla sārti dzeltens zaigums, kad Ūlavs Ijeidzot izjāja no kāda meža un pazina apkārtni: viņš bija nokļuvis pie mazmājām, kas atradās draudzes dienvidu galā. Tuvākais ceļš uz Hestvikenu bija pār Kumeļa klinti.

Stīvs, nosalis un līdz nāvei noguris viņš stāvēļa, staipījās un žāvājās — viņš bija nokāpis, lai pavadā vestu piekusušo zirgu pret kalnu. Klusēdams viņš mazliet paglāstīja svešo kumeļu, pieskārās tā purnam. Sarma un sasalušas putas bija ieķērušās krēpēs.

Bija atausis rīts.

Nonācis kalna galā, Ūlavs mazliet apstājās un klausījās — neparasts klusums viņu apdvesa — fjords pēdējā salā bija apklusis. Cik tālu vien skats sniedza, līcis bija ledus klāts, pelēki balts un viļņots. Dienvidvējš nedēļas sakumā bija salauzījis ledus segu, sadzinis to pret krastu; pēdējās nakts sals atkal visu bija sasaistījis vienā kopa. Sals kā viegla dūmaka sedza zemi, pārklādams to ar pūkainu pelēkumu, un saule, kurai drīz bija jāpaceļas pāri

miglai, krāsoja gaisu iesārtu.

* [8] *

Mūks iznāca pa durvīm, kad mājnieki izdzirda zirga soļus:

— Lai svētīts Dievs, ka tu pārnāci laikā!

Un tad Ūlavs stāvēja pie Ingunas gultas. Viņa gulēja, sakrustojusi šaurās dzeltenās rokas uz iekritušajām krūtīm — izskatījās kā mirone, vienīgi acis mazliet vēl kustējās zem plānajiem plakstiem.

Kā asa sāpe vīram iedzēla atziņa, ka drīz vien viņa šeit vairs negulēs. Vairāk kā trīs gadus viņš bija šeit staigājis iekšā un ārā, kamēr viņa bija gulējusi izmocīta savā gultā, varēdama pakustināt vienīgi galvu un rokas.

Ku»g» Jēzus KristusI Vai tad viņam bija tik svarīgi, lai Inguna tikai būtu dzīva?

Mūks runāja un runāja — cik labi, ka nu viņa beidzot būšot no ciešanām atpestīta, viņa, kas pēdējā laikā tik smagi pārbaudīta, gulējusi uz muguras, kas vairs tikai viena vienīga uzplēsta vāts! Pacietīga un dievbijīga, — jā, viņš, brālis Stefans, viņai svēto vakarēdienu sniegdams, esot lūdzies: Kungs, ļauj mums visiem tā būt sagatavotiem pēdējai stundai, kā nāvi sagaida namamāte Inguna.

Tūliņ pēc tam viņa zaudējusi samaņu — un gujot tā jau divdesmit stundas un vairs gan neatmodīšoties; liekoties, viņa gan varēšot bez cīņas mirt. — Pēc tam viņš sāka Ūlavu iztaujāt par jājienu — viņa mute nevarēja mierā būt.

— Kādam gan jāgādā, lai tu dabūtu ēst!

Kalpone ienesa alu, maizi un bļodu ar kūpošām, nule vārītām sālītām zivīm.

Ūlavam uzreiz kļuva nelabi no stiprās zivju smakas, kas cēlās no bļodas, un viņš negribēja ēst. Bet mūks sirsnīgi lika savu netīro apsaldēto roku uz viņa pleca un neatlaidās.

Ūlavs manīja, ka šis brālis Stefans viņam pretīgs — svārki tam nelāgi oda un seja ar garo, smailo degunu, kas it kā bija bez kauliem, atgādināja žurku.

Pēc pirmā kumosa, ko Ūlavs norija, viņam palika nelabi, rīklē nejauki iesāpējās un siekalas tecēja no mutes. Bet vairākus kumosus ēdis, viņš manīja, cik izsalcis bija.

Ēdot viņš, pats to neapzinādamies, stingi raudzījās uz

Eiriku, kas sēdēja pie pretējās sienas solā, nogrimis kad.i darbā. Manīdams, ka tēvs uz viņu skatās, viņš piesteidzas klāt, gribēdams parādīt, ko pašreiz dara, tik aizrāvies viņš bija, ka gluži aizmirsa savu biklumu Ūlava priekšā. Viņš bija uzglabājis divas valrieksta čaumalas, ko tēvs viņam pagājušā gadā bija pārvedis no pilsētas, un tagad viņš šīs čaumalas izlietoja kā mazas krātuves: viņš tur krāja vasku no mātes miršanas sveces. Vienu čaumalu dāvās Sesīlijai, — tā viņš stāstīja, — otru paturēs sev. Brālis Stefans visai uzmanīgi apskatīja zēna darbu, pats nolauza sastingušos vaska pilienus no sveces un apspriedās ar Eiriku, ko gan varētu darīt, lai čaumalas vēlāk nepārsprāgtu.

