Unsete Sigrija

Uzticīgā sieva. Pavasaris

Sigrija Unsete

Uzticīgā sieva

Pavasaris

.

.

I DAĻA

Natalija ielika sauju lāčpurnu caurdurī un ielaida to katliņā ar vārošu ūdeni; tad viņa izdzirda, ka Sigurds ienākdams aizslēdz priekšnama durvis. Vienu acumirkli viņa gaidīja un klausījās. Viņš uzkāra virsdrānas un tūliņ aizgāja tieši uz savu istabu.

Lāčupurni sāka vārīties un viņu smarža sauca viņai atmiņā meža tekas — pa nokalni stiepās nobružātas un līkas koku saknes un izbalējuši skuju paklāji. Tiešām vajadzētu lūkot, vai viņi arī šogad nevar izbraukt uz savām vecajām lāčpurnu vietām, pirms jau ir par vēlu. Šoziem un šopavasar gandrīz arvien kaut kas viņiem bija stājies ceļā, kad viņi ar Sigurdu bija domājuši kaut kur izbraukt -uf! Natalijai ienāca prātā baltais nosūbējums uz sausajiem zariem un novītušajām paparžu lapām tūliņ pēc tam, kad sniegs nozūd zem tiem — un šalcošās egļu galotnes pavasara dienā, kad debesis ir pilnas mākoņu, kurus trenc vējš — un sūnu bārdas, kas mazliet kustas, pinkainas un melnraibas. Lai cik apmākušās nebūtu debesis kolīdz paspīdēja dažas sīkas saules svītras, tūliņ sāka mudžēt visi skudru būri, kas izskatījās tā, it kā viļņotos no mazām vara zīlēm darināts metāla auts. Sigurds vienmēr smējās par viņu, ka viņa saka skudru būris — tas ir, to bija darījis sākumā. Tagad gan viņš tam vairs nepiegrieza vērības — gadījās, ka viņš arī pats teica skudru būris.

Izbērusi apvārījušos lāčpurnus uz dvieļa, Natalija ielika atkal jaunu sauju caurdurī. ~ Smaržoja tik labi, ka viņai gandrīz būtu paticis, ja viņi šovakar būtu varējuši ēst Še virtuvē. Viņa atcerējās dažas virtuves ar ēdamiem stūrīšiem, kuras tā bija redzējusi tolaik, kad viņi paši bija domājuši pirkt sev dzīvokli. Jā — viņa tiešām bija priecīga, ka viņi to nebija izdarījuši patiesībā jaunie, mazie dzīvoklīši bija ļoti nepraktiski, vismaz lielākā daļa no viņiem, un apnicīgi. — Nezin vai pēc dažiem gadiem ar tagadējo stilu nebūs tāpat kā ar jūgendstilu tagad? Kādreiz tas bija tas jaunākais un visi jaunie bija sajūsmināti, tādēļ ka tas izteica viņu sajūtu. Mājām vajadzēja izskatīties kā kalnu nogruvumiem no ārpuses, ar torņiem, kuri atgādināja piparu bundžas un etiķa pudeles, un iekšā bija tikai viļņu līnijas un stilizēti ūdens augi. ~ Tagad nebija nekā neglītāka par to kas bija palicis no tiem laikiem.

Viņa neļāva uzpeldēt savas apziņas virspusē tam, ka viņa tagad, mājās pārnākusi, nepriecājās vairs tā kā agrāk, ka varēs pacienāt Sigurdu ar sēņu omleti vakarā. Viņai tas vienmēr bija izlicies aprobežoti, ja sieva iedomājas, ka vīram visādā ziņā ir jāievēro šāds vai tāds uzmanības rituāls katrreiz, kad viņš iziet no mājas vai pārnāk mājās. Bet Sigurds tomēr būtu varējis ievērot, kāda laba smarža tagad nāca no virtuves.

Nekur viņa tomēr nebija redzējusi tādu milzumu lāčpurnu, kā Vesterdālē toreiz, kad viņi aizbrauca uz viņa mājām, tikko kā apprecējušies būdami. Protams, pavasaris tur augšā atnāca daudz vēlāk — veselu mēnesi vēlāk. Bija gandrīz viens mēnesis līdz viņu kāzu dienai. Tad viņi būs precējušies sešpadsmit gadu.

Viņi jau nekad nebūtu varējuši dzīvot tik ērti kādā no jaunajām mājām, ne par to pašu cenu. Un tad viņās visu tā varēja dzirdēt cauri, par to sūdzējās visi, kas tajās dzīvoja. Kaut arī pa lielākai daļai tikai tādēļ, lai kaitinātu Sverri, viņa pastāvēja, ka pēc viņas domām, taisni šī veclaicīgā virtuve bija tik omulīga. Omulīga tā nebija ~ tā likās vēl šaurāka nekā bija, tādēļ ka atradās tik augstu jumtā, bet vienīgais augstais un šaurais logs izgāja uz sētu. Še bija tumšs — tas nekā liela nebija palīdzējis, ka viņa to bija likusi izkrāsot pirms pāris gadiem. Viņa bija ņēmusi tādas krāsas, kādas tā bija redzējusi Fardāles mācītāja mājas virtuvē ~ iezilgani gaišzaļas sienas, plauktus un skapi tumšā rūsas sarkanā krāsā — bet te iespaids nenoliedzami nebija tāds. Vienalga. Sigurdam nelikās omulīgi sēdēt un ēst virtuvē — ne pilsētas virtuvēs viņš teica. Bet viņai patika viņas virtuve ~ patika staigāt še vienai un strādāt. Visas jaukās vecās lietas no tēva mātes virtuves viņai bija šeit -misiņa miezeris un brūni puķotie šķīvji, un pudiņa forma no vara zivs veidā. Skaistos ugunsdrošos akmens māla traukus viņa bija pārveduši līdzi no Zviedrijas — tas bija tovasar, kad viņi abi ar Sigurdu dzīvoja pie Bostādes. Viņiem tur bija bijis tik labi ~ prieks bija to atcerēties.

Viņa patlaban sita olas omletei, kad Sigurds pienāca pie durvīm: «Tu, Talij, vai vēl ilgi būs jāgaida, kamēr mēs varēsim ēst?»

Viņš bija pārģērbies zilajā uzvalkā.

«Jā, kas tad ir? Vai tu šovakar iziesi? Atradu tik skaistus lāčpurnus pie Neses kundzes, un tad man ienāca prātā tevi ar tiem pacienāt.»

«Man tikai kāds ir jāsatiek. No mūsu puses. Mēģināju tevi sazvanīt. Ap pusseptiņiem, bet man teica, ka tu esot aizgājusi. Un kad es piezvanīju šurp uz māju, man neatbildēja arī no šejienes, lai gan piezvanīju vēl otrreiz vēlāk.»

«Nē, biju aizgājusi kādās darīšanās. Kantorgrāmatu fabrikā, un tad es biju pie šuvējas. Pārnācu trīs ceturtdaļstundas atpakaļ. Žēl, ka es nezināju, ka tev jāiet prom.»

«Nu, nekas par to. Mēs nenorunājām nekādu noteiktu laiku. Es solīju pieiet pie viņiem viesnīcā.»

«Varbūt tu būtu tik labs un sāktu uzklāt galdu man palīdzēdams,» viņa lūdza. «Un ielaid divus šķīvjus katliņā mums vajag siltus šķīvjus omletei. Vai nesmaržo labi?» Viņa smaidīja viņam.

«Lieliski. Bet tad jau mums vajag sarkanvīnu klāt?»

«Ļoti labi.» Natalijai balss kļuva gaiša. Bet tad tev jāuznes jauna pudele rītdienai.»

Natalija beidza rīkoties pa virtuvi. Viņa bija radusi strādāt gandrīz pilnīgi nedzirdami -tas bija no tiem laikiem, kad tā pati bija gatavojusi brokastis viņiem, pirms aiziešanas uz veikalu. Un tas bija arī tik patīkami: visu dienu viņa strādāja mūžīgā troksnī, kurš cēlās no darbnīcām sētā, smagie automobiļi dārdēdami brauca iekšā un ārā pa vārtiem, tricinādami visu sētu, dzīvā satiksme uz ielas patiesībā tas bija apbrīnojami, kā viss bija paplašinājies pa šiem divpadsmit gadiem, kamēr «Lietišķai mākslai» tur bija veikala telpas.

Viņa iztina sierus, kurus tā bija nopirkusi un pārnesusi uz māju svētdienai. Šveices siers bija ļoti labs — Natalijai Šveices siers neko negaršoja, bet Sigurdam tas bija tas labākais, kas varēja būt. Viņa sakārtoja paplāti, pārcēla pannu ar omleti pāri uz mazāka cauruma un uzlika trauku ar ūdeni uz lielākā.

Beidzot viņa uzkāra virtuves priekšautu uz naglas pie durvīm un paskatījās spogulī zem plaukta. Viņa mazliet nopūderējās, atsvaidzināja uzacis un lūpas un sakārtoja matus, pirms tā paņēma paplāti un iegāja iekšā ēdamistabā.

Sigurds sēdēja zemajā ādas krēslā ar avīzi priekšā. Viņš bija pievienojis elektrisko krāsniņu ar reflektoru, kas meta viņam sarkanīgu gaismu virsū. Viņš bija tik skaists, kad tā redzēja viņu tā no profila, jo tieši galvas forma bija tas skaistākais pie viņa — taisnā piere, mazliet palīkais deguns, spēcīgais apaļais zods un mute, kura likās tik apņēmīga, kad lūpas, tā kā tagad, bija cieši aizvērtas. No sāniem tik stipri nevarēja redzēt, ka vaigi viņam bija kļuvuši pārāk gludi un diezgan gaļīgi — viņai gan arī, taisnību sakot, nemaz nelikās, ka Sigurdam tas nepiestāvētu, ka viņa muskuļi bija kļuvuši mazliet smagāki, vismaz tas nebija tik lielā mērā, ka tam varētu piešķirt kādu nozīmi. Viņam varbūt vajadzēja piegriezt drusku vairāk vērības savam svaram, bet vēl viņam bija tiešām skaists deguns. Un tas, ka mati deniņos viņam bija tapuši balti, tikai piedeva it kā vēl izsmalcinātāku izskatu ~ tik gaišmatains kā viņš bija, svešs to varbūt pat nemaz nepamanīja.

Natalija apskatīja galdu. Kad Sigurrds palīdzēja viņai uzlikt traukus, viņa zināja, ka viņam daudz kas aizmirsās. Smaidīdama viņa papildināja visu, uzlikdama šķīvīšus maizei, nažus sviestam, uzliekamās dakšiņas, tējkarotītes, sāli un piparus — un sinepes, jā, tiesa gan: Sigurds gribēja sinepes pie siera. «Jā, nu tā, lūdzu.»

Tev būs patīkami sastapt osēniešus. Kas tad tie īsti tādi ir ~ vai es kādu pazīstu?»

«Tas ir Gorders, nezinu, vai Iu viņu atceries. Viņš bija pie mums mājās Rafstādē kādas reizes. Atceros, ka tu nevarēji viņu paciest. Tagad viņš gan dzīvo kaut kur dziļāk novadā. Un laikam gan viņam ir diezgan laba prakse, cik var nomanīt.

Bet vai viņam ir vēl kādi sakari ar mūsu pusi, es tiešām nezinu — patiesībā es viņu diezgan maz pazīstu.»

«Kas tad viņš īsti tāds ir -tu runāji par praksi?»

«Ārsts.» — Natalija pārsteigta paskatījās uz savu vīru, viņš noteica to tik īsi un strupi. «Mēs tur vairāki būsim kopā, kopīgi pazīstami, tu saproti.»

«Jā, tad jau jums jādomā būs omulīgi.»

«Droši. Sveika, siev! Tā bija lieliska omlete. Bet saki, Talij, vai tev ir kaut kas padomā uz rītdienu?» Viņa purināja galvu. Ja, viņi uz svētdienu nekā nebija norunājuši, tad jau tā bija zināma lieta, ka viņi no rīta ilgi palika gultā un vēlu ēda brokastis. Un pie brokasta galda viņi tad parasti mēdza pārrunāt, ko lai viņi iesāk pa pārējo dienas laiku.

«Ja nu gadījumā viņi kaut ko liktu priekšā. Lielākai daļai no viņiem, protams, ir automobiļi. — Es nezināju, vai tu neesi jau kaut ko norunājusi ar Hilduru. piemēram?»

«Nē. Esmu brīva visu dienu.»

Sigurds izskatījās mazliet domīgs.

«Patiesībā es gan nemaz negribēju likt tev priekšā, lai tu brauc līdzi. Taisnību sakot, man neliekas, ka tev patiktos būt ar viņiem kopā.»

«Tiešām. Es tak nemaz tāda neesmu?»

«Tomēr!» Viņš pasmējās. «Un man tiešām nav nekāda prieka vest tevi kaut kur līdzi, kad man jāredz, ka tas tev nekādu prieku nedara.»

«Vai zini ko, tu nu gan to nevari teikt, ka es to izrādu, pat ja es neesmu tik ļoti sajūsmināta par tiem, ar kuriem es esmu kopā.»

«Vai tā nebija karaliene Viktorija, kura pastāvīgi teikusi, kas viņai nekāda prieka nedara? — Tu izskaties taisni tā kā viņa.»

«Ak, kādas muļķības tu runā, Sigurd. Vispirms jau karaliene Viktorija bija resna veca veča.»

«Un tu esi jauna un slaida un daiļa, protams. Un tomēr, kad tu tā sēdi, tik klusa, laipna un mīļa, ar savu karalienes izskatu . . «Ar citiem vārdiem…» Natalija pati manīja, ka viņas gaišā, omulīgā balss skaņa izklausījās mazliet piespiesta. — «Jās vislabāk negribat sievu ņemt līdzi, ja jūs norunāsiet rītdien kaut kur iebraukt.»

«Ne jau nu gluži tā. Gordera brālēns savu sievu tomēr ņems līdzi. Tā jau tad ir tā lieta. Tev viņa liktos nepatīkama.» Viņš skaļi iesmējās. «Un tāda viņa patiesībā arī ir. Pieder pie tā tipa, kas ķildojas ar sulaiņiem dēļ rēķiniem un uzbrūk vīram visas sabiedrības klātbūtnē. Bet izturas milzīgi laipni pret visiem citiem vīriešiem, izņemot to vienu muļķi, kas tām iekritis nagos -un tos, kam no viņām jāsaņem maksa par kaut ko. Brr!» Viņš nopurinājās.

«Nabaga Sigurd. Tad jau tava svētdienas izprieca nesola tev nekā laba.»

«Nebūt nē. Tu taču sapratīsi, ka mēs citi gan iztiksim gluži labi. Bet tev tādā gadījumā būtu jāapmierinās ar dāmu sabiedrību. Vismaz lielāko daļu laika.»

«Un tāda ļaunuma tu man nenovēli. Nu tad sveiks.! — Bet vai tu neesi aizmirsis uznest sarkano vīnu?»

«Ak,velns! To es esmu aizmirsis.»

«Jā, bet no tā tu, mīļais, tomēr vaļā netiksi!» Viņa runāja visu laiku tai pašā gaišajā, jautrajā tonī. «Tu zini labi, ka es nekādā ziņā neuzdrošinos vakarā noiet pagrabā -man ir tik bail no žurkām, no kaķiem un no ļauniem vīriešiem.»

«All right!» Viņš piegāja viņai klāt un skaļi noskūpstīja viņu. «Paldies, siev, par ēdienu -tas bija varens mielasts!» Viņš izgāja pa durvīm.

Natalija novāca galdu, mazliet uztraukta par necerēto skūpstu. Viņas mājās tēvs bija paradis noskūpstīt māti, pateikdamies par ēdienu, un Sigurds nebija varējis noslēpt, kad viņš bija pie viņiem pirmo reizi, ka viņam šis ieradums liekas jocīgs. Tādēļ viņš skūpstīja viņu, pateikdamies par ēdienu, ja gribēja mazliet paķircināt viņu. ~ Varbūt arī šovakar vislabāk būtu gribējis palikt mājās.

«Bet nu man ir jāskrien « esi nu eņģelis un piezvani pēc kāda automobiļa priekš manis.» Viņš nolika vīna pudeles parastajā vietā stūra skapī, viegli apkampa un noskūpstīja viņu, dodamies uz priekšnama durvīm. Pēc brīža viņš atkal pabāza galvu istabā:

«Nu tad sveika, Talij jā, man nāk prātā, paņēmu līdzi drusku saldumu tev tie palika uz konsoles. — Un negaidi mani, -baidos, ka būs jāpaliek vēlu — un es droši vien nebūšu labā formā, kad pārnākšu. Jā, nu tad ar labu nakti, Talij ~ paliec sveika tikām.»

Natalija nesteigdamās nomazgāja nedaudzos traukus. Nokārtojusi visu virtuvē, viņa ienesa iekšā lietas, kuras stāvēja ēdamistabā un nolika tās katru savā vietā stūra skapī un uz mazās bufetes. Viņa iegāja Sigurda istabā — viņš vienmēr sasvieda visu juku jukām, kad viņš pārģērbās. Natalija saveda kārtībā guļamistabu un mazgājamo istabu. Bet tad arī viņai vairāk nekā nebija ko darīt.

Tas ir, viņai bija daudz tādu lietu, ko viņa būtu varējusi darīt. Viņai būtu vajadzējis aizrakstīt savai mātei vai Ragnai. Un viņai bija vairāki iesākti rokdarbi. Bija arī vesela kaudze grāmatu, kuras viņa bija domājusi lasīt. Sestdienas laikrakstos viņa pusdienas laikā tikai bija dabūjusi ieskatīties. Bet viņai negribējās neko iesākt.

Viņa ienesa elektrisko krāsniņu dzīvojamā istabā ~ pa vakatriem nemaz nebija silts. Ar savu lielo reflektoru, kurš meta sarkandzeltenu gaismu uz grīdsegas, tā viņai atgādināja tvaikoni. Tas droši vien bija tādēļ, ka reflektoram priekšā bija restes no izliektām metāla stieple m kā kuģa laternām. Sigurds teica, ka šis krāsniņu tips pārdošanā neesot sevišķi gājis ~ viņi tās vairs neturot. Bet viņa bija iemīlējusi šo krāsniņu. ~ Viņai vislabāk būtu paticis, ja uz vasaru varētu aizbraukt kaut kur ar kuģi. Hardangera fjordu, piemēram, vai Sognefjordu neviens no viņiem vēl nebija redzējis. Vispār Vestlandi viņi maz pazina. Un viņu Nordkapa brauciens bija sajūsminājis ari Sigurdu — viņam labi patika ceļot ar kuģi.

Tas ir, ja viņi abi varēs dabūt brīvdienas vienā laikā. Labi bija arī tā, ka viņi brīvlaiku dažreiz pavadīja katrs savā malā tāda maza šķiršanās šad un tad droši vien bija veselīga. Un pagājušā gadā Kopenhāgenā viņa tiešām bija jutusies labi. Arī izstādes, kuras viņa tur bija redzējusi, viņai bija nākušas par labu. Bet tomēr. Tas bija tiesa, ka viņai nenācās viegli iepazīties ar cilvēkiem. — Sigurdam tai ziņā bija taisnība, ka viņa varbūt bija par daudz atturīga. Bet viņiem abiem bija tik labi, kad viņi kaut kur kopā ceļoja.