Tikko Ūlavs bija paēdis, nogurums viņu pārvarēja. Viņš sēdēja, atspiedis pakausi pret baļķu sienu, asinis dauzījās dzīslās, nejauki sīca ausis, un acis vairs neklausīja, ar varu tās vērās cieti, un ja viņš piespieda sevi skatīties svētītās sveces liesmā, pie mirējas gultas, tad svece dubultojās. Plakstiņi aizcirtās. Atmiņā sāka aust un joņot, brāzdamās cita pēc citas dažādas ainas: tā migla rudenī vejas pāri zemei. Bet tad viņš atkal savaldījās, atvēra acis, un viss bija aizmirsts. Viņš jutās savādi truls un tukšs, un atmiņas par pēdējo nakti un pārdzīvojumu svešajā baznīcā bija tik tālas kā sensapņots sapnis. Sis apnicīgais brālis Stefans atkal nāca un viņu mocīja, viņš gribēja, lai Ūlavs apgultos gultā pie ziemeju sienas, gan viņš viņu atmodinās, kad sievas stāvoklis pasliktināsies. Ūlavs tikai pakratīja galvu un palika turpat sēžam. — Tā pagāja stundas līdz pusnaktij.

Viņš bija iegrimis snaudā un atmodās no brāļa Stefana sauciena. Mūks bija nometies ceļos pie mirējas gultas un turēja krucifiksu cieši pie Ingunas sejas, ar otru roku viņš māja Ūlavam.

Tai pašā mirklī Ūlavs jau stāvēja pie gultas. Inguna gulēja plaši atvērtām acīm, bet Ūlavs nezināja, vai viņa kaut ko redzēja, vai viņa krucifiksu mūka rokā pazina un arī Ūlavu, kas bija pārliecies pār viņas gultu — to nevarēja saprast. Kādu mirkli viņas lielajās, melni zilajās acis atplaiksnījās savāda izteiksme, likās, viņa kaut ko meklē.

Ūlavs pieliecās tuvu Ingunas sejai, mūks pieVirzīja krucifiksu tieši acu priekšā, bet nemiera liesmas viņas acis nezuda.

Te vīrs pamāja Eirikam, pieveda to pie mātes gultas. Mūks jau bija uzsācis skaitīt mirēja lūgsnas.

—    Vai tu Eiriku meklē, Ingun? Paskaties, šeit viņš ir.

Ūlavs bija apskāvis zēnu, stāvēja ar viņu roku rokā.

Eiriks tagad sniedzās tēvam līdz plecam, — Ūlavs arvienu vēl nesaprata, vai Inguna viņus abus pazīst.

Tad viņš nometās ceļos, arvienu vēl apskāvis zēnu. Eiriks klusi iesāka šņukstēt, kamēr viņš pie tēva sāniem ceļos nometies deva priesterim atbildes.

—    Kyrie, eleison

—    Christe, eleison, — atčukstēja vīrs un zēns.

—    Kyrie, eleison. Sancta Maria.

—    Ora pro ea. — Abi stingi vērās mirējas sejā. Vīrs meklēja kādu zīmi — vai Inguna viņu pazīst? Zēns skatījās savā mātē bailēs un izbrīnā, kamēr asaras aumajām tecēja pār viņa vaigiem un šņukstēdams viņš deva atbildes:

—    Ora pro ea, orate pro ea.

—    Omnes sancti Discipuli Domini.

—    Orate pro ea.

Inguna nopūtās klusās žēlabās. Ūlavs pievirzija savu

' Kungs apžēlojies. Kristus apžēlojies. Kuties apžēlojies. Svētā Marija aizlūdz par virni. — Visi svētie Kunga apustuji <)i?lūd/iet par viņu. — Ar tavu piedzimšanu atpestī viņu, Kungs.

Ar Svētā gara, mierinātāja, nonākšanu, atpestī viņu, Kungs. — Mēs nabaga grēcinieki lūdzam tevi, uzklausi mūsl — Kungs apžēlojies!

seju vel tuvāk, bet neviens vārds nenāca pār viņas baltajām lūpām.

Trīs balsis turpināja mirēja lūgsnas.

—    Per nativitalem tuam.

—    Libera ea, Dominē.

Viņa atkal aizvēra acis, rokas noslīdēja gar sāniem. Mūks tās pacēla un sakrustoja pāri krūtīm virs krucifiksa. Un tālāk viņš lūdza.

—    Per adventum Spiritus sancti Paracliti.

—    Libera ea, Dominē.

—     Ingun, Ingun, nūjā, atmodies, kaut vienu mirkli, lai es zinātu, ka tu mani esi pazinusi

—    Peccatores, — teica mūks, un tēvs un dēls atbildēja:

—    Te rogamus, audi nos.

Arvienu vēl viņa elpoja, acu plaksti viegli drebēja.

—    Kyrie, eleison.

Ūlavs palika pie gultas cejos nometies, Eiriku cieši sev piespiedis arī pēc tam vēl, kad lūgsnas jau bija noskaitītas. Visa viņa sirds tikai lūgtin lūdza vienu: kaut viņa atmostos, vienu īsu mirkli, lai mēs varētu atvadīties.

Kaut gan viņš šais pēdējos trīs gados katru nakti ar viņu bija nokāpis nāves valstī, tad tomēr viņam tagad likās, viņš nespēj viņu zaudēt. Ja vismaz varētu atsveicināties pirms viņa pazūd nezināmās durvīs.

Eiriks bija pārmeties gultas malai un nevaldāmi raudāja.

Pēkšņi mirēja pakustināja lūpas. Ūlavam likās, ka viņa to sauc vārdā. Atri viņš pieliecās viņas sejai. Viņa murmināja kaut ko, sākumu viņš nevarēja saprast, tad sadzirdēja vārdus:

—     Neizej ārā — ir nedroši — tur ārā — Ūlav, ne^ dari to.

Viņš nesaprata, ko viņa domāja. Vai tas bija sapnis vai nomods? Cieši viņš apskāva Eiriku, piecēlās un aizvilka zēnu sev līdz.

—    Tu nedrīksti tik skaļi raudāt, — viņš čukstēja, aizvezdams dēlu līdz solam.

Eiriks pavērās tēvā. Izmisusi bija viņa raudās sapampusī seja.

—    Tēt, — viņš čukstēja, — tēt, tu mūs taču nepadzīsi no Hestvikenas, kad māte būs mirusi?

—    Padzīt? — Ūlavs nesaprata zēna vārdus.

—    Mūs abus, mani un Sesīliju?

—    Nē, kā tev tādas domas vispār varēja rasties? — Ūlavs pēkšņi apklusa, aizturēja elpu. Bērni — par viņiem viņš nebija domājis, pagājušā naktī viņus it kā bija piemirsis. Tagad šīs jūtas viņu pārvarēja, bet viņš pie tam negribēja apstāties. Mēģināja tās atbīdīt. Kā miegā viņš atvirzījās no Eirika kādu gabalu tālāk prom.

Nē, tagad viņš nevarēja ar to cīnīties. Bērni — kā

viņš bija varējis tos gluži aizmirsti

* * •

Tuvojās ausmas stunda. Visi istabā bija noguruši, tā klusi sēžot un gaidot pēdējo nopūtu. Līva vienu otru reizi bija ienākusi ar Sesīliju uz rokām, bet, tā kā māte bija iesnaudusies un bērns izturējās nemierīgi un skaļi, kalponei atkal bija jāaiziet. Un beidzot arī Eiriks viņai sekoja. — Ūlavs dzirdēja pagalmā viņa balsi.

Viņš bija apsēdies uz gultas pakāpiena. Brālis Stefans bija mazliet iesnaudies pie galda sēžot ar uzšķirto lūgšanas grāmatu rokās. Saime ienāca, nometās ceļos, noskaitīja lūgsnas, pasēdēja kādu brīdi klusu un tad aizgāja. Ūlavs saļima, bet viņš neiemiga, bija tikai tāda savāda nespēka sajūta: it kā galvā būtu pelēka vilna un nevis smadzenes, tik noguris un bezspēcīgs viņš jutās.

Kad viņš atkal reiz paskatījās uz Ingunu, viņš redzēja, ka viņas plakstiņi bija stīvi un pusatvērti un zem tiern nedzīvi raudzījās acis.