Šogad viņai gan vajadzētu reiz aizbraukt uz māju. Sešdesmit astoņi gadi jau nu gan ne-bija tāds vecums, par ko būtu ko runāt, bet Ragna vienmēr rakstīja, ka mamma pēdējā laikā esot stipri sakritusies. Ja viņa aizbrauktu un paliktu mājās vienu nedēļu. Tad Sigurds varētu atbraukt viņai pakaļ, un tad

viņi varētu braukt ar tvaikoni, kas gāja apkārt gar krastu

Natalija savilka kājas zem sevis un saritinājusies dīvāna stūrī, gulēja un raudzījās krāsniņas sarkanajā kvēlē. Viņai būtu gribējies kafiju — tādi kā gatavo viesiem, labu un stipru. Viņai tikai nepatika celties augšā. Arī liķieris vēl bija palicis no tā vakara, kad še viesojās Asmunds un Soņa. Viņa varēja piezvanīt Hildurai un palūgt viņu, lai tā atnāk.

Viņai tikai nepatika, ka Hildura tad dabūs zināt, ka Sigurds arī šo sestdienu viens pats bija prom. Hildura reizēm bija tik apbrīnojami netaktiska, vai ciniska, viņa zināms gan nekā ļauna ar to nedomāja. Ak jā, kamēr cilvēks ir jauns, tikmēr viņš ir muļķis ~ un augstprātīgs vai iedomīgs; viņa pati bija bijusi netaktiska, nevarēdama atturēties nepateikuši Hildurai lietas, kuras tai labāk būtu vajadzējis noklusēt. Bet viņa bija bijusi tik neprātīgi, tik pārmērīgi laimīga — gluži kā bez prāta. Un Hildura bija bijusi skeptiska, skatījusies it kā no augšas — un arī Natalija bija skatījusies it kā no augšas, jo viņai bija licies, ka, salīdzinot ar viņas pārdzīvojumu, tāda remdena, garlaicīga un draudzīga mīlestība, ka starp Hilduru un Gunnaru, bija diezgan ikdienišķa un mazliet nožēlojama. Viņi bija saderinājušies jau no ģimnāzijās laikiem, un apprecējušies viņi bija tad, kad viņiem bija licies, ka būtu prātīgi to darīt, un pēc tam viņi visus šos gadus bija labi sadzīvojuši kopā. Tas tagad bija jau sen. Un varbūt tās bija iedomas, bet viņai tomēr likās, ka Hildura nekad nebija varējusi viņai piedot dažas lietas, ko tā toreiz bija sacījusi, un lāgiem viņai likās, diezin vai Hildura netaisa kādus aizrādījumus, kad viņas abas sēdēja runādamas par vispārējām lietām.

Tas droši vien tā nebija. Hildura jau pa visu šo garo laiku bija pierādījusi, ka viņas lietu uztvere bija piemērota viņai un Gunnaram. Tie abi tiešām bija labs pāris; Natalija nevarēja iedomāties viņus vienu bez otra. Droši vien to nevarēja arī viņi paši. Piemēram, nevienam viņiem, kā likās, nebija vajadzīgi tādi laulātu ļaužu vasaras brīvlaiki vai pārtraukumi. Bet Hildura prata nostādīt sevi tā, ka viņa citiem bija nepiecišama. Viņas bērni pat gluži nekautrīgi izrādīja, ka māte viņiem ir nepieciešama, pat lielākie bērni, — Natalija reizēm domāja, ja viņai būtu bērni, viņa droši vien būtu Sigurdam pavisam citādi nepieciešama. Viņi ar Sigurdu gan arī bija viens otram vajadzīgi. Bet mīlestībā ir arī zināma prakstiska jēga un uztvere, kuru neviens neiemācas, kas nav jutis atbildību par citu radījumu labklājību, kas paši nevar izteikt savu vajadzību. Natalija izskatījās radio programmu, uzstādīja aparātu un klausījās vienu brīdi: neķermeniskās balsis bija gluži svešas — tā droši vien bija kāda slāvu valoda, viņi runāja, tā bija luga. Smieklu šaltis likās skanam bez kāda pamata, kā spoku ņirgāšanās, tādēļ ka viņa nevarēja saprast, par ko viņi smējās. Viņa pagrieza pogu, klausījās un meklēja. Klusa mūzika, trio — tas bija Midland Regional. Viņā paskatījās programmā ~ angļu komponista vārds, kuru viņa nepazina, bet izklausījās gluži jauki. — Viņa apsēdās un paņēma savu adīkli. Pēc acumirkļa viņa vājo mūziku dzirdēja tikai pusneapzinīgi kā tālas skaņas, kuru pavadījumā ritēja viņas domas.

Te vajadzēja iznākt peldu uzvalkiem Ragnas bērniem — baltiem, ar mazu krāsainu monogrammu, zaļu zēnam. Meitenei viņa domāja ņemt zilu. Glītiem viņiem katrā ziņā vajadzēja būt. Bet viņai bija jāaizdedzina lampa.

Augsto stāvlampu aiz dīvāna, viņa bija pasūtījusi jaunam koktēlniekam, kuram reiz šeit bija izstāde. Un lampas kupolu viņa bija iegādājusies pie Vertheima. Domājams, ka pergamenta lapas nenāca ne no kādas vecas baznīcas likumu grāmatas, tās gan bija tikai atdarinātas pēc veciem paraugiem, lai tās varētu izlietot lampu kupoliem un tādām lietām. Bet zeltītās un raibās maliņas un sākuma burti melnā un sarkanā krāsā izveidojās par mazu, glītu ornamentu uz caurspīdīgā pergamenta. Un kad viņa to pirka, viņa padevās mazai, slepenai sentimentalitātei -viņai patika domas, ka vecas altāra grāmatas lapas metis savu ēnu uz viņu gultas. Sigurds vienmēr gribēja, lai lampa būtu aizdegta. Un viņas svētums dzīvē bija tas, ka viņi ar Sigurdu viens otru mīlēja.

Kad viņi dzīvoja mazajā dzīvoklītī še līdzās, viņi vienmēr bija sapņojuši par to, ka tad, kad viņiem līdzekļi to atļaus, viņiem būs katram sava istaba, kuru tie varēs ierīkot katrs pilnīgi pēc savas patikšanas, un ēdamistaba tad viņiem varēs būt it kā kopēja mītne. Kad viņi tik tālu bija tikuši, Sigurds izvēlējās mazo istabu uz sētas pusi un iekārtoja to gluži ikdienišķi, ņemdams labu, veclaicīgu dzelzs gultu, kumodi, drānu skapi un pamatīgu, ērtu mazgājamo galdu. Tā viņai tika balkona istaba, kura kļuva arī par viņu dzīvojamo istabu. Mazo meitas istabiņu viņa bija izlietojusi lai apģērbtos, līdz viņiem pirms pāris gadiem bija ierīkota mazgājamā istaba. Tas bija praktiski tik ilgi, kamēr viņa pati gatavoja viņiem brokastis, ka viņa varēja apģērbties pa to laiku, kamēr viņa uzraudzīja kafijas un biezputras katliņus un citas tādas lietas.

Dažreiz viņa ilgojās, kaut vēl būtu tā kā agrāk. Kaut gan viņa gluži labi zināja, ka tagad viņai nemaz nepatiktu, ja viņai būtu jāiztiek ar apkopēju trepju mazgāšanai un rupjākiem darbiem. Tagad viņa bija pieradusi, ka viņai katru rītu nāca palīdze, kura palika līdz kamēr bija nomazgāti pusdienas trauki. — Nabaga Sigurds, tā nebija viņa vaina, ka viņš pamazām bija kļuvis mazliet pagauss. — Pirmajā laikā, kad viņi bija apprecējušies, viņš dedzīgi bija pastāvējis uz to, ka viņiem jāturas cieši pie visa tā, ko viņi bija norunājuši, — viņš katrā ?iņā gribēja savu nedēļu gatavot brokastis un apkopt māju. Bet viņai bija licies tik jauki mazliet pažēlot Sigurdu un spēlēt mājas apkopšanu. Viņa pati bija viņu izlutinājusi, cik vien varēdama. Tagad, kur viņiem meitas istabiņa bija svabada, Sigurds jau dažreiz lika priekšā, ka viņiem jāpieņem pastāvīga kalpone. Bet viņai lāgā negribējās to darīt. Jo viņa zināja ļoti labi, ja vien viņa vienreiz būs atstājusi vakariņu taisīšanu kādam citam, tad viņa vairs pašrocīgi negatavos sevišķos mazos svētku mielastus tikai sev un viņam — un tie viņiem abiem tik labi patika. Un tad no viņu dzīves būs izzudusi pēdējā pirmo laulības dienu burvība.

Pie durvīm zvanīja. Mazliet uztraukta Natalija piecēlās un gāja atvērt durvis. Savā ziņā bija jauki dažreiz kādu vakaru vienai pavadīt mājās. Bet viņai nekas nebūtu pretim, ja atnāktu kāds, ar kuru viņa omulīgi varētu parunāt.

Bija tomēr tikai Soņa. Jā, viņa jau bija aizmirsusi savu lietussargu, kad viņi pagājušā nedēļā bija te. «Man tā vai tā bija jāiet garām, un tad es redzēju, ka augšā pie tevis ir uguns.»

«Jā, lūdzu nāc iekšā. Tas ir jauki, ka tu uznāci augšā.»

Natalijai vienmēr bija tāda sajūta, ka viņai nav nekā par ko runāt ar šo svainieni. Ka viņa tai nepatika, tas būtu par daudz teikts, bet Soņa jau bija vienpadsmit gadu jaunāka nekā viņa. Sigurdam viņa sākumā patiesībā bija patikusi gluži labi, -toreiz viņai bija deviņpadsmit gadu un viņa likās esam ļoti mīļa un pievilcīga. Sigurdam tikai nebija patikusi visa šī lieta pati par sevi, jo visu laiku bija licies, ka Asmunda pirmā sieva var atveseļoties. Un pamazām viņš pie Soņas bija novērojis diezgan daudz tāda, ko tas viņai varēja pārmest. Starp citu viņa bija nelabojama tajā ziņā ka, pa naktīm dzīvoja augšā ja viņa kādu vakaru palika mājās, viņa aicināja svešus pie sevis, un ja tomēr gadījās, ka viņa ar Asmundu viena palika mājās kādu vakaru, viņa nekad negāja ātrāk gulēt, kā tikai labi pēc pusnakts. Viņai tas nekas nebija, viņa tā vai tā necēlās ātrāk augšā, kā tikai vēlu priekšpusdienā, bet Asmundam vajadzēja būt savā kantorī noteiktā laikā. Un Soņa otrā dienā vienmēr bija nogurusi un saīgusi; tā īsti viņa neatdzīvojās ātrāk, kā tikai vakarā. Viņa pīpēja pārāk daudz, viņai labi patika iedzert, tikai viņa nekā nevarēja panest. Bet sevišķi bērniem tas nebija labi. ~ Soņa rāja un pliķēja viņus, bet tomēr, galu galā ļāva viņiem darīt, kā viņiem patika, vai arī viņi paši tā darīja. Maikena un Garijs bija kalsni un nervozi un tik palaidnīgi bērni, kādus vien var iedomāties. Sigurds teica, labāk lai bērnu neesot nemaz, ja viņi esot tādi neizdevušies nerātņi.

«Ak, cik tas ir skaisti,» Soņa teica, kad Natalija ienāca ar kafijas paplāti. Viņa bija ieraudzījusi Natalijas adīkli, un nu viņa domāja, ka tas ir priekš Garija. -T jau tikpat labi varēja arī nozīmēt Torgalu. «Bet tu, vai tas nav par daudz liels?»

«Nē, es nedomāju. Tas ir Tomasam, Ragnas zēnam, tu zini.»

«Atā gan.» — Nataliju vienmēr bija kaitinājis, ka Soņa teica «ak tā gan» un vēl dažas tādas lietas. Vispār viņa labprāt runāja vienkāršu ļaužu žargonā, bet tas viņai droši vien bija palicis no bērnu dienām — viņas māte gluži izmisusi bija centusies «runāt izglītoti.» Nabaga Soņas vecāku māja bija diezgan bēdīga. Tēvs bija nelabojams sliņķis, kurš cita nekā nezināja, kā tikai nožēlot pats sevi, ka bija tik nepiemēroti apprecējies ar istabas meitu, kura strādāja trešās šķiras viesnīcā mazpilsētiņā. Viņš sūdzējās par savu smalko ģimeni, kura nekā negribēja viņa labā darīt un pārmeta savai sievai, ka tā ir viņas vaina, ka viņš ir izšķīries ar savu ģimeni. ~ Ulbrilita kundze bija vienkārša sieviete un varēja redzēt, ka viņa mīl stiprus dzērienus. Gustavu, Soņas vecāko brāli, viņa bija dabūjusi, pirms tā sastapa Ulbrihtu, un viņš bija arī labākais no viņas bērniem jā, un tad vēl Molla, jaunākā, bija krietna meitene, bet tā arī gan nebija no Ulbrihta. To nu neviens viņai nevarēja ņemt ļaunā, ka viņa savam vīram, kurš bija tīrais lupata, nebija bijusi visai .uzticīga, bet pamazām neuzticības viņu namā bija sakrājies pārāk daudz. Citādi viņa dažā labā ziņā bija bijusi lieliska sieva savam vīram — viņa bija lutinājusi viņu un gādājusi par vīru un bērniem. Viņa bija izveicīga un ļoti strādīga; viņas «mājas cepumi» pamazām bija izvērtušies par īstu lielu pasākumu. Un viņa bija laipna: tie visvieglprātīgākie bieži vien ir arī tie vislaipnākie, pie tādas atziņas Natalija bija nākusi vēl maza meitene būdama, kad māte viņu bieži atstāja kalpones zināšanā. Tā tas tomēr nebija vienmēr — Soņa nelīdzinājās savai mātei ne spēju ziņā, ne rūpībā par citu cilvēku laicīgo labklājību. Un arī viņas vieglprātība nebija no pozitīvajām. Soņa gan mīlēja savu māti, bet arī kaunējās no viņas, savu tēvu viņa nevarēja ciest un nicināja viņu, un tomēr turējās pie viņa ģimenes cik spēdama un labprāt runāja par to, ka viņa esot uzaugusi pie sava vectēva virsleitnanta Ulbrihta, ka Viljams Ulbrihts ir viņas brālēns un Elizabete Ulbrihte viņas tante un tā tālāk.

Viņa bija dzīvojusi pie vecajiem Ulbrihtiem to gadu, kad viņa apmeklēja tirdzniecības skolu.

«Es biju tik pārsteigta, kad ieraudzīju pie jums uguni, jo Sigurds runāja pa telefonu ar Asmundu pusdienas laikā un tad viņš teica, ka jūs šovakar izbraukšot ar kādiem paziņām no Osas un ka jūs palikšot vēlu. Mēs, redzi, būtu gribējuši paņemt jūs rit līdzi izbraukumā ar automobili.»

«Nē, tur bija cilvēki, kurus es tikpat kā nemaz nepazīstu. Sigurds nevarēja atteikties, bet man likās, ka es varu arī nebraukt.»

«Saki, un tev tiešām nebija nekādas vēlēšanās? Cik es sapratu, tad būšot diezgan liela sabiedrība. Arī jaunatne. Izbraukšot uz kādu villu pie kādiem un dejošot.»

Natalija no jauna piepildīja Soņas liķiera glāzīti. «Tu zini, es par tādām lietām nekā daudz nedodu. Ja cilvēku ir tik daudz un es nevienu no viņiem lāga nepazīstu, tad . . .»

«Svēri Reistādu taču tu pazīsti labi, — savu ilggadējo pielūdzēju.»

Natalija pati nezināja, kādēļ viņa negribēja to dzirdēt. Mazliet savādi bija tas, ka Sigurds par Sverres piedalīšanos nekā nebija teicis. «Sverre, tu.» Viņa pasmaidīja it kā negribēdama. «Viņš patlaban ir tā aizņemts ~ viņu nodarbina kāda daudz jaunāka un daiļāka dāma. Tā kā man neliekas, ka viņš būtu visai sajūsmināts, ja viņam vajadzētu būt manam kavalierim arī šoreiz.»

«Nu vai zini! Tu nu gan varētu atrast sev arī kādu citu kavalieri, es domāju ~ tu nu tiešām esi vēl diezgan glīta. Ak tā — nu tad jau tā laikam būs Adinda Goldere, par kuru Reistāds tagad jūsmo?»

«Tad tā viņu sauc?» Natalija smējās. «Es tikai zinu, ka viņš jūsmo par kādu dāmu. Viņi bieži ir kopā.» Acumirklī viņa pat nesaprata, ka to par Sverres daiļo dāmu viņa bija izdomājusi turpat uz līdzenas vietas.

«Viņa ir diezgan glīta. Gaiša. Bet ne eleganta — tomēr kungiem viņa lieliski patīk, kaut gan man viņa liekas visai garlaicīga. Patiesībā es biju iedomājusies, ka Sigurds mazliet flirtē ar viņu ~ saprotams, gluži nevainīgi. Viņai zilganzaļš ielas apģērbs.»

«Jā, to, man jāatzīstas, es neesmu ievērojusi. Kā, tu teici, viņu sauc?»

«Adinda Gordere.»

«Vai viņa ir precējusies ar Gorderu, kurš dzīvo te pilsētā — un viņam laikam ir medījumu un zivju veikals kaut kur tur pie Frognera ceļa?»

«Nē, vai tev prāts! Viņa laikam beidza vidusskolu pagājušā gadā ar tiesībām iestāties augstskolā. Viņa jau nav apprecējusies — viņas tēvam ir māja kaut kur augšā tai pusē,» Soņa smējās.

«Tā kā tas nemaz nav tik droši, ka tavs labais draugs Sverre neaiziet un neapprecas kādā jaukā dienā, ja tā tiešām ir viņa, par kuru viņš tagad jūsmo.»

«Jā, bet tas jau būtu ļoti labi. Ja no meitenes tiešām arī kaut kas ir. Es vienmēr esmu vēlējusies, kaut Sverre dabūtu daiļu sievu. Viņš tam ir taisni kā radīts, lai viņam būtu pašam sava māja un sava ģimene. Sveika, Soņa!»

«Tātad uz Sverres izredzēm kļūt par laulātu? Vai tad tu, Talij, pat nemaz neesi greizsirdīga? Kas tad tev vairs pasniegs orhidejas un retus kaktusus.»

«Ak, ja Sverres kundze nebūs greizsirdīga bez kāda iemesla, tad jau mēs arī turpmāk varēsim runāt par katusiem un apmainīties stādiem un piedzīvojumiem. Taisnību sakot es Sverri ļoti mīlu, es tev teikšu; es tiešām vēlētos, kaut viņš dabūtu glītu, saprātīgu jaunu sievu, ar kuru viņš tiešām , varētu būt laimīgs, jo to viņš ir pelnījis.»

«Ak jā, tev pašai sava laba ir diezgan,» Soņa nopūtās. «Tad

jau tu vari būt augstsirdīga. Tu to vari sev atļauties. Citiem nabadziņiem gan vairāk ir jābaidās zaudēt savus pielūdzējus, ja viņi grib, lai viņiem dzīves pavasarī būtu arī kāds jaukums.»

«Nu-u,» Natalija nezināja, ko īsti viņa lai saka. Viņa vienmēr jutās drusku neomulīgi, kad Soņa nemaz nekautrēdamās runāja par to, ka draugi un draudzenes viņai ir vajadzīgi to labumu dēļ, kurus tā no viņiem cerēja saņemt.

«Tev tas nekas nav, Talij. Tu pati pelni lielu naudu, turklāt tev ir ievērojams stāvoklis un tevi pastāvīgi intervē un tavas fotogrāfijas ievieto laikrakstos.»

«Ak! Tas taču bija tikai vienreiz, Soņa. Kad mums pagājušā gadā bija divdesmit piecu gadu jubileja.»

«Mīļā, tu taču biji ielikta avīzē arī toreiz, kad jums bija tā norvēģu linu izstāde un kad tas Trondjemas podnieks bija te.»

«Jā, biju tur kā neievērojama blakus figūra,» Natalija smējās. «Bet, taisnību sakot, es nesaprotu, kas tur var būt par prieku no tādas avīzē ielikšanas.»

«Apžēlojies, nezin ko visu es nedarītu, lai tikai mani intervē un manas fotogrāfijas ieliek laikrakstos, bet to es nekad nepiedzīvošu. Es nekad nebūšu nekas cits, kā tikai gluži ikdienišķa maza sieva, kura sēd savās mājās.»

«Uzmanies tikai, ka tagad, kur tu pati arī esi sākusi vadīt jūsu automobili, tu ar to neietiec laikrakstos.»

«Jā, tu mani apsmej. Es zinu ļoti labi, ka es tev liekos muļķe, Talij. Un tā tas patiesībā arī ir, to es pati zinu.»

«Es tiešām nezinu, vai tu esi muļķe, Soņa, ja tu ari dažreiz neizturies gudri.»

«Jā, es zinu, ka tev tā liekas,» Soņa sarūgtināta teica. It kā tas būtu kāds noziegums, ka cilvēks grib būt jauns un grib drusku jautrāk padzīvot, ja arī viņš ir precējies un viņam ir pāris bērnu. Kas tev ko nerunāt es tiešām tā mīlu savus bērnus, kā vien cilvēks var mīlēt, bet to jau tu nezini, kādas mokas ir ari ar bērniem cik tas ir grūti. Sevišķi mūsu laikos, kur mēs pastāvīgi lasām un dzirdam tik daudz par to, cik grūti viņus ir izaudzināt tā, lai viņi nedabū kompleksus, nepareizi netiek ēdināti un tamlīdzīgi. Vecu meitu bērni ir eņģeļi, vecā Ulbrihtu māte pastāvīgi mēdza teikt, viņas laikā bijušas tikai vecas meitas, kurām nebija bērnu, tagad, protams, nav vairs vecu meitu, bet ir tikai bezbērnu kundzes un jaunkundzes, un tās zina, kā visam ir jābūt. Kādēļ tad jūs pašas nepagādājat sev bērnus, ja jums viņi izliekas tik jauki? Man nebija jauni bas, es apprecējos tūliņ no skolas sola ar Asmundu, kurš bija gandrīz divreiz tik vecs kā es.»

«Tevi taču neviens nespieda to darīt, mazā Soņa. Tu ap precējies tādēļ, ka labāk gr ibēji darīt to, nekā meklēt kādu vietu.»

Bet Natalija nekā neteica.

«Ak jā — Asmunds jau ir ļoti labs, es, protams, to ziniļ! Bet es tev ko teikšu, tas ir pavisam kas cits būt precētai, kad tu esi spiesta izlūgties no sava vīra katru grasi, kas tev ir vajadzīgs. Tā arī ir tāda lieta, par kuru tu nekā nezini. Sigurdam ir viegli būt pret tevi vienmēr laipnam un uzmanīgam, kad jūs esat no mājas prom, un nest tev dāvanas un konfektes uz māju.

«Labi, ka tu par to sāki runāt.» Natalija piecēlās smiedamās un, izgājusi priekšnamā, paņēma lielo plakano aizsaini no konsoles. «Atnesu tev drusku saldumu, tie paliek te ārā priekšnamā, — Sigurds teica ~ pabāzis galvu caur durvīm un taisīdamies aiziet, acīm redzot viņam tas bija aizmirsies. Tākā, ja es uz to tik ļoti skatītos, lai Sigurds neaizmirst būt uzmanīgs pret mani…»

«Jā, te nu tu redzi!» smējās Soņa, rakņādamās pa kārbu un lasīdama laukā savas mīļākās konfektes. Te priekšnamā paliek kādi saldumi, Sigurds saka gluži vienkārši un pie tam viņš tev ir nopircis veselu kilogramu to visdārgāko konfekšu. Ja retu reizi gadas tā, ka Asmunds pārnes man kaut ko labu, tad viņš pie katra kumosa, kuru es apēdu, jautā man, vai tas negaršo labi un lai es dodu bērniem nogaršot, un tad viņš stāsta, cik tas ir maksājis un kur viņš to ir nopircis un tamlīdzīgas lietas, ak jā!»

«Tad viņš jau iepriekš ir priecājies, ka varēs tev tos iedot.» Asmundam vienmēr gāja grūti ar naudu. Vismaz divas reizes pēdējos gados Sigurdam visā ātrumā bija vajadzējis sagādāt lielāku summu, un Natalija bija sapratusi, ka tā bija vajadzīga brālim, lai gan tieši par to runājuši viņi nebija. Starp citu Asmunds laikam toreiz bija taisījis neizdevīgu pirkumu ar māju.

Viņa sāka ilgoties, kaut Soņa aizietu — būt kopā ilgāku laiku ar viņu vienu, bija ļoti nogurdinoši. Viņa stāstīja gari un plaši

par cilvēkiem, kurus Natalija nepazina tikpatkā nemaz vai ļoti maz, un viņa atgriezās pie savas iemīļotās sarunu vielas par to, ka nevienam nebija tik grūti kā viņai. Līdz ar to Natalija juta it kā mazu cerību -ja Soņa paliks sēžot tik ilgi kā parasts, varbūt atgriezīsies Sigurds.

Pulkstenis bija jau gandrīz trīs, kad Soņa beidzot taisījās prom, un tad arī tikai tādēļ, ka viņām nebija vairs papirosu. Ka viņai vēl bija daži etvijā rokas somoņā, to Natalija sargājās teikt. Tur viņai tikai tā vien bija rītam.

Viņa pavadīja svainieni lejā, lai izlaistu viņu pa durvīm. Daudz netrūka, ka viņa arī šoreiz būtu aizmirsusi savu lietussargu. Viņa bija diezgan iereibuši ~ Natalijai bija vajadzējis paņemt arī Šeriju, kurš viņai bija.

«Tu nedomā, Talij, ka es daru kaut ko, ko nevajag ~ to taču tu par mani nedomā? ~ Patiesībā es tevi ļoti mīlu ~ ārkārtīgi mīlu—es tev teikšu, man tik ļoti ir vajadzīgs, lai kāds pret mani būtu labs — jo nav nemaz tik viegli būt precētai ar Asmundu, kā jūs domājat — nē, tā tas nebūt nav! Jo es jūtos tik jauna, es tev teikšu, bet to viņš nevar saprast. Ak, man tas liekas tik nepanesami, ka man ir jau trīsdesmit gadi, un tad man liekas, ka man nekad nebūs nekādas jaunības ~ tev jābūt labai pret mani, Talij, tev jābūt! Jā, tev nevajaga domāt, ka es esmu piedzērusi, tādēļ ka es tev to visu saku.»

«Nē jau, mana mīļā, tie pāris malki, kuri man bija, jau nekādu iespaidu atstāt nevarēja jā jau jā, Soņa ~ es nekad neesmu gribējusi būt pret tevi ļauna. Bet palaid nu manu roku, es tev teikšu, durvis ir mazliet grūti slēdzamas.»

Bija uzsalis un dubļi mazliet čaukstēja, pagausāk padodamies zem kājām, kad viņa pavadīja Soņu caur mazo dārziņu mājas priekšā. Gāzes lukturu dzeltenajā gaismā ceriņu krūmi bija pilni pumpuru, kā piebērti. Spireju dzīvžogs bija saplaucis un mirdzēja gaišzaļi, skābeni smaržodams aukstajā, tīrajā nakts gaisā.

«Ar labu nakti, ar labu nakti, paldies, ka ienāci. Sveicini.»

Šoferis aizcirta automobiļa durvis. Natalija palika stāvot uz kājceliņa, kad viņa bija aizbraukusi prom.

Bija jau diezgan gaišs un gaišas bija arī pelēcīgi zilās debesis ar retām, bālām zvaigznēm pār namu jumtiem. Namā iepretim pāri ielai vēl dega gaisma divos logos aiz dzeltenbrūniem nolaižamiem aizkariem. Citādi namu pelēkās fasādes izskatījās tā, it kā tās gulētu, ar bālu atspīdumu rūtīs, ko tur meta debesis, kļūdamas arvien gaišākas. Mājas otrpus ielai stāvēja mazliet augstāk tās bija veclaicīgas trīsstāvu koka villas ai kailām vīnstīgām, kuras stiepās uz augšu gar balkonu čuguna pīlāriem. Bālganie dārziņi ar nosarmojušiem zāļu laukumiņiem māju priekšā ieslīpi tiecās uz leju. Viņi bija dzīvojuši šajā ielā jau no tā laika, kad viņi bija apprecējušies.

Asi, bet tomēr klusi uz kājceliņa plāksnēm Bogstādes ceļā ieskanējās soļi, bet tie aizgāja uz pilsētas pusi. Bija ļoti kluss un tik skanīgs. Kaut kur tālumā varēja dzirdēt automobili, bet tas nebrauca šurp. — Natalija iegāja iekšā un aizslēdza durvis.

Gaiss istabā bija tik pilns tabakas dūmu, ka nebija ko domāt iet gulēt ātrāk, kā pēc kādas pusstundas. Natalija plaši atvēra balkona durvis. Viņa izbēra ar kaudzi pilnos pelnu traukus krāsnī un iznesa ārā glāzes un šķīvjus. Kad viņa ienāca atkal istabā iekšā, viņa lēnām sāka klāt vietu naktsguļai uz dīvāna.

Pašā augšā uz gultas drānām dīvāna lādē atradās tīri palagi un spilveni pārvalkiem. Natalija padomāja mazliet — jā, tiesa, pirmdien viņiem nāks veļas mazgātāja. Un Vera laikam bija paņēmusi lietoto gultas veļu, lai to iemērktu. — Citu pakaļ citam Natalija paņēma četrus spilvenus, novilka tiem drānas un iebāza tos gludajos, vēsajos linu pārvalkos. Ja viņa atstās balkona durvis vaļā, līdz viņa būs noģērbusies, gulta būs patīkami vēsa un viņā būs labi apgulties.

Mazgājamās istabas spožajā gaismā viņa pētīja savu izskatu ar retu uzmanību, ielikdama knaibles naktij savos zeltbrūnajos matos. Viņai drīz vajadzēs iet atkal pie frizieres, viņa redzēja. — Viņa nekad nebija varējusi īsti izšķirties vai tas nebija muļķīgi, ka viņa matus bija likusi pataisīt gaišākus? Agrāk, viņai vēl jaunai meitenei esot, viņas gandrīz melnie mati bija izskatījušies ļoti labi kopā ar pelēkajām acīm un gaišo ādas krāsu — viņas šaurai, garenai sejai ar pareiziem vaibstiem tas devakautko madonnai līdzīgu, kad viņa pāršķīra matus taisni virs pieres un sīko sprodziņu čemuru atstāja virs ausīm. Bet, starp citu, viņa jau veikala dēļ bija spiesta izskatīties tā kā visi cilvēki. Un, ieraudzījusi pirmos sirmos pavedienus sev matos, viņa bija likusi tos nokrāsot dzeltenbrūnus un nogriezt. Sirmi mati ārkārtīgi krīt acīs, kad cilvēks ir tumšs. Kaut gan tādi sirmi mati ar melnām svītrām, kā piemēram tantei Nannai, bija skaisti tie likās esam dzelzs krāsā. Bet tante Nanna gan ari bija kaut ko darījusi ar saviem matiem, kamēr viņas vīrs bija dzīvs ~ vismaz sirmums nebija bijis redzams ātrāk kā tikai pēc viņa nāves. Kad viņa pati kļūs vecāka, viņa vēlētos, kaut viņa izskatītos tā, kā tante Nanna ~ Nanna bija daiļa.

Citu neko nevarēja teikt, kā tikai to, ka viņa labi bija uzturējusies, tā viņai pašai likās. Savādi — kad viņa nestāvēja tieši pie spoguļa un neskatījās uz sevi, viņa vienmēr iedomājās sevi tā, it kā viņa vēl arvien izskatītos kā toreiz, kad tā bija jauna meitene, izņemot to lieko, ko tā bija spiesta sev uzlikt, tādēļ, ka viņas stāvoklis prasīja, lai viņa izskatītos jauna un glīta, jo viņai pastāvīgi bija jāsatiekas ar cilvēkiem. Viņa nebija arī nemaz tā pārvērtusies — tikai mazliet nobālējusi. Mazliet novītusi to viņa pati redzēja, ka tā tas bija.

Viņas augums vēl bija pilnīgi jauns Natalija uz acumirkli savilka zaļo zīda kimono sev apkārt tas vēl bija gluži meitenīgi jauns. Zaļa krāsa ~ zaļā krāsā katrs arvien varēs atrast kādu noskaņu, kas tam piestāvēs. Viņai vajadzēs jaunu kleitu Elsbetes kāzām — nezin, vai viņai neņemt zaļu? Bet kaut ko, kam būtu siltāka noskaņa brūngani zaļu. Un ja Sverre precētos ~ Sigurds tad varbūt būs par līgavaiņa brāli. Ja precēts vīrs var būt līgavaiņa brālis.

Savādi, ka Sigurds nekad neko nebija teicis par šo meiteni, Adindu Gorderi, ja Sverre tik bieži sastapās ar viņu. Dažreiz viņa nebija vairs tik droša par to, ka tas bija tik gudri, kā viņi bija norunājuši -ka viens nav spiests saieties ar otra paziņām vairāk, kā tikai tik daudz, cik tālu sniedzas viņa simpātijas. Tā viegli varēja iznākt, ka viņi gāja katrs savu ceļu. Tā piemēram bija ar viņas ģimeni dažus no saviem radiem viņa satika diezgan bieži, bet Sigurds bija ar viņiem kopā gandrīz vai vienīgi viesībās. Bet viņam, protams, bija vēl vairāk pazīstamu, kurus viņa tikko pazina, un daudz tādu, kuru tā nemaz nepazina. — Tie cilvēki, kurus viņa bija satikusi senākos laikus Rafstādē, kamēr vira tēvs bija dzīvs, jau visi bija bijuši patīkami ļaudis -vismaz viņu izturēšanās bija bijusi patīkama, pēc zināma noteikta sadzīves stila. Un Sigurda biedri, kādi viņam bija mājās un ar kuriem viņi bija kopā biedrībā, arī viņai bija patikuši. Bet ar tiem bija tāpat kā ar Sigurdu viņiem bija mājas un darbs pilsētā jau tik ilgi, ka nekādi īsti laucinieki viņi vairs nebija, bet ari īsti pilsētnieki nē. Viņi bija dzirdējuši, ka pilsētā vat atļauties daudz ko tādu, ko uz laukiem nevar darīt.

Bet to viņi nebija ievērojuši, ka dzimtiem pilsētniekiem arī ir savi jēdzieni par to, kas pieder pie labiem paradumiem un kas nē. No tās audzināšanas, kāda viņiem bija bijusi mājās, viņi it kā bija izauguši laukā, bet nevienā citā audzināšanā arī viņi neredzēja nekādu principu. Daudzi no viņiem pamazām bija kļuvuši diezgan nepatīkami ~ arī Sigurdam tā likās, viņš ļoti labi redzēja, ka viņai vairs nebija patīkami būt ar viņiem kopā. Bet tie tomēr bija viņa bērnības dienu un jaunības gadu paziņas. Tādi laikam gan bija arī Gorderi.

Istabā bija tik gaišs kā dienā. Natalija brīdi palika stāvot balkona durvīs, zvirbuļi jau bija nomodā un čivināja meža vīnājos. Viņu vienmēr bija tāds milzums visos mazajos dārziņos namu priekšpusē visā ielā. ~ Ak nē, tomēr bija auksti tā stāvēt še tikai naktskreklā. Viņa aiztaisīja durvis. Viņai tik jauki nāca miegs un mazliet nosalusi viņa arī bija, droši vien viņa tūliņ iemigs.

Nākošajā rītā, kad viņa klusiņām gribēja iziet caur Sigurda guļamo istabu uz mazgājamo istabu, viņa bija mazliet pārsteigta ~ viņa gulta stāvēja atsegta un neaizskarta. Viņš vēl nebija atgriezies mājās. Pulkstenis bija pāri vienpadsmitiem.

Viņa negribēja būt muļķe un sākt domāt par to, kādas visādas nelaimes viņam varēja būt notikušas. Viņa tomēr bija diezgan nervoza kādu laiku, līdz atskanēja tālrunis. Viņa tiešām juta mazliet bailes, paņemdama klausuli, bet tad, paldies Dievam, tas bija Sigurds pats.

Varēja dzirdēt, ka viņš nejutās visai labi. «Tu laikam biji mazliet uztraukusies, ko?» Viņš atradās ārpus pilsētas Askerā. Viņi bija uzbraukuši augšā līdz kādai kalnu mājiņai, bet kad tie gribējuši braukt atkal lejā, ar vienu no automobiļiem notikusi maza nelaime, un tad bijis jau tik vēls, ka viņam licies labāk palikt turpat, kur viņš bijis, nekā zvanīt pēc cita automobiļa un braukt uz māju.

«Nē, tieši baidīties gan es nebaidījos. Bet tu zini,"avīzēs jau katru dienu tik daudz visādu lietu, tā kā … Ir tomēr labi, ka es zinu, ka tu esi vēl dzīvs.»

To piektdienu pēc tam Sigurds piezvanīja viņai uz veikalu, ka viņš diemžēl arī šodien nevarot būt mājās uz pusdienu, «Bet es katrā ziņā būšu mājās šovakar. Varbūt es būšu drusku vēlāk. Bet es katrā ziņā būšu. Ja tu gribētu gaidīt ar ēdienu, kamēr es pārnāku, man tas būtu ļoti patīkami.»

Kaut kas viņa balsī bija uzjautrinājis Nataliju. Viņa bija jutusi, ka viņam bija šādas vai tādas nepatikšanas pa šīm dienām. Bet ja viņš nekā neteica, viņa negribēja jautāt. Parasti viņš pats izstāstīja viņai visu vēlāk -vismaz, ja bija kaut kas ar veikalu. Bet, ja bija kaut kas ar Asmundu, viņš pavisam maz runāja par to. Tā bija viena no tām lietām, kas viņai tā patika pie Sigurda — jau no paša sākuma, kad tā ar viņu iepazinās, viņa bija ievērojusi, ka viņš nekad nerunāja par citiem cilvēkiem.

Vakarā, mājās sēdēdama un viņu gaidīdama, viņa teica pati sev, ka ļoti varēja būt, ka viņš tikai bija nolēmis vienu vakaru mierīgi pavadīt mājās. Viņa balss tālrunī bija izklausījusies tik apmierināta. Bet tas, protams, vēl nenozīmēja, ka viņš bija jau nokārtojis tās darīšanas, kas viņam tā samaitāja garastāvokli un aizņēma viņu.

Bet viņa tūliņ ievēroja, kad viņš ienāca iekšā ~ viņš izskatījās it kā atvieglots. Un viņš bija pārnesis lielu pušķi zilo skalbju viņai mājās — tās bija viņas mīļākās puķes. Vai vienas no mīļākajām, jo viņai tādu bija daudz.

«Tik brīnišķīgas, Sigurd! Kur gan lai es viņas ielieku, kā tu domā.»

«Vai lai izdaru to tavā vietā?» Viņš sakārtoja ziedus vecajā vara spainītī. «Paskaties — vai tev neliekas, ka viņas te labi izskatās?» Viņš uzlika spainīti uz lādes, kura stāvēja šķērsu pret sienu, izpildīdama dīvānam galvgaļa vietu.