Divas pirmās nedēļas pēc Ingunas nāves Ūlavs nerada miera un pats nezināja, ap kuru laiku guļ. Bet gulēt viņš taču laikam gulēja, jo citādi nebūtu varējis dzīvot. Pret rita pusi, pēc bezmiega nakts viņam likās, ka pelēka migla sakrājusies viņa galvā, jauc un saveļ visas viņa domas. Tad migla nosēdās, pelēka un bieza, bet gluži skaidra galva nebija nekad: domas vienmēr griezās ap vienu un to pašu lietu un kā caur miglu viņš dzirdēja un redzēja apkārtnes trokšņus un lietas. Tik ļoti viņš ilgojās reiz dziļi iemigt un krietni izgulēties, iegrimt pilnīgā tumsā un aizmirstībā. Bet miega svētība viņu bēga.

Doma par bērniem viņu turēja nomodā.

Tai naktī, kur viņš jāja, lai atvadītos no mirstošās Ingunas, viņš bija cieši nolēmis sengribēto nodomu izpildīt. Viņš savarti Dievam ar «jā» bija atbildējis.

—     Es nākšu, jo tu esi mans Dievs un mans viss, es nometīšos pie Tavām kājām, jo es zinu, ka Tu ilgojies mani pacelt Tavā tuvumā.

Bet bērni… Viņam likās, ka viņš un arī Dievs bērnus tai naktī bija aizmirsis. Tā tas bija līdz tam mirklim, kur Eiriks bija jautājis, vai tēvs viņus padzīšot no Hestvikenas.

Viņš nevarēja aptvert, kā bērnam tādas domas radušās. Dabigā ceļā tas nebija izprotams.

Un tad viņš sēdēja un domāja par Ingunas pēdējiem vārdiem, mēģināja atminēt viņu jēgu.

—    Nedari to, Ūlav. Neizej ārā — tur ārā ir nedroši…

Varbūt viņa tikai sapnī bija runājusi, murgos bija redzējusi, ka viņš taisās iet pāri nedrošam ledum. Bet varbūt ari, ka šai ilgajā slimības laikā viņas dvēsele bija atbrīvojusies no ķermeņa, bija brīvi lidojusi un izzinājusi, kādas domas vīra galvā. Varēja būt, ka viņa un Eiriks šai naktī bijuši gaišredzīgi, un abi lūguši par sevi.

Bērniem nebija neviena cita tuvinieka. Halvards Steinfina dēls Fretasteinā bija viņu tuvākais radinieks. Un Ūlavs nemaz nevarēja izdomāt, ko Halvards teiktu, ia Ūlavs pats sevi apsūdzētu, ka priekš divpadsmit gadiem izdarījis un noslēpis slepkavību. Viņa bērnus tēvocis gan nesaņemtu sirsnīgi. Un tad visi zinātu, ka Eiriks nav viņa dēls.

Jā, tad arī bija jāatzīstas, ka viņš neīstam mantiniekam bija atstājis Hestvikenu, dzimtās mājas atrāvis tuvākiem radiem, lai nodotu svešajam cilvēkam.

Ja viņš tā rīkotos, kā tai naktī bija lēmis, tad bērniem bija tikai viens ceļš: Sesīlijai bija jāiestājas mūķeņu klosterī ar mātes atstāto mantojumu, bet Eirikam jāaiziet predikantu ordenī.

Visu vīra būtni pāršalca trīsas: vai tā bija dzīves dziļākā jēga? Vai tā bija Dieva griba, lai viņa cilts izmirtu tikai tādēļ, ka viņš nositis klaidoni Teitu? Vai bērniem bija jānolaupa Hestvikena tikai tādēļ, ka viņš bija noziedznieks? Un bērns, ko viņš bija radījis, kamēr tiesājās ar savu Dievu un dzīvoja kā Viņa izstumtais trimdinieks, bija jāpadara par nelaimīgu būtni? Dēis viņam bija, viens vienīgs dēls, un to viņš nekad nedrīkstēs uzņemt savā ciltī? Un viņa vienīgā ineita, skaistā Sesīlija, bija jāieslēdz klostera mūros, un tā viņai bija jāmirst pasaules dzīvei?

Eiriks… Brīžiem sirds iežēlojās par zēnu. Nebūtu viegli jauno puisi izstumt tais apstākļos, kas pienākas ārlaulībā dzimušam bērnam. Reizēm Ūlavam pat likās, ka zēns tomēr ieguvis viņa mīlestību.

Naktīs, kad Eiriks gulēja ar viņu kopā vienā gultā, viņam likās, ka viņš nekad nespēs šo bērnu izmest tais dzīves apstākļos, kas viņam no dzimšanas bija lemti.

Bet nāca atkal dienas, kur viņš bija citās domās. Sevišķi kad Eiriks dauzījās pagalmā, muļķīgi pļāpāja ar kalpiem, it kā mātes nāvi jau sen būtu aizmirsis, tad Ūlavam šķita, ka Eiriks viņa smagākā nasta. Zēns bi ja tas, kas viņu visvairāk aizkavēja izrauties ārā nu šis d/.ives, šķīstīties un iet dvēseles miera ce|u.