Natalija smaidīja. «Tu.» Viņa pieglaudās viņam klāt, kad viņš pienāca un gribēja noskūpstīt viņu. «Viņām nabadzītēm vajaga ūdeni.» Viņa paņēma lejkanniņu un izgāja ārā to piepildīt.

Viņiem pie vakariņu galda sēžot, Sigurds jautāja:

«Ko tu saki, ja mēs ar ātrvilcienu aizbrauktu līdz Hārestuei piemēram? Tur augšā sniega vēl esot diezgan daudz. Vai tev nelikās, ka tai viesnīcā bija gluži labi, kur mēs toreiz bijām pagājušā ziemā?»

«Man tas ļoti patiktu.»

Vīrs piecēlās un, pienācis, apstājās aiz viņas krēsla. Uzlicis roku viņai uz skausta, viņš saspieda to ~ tad viņš ar otru roku saņēma viņu aiz zoda un atlieca galvu atpakaļ, tā ka viņš varēja ieskatīties tai sejā: «Ak tu, Talij mana.»

«Kas ar tevi ir?» Natalija skatījās viņā mazliet izbijusies. «Vai kas ir noticis, Sigurd?»

«Es tikai gribu tevi redzēt. Tādas, kā tu esi, tomēr nav nevienas.»

«Jā bet sēdies un ēd, draugs.» -Viņa klusi iesmējās kā mazs bērns, kurš par kaut ko priecājas.

Natalija gulēja un mīlinādamās glāstīja Sigurda krūtis zem pidžamas blūzes. Viņam bija tik jauka gluda āda. «Mums vajadzētu iet gulēt.» Bet viņi palika tāpat guļam un runāja par savu braucienu. Rīt agri viņam vajadzēja paņemt automobili un aizvest uz staciju viņu slēpes un rokas somiņas, pēc tam viņi varēja sastapties un paēst pilsētā pusdienas. Viņiem nevajadzēja iebraukt ātrāk kā ar pirmo vilcienu pirmdienas rītā — tās pāris stundas Natalija gluži labi varēja atstāt veikalu. «Ja tik mums būtu saule.»

Viņa paskatījās augšup uz zilajiem ziediem, kuri noliecās viņiem pār galvām. «Žēl tikai — skalbju ziedi tikai īsu laiku ir svaigi. Pirmdien viņi būs jau beigti.»

«Es tev drīz atkal pārnesīšu skalbes ja vien es atcerēšos.»

«Jā, bet man tomēr ir žēl aizbraukt un atstāt tavus ziedus. Es tev teikšu, man viss ir tik mīļš, ko saņemu no tevis.»

Sigurds jau bija gatavs aiziet, kad nākošā rītā atskanēja tālrunis. «Telegramma tev, Tatij.»

«Ak, esi tik labs, saņem tu to tev ir laiks. Es kaut ko esmu aimirsusi.» Acumirkli vēlāk viņš iznāca pie viņas virtuvē. «Ak Dievs Sigurd, kas tad ir?»

Viņš rādīja papīra lapiņu, kuru tas turēja rokās. «No tavas māsas. Ir noticis kaut kas bēdīgs. -»

«Tas taču nebūs — vai tad mamma butu?»

«Nē.» Apteksne Vera neviļus bija nolikusi to, kas viņai bija patlaban rokā un ieinteresēta skatījās uz viņiem abiem. «Tavs tēvs,» Sigurds ātri teica. «Ienāc labāk iekšā,» — un viņš no jauna pamāja ar papīra strēmeli.

Mūsu brauciens ~ nekas taču nebūs noticis, kas to aizkavētu, bija pirmais, kas viņai ienāca prātā, kamēr tā gāja viņain paka] uz istabu.

«Ak tu, nabadzīte, tas ir bēdīgi, Talij» -viņa lasīja strēmelē: Tēvs pēkšņi mira ar sirdstrieku vakar vakarā. Brauc tūliņ, ja vari. Ragna.

Tēvs bija miris. Viņa nekā nejuta viņa nespēja ticēt, ka tā bija patiesība. Sigurds stāvēja, izskatīdamies tā it kā viņš censtos izdomāt, ko lai viņš tagad saka vai dara.

Viņai vajadzēja piespiesties, lai viņai nebūtu jāsmejas par viņu -un viņa izmisusi domāja, ak Dievs, kā gan mēs izturamies. Kādēļ es neesmu noskumusi, tēvs taču ir miris!

«Nabaga, Talij, cik tas tomēr ir sāpīgi! Un tik negaidīti. Viņš taču nupat rudenī izskatījās tik labi, kad viņi še bija iebraukuši. Un tava māte, ~ tas viņai būs briesmīgs sitiens. Nezin kā viņa to uzņems.»

Jā, kādu iespaidu tas atstās uz mammu. Droši vien briesmīgu ~ viņa jau bija tik strauja visās lietās. Natalija pamazām sāka aptvert, ko īsti nozīmēja vārdi, kuri stāvēja uz bloka lapiņas. Viņai, protams, bija jāsteidzas uz māju, ja tēvs bija miris. Nabaga mamma droši vien bija pilnīgi izmisusi un nezināja ko darīt. Tēvs un mamma -tie abi jau nekad nebija varējuši viens bez otra iztikt. Viņa to nebija varējusi saprast, kamēr viņa pati nebija apprecējusies ar Sigurdu: viņu mūžīgās vētrainās sadursmes, kuras viņu tā bija mocījušas, kamēr viņa kā bērns un kā jauna meitene vēl bija dzīvojusi mājās, kad tēvs ar mammu bija ķildojušies, vai, kā viņi to sauca, diskutējuši, līdz viss beidzās ar to, ka viņš izskrēja ārā, aizcirzdams durvis, bet mamma palika sēžot, lepodamās ar to, ka viņai atkal reiz bija palicis pēdējais vārds, un juzdamās atvieglota, jo viņai arvien bija kāds iemesls sašutumam, no kura tā tagad bija varējusi atsvabināties tas bija tas veida, kādā viņi mīlēja viens otru. Tas nelīdzinājās tam, kā viņa mīlēja, bet viņi abi bija laimīgi tādā kārtā. Un nu nabaga mazajai mammai vairs nebija ar ko cīnīties.

Viņai kumoss iestājās kaklā un asaras saskrēja acīs, atvieglota viņa sajuta, ka nu nāca sēras, jaukas un sirsnīgas. Viņa ilgojās apkampt māti un mierināt viņu, būt tiešām no visas sirds labai pret viņu un tēvu. Un nu, viņš bija miris kad viņa pārbrauks mājās pie viņa, viņš gulēs kluss un nedzīvs, nekad viņa vairs ar viņu nerunās. No sirds noskumusi, bet ar visu samierinājusies, jo citādi tas taču tomēr nevarēja būt, Natalija juta, cik sen atpakaļ tas bija, kad vecā māja viņai bija nozīmējusi kaut ko vairāk, nekā tikai zināmu pagājību, no kuras bija izaugusi viņas pašas dzīve. Katrreiz, rakstīdama savai mātei, viņa bija aizmirsusi lūgt, lai viņai izsūta avīzi — sākot ar jaungadu viņa to vairs nebija saņēmusi, varbūt ekspedīcijā bija jauni darbinieki. Tagad tas izskatījās kā nelaipnība pret tēvu, ka viņa šai lietā nekā nebija darījusi. Bet patiesībā viņa jau sen vairs neinteresējās par jaunām ziņām no mājām un gandrīz nekad nelasīja tēva rakstus.

Viņa klusi un atviegloti raudāja, piespiedusies pie Sigurda, kurš viņai bija aplicis rokas apkārt.

«Jā, tas tev ir grūts pārdzīvojums, es saprotu gan, Talij mana. — Kā tu domā, vai man braukt tev līdzi šonakt?»

«Nezinu, vai tas viņiem tā būs patīkami.» Viņai bija neskaidra nojauta, ka viņai vienai pirms vajadzētu sastapt mājiniekus. Tā kā viņa ar laiku bija sākusi dzīvot, ar visu savu būtni piekļaudamāsSigurdam, viņai vispirms bija mazliet jāatraisās no viņa un jālūko būt vienīgi meitai, kura atgriežas mājās pie saviem tuviniekiem uz īsu laiciņu, kamēr sāpes par mirušo tēvu un māju, kurai bija jāiznīkst, bija sapulcējušas kopā visus tos šķirtos pieaugušos cilvēkus, kas reiz tik cieši bija saistīti viens ar otru.

«Vismaz mēs ar viņiem vispirms parunāsim. Mēs tūliņ lūkosim dabūt tālsatiksmi. Ragna droši vien būs mājās labāk būs, ja tu piezvanīsi uz turieni nekā uz Aldersborgu.»

«Es piezvanīšu uz abām vietām,» Sigurds cieši noteica. Viņš nu bija uzņēmīgs, viņš tagad bija viņas mierinājums un atbalsts, Natalija juta, un viņai no jauna uzmācās histēriskā smieklu lēkme. «Katrā gadījumā būs labāk, ja es parunāšu arī ar Madsu. Tādās reizēs vienmēr ir labi aprunāties ar vīriešiem.»

Kad viņi beidzot vēlu vakarā sēdēja automobilī un brauca lejup uz ostmalu, Natalija tur nekā nevarēja darīt, ka pirmais, ko viņa juta, bija liela labsajūta. Bet viņa bija ļoti nogurusi. Visa diena bija pagājusi vienā skriešanā pa veikaliem. Viņa bija iekārtojusies tā, ka varēja aiziet no veikala, kamēr bēres būs pagājušas un norunājusi visu ar Veru par saimniekošanu mājās pa to laiku. ~ Kā Madsam, tā Ragnai, abiem diviem bija licies, ka Sigurdam nevajadzētu braukt ātrāk kā tikai uz bērēm.

Tēvs vienmēr bija teicis, ka viņš grib, lai viņu sadedzina, bet nekādu tādu rakstisku vēlēšanos viņš pēc Madsa domām nebija atstājis. Un mamma gribēja, lai viņu apbeda mājās. Ak Dievs, cik ļoti tas līdzinājās viņai. Krematorijā no tā laikam gan iznāktu tikai vidēji liela lieta, bet mājās droši vien visā pilsētā karogi būs pusmastā un tamlīdzīgi.

Sigurdam tiešām bija laimējies sadzīt kādu tēva laikraksta eksemplāru, kad viņš vakarā nāca uz māju. Visai pirmai lappusei bija melna svītra apkārt, un zem liela melna krusta tā fotogrāfija, kuru viņš bija atzinis par savu oficiālo uzņēmumu. Nekrologs no stūrtinga deputāta Serbija. Arī Dienas Lapa bija ievietojusi mazu bildīti. Citos laikrakstos bija atrodama tikai īsa ziņa, ka redaktors Tomass fon Vestens Šēgors miris septiņdesmit triju gadu vecumā, un pēc tam daži atzinīgi vārdi.

«Jā, es tūliņ iešu un apgulšos,» Natalija solījās. «Jā, es tev piezvanīšu ik dienas. ~ Paldies, tev tāpat, līdz mēs atkal redzēsimies.»

Un viņa iemiga gandrīz tūliņ, tiklīdz bija apgulusies kajītē.

Nākošā rītā, iznākusi uz klāja, tā redzēja, ka viņi bija jau līcī starp Zosu saliņu un Fardāli. Ak cik zaļš bija viss — še pavasaris bija jau daudz tālāk nekā iekšā ap Oslo. Viņa bija jau pilnīgi aizmirsusi, cik skaisti te bija ap šo laiku. Viņai palika gluži savādi ap sirdi visu atkal atceroties. Tā nebija bijusi mājās pavasarī — viņa pati nezināja, cik daudz gadu.

Spožajā rāmajā līcī varēja redzēt atspīdam gaišās rīta debesis un zaļos krastus, no kuriem bezdelīgas šāvās augšup, mezdams lokus. Jūras bezdelīgas brēkdamas griezās pār Zosu saliņas zemo muguru. Krastmalā balti putni stāvēja uz apaļiem akmeņiem, ap kuriem zeltains aļģu gredzens tikko manāmi šūpojās.

Tagad viņa ieraudzīja Fardāles baznīcu. Pret tumšu mežu apaugušiem kalniem, kas plašā lokā ieslēdza ciemu, pacēlās baznīcas kalniņš, gaiši pelēks ar kailiem lapu kokiem, ar nobalsināto laukakmeņu celtni un mazliet redzamām sarkanām mācītāja mājas saimniecības ēkām virsotnē. Aiz kalniņa atradās Garais ezers, bet to no līča nevarēja redzēt, arī Guslundu nē. Viņai ienāca prātā Guslundas lielā zāle, kur viņiem vienmēr vajadzēja gulēt, kad viņi pa vasarām bija tur ielūgti uz dažām dienām. Viņiem likās, ka četras lielās gultas ar jumtiem un stīvinātiem, baltiem aizkariem visapkārt iskatījās tik neomulīgas, ka viņas ar Gerdu un Ragnu vienmēr salīda kopā vienā gultā, bet nabaga Nikolajam bija jāguļ vienam. Tagad droši vien ziedēja mazās, sarkanās auriķeles pie satrunējušām lieveņa kāpnēm Guslundā. — Jā, tas bija sen atpakaļ.

Fardāles upe, kura tecēja platā lēzenā gultnē caur pļavām izskatījās tā, it kā ūdens viņā stāvētu pilnīgi uz vietas. Niedru biezoknis gar krastiem bija balts un novītis, bet vītoli pār straumi noliekušies, mirdzēja zeltaini dzelteni ar saplaukušiem pūpoliem. Abpus upei izpletās viegli viļņainais līdzenums. Natalija atcerējās, kā sauca visas tās mājas, kuras tur pacēlās vecu koku puduros. Galotnes, kuras rēgojās augstu pār ēku jumtiem, vēl bija gaisīgas un vieglas; viņas mirdzēja tik viegli rīta saulē.

Viņa pārgāja pie otrām margām, lai paraudzītos uz Zosu saliņu. Viņi atradās tieši iepretim aizai, kur bija avots. Sērmūkši augšā jau bija pilnīgi zaļi, un kuplais meža plūmju biezoknis zem kraujas jau šur tur metās balts. Ak, viņa atcerējās vēl ļoti labi taku, pa kuru viņiem bija jāiet tur augšā, kad viņi gāja pēc vāramā ūdens. Vasarā tur bija zaļa krēsla, un kājas viņiem slīdēja melnajos dubļos, kuri bija pilni aitu spiru un sīku pēdiņu nospiedumu, kā arī viņu pašu kailo kāju pēdu nospiedumu — viņi skrēja tāpat peldu apģērbos. Ledusauksts avots burbuļoja aizas dibenā, un lapas un gruži, kuri peldēja virs apaļā ūdens dobuļa, vāji drebēja, un ūdens viļņodams nesa viņus uz malu.

Viņa gribēja mēģināt izbraukt ārā uz Zosu saliņu, reiz viņa tagad bija šeit. Kad viņa pēdējo reizi bija mājās, bija ziema, tas bija pa Ziemassvētkiem divus gadus atpakaļ. Jā, ak Kungs, tas bija jau četrus gadus atpakaļ, kad viņa bija bijusi mājās vasarā. Viņa bija domājusi, ka uz šejieni viņa varēs atgriezties, kad vien viņai ienāks prātā. Ka vecās tēva mājas nevarēs pastāvēt mūžīgi, to viņa gan bija zinājusi. Bet nekad viņa nebija varējusi iedomāties, ka viņu vairs nebūs.

Un, protams, viņa arī mīlēja viņus visus. Un kamēr viņai bija pašai sava māja, viņai nekad nebija licies citādi, kā tikai, ka mājās bija jauki. Ka vecāki nevarēja neķildoties, bija kļuvis par to cilvēku jocīgu īpašību, kurus viņa visvairāk mīlēja: tiem šī spēkošanās sagādāja tādu baudu, ka viņi nevarēja novaldīties, vienmēr nesākuši atkal no jauna — tāpat kā daži mīlētāji nevar neglāstīt viens otru, pat ja sveši ir klāt. Patiesībā viņa laikam gan bija to kaut kur lasījusi viņai likās Fildingā — bet tas ļoti labi varēja zīmēties uz mammu un tēvs. Tagad, kur viņa pati bija laimīga, viņa no visas sirds viņiem to novēlēja. Viņa jutās daudz vairāk pieaugusi nekā viņas vecāki. Kad viņi atbrauca uz Oslo, bija tik patīkami par viņiem parūpēties, lai viņi justos omulīgi. Bet patiesībā tas bija gluži tāpat, kā kad Ragnas bērni bija pie viņas viesos un viņa priecājās arī pati par visu, ko viņa izdomāja, lai Meitenei un Zēnam pilsētas braucienu padarītu īsti svinīgu.

Viņa nekādi nevarēja iedomāties, ka tēvs bija miris un mamma izmisusi atraitne. Viņai mazliet bija bail no tā, ka viņai viss tas būs jāredz rīts bija tik brīnišķīgs, it kā radīts, lai priecātos. Kad Sigurda tēvu apbedīja, sajūta bija tik baiga, bet tas pa daļai bija tādēļ, ka viņi nedabūja viņu redzēt, viņš tik ilgi bija gulējis upē pirms viņš tika atrasts. Vispār, nelaimes gadījums bija kaut kas gluži cits. Un citu nevienu nāves gādījumu starp saviem tuviniekiem viņa nebija piedzīvojusi pēc tam, kad mazais brālītis bija miris, un to viņa atcerējās tikai ļoti neskaidri.

Viņa ieraudzīja Ragnu un Meiteni lejā uz krasta. Ragnai bija sēru lenta ap pelēkās kostīma jakas piedurkni, bet Meitenei bija debeszils adīts mētelis mugurā un mice galvā. Jā, bērniem jau laikam gan tagad vairs neliek staigāt sērās. Žēl, ka viņai jānēsā brilles. Māsas svinīgi pamāja viena otrai ar roku, un Natalija redzēja, ka Ragna sāk raudāt.

Tad parādījās Madss kolīdz bija izbkta laipa, viņš uzskrēja uz kuģa. «Tu nāc līdz ar skaisto laiku. Droši vien brauciens bija labs? Vai tās ir tavas, visas tās kārbas tas nu arī nav vis nekāds nieks!» Viņam laikam ienāca prātā, ka viņam kaut kas jāsaka arī par to citu. «Labi, ka tu varēji atbraukt tūliņ. Nabaga sievasmāte ir ļoti nomākta.»

Māsas apkampās un noskūpstīja viena otru — mazliet kautrīgi: glāsti viņu ģimenē nebija visai parasti. «Man ir tā, it kā es to nemaz vēl nevarētu aptvert,» Natalija atklāti teica. «Zini, tēvs bija tik mundrs, kad viņi šoruden bija iebraukuši.

Nabaga mamma, kā viņa to panes? Un kā viņa jūtas, Ragna? Viņa nemaz nebija tik vesela pēdējā laikā.»

«Ak tā to viņa, kā liekas, pavisam ir aizmirsusi. Patiesībā viņa miesīgi ir kļuvusi atkal pilnīgi vesela, tagad, kur viņai tik daudz ir ko domāt par to citu.» Viņas māja pazīstamām sejām krstmalā, steigdamās uz Dr Adlera automobili.

«Bet cik liela ir izaugusi Meitene. Žēl, ka vina nemaz nav skaista,» Natalija domāja. «Iedomājies, man liekas, es tevi nemaz nebūtu varējusi pazīt, Meiten!»

«Jā, vai tu neatrodi, ka viņa stipri ir izaugusi pa ziemu?»

Viņi brauca. Kamēr Natalija klausījās, ko māsa stāsta, viņa pusneapzinīgi vēroja pēdējās pārmaiņas pazīstamajā ielas ainā. Jā, tiesa, šodien bija svētdiena tādēļ rīta saules apspīdētā iela bija gandrīz kā izmirusi. Diezgan daudziem no vecajiem koka namiem bija ieliktas spoguļstikla rūtis pirmajos stāvos. Skaists, jauns satiksmes autobuss, dzeltens un gaiši zaļš, nāca viņiem pretim. Sulstrande ak jā, tas bija jaunais pansionāts Holmekilē, tātad ar turieni tagad bija auto satiksme. Pie tirgotāja Giboena tagad bija benzīna stacija. Baznīcas parkā bija ierīkota jauna dzeramā aka.

«Tu nevari iedomāties, cik tas bija briesmīgi, es taču visu to redzēju, kā jau tev pa tālruni teicu, es stāvēju ēdamistabā. Mamma, protams, cēla tūkstoš ierunu, bet kritikas par šo gabalu bija tiešām ļoti labas, un tad tu jau zini, ja še ierodas kāds no norvēģu teātra, tad jau tēvs mūžīgi ir sajūsmināts aiz principa un prasa no mums, lai mēs ierodamies visi pilnā skaitā. Bet mamma aizbildinājās, ka viņai sāp gan še, gan tur un atrada tūkstoš dažādu lietu, kas viņai bija jāpadara taisni tovakar viņa negribēja iet augšā pārģērbties, tu saproti. Beidzot viņa tomēr teica, nu jā, Tomas, tu jau nekad ātrāk neliecies mierā, kamēr tu nedabū, ko tu gribi un viņš bija tik priecīgs par to! Nu tu esi laba, viņš saka un, piegājis, saņem viņu aiz rokas un saka gluži jautrs: celies nu augšā, siev', mums ir tik maz laika, un pie tam es dzirdu brākšam un gāžamies, un nabaga mamma kliedz. Es ieskrēju iekšā, ieskrēja ari Margita, kura bija to dzirdējusi pat virtuvē, un mēs uzcēlām viņu uz sofas — iedomājies, Talij, es gan laikam tūliņ sapratu, kas tas bija, bet mamma uzkrita viņam virsū un kliedza, baiļu pārņemta: ak Tomas, mīļais Tomas, tu taču nebūsi slims, viņa kliedza, viņa, nabadzīte, bija gluži kā bez prāta, un Madsam bija tās dzemdības ārā Ekenesē, tā ka viņu mēs dabūt nevarējām, to es zināju, bet kad doktors Sēters atnāca, visam bija jau beigas.»

Svētdienīgi apģērbti bērni stāvēja ārā pie nesen kā nokrāsotām dārzu sētām augšā Mortensa nokarē. Nokare vienmēr bija bijusi reti jauka vieta ~ tur dzīvoja cilvēki, kas mīlēja kārtību. Visās nupat kā sakoptajās mazo dārziņu dobēs mirdzēja zelta dzeltenās Lieldienu lilijas un zilās scillas. Caurspīdīgi sarkani un balti tulpju biķerīši šūpojās uz slaidiem kātiem, un laimiņiem un kapu mirtēm apstādītās dobju maliņas bija tik līdzenas un zaļas. Bērns būdama, viņa vienmēr bija apskaudusi tos, kas dzīvoja šais glītajās, vecajās, mazajās mājiņās ~ iespaids bija tāds, it kā visi viņi dzīvotu ļoti kārtīgu un mierīgu dzīvi.

Automobilis apstājās pie viņu pašu dārza vārtiem. Natalijai sirds sažņaudzās ieraugot sarkanbrūno koka villu ar visām verandām un pūķu galvām. Tā izskatījās kā arvien, nolaista un neapkopta. Krāsa nebija atjaunota jau daudz gadu, sienas apakšējā daļa bija gluži pelēka no dubļu traipiem. Kāpņu margām, kuras veda augšā uz ieejas durvīm, trūka vairāku kociņu. Un caur atvērto virtuves logu varēja redzēt uz virtuves sola sarindotas nemazgātas tasītes un krūzes — kā arvien.

Koridora durvis atvērās tai pašā brīdī, un vecais Senniksens kāpa lejā pa kāpnēm. Viņi sastapās pagalmā. «Natalij!» Satvēris viņas abas rokas, viņš sāka pumpēt ar tām uz augšu un uz leju. «Paldies Dievam, ka tu esi klāt! Tava māte ir pilnīgi salauzta. — Jā, tādu ir daudz, kas sēro pēc tava tēva, to tu man vari ticēt.» Asaras sāka plūst no Senniksena bāli zilajām veca vīra acīm. «Viņš guļ tik skaisti — tāds miers ir pār viņu.»

Dārzā vēl nekas nebija darīts, Natalija redzēja Balti pagājušā gada puķu skeleti gulēja pieplakuši pie cietās zemes garozas dobēs, un jaunās zaļās puķu un nezāļu atvases līda ārā caur gružiem un nokaltušiem kātiem. Bet lielais forsitijas krūms pie mājas stūra bija pilns citrondzeltenu ziedu zvaniņu. Nikolajs to bija iedēstījis zēns būdams un tā bija kopis viņu. Viņa pēkšņi juta lielas ilgas pēc brāļa — vēl nebija zināms, kad īsti viņš varēs ierasties.

«Nelieciet mammai gaidīt,» doktors Adlers čukstēja, un Natalijai vajadzēja pārtraukt Senniksenu. Viņš stāvēja un stāstīja ~ viņš rakstīšot atmiņas par tēvu, un esot bijis iekšā pēc fotogrāfijas, kur viņš esot kopā ar Bjernstjernu Bjernsonu, «tu vēl atcerēsies, tas bija toreiz, kad Bjernsons bija še.»

«Mēs bijām vēl diezgan mazi, vai zini. Senniken. Mums neļāva iet pie galda kopā ar visiem citiem. Bet atceros, ka biju noklausīties priekšlasījumu.»

«Nē, nu jums ir jānāk,» Madss nepacietīgi atgādināja.

Natalija vienu acumirkli palika stāvot dzīvojamās istabas durvīs. Telpa bija pilna zeltaini brūnas gaismas, priekškari bija nolaisti zemē rīta saules dēļ, kura te iespīdēja iekšā, un istaba kaut kādā ziņā atgādināja jūras dibenu ar savām daudzajām bāli zaļajām plīša mēbelēm un priekškariem. Viņai bija tā, it kā viņai vajadzētu saņemties un tad mesties tur iekšā. No stūra sofas zem palmām piecēlās māte, melnās drānās, plata un maza, viņa nāca, savām īsajām, resnajām rokām uz priekšu airēdamās. Kad viņas pienāca viena pie otras, viņa metās meitas rokās. Viņa Natalijai bija līdz pleciem, un skaļi elsodama, viņa piespieda izpūrušo, sirmo galvu otrai pie krūtīm.

Pēc tam viņas abas kopā sēdēja uz dīvāna. Natalija bija aplikusi roku mātei ap pleciem un glāstīja viņas plato dilbu. «Mana nabaga māmuliņa.»

«Viņš bija man viss uz pasaules,» Šēgora kundze žēlojās. «Bet paldies Dievam, viņam bija tik viegla nāve. Mazā sieviņa mana — tas bija pēdējais, ko viņš teica. Tā bija, redzi, viņš man tik sirsnīgi uzplikšķināja pa vaigu. Tev jāpasteidzas, mans draugs, viņš saka, uzplīkšķinādams man, un tad viņš pēkšņi briesmīgi cieši sagrābj manu roku, bet pirms es paguvu viņu satvert, viņš sabrūk un atkrīt atmuguriski atpakaļ tur starp sofu un galdu.»

Natalija raudzījās uz tumšo, puķoto grīdsegu sev pie kājām, kur saules stars, no aizvelkamā priekškara apakšas krizdams, bija iededzinājis sarkanas un zaļas krāsas. Tātad tur tēvs bija gulējis.

«Es jau biju pārliecināta, ka man pirmai būs jāaiziet,» Šēgora kundze nopūtās. «Bet tā tas nebija lemts. Un mums atliek tikai padoties. Bet paldies Dievam, man ir tāda pārliecība, ka visai ilgi tas nevilksies, kad es jau varēšu viņam sekot.»

Natalija glāstīja mātes roku. Tik mazas rociņas kā mammai bija. Tās tagad bija vecas un uztūkušas un locītavās grumbainas, bet to vēl gluži labi varēja redzēt, ka reiz tās bija bijušas skaistas. Savā ziņā viņai vēl tagad bija daiļa seja. Lai gan seja bija uztūkuši un saraudāta, vaigi nokarājās un platais zods bija dubults, mātes jaunības dienu vaibsti lauzās cauri, kā uz cīņu gatavs kuģa priekšgals — augstā un šaurā piere, viņas ērģļa deguns, kurš rēgojās ārā no veciem tauku nogulumiem. Mutes pamata forma ar augšējo lūpu, kura bija izliekta, kā Amora loks un apakšējo, pie kuras bija mazs, sarkans skaistuma plankumiņš. Un dzeltenpelēko acu iedobumu veidā bija kaut kas ļoti daiļš, bet tagad maliņas bija iesarkušas no asarām un tumšie maisiņi zem acīm uztūkuši.

Cik savādi, Natalija domāja, ka viņa absolūti nevarēja atcerēties, kāda māte bija izskatījusies pirms tam kā tā izskatījās tagad. Viņai jau vajadzēja būt bijušai ļoti skaistai, kad viņi bija jau lieli bērni — tāda viņa bija uz tā laika fotogrāfijām. Bet vismaz viņā nekad nebija palicis kāds viņas vecāku atmiņu tēls to arvien bija retušējusi katra jauna diena, un viņa nekad tos citādus nevarēja atcerēties, kā tādus, kādi viņi bija, kad viņa tos patlaban redzēja.

«Kaut tu zinātu, cik viņš ir skaists nāvē,» Šēgora kundze nopūtās pieceldamās. «Mēs tagad ieiesim pie viņa, vai nē, Talij?» Viņa saspieda meitas roku un tad, smagi pie tās pieķērusies, izveda viņu ārā koridorā — garais dzeltenā krāsā izkrāsotais koridors ar brūno paneli, Natalijai, kā arvien, atgādināja skolas koridoru; viņā bija kaut kas apnīkstošs. Šēgora kundze pārvilka ar roku pār vīra mēteli, kurš tur karājās: «redzi, es nezinu, kā es varēšu nolikt Tomasa lietas nost. Arī guļamistabā viss stāv vēl tāpat, kā viņš ir atstājis.» Un tad viņa atvēra durvis uz darbistabu.

Zārks gluži neticamā kārtā aizpildīja šauro, mazo teipu — tas stāvēja uz dažiem krēsliem. Iekšā bija brūngana krēsla; priekškars bija nolaists zemē arī te un istaba atradās ēnas pusē.

Natalija juta, ka viņai paliek auksts ap muti, kaut kas viņai tik savādi durstīja sejas ādu. Viņš bija pārvērties — it kā nāve būtu padarījusi viņu tālāku. Vai arī, it-kā tēvs viņas dzīvē un pats savā dzīva cilvēka pasaulē, kā arī viss, kas viņai bija palicis atmiņā par viņu un par šo veco māju, būtu bijis kādreiz ļoti sen atpakaļ. Mironis zārkā bija kaut kas gluži cits, nekā tēvs, kamēr viņš vēl bija dzīvs. Gluži neapzinīgi tas viņas prātā pieņēma zināmu veidu; viņa sēdēja dzelzceļa vagona nodaļā ~ vilciens it kā brauca laukā no stacijas kādā piestātnē,

kur viņa ilgi bija dzīvojusi. Ātri pēdējās ielas un nami pazibēja garām logam. Un tad viņi brauca pa klaju lauku — tīrumi, koki, mājas, te vienā vietā, te otrā — te viņa agrāk nekad nebija bijusi. Pilsēta jau palika tik tālu atpakaļ, ka grūti to atcerēties. ~ Viņai likās, ka viņa ir jau aizmirsusi, kāds tēvs bija bijis dzīvs būdams.

Viņa izstiepa roku un pieskārās nomirēja vaigam. Cik ledusauksts viņš bija, pavisam citādi auksts, nekā visas tās aukstās lietas, kurās nekad nav bijis dzīvības siltuma. Te pēkšņi viņa ieraudzīja, ka tēva sejas uzbūvē bija kaut kas, kas atgādināja mammu. Viņam arī bija tāda pati augsta un šaura piere un dziļi acu iedobumi, kuros acis kvēloja kā ogles zem plāniem sarukušiem acu vākiem, bet viņu izveidojumā bija kaut kas jauks. Zem lielā līkā deguna viņa pirmo reizi tā īsti redzēja viņa muti garās, dzelteni un sirmi svītrotās ūsas, kuras parasti nokarājās uz leju, bija atsukātas atpakaļ — viņam jau patiesībā bija bijusi skaista, glīti izveidota mute. Tagad viņa saprata, ka ūsas, kopā ar kuplajām, draudīgajām uzacīm un veclaicīgajām, sirmajām mākslinieka krēpēm, kuras viņš nēsāja atpakaļ atsukātas, kā arī viņa zemās apkaklītes, kuras atstāja rīkli un Ādama ābolu neaizsegtus ~ it kā bija piederējis pie tā Tomasa Šēgora tēla, kāds viņš bija gribējis būt ļaužu acīs: radikāls redaktors no vecās skolas, kurš ir bijis Amerikā un atgriezies mājās ar brīvību un apgaismību, tāpat kā varoņi Bjernsona un Ibsena vecajās grāmatās.

«Vai viņš nav skaists, Natalij?»

Viņa pievilka raudošo māti sev klāt un noskūpstīja viņu maigi un mierinoši: «Jā, viņš ir skaists, mamma.» Arī mammai jau bija bijis savs ideāls viņas pašas tēls — brīvas nākotnes sievietes tēls, kas stāv kustību un jaunu pasākumu priekšgalā. Ak jā, tagad viņa saprata, cik laimīgi un jauki viņi abi kopā bija maršējuši pretim augstiem un cēliem nākotnes mērķiem, kuri bija tik neskaidri, ka viņi bija varējuši diskutēt par ceļiem, kādi būtu ejami un ķildoties par to, kādi šie mērķi patiesībā bija. Nevienprātīgi ceļā viņi bija bijuši gandrīz par visu, izņemot galveno lietu, ka viņi iet pretim progresam un brīvībai.

33

«Un cik lepns viņš bija uz tevi, Talij. Tu vari man ticēt, ka viņš bieži runāja par tevi -tu biji viens no viņa bērniem, kas kaut ko bija panācis dzīvē no tā, par ko mēs vienmēr cīnījāmies, tu stāvi plaša un derīga uzņēmuma priekšgalā. Žēl, ka tev

2 -503

pašai nav neviena bērna, Talij ~ tu tādēļ nekad nevari iedomā ties, kādas ir vecāku jūtas ~ cik ļoti mēs jūs mīlam.»

«Māmiņ,» Natalija noglāstīja līķa ledus aukstās, no ģikts savilktās rokas. Tās bija saliktas virs nogrieztu poda puķu pušķa rozēm, ģerānijām un miršu zariem.

«No Ragnas un mazajiem,» māte paskaidroja. «Viņa gribēja, lai tēvs paņem līdzi dažus ziedus no Adlersborgas logiem. Tēvs vienmēr tik ļoti interesējās par Ragnas puķēm. Viņai vienmēr ir tik laimīga roka ar viņām. Žēl, ka šodien ir svētdiena, jo tu droši vien būtu gribējusi, lai viņš paņem ari kādas no tevis līdzi zārkā,» māte teica ar nožēlošanu raudzīdamās uz viņu, un Natalija saprata, cik nepareizi tas bija, ka viņa bija aizmirsusi paņemt puķes līdzi no Oslo. «Bet varbūt tu varēsi dabūt kādas no mūsu pazīstamiem — no Olsviga kundzes Pienotavas kalnā, viņai vienmēr ir tik jaukas puķes.»

Ragna ieskatījās pa durvīm.

«Mamma — man liekas, tev vajadzētu tagad ļaut Talijai uziet augšā un mazliet sakopties. Tu zini, cik nepatīkama ir sajūta pēc brauciena ar kuģi.»

Kad Natalija nonāca no savas istabas lejā, Ragna bija hallē un gaidīja uz viņu. Viņa aplika māsai roku ap vidu:

«Tu vēl neesi ēdusi. Nāc tagad brokastīs. Tu droši vien būsi ļoti izsalkusi.»

Tāda viņa tiešām arī bija. Še tik labi smaržoja pēc svaigiem cepumiem.

«Margitai ir svaigi radziņi priekš tevis — tā ir viņas specialitāte. Margita tiešām lieliski gatavo ēdienu. Vai nav savādi, ka mamma piegriež tik lielu vērību ēdienam tagad, kur viņa ir jau par vecu, lai piedalītos visās savās komitejās. Vai atceries, cik riebīgs bija agrāk mājās ēdiens?» Ragna iesmējās skaļi.

«Varbūt tas bija tādēļ, ka tēvam bija gluži vienalga, ko viņš ēda.»

«Mīļā, patiesībā tā nemaz nebija, ka tēvs tik maz piegrieztu ēdienam vērības vai neatceries, kā tad bija, kad viņam bija jāiet uz me icu vakariem klubā Vai kad viņš viesos bija ēdis Kaut ko labu. Bet mājās tas būtu pārāk praktiski nodarboties ar tādām lietām kā ar ēdienu. Kā lai viņš mammai būtu teicis, lai viņa neziedo tik daudz laika visām tām augstām lietām.

kurām tā nodevās, bet lai mazliet parūpējas ari par savu māju.

Istabās visur vēl stāvēja Natalijas bagāža. Kafija bija ļoti laba, un Margitas radziņi garšoja lieliski. Olas bija ieliktas olu groziņā, kurš nebija netīrs, un tās bija gluži karstas. Bija mājas uzgriezumi un trauciņi ar dzidru dzeltenu un rubīnsārtu želeju. Ragna un mamma gribēja dzert tasi kafijas sabiedrības pēc. Viņas skraidīja turp un atpakaļ no galda pie papes kārbām ar cepurēm un kleitām un mēteļiem un krepa šķidrautiem, kuri gulēja čaukstošos zīda papīros ietīti. — Pār sērām sēru namā krājās it kā dzīves interešu putas, un Natalija, izsalkumu apmierinājusi, jutās gaiši un mierīgi.

Pa starpām Ragna ar lielu mieru runāja, ka neesot tiešām nekāda prāta no jauna atkal pārlemt visu, zārks šovakar katrā ziņā jāaizved uz kapliču: «un pēc tam jūs ēdīsiet pie mums, kā bija norunāts. To saka arī Madss, tagad pa dienām tiešām ir īsti silts. — Mīļā, labā māmiņ mana, tagad viņš guļ un izskatās tik skaists, tādu mēs viņu gribam atcerēties, vai nē? Mēs taču skaisto iespaidu negribēsim izpostīt? Nikolajam un Gerdai nebūs nekāda prieka viņu redzēt, ja viņš uz to laiku būs pārvērties, un Madss saka . ..»