Viņš juta, ka arvien vairāk attālinās no t i nodom i, kas viņā bija tik stiprs Ingunas priekšnāves nakti U< viņš pats nezināja, vai viņš pret savu gribu aizrauts n » ŠS nodoma, vai ari — tā viņa paša vaina, un viņš dtk.il

mēģina bēguļot, nedrīkstēdams atklāti atzīties savd grēk.if

• • *

Kādu nakti Ūlavs Euduna dēls atkal nevarēja gulēt. Viņš piecēlās un aizgāja uz otru māju, kur kalpone I.īvj gulēja ar mazo Sesīliju. Ar lielām pūlēm Ūlavam Izdevās uzmodināt apmiegojušos meitu.

Līva saritinājās zem kažoka. Bailīgi un ziņkārīgi mirkšķinādama savām mazajām cūkas ačtelēm, viņa lūkojās savā kungā, kas ar sveci rokās stāvēja pie viņas gulbis. Zem sirmajiem un blondajiem arvien vēl kuplajiem matiem viņa seja izskatījās izvagota un pelēka kā pelni, zod i asās līnijas nebija saredzamas neskūtās bārdas rugājos. Zem garā, melnā apmetņa rēgojās baltā naktsveja, uz basām kājām viņš bija uzāvis tikai kurpes.

Ūlavs paskatījās uz Līvu un pēc viņas sejas izteiksmes noprata, ka viņa domā, kungs atnācis, lai viņai piešķirtu to pašu, ko devis Torhildai Bjerna meitai. Vinn jau atvirzījās mazliet gultas iekšējā malā, aicināja Ūlavu ar rokas kustību apgulties. Viņš īsi un skarbi iesmējās:

— Sesīlija, — viņš teica. — Es bērnu redzēju sapnī — tas nebija labs sapnis. Vai meitenei kas kaiš?

Kalpone atsedza kažoku, tā ka Ūlavs skaidri redzēja bērnu. Sesīlija gulēja, mazo sārto sejiņu pieglaudusi audžumātes krūtīm, viņas blondās matu vijas, mīkstas kā zīds, pa pusei aizsedza sakarsušos vaigus.

Ne vārda nesacīdams, Ūlavs nolika sveci, pārliecās pār gultu un paņēma savu mazo meitu. Runīgi viņš viņu ietina plašajā apmetnī, izpūta sveci un aizgāja ar bērnu.

Atgriezies ailē, viņš nolika apmetni, nosvieda kurpes un ielīda gultā kopā ar meitu, kas, pie viņa krūtīm pieglaudušies, cieši un mierīgi gulēja.

Sākumā Ūlavs tikai juta, ka miegs šonakt laikam gan nenāks. Bet bija tik neizsakāmi labi gulēt i'u mazo, silto dzīvībiņu turēt savās rokās. Viņas matiņi tik zīdaini pieglaudās viņa zodam, un viņa pati smaržoja tik saldi un svaigi un mazliet ieskābi, bet viņas elpa, silta un rasaina, patīkami kutināja viņa krūtis. Ada viņai bija kā samts, un viss ķermenītis bija tik ciets, grods un veselīgs, mazie celīši, kas urbās tēva vēderā, bija gluži apaļi. Ūlavs gulēja un baudīja, ka drīkst savu bērnu mīlēt; tā skopulis bauda no paslēptuves izņemtos dārgumus, ar kuriem klusībā mīlinās.

Bet pamazītēm bērna tuvums iedarbojās kā sasildīts akmens, ko pieliek slimniekam. Gulošās meitenītes siltums caurstrāvoja visu tēva būtni, mierināja pukstošo un sāpošo sirds smeldzi. Silts tīksmīgums izstrāvoja cauri visam ķermenim, raisīja nepanesamo spraigumu, pārvērzdams to saldā, mīkstā nogurumā. Viņš juta, kā miegs nolaižas pār viņu — dāvana, ko viņš tagad prata cienīt. Zodu ieracis Sesīlijas mīkstajās sprogās, viņš iegrima miegā līdz pašiem pamatiem.

Viņu uzmodināja bērna niknās un sadusmotās raudas. Meitenīte sēdēja pa pusei uz viņa krūtīm, kliedza pilnā kaklā, berzēdama savas actiņas možajām, sažņaugtajām dūrītēm.