Natalija sēdēja un domāja, ka visu laiku, pirms viņa bija aizgājusi no mājas prom, viņai vienmēr bija licies, ka istaba ir jauka, kaut gan tā droši vien bija visneglītākā ēdamistabā visā pasaulē tas gan bija pārspīlēti, bet bez pārspīlējuma tā bija smieklīgi neglīta. Koka sienas bija izkrāsotas spīdošā bāli zaļā krāsā un panelis krūšu augstumā siera sarkanā. Mēbeles bija fabrikas darbs sava veida pūķu stilā, bet bufete savā ziņā bija reti atrodams brīnums ~ apakšējais skapis līdzinājās mazai sporta būdiņai un augšējais skapis mazai pāļu būvei, kur visas mammas elektriskās kafijas kannas, olu vārāmie un citu bazāru vinnesti stāvēja, palikdami dzelteni. Šļauganos pašdarinātos aizkarus ar zilām un sarkanām malām bija audusi Gerda uz sudrabkāzām, un pie sienām pa gabalu viena no otras karājās nobālējušās sienu segas veclaicīgu gultas segu rakstā; katra no meitām bija izstrādājusi vairākas tādas, kamēr viņas vēl dzīvoja mājās.

35

«Jā, mamma, kad rokas būs paceltas uz augšu, tad tu redzēsi. Un tad tā ir jāuzņem. Vai nav tā, lielāko numuru gatavās kleitas vienmēr it kā ir paredzētas milzīgām dāmām, tik platiem pleciem un tik garām piedurknēm, kā nezin kas,

2*

un nevis gluži ikdienišķām sievietēm. Jā, mamma, es tev varu apgalvot -vai nē, Talij, mammai jāvelk žoržeta kleita — tas ir tik delikāts audums.»

Vēl vienreiz viņa gribēja redzēt savu tēvu, bet viena pati. Lejā pilsētā iezvanīja vakaru, kad Natalija staigāja pa pašu dārzu, meklēdama kaut ko, ko tā varētu ielikt līdzi zārkā. Tas bija mazliet sentimentāli — bet viņa bija ievērojusi, ka bez savas sentimentalitātes nav neviens nāves gadījums, vienalga vai sēras būtu smagas, vai vieglas.

Mamma visādā ziņā gribēja, lai izvadīšana notiktu no baznīcas. Tas bija diezgan savādi: viņa vēl ļoti labi atcerējās tos laikus, kad tēvs nebija palaidis nevienu gadījumu, kad viņam bija izdevība uzbrukt mācītājiem un valsts baznīcai. Viņš gan bija atbalstījis liberālos teologus un visu tā saukto brīvprātīgo kristietību katrreiz, kad tiem iznāca sadurtiesar īsteni ticīgajiem. Bet tas droši vien bija tikai tādēļ, ka visam, kas saucās liberāls un brīvprātīgs, vajadzēja piederēt pie viņa partijas. Un mamma tiešām gan arī nemaz nebija bijusi tāda baznīcas piekritēja: vēsturisko Jēzu viņa atzina, jo viņa apgalvoja, ka viņš esot bijis viens no sieviešu tiesību celmlaužiem, bet mācītāji un baznīca nekad citu neko neesot darījusi, kā tikai apspiedusi sievietes. Tagad viņa runāja tā, it kā viņa visu savu mūžu būtu bijusi stingri ticīga draudzes locekle. Un viņa bija aizkustinoši laimīga, ka tēvu izvadīs no baznīcas.

Saules gaisma bija vakarīgi dzeltena un silta, un pie jāņogu krūmiem tik jauki oda pēc sasilušās zemes un dvesa pretim skābena jauno augumu smarža. Viņu dārzs atradās tik skaistā vietā no turienes varēja redzēt pāri visam ljordam ar salām un šērām, un apakšā atradās pilsēta, sarkanbrūni jumti un jauni, pelēki šīfera jumti, kuri mirdzēja saulē. Koku galotnes mirdzēja pavasarīgi brūnas un zilgani ēnotas. ~ Bet atrast kaut ko, no kā varētu salikt pušķi, nebija viegli. Sniega pulkstenīši pie lieveņa bija jau galīgi noziedējuši, un ēršķu zarus nevarēja likt ~ kaut ari viņi bija tik jauki ar savām jaunajām, krūzainajām lapiņām un sīkajiem zaļagni dzeltenajiem ziediņiem, kuri smaržoja tik saldi.

Beidzot viņa nolauza dažus forsītijas krūma zarus a» , varēja būt kā sveiciens no viņas un no Nikolaja.

Nolaižamais priekškars mazliet klabēja caurvējā, kad viņa atvēra darbistabas durvis. Gaisma še iekšā tagad bija dzintara dzeltena, saule bija atnākusi šai pusē. Bet, kaut gan logs stāvēja vaļā, viņa varēja just vāju, nepatīkamu smaku, it kā no sasmakuša vaska, vai kā cita. Bet, redzēt nekādu pārvērtību pie viņa vēl neredzēja. Ragnas ziedi saliktajās rokās bija novītuši.

Natalija nolika savus ziedu zarus nomirējam uz krūtīm un, ātri noliekusies, viegli noskūpstīja auksto, vaska dzelteno vaigu: «Ardievu tēv. Mīļais, labais, ardievu.»

Tēva darbistaba bija visnepatīkamākā istaba visā namā. Gara un šaura kā penālis viņai bija tikai viens logs vienā no garākajām sienām, pie kura stāvēja viņa galds. Citādi tā bija mēbelēta ar plauktiem, kuri bija pilni vecu grāmatu, vecu tukšu vāku un kārbu. Pie sienām karājās izbalējušas fotogrāfijas un vesela rinda Bjernsona un Sara un ministru prezidenta Stēna un Sivles un Osena ksilogrāfiju; tās bija ielogotas plakanās brūnās līstēs ar pūķu ornamentiku. — Nu, viņš jau gan nekad daudz nebija uzturējis šai darbistabā; kad viņš strādāja, viņš arvien mēdza sēdēt redakcijā.

Darbs vispārības labā — ak, tēvs vienmēr bija tik vientiesīgs, pārspīlēts un sajūsmināts. Jā, viņa acīs tas laikam gan bija bijis kaut kas liels un romantisks, ka viņa vadīja

izņēmumu, kurš saucās «Lietiskā māksla». ~ Būdiņas un

> ' [1] i

nami, un nevienas pils Norvēģija, Norvēģija*. ~ Bet ikvienai no šīm neglītajām lietām šai vecajā mājā bija sava nozīme viņas vecāku acīs — rupjais un nedzīvais kokgriezumu atdarinājums uz mēbelēm, spilgtās krāsās izrakstītās segas viņiem bija izskatījušās kā norvēģiska un nacionāla kultūra, par visu to viņi bija sajūsminājušies. Nekad viņi skaidri nebija redzējuši, kā izskatījās tās lietas, par kurām viņi sajūsminājās. Viņa atcerējās tēva sajūsmu agrākos laikos, kad viņiem gadījās ieiet kādā vecā istabā uz laukiem. Nekad viņam nebija ienācis prātā, ka tā bija lietu sakarība, kas visu darīja daiļu, vai arī ka stils bija radies no darba veida, kuru ar fabrikas metodēm nevarēja atdarināt. Bet tas it kā radīja tēva un mammas attiecības pret visām idejām un lietām, par kurām viņi mēdza iedegties. Viņi vienmēr bija bijuši tik vientiesīgi — Natalijai pēkšņi saskrēja asaras acīs. Bet viņi bija nodzīvojuši laimīgu dzīvi taisni tādēļ, ka viņi bija tādi ~ lētticīgi, paļāvīgi. Tomēr viņai bija jāraud par to domājot.

Tā pati aina, kas viņai bija rādījusies šorīt, parādījās no jauna. Sēras bija it kā tumšs ūdens, uz kura kā putas sakrājās visas tās izklaidējošās un neizbēgamās rūpes, kādas negribot ir saistītas ar nāves gadījumu. Bet tagad putas uz acumirkli it kā bija nopūstas sāņus, un viņa raudzījās melnajās sērās -cik dziļas un tumšas tās patiesībā bija, to neviens nevarēja saskatīt. Varbūt tad, ja viņai pašai būtu bērni, kā mamma teica. Jo tas bija tas skumjais tai pasaules priekšstatā, kādu vecāki nesa sevī, darbojās četri cilvēki, kuri bija viņu bērni. Natalija, Nikolajs, Gerda, Kagna, Viņi bija bijuši priecīgi un noskumuši, pilni cerību un baiļu, kauna un lepnuma par saviem bērniem. Un Natalija, Nikolajs, Gerda, Ragna bija dzīvojuši katrs savu dzīvi, ne visai līdzīgu tai, kādu tie dzīvoja savu vecāku domās. Vecāki un vecā māja viņiem bija bijuši tik vienaldzīgi — ak nē, ne vienaldzīgi, bet katrs sev ir tas tuvākais, tas izklausās tik briesmīgi bērnu attiecībās pret vecākiem. Bet viņa vienmēr bija iedomājusies, ja viņai būtu bērns, tad tam vajadzētu būt viņai tuvākam, nekā visam citam, kas bija viņā — tā kā māte saka skotu dziesmiņā, kuru Gerda mēdza senāk dziedāt.

Viņa noskūpstīja to pēdējo reizi. «Piedod, tēv. Bet es tomēr mīlēju tevi, to tu zini.»

Viņa ieraudzīja, ka rakstāmgalda atvilktne stāv pa pusei izvilkta. Tas laikam bija tā palicis, kad Senniksens bija šorīt še. Bet tas izskatījās tik nekārtīgi še, kur iekšā gulēja papa. Natalija piegāja un gribēja aiztaisīt atvilktni.

Pašā augšā atradās viņas pašas kabinetuzņēmums. Ar sprodziņām uz ausīm — tātad vecumā no astiņpadsmit līdz divdesmit gadiem. Natalija raudzījās tajā ar neapzinīgu mazu labpatiku: ko domā, cik daiļa esmu bijusi. Diezgan pilnīgu seju — tas bija toreiz, kad tēvs sauca viņu par Natty Bumpy, lai viņu kaitinātu. Acis bija lielas un smaidošas — un ispaids bija tāds it kā smaidītu visa jaunās meitenes seja. Dievs vien to zin, par ko viņa tā bija smaidījusi. Viņa jau b:ja pati sev apgalvojusi un arī tam ticējusi ka tā īsti smaidīt viņa bija iemācījusies tikai tad, kad tā bija dabūjusi Sigurdu

Savā ziņā tas laikam gan arī bija taisnība Viņai tā vīra mīlestība, kuru tā mīlēja, tiešām bija nozīmējusi visu to, kas izteikts šais vecajos labajos vārdos — svētums, sauleslēkts, pavasara sākšanās. Pirms tam, tā viņai likās, viņa nebija zinājusi, kas ir prieks. Bet jaunais smaids — šai ģīmetnē izskatījās tā, it kā tas būtu domāts visam kam un nekam atsevišķi. Bet pašu jaunāko gadu jaunību — to nevar īsti atcerēties, kad tā ir pagājusi, to nevar vairs atkārtot un atdarināt.

3

Sigurdam un Natalijai būtu vajadzējis atgriezties mājās svētdien pēc apbedīšanas, bet piektdienas rītā piezvanīja Madss Adlers. Ragnai nakti bija palicis slikti un viņai laikam gan vajadzēšot palikt gultā vismaz vēl vienu nedēļu. Nikolaj am bija jāaizbrauc uz māju jau sestdienas vakarā un Gerda — nu jā, Gerda mātei laikam gan daudz nekas nevarēja būt. Lai Natalija mēģinot tā iekārtoties, ka viņa varētu palikt vismaz vēl dažas dienas nākošās nedēļas sākumā.

«Jā, tu sapratīsi, tas tomēr uz mani ir atstājis pārāk stipru iespaidu,» Ragna apmierināta teica, kad Natalija priekšpusdienā sēdēja augšā pie viņas. Viņa gulēja, izskatīdamās tā, it kā viņai klātos ļoti labi, glīta un jauka, guļamā jaciņā no vecrozā auduma, kas ļoti labi piestāvēja pie viņas vara sarkaniem matiem un gaišās ādas. Gultas bija atbīdītas viena no otras, tā kā Ragnai katrā pusē bija pa nakts galdiņam ar puķēm, grāmatām un saldumiem. «Nu saki! Kas to varēja iedomāties, ka tu to neredzēji ~ septembra sākumā. Nu, mamma? Viņa nekad neredz tādu lietu kā tikai tad, kad tās var redzēt jau pa gabalu. Liekas tīri, ka viņa savus bērnus būtu atradusi gluži nejauši papīru grozā pēc vienas vai otras valdes sapulces. Es nu nekādā ziņā negribētu, ka man iziet greizi, kaut gan no sākuma es nezināju aiz dusmām ko darīt. Bet mums ir līdzekļi un pietiekoši vietas un viss cits, Madsam tai ziņā ir pilnīga taisnība, tas tikai vēl trūka, ka mēs negribētu laist pasaulē vēl vienu bērnu un turklāt vēl par to pateikties Dievam. Un tie citi ir jau tik lieli, ka sāk palikt palaidnīgi es tā priecājos, ka man būs atkal bērniņš, kurš vēl ilgi, ilgi būs tiešām mans bērns. Bet tev, Talij, ir jāpaliek vismaz vēl līdz otrdienai,

tu zini pateicības vēstules un visas tādas lietas. Tādās reizēs ar mammu ir diezgan ko noņemties.» Ragna ziņkārīgi paskatījās uz māsu:

«Tu, Talij, vai tu nekad neesi vēlējusies, lai tev būtu bērns?»

Lēnām Talija kļuva sarkana. «Tu vari iedomāties. Mēs abi ar Sigurdu labprāt būtu to gribējuši.»

«Tā,» Ragna izbrīnījusies teica. «Es tiešām biju iedomājusies -jā un mamma arī tā domāja — ka jūs paši tikai negribat.»

Natalija purināja galvu.

«Tev taču ir tik patstāvīgs darbs, kuram, man liekas, vajaga būt ārkārtīgi interesantam. Es domāju, ka tev negribas būt saistītai. Es jau laimīgā kārtā esmu gluži ikdienišķs mazs sievišķis tu droši vien atcerēsies, ka mamma arvien tā bija norūpējusies, ka esmu tik neapdāvināta un ka man nav nēkādas godkārības, kad biju jauna meitene.»

«Tu taču esi ārkārtīgi izveicīga, Ragna ~ savā arodā, ja tā varu teikt. Un no tevis tēvam un mammai tomēr ir bijis visvairāk prieka. Mamma jau pati saka, ka viņa ne par ko uz pasaules negrib aiziet no šīs pilsētas tagad viņai esot tu un tavi bērni priekš kā viņai jādzīvo, viņa saka.»

«Jā, un tad viņa ir jau par vecu, lai viņu vrirētu pārstādīt uz citu vietu, pat ja nebūtu viņas slimīguma, kam gan es nemaz neticu; tās pa lielākai daļai ir tikai iedomas, to saka ari Madss. Un tu zini, še viņa ir savā ziņā ievērojama persona. Kas Oslo kaut ko zina par to, ko Minda Šēgora kundze ir izdarījusi. Bet, protams, viņa ļoti mīl ari bērnus un tad vēl Madss tik labi zina, kā ar viņu apieties. Un viņa, zināms, būs sajūsmināta par to, kurš ir gaidāms.»

«Jā, protams,» Natalija izklaidīgi atbildēja.

«Viņa, protams, ir ļoti lepna uz tevi, bet viņa zina arī ļoti labi, ka jūs saejaties ar ļaudīm, kurus viņa nepazīst un ka tu esi aizņemta cauru dienu. Vai tev tomēr neliekas, ka tas tev būtu diezgan nepraktiski, ja tev būtu bērns — vai kādi divi?»

«Tu zini, ka tad, kad mēs apprecējāmies,» Natalija negribēdama teica, «mums abiem nepieciešams bija darbs. Bet nu jau drīz būs labs laiks pagājis, kamēr mums par to vairs nav bijis jādomā.»

«Vai tu domā, ka tas ir tādēļ?» Ragna ieinteresēta jautāja. «Ka tev tagad nav bērnu?»

Māsa paraustīja plecus. Viņa runāja negribēdama: «Ārsti saka, ka viņi par to nekā nevarot teikt. Viņi nevar atrast nekādu iemeslu. Nepie viena no mums. Tā kā par to nav vairāk ko runāt, Ragna.»

«Nabadzīte, vai tev tas ir ļoti nepatīkami?» Ragna līdzjūtīgi skatījās uz viņu. «Vai tu zini ko — vai tu negribi parunāt ar Madsu par to? Taisni tādās lietās viņš ir ārkārtīgi spējīgs -sieviešu slimības un tamlīdzīgi.»

Natalija raudzījās uz māsu drusku vīpsnādama. «Esmu runājusi arī jau ar Madsu, Ragniņ.»

«Ko tu saki!» Ragna raudzījās māsā ārkārtīgi izbrīnījusies. «Iedomājies, par to man nebija ne jausmas! Jā, protams, viņa pienākums ir klusēt, bet, ja tas attiecas tieši uz pašiem ģimenes locekļiem . . . Viņa klusēja gulēdama un izskatījās mazliet apvainota un ļoti izbrīnījusies, līdz Natalijai bija skaļoi jāsmejas.

«Jā, ir jau tādas lietas dzirdētas arī agrāk,» Ragna prātoja. «Ka diviem veseliem, normāliem cilvēkiem nav bērnu. Bet kad viņi vēlāk izšķiras un atkal apprecas no jauna, tad viņiem abiem var būt bērni.»

«Tad es tomēr labāk gribētu paturēt Sigurdu. Un apmierināties ar to, kā ir.»

«Nē, zināms, ja jūs abi kopā esat tik laimīgi.» Ragna dziļdomīgi raudzījās sev priekšā. «Un es tev teikšu, vīrs pārvēršas tādā pašā mērā kā sieva, kad nāk bērni. Ja viņam vispār ir spējas būt par tēvu. Viņš it kā kļūst ļoti reāls. Jā, tēvs jau nu gan nē» — viņa skaļi smējās. «Bet viņam jau arī nekad nebija ne mazākās jēgas, kādi bērni ir — cik faktiski viņi ir un kā viņi prot atšķirt to, kas ir patiesība no tā, kas ir tikai tā joka dēļ. Tu vari man ticēt, ka Madss ārkārtīgi labi prot apieties ar bērniem. Bet tas ir tikai tādēļ, ka viņš ļoti labi vienmēr prot atšķirt nopietnību no rotaļas un kādi noteikumi ir bērniem visās viņu rotaļās un tā tālāk.»

Nevar zināt, Talij, vai Sigurds stipri nepārvērstos — jūsu attiecības kļūtu pavisam citādas, kad jums būtu bērni. Jā, un tu arī. Arī tu kļūtu viņam pavisam kas cits. Tā kā es nezinu, vai tev tiešām par to ir daudz ko noskumt.»

Pēc brīža Natalija klusu teica, acu uz augšu nepaceldama:

«Mēs šad tad esam runājuši, ka mums vajadzētu pieņemt kādu. Es nezinu, vai tu atceries — es laikam reiz pieminēju to kādā vēstulē Sigurdam bija māsīca, kāda Borsruda kundze Aursundā. Vīrs bija pagasta vecākais un lauku tirgotājs, vai kas tamlīdzīgs. Viņi abi nositās braukdami ar automobili pirms kādiem gadiem. Viņiem palika maza meitenīte, kādus trīs gadus veca. Bet viņa vecāki negribēja laist viņu prom no sevis.»

«Cik bēdīgi,» Ragna, spilvenos gulēdama, drusku pagrozīja galvu. «Tu dabūsi vienu no manis, ja man būs dvīņi, Talij,» viņa smiedamās teica.

Arī Natalija viegli smaidīja. «To solījumu tu droši vien neturētu, ja tā būtu, kā tu saki.»

«Nē, to es laikam gan nedarītu.»