Eiriks, kas gulēja pie sienas, arī bija atmodies un izbrīnījies apsēdās gultā. Tad viņš pārliecās pār tēva ķermeni un mīļi mēģināja māsiņu mierināt.

Ūlavs nezināja, cik vēlu pašreiz bija; dūmu lūka bija aizslēgta. Mazā eļļas lampiņa uz pavarda malas vēl dega. Tātad vēl bija ļoti agrs.

Kad tēvs pieskārās meitai, viņas dusmas vēl pieauga, tīri mežonīgi viņa kliedza, sizdama uz visām pusēm ar savām mazajām, resnajām rociņām. Tad viņa apsviedās, uzmetās tēvam uz sejas un gribēja viņam iekost, bet vaigs bi ja pārāk biezs, viņa nespēja to saķert. Eiriks nevaldāmi smējās.

Tad viņa sāka Ūlava acu plakstus kniebt ar saviem mazajiem nadziņiem. Viņa tos uzplēsa, vilka un raustīja, un tas viņai sagādāja tik daudz prieka, ka viņa uz dažiem mirkļiem pat apklusa, apstrādādama tēvu kā vien prazdama. Tad atkal neziņā raudzījās apkārt:

—     Līv … Līv … kur Līv? — Un atkal viņa briesmīgi sāka raudāt. — Ņam, ņam! — viņa prasīja pavēlnieces balsī.

—    Tas nozīmē, ka viņa grib ēst, — paskaidroja Eiriks.

Ūlavs izkāpa no gultas, iegāja blakus telpā, nogrieza

no labākā siera dažus biezus gabalus, paņēma neraudzētu maizi un bļodiņu ar pa pusei sasalušu pienu.

Kamēr viņš uzkūra uguni, lai sasildītu pienu, Sesīlija sēdēja viņa gultā un savām tvirti zilajām kaķenes acīm stingi un izbrīnījusies raudzījās uz svešo vīru. Sieru viņa apēda visu, tikai garoziņa palika pāri, bet maizi viņa nikni aizmeta tēvam. Un atkal viņa pavēlnieciski sauca;

—    Ņam, ņam!

Ūlavs vēlreiz iegāja pieliekamā kambarī un atnesa savai meitai paēst. Viņa kāri aprija visu, un, kad nekā vairs nebija, tad skaļi raudāja un sauca savu audžumāti.

Kad piens bija drusku sasilis, Ūlavs to pasniedza savai meitai. Līdz pēdējam pilienam viņa visu izdzēra, bet bļodiņu negribēja atdot, no visa spēka viņa to dauzīja pret gultas malu. Tā bija skaista, smalka bļoda no sarkankoka, un tādēļ Ūlavs mēģināja to bērnam atņemt. Bet Sesīlija nepadevās, abām rociņām viņa ieķērās tēva matos un plūkāja tos no visa spēka, ieķērās viņa sejā, saskrāpēja asiem nadziņiem tēva vaigus. Tēva seja bija gluži saskrambāta, bet Eiriks nezināja aiz smiekliem kur dēties.

Viņš savu māsiņu pazina labāk nekā tēvs un zināja stāstīt, ka Sesīlija esot maza ragana:

— Tava seja jau asiņo, tēt.

Ūlavs atnesa vēl kaut ko ēst, viņš sameklēja visādus gardumus, bet bērns bija paēdis un spītīgi grūda kā Ūlavu, tā arī atnestos kārumus prom. Nē, šī meita nebija dzimusi, lai dzīvotu kā dievbijīga mūķene klosterī.

Beigu beigās Ūlavs tomēr bija piespiests saniknoto

bērnu nodot Ei rikam, lai tas to aiznestu audžumātei.

» * *

Alkai reiz naktī Ūlavs atmodās melnā tumsā — mazā eļļas lampiņa bija izdzisusi. Viņš bija gulējis — tā bija pirmā reize, kad viņš pēc Ingunas nāves dziļi un mierīgi bija gulējis. Savādi lēna un klusa, pilna pateicības bija viņa sirds, viņš jutās kā atjaunots; likās, ka atveseļojies t'O garas, grūtas slimības. Tik neizsakāmi labi bija izgulēties.

Viņš atkal aizvēra acis, tumsa bija tik bieza, ka likās acis spiežam.

Un tagad viņš atcerējās — viņš guļot bija sapņojis. Viņš mēģināja sava sapņa drupas salasīt — visu laiku viņš Ingunu bija redzējis sapnī un saules vizmu, šī gaisma viņu apņēma vēl tagad.