Nikolajs staigāja še absolūti vairs neiederēdamies. Viņš laikam gan bija aizgājis vistālāk no tā, kas bija te mājās. Viņš gan bija sācis palikt ļoti svešs vecākiem un viņu dzīvei jau pirms viņš vēl bija pieaudzis. Bet viņam bija vēl daži zēna draugi šeit pilsētā un tos viņš tagad uzmeklēja un apciemoja. Tie reti kad rādījās pie viņa augšā Sumarlidē.

Un Gerda Ragna savā parastā pārsteidzošā kārtā teica — vai, viņa jau izskatās tā, it kā viņa parfimētos ar Fleurs du Mal. Katrā ziņā viņa neizskatījās labi. Pats par sevi jau tas nebija nekas sevišķs, ka seja bija retušēta pat ļoti stipri, bet Gerda it kā bija nolēmusi, ka maskā, kuru viņa rādīja pasaulei, nedrīkst būt neviena vienīga vilciena no viņas agrākās sejas. Uzacis un lūpas viņa bija pārvietojusi un pārveidojusi formas ziņā pat savam degunam viņa bija piedevusi jaunu veidu. Tikai kas attiecas uz matiem, viņa bija izgājusi no gaišās pamata krāsas ar iesarkanu nokrāsu ~ tagad tie bija zeltaini ar īpatnēju rožu sārtu toni, kāda gan laikam nebija dabā.

Augums viņai bija glīts, arī lokans formās. Bet viņa nelikās esam jauna — gluži otrādi. Natalijai ienāca prātā uz māsu raugoties, ka tas, kas nav jauns, tādēļ vēl nav vecs, jaunība un vecums ir tikai vienas un tās pašas pārvērtības dažādie veidi.

Nevarēja zināt, cik daudz gadu Gerda bija izskatījusies tā kā tagad, jeb cik ilgi viņa gribēja palikt nepārvērtušies.

Spējīgai viņai vajadzēja būt. Viņas un viņas zviedru draudzenes ģimnastikas institūts Londonā tagad bija pastāvējis septiņus gadus, un viņām acīmredzot klājās labi, Pirms tam, kā bērnu aukle Amerikā un Eiropā, viņa gan bija izbaudījusi dažu ko. Bet sākums šai attīstībai, kas to maigāko un impulsīvāko no viņām bija pārvērtusi šai maskētā, spīdošā cilvēkā, bija riebīgais notikums ar Kaju Sēhūsenu ~ un tas, kā vecāki, it sevišķi māte, bija to uzņēmusi. Natalija par to nešaubījās. Kad tie bija atsūtījuši Gerdu pie viņas pēc skandāla, viņai bija bijušas sāpju lēkmes, kuru laikā viņa bija runājusi nakti pēc nakts, līdz Natalija vairs nesaprata, ko ar viņu iesākt, Gerda nevarēja klusēt. Bet Natalija nekad nebija ticējusi, ka Gerda spēs panākt to, par ko viņa runāja savās izmisuma lēkmēs pa naktīm — palikt tāda, ka nekas viņai vairs neķersies klāt. Kāda Gerda tagad bija sevī, to Natalija, protams, nezināja — viņai droši vien vairs nebija agrākās vēlēšanās būt atklātai. Un tas jau bija labi. Viņa izturējās pret Nataliju tā, it kā viņa atcerētos, ko viņas abas reiz bija darījušas ~ ar zināmu atturīgu siltumu. Bet ar vārdiem tam nevarēja pieskarties un droši vien Gerda to arī nedomāja darīt.

Viņa bija loti uzmanīga pret māti. Bet zem viņas apmierinātās, vienādās ārienes kaut kas slēpās. Gerda droši vien nekā nebija aizmirsusi, ne arī piedevusi, kā Natalijai likās.

Natalijai bija ārkārtīgi liela vēlēšanās aizvest Sigurdu sev līdz uz Zosu saliņu. Bet viņi nevarēja divi vien tā nošķirties no citiem tagad, kur visi bērni vēlreiz bija sapulcējušies kopā še mājās uz dažām dienām ~ droši vien pēdējo reizi. -Bet tai piektdienā, kad viņa priekšpusdienā bija bijusi augšā pie Ragnas, viņa tik ļoti ilgojās pēc lielākas tuvības ar Sigurdu — pēc tuvības visos viņas veidos un noskaņojumos, tā ka viņai gandrīz vai sāpēja. Viņa gribēja gulēt pie viņa piespiedusies visu cauru nakti, viņa gribēja iet viņam līdzās visu cauru dienu pa sauli kādā vientuļā vietā. ~ Un pēcpusdienā, kad viņa sēdēja ar Gerdu ārā uz verandas un skatījās uz Sigurda muguru — viņi ar Nikolaju stāvēja apakšā pie karoga kārts — viņai paspruka:

«Man gribētos kaut mēs varētu aizbraukt pāri uz Zosu saliņu, kamēr Sigurds ir še.»

«Jā, bet to taču viegli var izdarīt. Stillesens esot teicis Nikolajam, ka mēs varam ņemt viņa motorlaivu, cik daudz vien mēs gribam.»

«Es domāju man būtu paticies, ja mēs ar Sigurdu divi vien varētu izbraukt uz turieni. Bet man liekas, ka mēs to tomēr nevaram darīt, ja Nikolajs ir te tikai tik īsu laiku.»

«Bet vai tad jū3 nevarētu braukt svētdien, tūliņ pēc brokastīm. Mamma grib iet uz baznīcu. Es jau varu iet viņai līclzi, un tad mēs droši vien pēc tam aiziesim augšā pie Ragnas.»

«Jā, ja tev liekas, ka to tā var,» Natalija priecīgi teica.

Kad viņa bija mājās, viņi ar Sigurdu vienmēr gulēja tajā istabā, kas bija bijusi viņas un Gerdas — tēvs to bija saucis par «jaunavu istabu».

Tonakt istaba bija pilna mēness gaismas -sapņaini maigas un bālas, jo arī pati maija nakts bija tik gaiša. Balti lakoto mēbeļu virsas mirdzēja kā ūdens. Sigurds laikam gan taisījās iemigt, — viņi gulēja cieši viens pie otra piespiedušies, jo viņas vecā jaunas meitenes gultiņa bija stipri šaura. Bet kad viņa uzmanīgi noņēma viņa roku no sava pleca un nolaida vienu kāju uz grīdas, viņš murmināja pa miegam: «kas ir — vai man jāiet pašam uz savu gultu?»

«Nē, nē, guli vien. Es tikai gribu paskatīties ārā — ārā ir tik jauks.» — Saldi laimes drebuļi pārņēma viņu, kad viņa no miega smagā roka noslīdēja pār viņas augumu un viņa juta rokas siltumu caur plāno naktskreklu. Tad tā nokrita zemē viņai līdzās. Viņš laikam gulēja.

Natalija aizzagās līdz logam. Kad mēness gaisma krita uz viņas kailām rokām, viņai likās, ka viņa var to just kā atvēsinājumu. Siltums it kā sasūcās viņā iekšā, viņa juta, kā tas sakrājās kā siltums un stiprums sirdī un iekšās.

Fjords izpletās klusajā pilna mēness gaismā un mirdzēja, vietvietām tumšiem salu un šēru plankumiem klāts. Divkāršā mēness un pašas pavasara nakts gaisma pārpludināja pasauli ar vēsumu un aukstumu, mitras zemes smaržu. Bāku uguņu mazās sarkanās gaismas dzirkstiņas likās spīdam kaut kur ļoti tālu; viņās bija kaut kas uzticams un cilvēcīgs visā šai bālajā un zilganajā plašajā telpā. — Natalija raudzījās uz viņām un juta, ka tās modina viņā dažus priekšstatus — par dzīvi un niecīgiem cilvēku likteņiem, vientuļiem, bet nemainīgiem un siltiem, Bet viņa necentās izdomāt domas līdz galam; viņa tikai stāvēja juzdama laimi sevī. Dzīvot bija skaisti.

Daži tikko saredzami mākonīši peldēja šurp, kļūdami skaidrāki, it kā tie sabiezētu, un malas viņiem tapa zeltainas slīdot mēnesim garām. Natalijai ienāca prātā olas baltums, kā tas sastingst cepamā pannā patiesībā tas bija muļķīgs salīdzinājums, viņa iesmējās un tūliņ paskatījās uz gultu. Sigurds sakustējās tumsā zem slīpā jumta, bet viņš nejautāja, kādēļ viņa bija smējusies.

Āda viņai tagad bija tik patīkami svaiga un auksta, viņa gribēja steigties atpakaļ uz gultu siltumā pie viņa. Bet viņš piecēlās un, izstaipījies, nožāvājās. Tad viņš iegulās otrā gultā par Gerdas gultu viņa sauca to vēl tagad.

«Nē, nu gan mums būs jāguļ. Ar labu nakti, Talij mana.»

«Ar labu nakti,» viņa jautri teica.

«Par ko tu īsti smējies?» viņš mazliet mundrāk teica.

«Ak, par niekiem. — Man tikai ienāca prātā kāds mūsu izbraukums uz Zosu saliņu. Kad es vēl biju maza. Kad sāku apģērbties, jūras bezdelīgas sacēla tādu traci gluži kā trakas; lidinādamās man ap galvu apkārt, viņas ķērca. Es laikam gan biju vēl diezgan maza, jo sabijos un sāku kliegt, bet tēvs skrēja lejā no kalniņa tā ka bikšu lences sitās viņam ap kājām, un lai cik maza es arī nebūtu, es tomēr redzēju, ka viņš viss plīvoja. Mēs bijām peldējušies, tu saproti, un kadtēvs gribēja man palīdzēt apģērbties, mēs atradām, ka manās biksēs bija iekļuvis jūras bezdelīdzēns un tādēļ putni tā bija uztraukušies.»

«Vai tu guli?» viņa jautāja, kad viņš nekā neatbildēja uz viņas stāstu.

«Es jau gandrīz biju aizmidzis.» Viņš izstiepa roku. Gultas stāvēja tā, ka viņi varēja saņemt viens otra roku. «Ar labu nakti — dusi saldi — mana mīļā.»

Bieži viņi bija iemiguši roku rokā, bet tas bija neērti pat tad, ja viņi uzlika rokas uz mazās lādītes, kura stāvēja starp gultām un izpildīja nakts galdiņa vietu, jo tad viņi vienmēr kaut ko nogāza, glāzi, vai svečturus un pamodās paši no trokšņa. Bet šoriez Sigurds paņēma roku atpakaļ un saritinājās zem sedzamā pēļa.

Uz Zosu saliņas jau bija palaistas aitas. Rožaini pelēkas, nocirptas aitas un mazi balti jēriņi, pulciņā saspiedušies, stāvēja uzkalniņā pret zilām debesīm, kad viņi gāja augšā. Tad viss bars apsviedās apkārt un uz savām tievām kājām metās lejup otrā pusē uzkalnam.

Kad Natalija un Sigurds uzgāja augšā, viņi ieraudzīja aitas mierīgi ganāmies pa zaļo noru. Gaisā, viņiem pār galvām, kliegdamas laidelējās jūras bezdelīgas un lokus mezdamas šāvās prom pār spožo, gaišo līci.

Zosu saliņa bija zema, un gandrīz visa viņa bija zāļains uzkalns, kurš laidās uz leju maziem dobuļiem, kur bija aizvējš un saules siltums bija dedzinošs. Uz viņas nebija nekādu ēku, bet vecs akmeņu valnis stiepās šķērsām pār visu salu, jo tā piederēja divām Fardāles lauku mājām.

Natalija un Sigurds lēnām gāja uz leju gar akmens valni, ļaudami saulei sildīt sev muguru. Viņi gāja tik tuvu viens otram līdzās, ka reizēm saskārās viens ar otru. Bija patīkami iet pa kailo, cieto noru un just saules siltumu, viņi tādēļ klusēja baudīdami vienīgi to. Natalija nesa savu mazo sēru cepurīti rokās; viņa bija pieplūkusi to pilnu ar kaķa pēdiņām, platkājiņiem un mazajām, bālajām vijolītēm, kuras auga visapkārt

akmeņiem, kur tie līda no noras laukā.

t 7

«Tās es tā mīlu.» Viņa parādīja Sigurdam pušķīti platkājiņu. «Ja man būtu jāsaka, kāda ir mana mīļākā puķe, tad man gandrīz būtu jāmin šī.»

Viņš paķērās viņai zem rokas, kurā bija puķes: «Tā nu gan ir pārāk vienkārša puķe, lai viņa varētu būt tā vismīļākā.» Katra no sirdsveidīgajām mazajām, dzeltenajām zieda vainaga lapiņām bija apzīmēta ar mazu ugunssarkanu plankumu. Sigurds mīlinādamies apņēma visai viņas rokai apkārt. «Bet ka tu plūc zemeņu ziedus, tas man gan nepatīk.»

«Ak tās jau nokaltīs pirms varēs nogatavoties te šinī saulē.»

Viņš palocīja galvu. «Jā, šodien ir jauki. Tīrā vasara.»

Līcis šai pusē Zosu saliņai bija diezgan šaurs. Augstā, ar mežu apaugusī Rambera sala, taisni iepretim, pacēlās uzsūkdama saules gaismu ar visiem izbalējušajiem priežu vainagiem.

«Uz turieni mēs mēdzām peldēt, sacenzdamies — pāri līdz lielajam akmenim, kuru tu tur redzi ar baltu svītru apakšā. Še tomēr ir diezgan stipra straume.»

Sigurds no jauna palocīja galvu. «Jā, būtu jau gluži vilinoši izpeldēties. Šodien ir ļoti silts.»

«Jūrā droši vien nebūs vairāk kā astoņi līdz desmit grādi. Bet varētu jau to izdarīt ~ tik daudz kā apmērcēties.»

Kad viņš purināja galvu, viņa iesmējās.

«Bet ko gan mēs būtu varējuši izdarīt. Man ir žēl, ka par to mēs neesam padomājuši. Mēs būtu varējuši paņemt līdzi ēdienu un izvārīt kafiju lejā pie krasta. Tad mēs būtu varējuši palikt še līdz pat pulksten sešiem. Vai septiņiem — tu jau esi salicis savas lietas.»

«Viņiem gan laikam nepatiktu, ja mēs neatgrieztos mājās uz pusdienu. Bet tas tiešāra būtu jauki. Tu melnā esi tik skaista, Talij.» Viņš novilka ar roku viņai pār plecu un krūtīm. Nekas tev tik labi nepiestāv kā melns.»

Natalija laimīgi smējās. Melns viņai nebūt sevišķi nepiestāvēja. Bet Sigurds no tādām lietām nekā nesaprata. Laikam tādēļ arī viņa pati nepiegrieza lielāku vērību tam, kā viņa ģērbās, Vislabāk viņai piestāvēja mīkstas pasteļkrāsas, bet Sigurds to neredzēja, viņam nepatika bālas krāsas, kā viņš teica. Skaistākā kleita, kāda viņai jebkad bija bijusi, bija baložzila bieza zīda krepa stila kleita. Sigurdam tā likās izbalējusi, kad viņš to pirmo reizi redzēja.

«Jā, mums vajadzēja iekārtoties tā, lai mēs te varētu palikt visu dienu,» viņš no jauna teica; viņi apsēdās nosūnojušā dobulī pie akmens vaļņa. «Tu, nebūtu slikti, ja mums būtu maza vasaras mājiņa uz šīs salas.»

«Vai tev tas patiktu?»

«Mēs ar Nikolaju par to runājām. Ka tas būtu jauki. Tāda maza vasaras māja šai pusē. Bet tas tik ļoti saista, brīvdienu ziņā. Un patiesībā tas Nikolajam būtu pārāk tālu.»

Cik savādi tas ir, Natalija domāja. Kamēr pastāvēja vecā māja, nevienam no viņiem nebija bijis nekādas patikšanas uz to. Tagad, kur tai bija jāiznīkst, viņa juta daudz lielākas ilgas pēc visām tām vietām, kur viņa bija pavadījusi visu savu bērnību. Diezin, vai Nikolajam arī bija tāpat?

«Jā, reiz mēs esam iesākuši runāt par vasaras māju, es tev ko teikšu, Sverre Reistāds šovasar savu māju pie Bundeljorda atdod Asmundam un Soņai. Ārstam liekas, ka bērniem nāktu tikai par labu, ja viņi pēc iespējas ilgāk uzturētos uz laukiem, tā kā viņi droši vien jau jūnijā izbrauks uz turieni. Bet, protama lieta, Soņa negribēs tur ārā visu vasaru dzīvot viena. Tā ka viņa ar Asmundu brauks ar automobili prom, kad viņš varēs dabūt atvaļinājumu, un pēc tam Soņa, protams, gribēs palikt kādā vietā, kur ir lielāka dzīvība. Jautājums nu ir tāds, vai mēs negribētu palikt tur, kamēr viņi būs prom. Man liekas, tas nemaz nebūtu tik ļauni. Bet tu zini, ka tādā gadījumā būs jāceļas nejēdzīgi agri no rītiem. Kuģis atiet laikam gan ap pusastoņiem un līdz piestātnei ir stundas ceturksnis ko iet.»

«Vai tu gribētu iebraukt pilsētā un braukt atkal ārā katru dienu.»

«Zināms gan.» Viņš raudzījās uz zemi un pārsteigta viņa ievēroja, ka viņam pietvīkst seja. «Es tev teikšu, Natalij,» viņš saņēma viņas roku. «Tu sapratīsi, ir daudz tādu lietu, par kurām cilvēks nedomā ik dienas. Te pēkšņi, šāda vai tāda iemesla pēc tās atkal atdzīvojas prātā. Piemēram, tas, ka nav daudz tādu cilvēku, kuriem abiem kopā būtu klājies tik labi, kā mums. Man tiešām patiktu, ja mēs varētu padzīvot tur ārā kādu laiciņu šovasar. ~ Tas ir, ja tev tas nebekas pārāk apgrūtinoši.»

Viņa purināja galvu.

«Redzi, mēs varēsim peldēties katru pēcpusdienu. ~ Un ar bērniem var gluži labi iztikt, ja vien Soņas un Asmunda nav tuvumā. Bet mēs jau varam par to padomāt, mums ar to nav jāsteidzas».

«Es labprāt gribu,» viņa ātri teica. Viņi paskatījās viens otrā un pasmējās. Bet kad viņš strauji pievilka viņu sev klāt, viņa atspiedās ar galvu viņam pret krūtīm: «Ak, Sigurd, tu man tā sajauc matus. Labāk iedod man vēl vienu gabaliņu šokolādes, ja tev ir, un papirosu.»

Viņa pati brīnījās kādēļ viņi abi bija tādi, ka viņus apmulsināja viss, kas bija pārāk svinīgs un līdzinājās glāstiem. Tas ir pa dienu, viņa domāja smaidīdama. Bet tā tas bija. Varbūt tā bija labi. Ja vien sāk izrādīt savu mīlestību ar vārdiem un zīmēm, tad beidzot liekas, ka tas ir jādara pat tad, ja nav nekādas vēlēšanās to darīt, jo liekas, ka otrs to sagaida. Tā pamazām viss top neīsts, ja tas no sākuma būtu bijis arī nezin cik īsts. Viņa bija redzējusi sabojājamies attiecības starp diviem cilvēkiem, kas viens otru bija mīlējuši tikai tāpēc, ka tas, kas reiz starp viņiem bija sācies, bija kļuvis par ieradumu.

«Ak tā, tad Sverre pats šovakar negrib dzīvotjūrmalā,» viņa pēc brīža teica.

«Nē, viņš saka, ka viņam neatliekot laika.»

«Nu.» Viņa kasīja sev kājas stilbu tā, ka zīda zeķe ņirkstēja.