Tāds bija viņa sapnis; kopā ar viņu viņš stāvēja pie maza strauta starp māla nogāzēm, uz ziemeļiem no ēkām. Tas bija Fretasteinā. Nokare vēl bija bāla un kaila, ar novītušām lapām un pagājušā gada saplacināto zāli apsegta. Bet apakšā pie strauta auga dažas sarkani brūnas un tumši zaļas spožas atvases, tik svaigas tās izskatījās novītušā zālē. Viņš un Inguna stāvēja pie lielā baltā akmens, kas visu strauta gultni aizņēma, un ūdens no abām pusēm krita mazās krācītēs, guldza, čaloja un putoja. Viņi abi skatījās uz mazām tāss laiviņām, kas ūdenī šūpojās.

Ingunai mugurā bija viņas vecais sarkanais ģērbs — viņi abi vēl nebija pieauguši.

Visu laiku sapni viņš kopā ar Ingunu šeit stāvēja. Par viņu galvām šalca liela priede, un aizmugurē pacēlās stāva akmeņaina nogāze. Tā Fretasteinā izskatījās strauta apakšējā daļa, tur ap akmeņiem" auga lielas papardes, bruņinieku pieši un avenāji tik kupli, ka nevarēja redzēt, kur kāju spert. Bija jāiet ļoti uzmanīgi, lai kāja nepaslīdētu uz apaļajiem, gludajiem oļiem.

Kaut kas sabiedēja Ingunu. Viņa abas rokas izstiepa pēc Ūlava un vāji iestenējās, arī viņam pašam uzmācās bailes. Pāri pār viņu galvām bija redzama tikai šaura, zila debess svītra, velvējās melni padebeši — tuvojās negaiss.

Un tad viņi atkal stāvēja tai vietā, kur upe ietek Mjēsas ezerā. Ūlavs tik labi pazina līča izroboto malu zem pelēkajām, asi šķautņainajām klintīm. Ezers bija nemīlīgs, un tālumā redzēja pelēkas viļņu putas. Inguna un viņš turpu devās — viņi gribēja sameklēt laivu.

Tas laikam bija senais brauciens uz Hāmaru, kas tagad atplaiksnījās sapnī. Tikai sīkumi bija pārstatīti, kā tas sapnī bieži mēdz būt. Bet šai braucienā bija viņu svaigākās jaunības saldums, un arī pat sapnī šī veldze vēl bija uzglabājusies.

Sai sapnī dīvainā kārtā aizritēja visa viņa dzīve ar Ingunu.

Lai būtu kā būdams, droši vien viņš visu nakti bija gulējis, jo citādi tik garu sapni nemaz nebūtu spējis izsapņot. Laikam gan drīzi ausīs rīts.

Tumsā viņš izlīda no gultas, sameklēja drēbes, apģērbās. Viņš gribēja iziet ārā, lai redzētu, vai rīts jau tuvojas.

Stāvēdams namdurvīs, viņš redzēja Kumeļa sienas muguru ar kuplām krēpēm — mežu, melni tas atdalījās no zvaigžņotām debesīm. Pagalmā starp mājām valdīja pilnīga tumsa, bet krasta klintīs, kas aizsedza skatu uz fjordu, bija izmanāma viegla vizma — mēnesnīcas atspīdums. Ūlavs stāvēja un brīnījās — vai tas bija iespējams? Mēness taču jau norietēja pirms pusnakts. Bet pāri mežam aiz Kverniele; as vizēja nedroša, bāla gaisma — tie bija zemie, slīpie mēness stari.

Viņš to nevarēja ticēt. Vai viņš tik ļoti būtu pārskatījies laikā? Vilcinādamies viņš aizzagās gar pagalma rietumpusi līdz klintij, no kurienes atklājās visplašākais skats. Taka tur bija apledojusi un slidena.

Mēness sirpis skāra koku galotnes — tagad viņš to skaidri saredzēja — dzeltenu gaismu izliedams. Blāvie, slīpie stari stīgoja fjordā, tā ka ledus izskatījās dzīvs un viļņains. Arī uz klintīm vēl šur tur mirdzēja ledus. Viņš nebija vairāk kā trīs stundas gulējis, to viņš tagad saprata.

Un atkal mēness gaisma pāri kalnājiem viņam lika domāt par nakti, kur viņam, neaizsargātam trimdiniekam, bija jābēg uz Zviedriju. Tagad viņa dvēsele iegrima šais atmiņās ar pēkšņu rūgtumu un negribīgu nogurumu.

Bet tad viņa domas atgriezās pie sapņa — tik bezgalīgi ilgi tas bija, kad viņi abi divi kopā staigājuši gar strautu, lejup pa nokāri uz kaimiņu draudzēm. Viņa bija mirusi, tikai trīs nedējas bija pagājušas, bet šķita, ka pagājis jau neizsakāmi garš laiks.

Viņš juta, ka raudas viņam sažņaudza rīkli, asaras sakrājās zem degošiem plakstiem, kamēr viņš stāvēja nekustīgi raudzīdamies mēnesī, kas tagad kā maza dzirkstele rēgojās starp koku galotnēm. Viņš vēlējās — kaut viņš varētu krietni izraudāties, viņš nebija raudājis ne kad viņa mira, ne arī vēlāk, kad viņu aiznesa. Tās divas, trīs reizes, kuras viņš kā pieaudzis cilvēks bija raudājis, asaras bija nākušas nevaldāmām straumēm, nikni viņš bija pret tām cīnījies, bet elsas bija kratījušas kā drudzī viņa ķermeni, un viņam pietrūka spēka sevi savaldīt. Bet šai naktī, kur viņš viens pats, neviena neredzēts, šai klinšainajā nokarē staigāja, viņš gribēja raudāt, bet savāda smeldze sažņaudza kaklu, un tikai dažas atsevišķas asaras garos starpbrīžos izspiedās starp skropstām, kļuva aukstas un lēni noritēja pār vaigiem.

Pret pavasara pusi — jā, kad pavasaris atgriezīsies, tad viņš kaut kur aizceļos — šī doma viņam pēkšņi ienāca prātā. Vasaru šeit Hestvikenā — nē, to viņš nespēja izturēt.

Mēness bija norietējis, gaisma pāri mežam nobālēja un zuda. Ūlavs apgriezās un aizgāja uz mājām.

Tumsā gribēdams apgulties gultā, viņš juta, ka Eiriks šķērsām ieritinājies kažokos un aizņēma visu vietu.

Ārkārtīga netīksme pārvarēja viņu — negribējās zēnam pieskarties. Negribējās viņu uzmodināt, un vēl vairāk negribējās ar viņu šonakt kopā gulēt. Dienvidu gulta bija tukša, mirējas gultas drēbes un salmi bija iznesti un sadedzināti.

Ūlavs atvēra durvis uz blakustelpu: ledains aukstums iesitās sejā līdz ar savādu sasalušo zivju un ilgi stāvējuša siera smaku. Ziemā te turēja pārtikas līdzekļus, bet durvis bija vienmēr aizvērtas, lai istaba būtu silta. Bet starp ēdamlietām stāvēja uzklāta gulta, tā bija domāta negaidītiem viesiem, kas ieradās Hestvikenā, lai pārnakšņotu.

Ūlavs apstājās, roku atspiedis durvīs. Zem saviem pirkstiem viņš juta vecos koka griezumus — odžu dzimumus ap Gunnara tēlu.

Tad iegāja pieliekamā kambarī, klupdams pār toverīšiem un spaiņiem, viņš atrada gultu. Iekāpa iekšā un apgūlās, aizvēra acis pret tumsu, gatavs saņemt nakti un bezmiegu.

Sigriid Uiisete ŪLAVS EUDUNA DELS

Parakstīta IcspleSanal 2«.1092. Reft. a|»l. Aft 2-0290. Fortuits 70X108 I > Pas. № 425-5 Izdevniecība «Avots». LV-IOi . Rigi, Aspatljas bulv. 24. Iespiesta llpo«ratlji «Rota», t V-10)I, Rte*. Blaumaņa Ieti 38 40.

L usete S.

Unset 756 Ūlavs Euduna dēls. — R.: Avots, 1993. — 621 Ipp.

64. 4. Norv.—44

1 Seljumanmesa: 8 jūlijā.

1 t:prlii|a mesa: 24. augustā.

3 Ej un negrēko vairs.

[1] halvarda mesa — 15. maijā. .

[2] mazi Ūlava mesa: 3. augusti.

' miķeļa mesa: 29. septembri, ļ

[4] agatas mesa 5. februāri.

[5] jēkuis nozīmē lāsteku.

[6] blazija mesa 3. februāri.

[6] Pirmcēlonis.

[6] Ak, jūs visi, kas ejat gar ceļu, uzmanaities un skatait, vai vēl

kādas sāpes līdzinās manām sāpēm.

[8] bet pte tevis lr piedošana, un tava likuma d6J es tev esmu uzticīgs, ak Kungs.

Content

Unsete Sigrija Ūlavs Euduna dēls

I ŪLAVS EUDUNA DĒLS PRECAS

INGUNA STEINFINA MEITA

III ŪLAVS EUDUNA DĒLS HESTVIKENĀ