«Man nātras tā ir sadzēlušas kājas .. .»

«Tu, nabadzīte, vai tiešām tā ir.» Viņš apņēma ar roku viņas šaurai kājai apkārt pie kauliņiem.

Natalija pīpēja. Viņa neskatījās uz viņu viņas domas kavējās kaut kur citur «Tu, tā Adinda Gordere,» viņa teica. «Kas viņa īsta tāda ir? Es zinu, tu pazīsti viņu.»

Sigurds tik pēkšņi atvilka roku atpakaļ, ka viņa paskatījās uz viņu. Un kad viņa redzēja, cik sarkana un savāda paliek viņa seja, viņa jutās savādā, nepatīkamā kārtā pārsteigta.

«Kas to saka? Ko tu ar to gribi teikt.»

«Es! It neko. Es tikai jautāju. Vai tas ir kas savāds? Soņa nesen atpakaļ par viņu runāja. Viņa teica, ka Sverre laikam gan jūsmojot par viņu. Un ka arī tu pazīstot viņu.»

«Tā sasodītā pļāpa! Vai tiešām tu nesaproti, ka Soņa skraida apkārt aprunādama visus cilvēkus, tādēļ ka ar viņu pašu viss nav nav tā, kā tam vajadzētu būt? Taisni tāda ir viņa — un tad viņa stāsta, ka tas un tas dzer, un ka tam ar to ir tuvākas attiecības.»

Natalija paskatījās uz viņu pārsteigta. Viņa juta, ka viņā kaut kas iesāpējās, kaut kas briesmīgs nāca viņai taisni virsū.

«Soņa!» vīrs nikni teica. «Ko tad viņa tev ir stāstījusi?»

«Nekā. Nekā tāda, par ko tev tā vajadzētu uztraukties,» viņa ar nepatikšanu teica. «Neatceros -tas bija tā kādas divas nedēļas atpakaļ, toreiz, kad jūs bijāt kopā ar šiem Gorderiem. Soņa ieminējās, ka Sverre laikam gan saderināšoties ar kādu Gordera jaunkundzi, un ka arī tu pazīstot viņu.»

«Tev nekad nevajag ticēt tam, ko Soņa stāsta. Viņa runā tikai muļķības. Tas par Sverri nav taisnība, to es zinu.»

«Nē, nē,» Viņi sēdēja klusēdami. Natalijai bija ārkārtīgi nepatīkama sajūta. Betkad viņa pēc brīža paskatījās uz savu vīru, viņa redzēja, ka viņš bija tādā pašā nelabā garastāvoklī kā viņa.

«Soņa.» Viņš ļauni iesmējās. «Saki, vai tu nekad neesi ievērojusi, ka cilvēki, kuri paši dzer vairāk, nekā tas viņiem nāk par labu, vienmēr runā par to, ka citi dzer, un kad viņiem pašiem ir piedzīvojumi, kuri necieš dienasgaismu, tad viņi stāsta par citu piedzīvojumiem. Nezinu, vai viņi iedomājas, ka viņi tā novērš uzmanību paši no savām dēkām. Jeb vai tā ir zināma atzīšanās tieksme, kas viņus dzen — varbūt cilvēki pļāpā tādēļ, ka viņiem nav neviena, kam izsūdzēt grēkus, bet viņiem tomēr gribas runāt par saviem pārkāpumiem kā par tiem, ko viņi ir izdarīju ši, tā par tiem, kurus viņi vēlētos izdarīt. To viņi izdara tādā kārtā, ka aprunā citus.»

«Man neliekas, ka Soņa kādu būtu aprunājusi,» Natalija saīgusi teica. «Tas taču nebija nekas ļauns, ko viņa teica par Sverri un par šo meiteni.»

«Vai tiešām tas nebija nekas ļauns?» Sigurds jautāja pēc brīža.

Natalija purināja galvu.

«Vai tad arī vēl kāds cits ir runājis ar tevi ~ par Gordera jaunkundzi?»

«Nē — kādēļ tu tā domā?»

«Savādi, ka tu atcerējies viņas vārdu,» Sigurds mazliet neuzticīgi teica..

Natalija iesmējās sīkiem nervoziem smiekliņiem. «Nē, bet tas ir tik savāds vārds.» ~ Un savā ziņā diezgan skaists.»

Sigurds sēdēja brīdi it kā pārdomādams.

«Esmu bijis šad un tad kopā ar viņu -tas bija ziemu. Viņa ir no manas puses -esam attāla rada. Ļoti tāla rada ~ bet mēs esam rada, tā mājās stāsta. Tā viņa kādā dienā uznāca pie manis augšā. Kantorī, tūliņ pēc tam, kad viņa rudeni bija atbraukusi uz pilsētu. Viņa gribēja no manis kādu padomu, vai ko tamlīdzīgu. Bet nu viņa pati ir atradusi paziņas Oslo, tā kā pēdējā laikā es viņu tik bieži neesmu redzējis. Es viņu satiku tovakar, tad viņa taisījās braukt uz ziemeļiem.»

«Jājā. Bet, kā jau teicu, tādēļ vien jau tev nav nekāda iemesla tā noskaisties uz Soņu. Tas taču nav absolūti nekas kompromitējošs kādai dāmai, ka Sverre mazliet ir bijis viņā iemīlējies.»

«Tikai tie ir meli. Bet tā Soņa. — Asmunds, nabadziņš, ir tāds muļķis. Bet viņa ir tāda nekauņa, kāda vēl nav redzēta.»

Natalija piecēlās: «Nē, vai zini — sāk palikt par aukstu tā ilgāk sēdot uz kalniņa.» Viņa nodrebinājās.

Arī viņš piecēlās. Viņi neteica viens otram nekā, kāpdami atpakaļ salas virsotnē.

Viņa jutās gluži sajukusi, kaut kas viņu bija apmulsinājis, bet kas tas īsti bija, to viņa nezināja. Tās neglītās lietas, ko viņš pēkšņi bija sācis runāt par Soņu — uz viņu tas bija atstājis tādu iespaidu, kā kad skarbs neglīts troksnis tevi pēkšņi uzmodina no jaukas pussnaudas. Sigurds — Sigurds, kurš nekad nerunāja ļaunu par citiem cilvēkiem.

Viņa taču nebūs izdarījusi nekā tāda, ko Sigurds zina. Natalija par to nemaz nebrīnītos kaut gan viņa vienmēr bija bijusi pārliecināta, ka Soņa nedarīs nekā īsti ļauna. Viņa, nabadzīte, bija pārliecināta, ka viņa ir laba. Bet ja kādam ienāktu prātā viņu pārsteigt, droši vien tā būtu visvieglākā lieta pasaulē. Tādā reizē, kad viņa bija dzērusi vairāk nekā viņa spēja panest. Jeb, ja viņai gadītos nonākt uz slidena ledus ar savu mūžīgo cenšanos nodibināt pazīšanās, kas pēc viņas domām varēja sagādāt viņai izklaidēšanos un būt izdevīgas. Daži no viņas draugiem un draudzenēm tiešām izskatījās tā, ka no viņiem visu ko varēja sagaidīt. Un Soņa bija tāda muļķe.

Bet Sigurda acīs tam tiešām vajadzēja izskatīties vēl pavisam citādi, ja viņš kaut ko zināja par sava brāļa sievu — nu jā. Nebūtu nekāds brīnums, ja viņam Asmunda betas beidzot būtu sākušas krist uz nerviem. Varbūt tie bija tikai nervi. Viena vai otra lieta viņu tomēr bija nomocījusi pēdējā laikā — kaut kas, par ko tas ar viņu nebija gribējis runāt.

Un viņam Luīze tā bija patikusi. Sigurds vēl tagad vienu vai divas reizes gadā aizbrauca pie viņas uz tām mājām Liē, kur viņa bija novietota. Droši vien neviens cits tagad vairs neapmeklēja Luīzi. Sigurds bija pilnīgi pārliecināts, ka viņa būtu varējusi atveseļoties, bet tad viņa bija dabūjusi zināt, ka viņu laulība ir šķirta, un viņai vairs nebija bijis drosmes atgriezties atpakaļ un mēģināt uzsākt dzīvi starp normāliem cilvēkiem. Ja viņai bija jāpaliek gluži vienai.

«Natalij, tu izskaties tik noskumusi,» vīrs pēkšņi teica. «Kas tev kait?» Kad viņa neatbildēja, viņš paķērās viņai zem rokas. «Tev nav nekāda iemesla uz to. Tu vari man ticēt, ja es tev to saku.»

Sirds viņai stipri sāka sist, — viņš teica to tik nopietni. Bet viņa atbildējaa: «Man ienāca prātā tava svainiene — tā pirmā, Luīze.»

Viņa laikam bija gaidījusi, ka viņš jautās, kā tu esi nākusi uz domām par viņu, jo viņa jutās vīlusies, kad viņš atbildēja:

«Jā, Asmunds toreiz apmainīja sievas, kā nirējs savas kājas.»

Viņa laikam bija cerējusi, ka viņai būs izdevība atbildēt kaut ko tamlīdzīgu, ka Luīze jau arī bija no Osas novada — un tad viņa būtu novirzījusi sarunu uz šiem Gorderiem un uz jauno meiteni, Adindu. Tā vietā viņa jautāja: «Ko tas nozīmē?»

«Ak, tas ir tāds izteiciens, kuru mēdz lietot mūsu pusē. Laikam ir tāds stāsts, ka nirējs apmainījies kājām ar kādu citu putnu un pie tam ticis pievilts. Neatceros vairs, kā īsti tas ir bijis.»

«Luīze ari bija no turienes.

«Jā, tu jau zini, tēvu pārcēla uz ziemeļiem, bet Luīze palika turpat, jo viņa bija pieņēmusi skolotājas vietu draudzes vidienā. Viņas dzimtene tā nebija.»

S1

«Kādēļ īsti tu nekad negribēji, lai es tev braucu līdzi, kad tu brauci viņu apciemot?»

«Viņa negrib redzēt svešus. Un, turklāt, ja tu viņu neesi pazinusi toreiz, kad viņa vēl bija gluži vesela, tad es nezinu — taisnību sakot, man nepatiktu, ka tu viņu redzētu tagad. Tu zini, viņa jau bija cilvēks, kas man jāsaka, ka es jūtu zināmu cieņu pret Luīzi.»

Ak jā, Sigurds ir uzticīgs, viņa domāja. Citi viņu ir aizmirsuši. Bet viņš ir uzticīgs. — Un viņai likās, ka nebūs labi, ja viņa tagad runās par to citu.

Bet nakti viņa gulēja nevarēdama aizmigt savā mēness gaismas apspīdētā jaunas meitenes istabiņā. Otra šaurā gultiņa stāvēja augstu uztaisīta, ar balto, svītroto segu pārklāta. Tā bija darināta no garām tamborētām un brudierētām lentēm un pēc tam izoderēta ar gaišzilu satīnu. Tante Ragna bija pataisījusi divas tādas vienādas segas un teikusi, lai brāļa meitas velk lozes, kurai lai tās paliek, kad tās apprecēsies. Bet tad neviena nebija viņu gribējusi.

Tās gluži labi varēja noderēt kā simbols toreizējām laulībām. Divas vienādas gultas, baltām ar roku darinātām segām pārklātas, divas vienādas mazgājamās servīzes, divi vienādi greznuma dvieļi, ko pārsegt pār mitrajiem, saburzītajiem lietojamiem dvieļiem. Gaiša ozolkoka ēdamistaba jūgendstilā — dzīvojamā istabā ampīra mēbeļu imitācija ar skapja sofu. Lampa uz augstas kājas ar milzīgu sarkanu vai dzeltenu, pērļu bārkstīm rotātu zīda kupolu. Un tomēr . ..

Un tomēr, droši vien tas bija vairāk vērts, nekā viņa bija iedomājusies jauna būdama, ka māja bija tāda maza pasaule, kuru sieviete radīja no tā materiāla, kuru vīrs viņai pārnesa. — Ja vien viņiem būtu bērns, viņa labprāt būtu atstājusi savu vietu un, cik labi varēdama, izlietojusi visas savas darba spējas, lai pārvaldītu to, ko Sigurds nopelnīja. Bet viņiem bērnu nebija. Un tad jau tam nebūtu nekādas nozīmes. Un viņi taču bija laimīgi nodzīvojuši sešpadsmit gadu, un vienīgā saite starp viņiem bija bijusi mīlestība.

Viņi piederēja viens otram nešaubīgi un droši, lai gan lielu daļu no savas dzīves viņi dzīvoja katrs par sevi. Tā tas bija. Viņu darbs bija divas pasaules, kur viens nodarbojās ar to, no kā otrs nekā nesaprata. Sigurds tikpat maz saprata no lietišķās mākslas, kā pa lielākai daļai zemnieki, kad tie vairs nav amatnieki paši. Un pirmajā laikā, kamēr viņi bija precējušies, viņš bija mēģinājis iepazīstināt viņu ar elektrotehnikas kursu, tas esot komiski, viņš teica, ka viņa un visas sievietes pasaulē staigājot uzgriezdamas un nogriezdamas elektrību, gludinot un šujot ar elektrību un uzsūcot putekļus ar elektrisko putekļu sūcēju, patiesībā it nekā nezinādamas par to. Sajūsminādamās par viņa dedzību viņa bija sēdējusi, nevarēdama diezgan vien viņā noskatīties, bet tas, ko viņš tai teica, bija viņai pa vienu ausi iekšā, pa otru ārā.

Protams, viņi abi runāja par lietas tīri saimniecisko pusi, viņi jau maksāja abi kopējā saimniecības kasē. Un ja viņi dienā kaut ko bija piedzīvojuši, ko bija vērts stāstīt, viņi to izstāstīja. Viņi pazina viens otra darba biedrus vārda pēc, un dažus no viņiem personīgi. Bet viņu darbam bija tik maz sakara ar viņu tuvību, ka pat nekāda viela sarunai no tā neiznāca.

Ka tādā kārtā daļu no sava vīra dzīves viņa tikpat kā nepazina, par to viņa bija skaidrībā. Bet citādi tas jau nebija arī ar lielu daļu precēto sievu, kurām viss viņu darbs bija mājās. Kautgan, tur kur bija bērni, normāli apdāvināta sieviete, droši vien iemācījās to, ko cilvēks par otru var zināt, no tā, kā vīrs izturējās pats pret saviem bērniem. Nabaga Sigurds, viņam būtu vajadzējis bērnu. Pie viņa tie gan būtu priecīgi un droši.

Tas pats, protams, zīmējās arī uz viņu — liela daļa no viņas dzīves jau arī noritēja ārpus Sigurda redzes aploka. Bet tā bija samērā tik nesvarīga daļa, ka Sigurds, piemēram, pat nekļuva greizsirdīgs, kaut arī viņai veikalā diezgan bieži iznāca darīšanas ar cilvēkiem, kuri bija ir pievilcīgi, ir patīkami. Tā piemēram, kad viņiem bija izstāde Bergenā dažus gadus atpakaļ ~ viņa aizbrauca uz turieni kopā ar Martīnu Ringvi, keramiķi; viņa bija kopā ar viņu un jauno islandieti Asgeirsonu katru dienu, viņi ēda kopā un viņus ielūdza viesos, kā Ringve, tā Asgeirsons abi bija tiešām jauki zēni. Un Sigurds tikai likās priecājamies, ka brauciens bija spīdoši izdevies. Bet arī viņa jau tādēļ nebija greizsirdīga, ka Sigurds diezgan bieži izgāja no mājas viens pats.

Nē, tiešām tā nebija greizsirdība, kas viņu pēdējā laikā bija padarījusi nemierīgu. Bet viņa bija jutusi nemieru — vai neskaidri sākusi apzināties, ka attiecības starp viņiem vairs nav tādas, kādām tām vajadzētu būt.

Tas jau nekā nepalīdzētu, ja viņa negribētu to atzīt ~ pēdējos gados bija radies zināms gurdenums, vai kā to lai sauc Laikam tas bija gluži dabīgi, jo viņi jau tik ilgi bija precējušies.

Attiecības starp viņiem vienmēr bija bijušas tīri miesīgas. Tās ir tikai tādas lietas, kuras nedrīkst teikt, jo ir ļoti maz tādu cilvēku, kas zina, ko tas nozīmē, un tie, kas iedomājās, ka viņi ir mīlējuši ar savu miesu, parasti vismazāk zina ko no tā. -Viņa, piemēram, vienmēr bija bijusi skaidrībā par to, ka Sigurds nav inteliģents cilvēks tādā nozīmē, kā to parasti mēdz saprast. Kaut gan viņš vienmēr bija spīdoši nolicis eksāmenus. Viņam bija laba galva, viņš viegli varēja iemācīties. Bet viņa domas strādāja lēnām, un zināma neuzticēšanās sev vai pazemība bija vainīga pie tā, ka viņa domām bieži trūka asuma. Viņš nevarēja runāt par to, ko viņš nesaprata — un viņš pats zināja ļoti labi, ka viņš kādu lietu nesaprata. Citādi viņš bija ļoti gudrs. Vispār viņš nemīlēja runāt -kaut gan viņam ļoti labi patika sēdēt un runāt divatā vai mazā pulciņā.

Bet viņa rokas, tās varēja runāt — jā, izteikt to, kāds viņš bija pēc savas dabas. Tās bija tik skaistas — mazas un diezgan platas un roku locītavas bija apaļas un stipras. Tās bija tādas labas rokas, vingras un vienmēr patīkami siltas, it kā pilnas mierīgas, dzīvnieciskas veselības. Tās varēja glāstīt viņu tik rotaļīgi cieši un dzedri, bet tās varēja arī būt tik labas un saudzīgas, kā bērna rokas, kad tas grib pielabināt kādu dzīvnieku -jā, viņa rokas un visa viņa miesa varēja būt tik pilnas klusas mīlestības, kā rātnam bērnam, kad tam izdevies teliņu vai kazlēnu pieaicināt sev klāt. Tādēļ arī viņam patiesībā piestāvēja, ka viņš bija mīksts jā, ne resns, bet drīzāk ar apaļu un mīkstu muskulatūru: tas viss saderēja kopā ar visu to, ko viņš labak varēja izteikt ar savu miesu, nekā ar vārdiem: savu taisno, gaišo dabu. Jo pat tad, kad viņi abi kopā iegrima neapzinīgā aizrautībā zem tumšās laimes nojautas, viņa skaidri apzinājās, ka nekad, nekad viņš nevarētu būt pret viņu citāds kā tikai labs.

Viņa zināja arī, ka viņš pazīst .viņu tādā pat kārtā, viņš redzēja un viņš juta, kas viņai dara prieku un kas nē. Bībelē to saka, ka vīrs «atzīst» sievu, kad viņi ir precējušies, tas bija tik skaists izteiciens — un tik labs. Kad vīrietis un sieviete «atzīst» viens otru tā, ka saprotas, cik tas ir nepieciešams starp diviem cilvēkiem, bez visiem tiem vārdiem, kas pa lielākai daļai noved pie pārprašanas, tad ir labi.

Jā, tad ir labi, un viņa negribēja būt muļķe, bet tikai domāt par to, ka tagad, pašā pēdējā laikā, starp viņiem bija tā, kā agrāk. Sākot no pagājušās svētdienas, kad viņš bija pārnācis mājās un gribējis, lai viņi rīko kopīgu izbraukumu, viņa bija jutusi, ka Sigurds bija atsvabinājies no kaut kā, kas viņu bija mocījis pēdējā laikā. Un šais dienās, kuras viņi bija pavadījuši te viņas mazā, vecā istabiņā—viņš bija nācis pie viņas it kā viņš atgrieztos no svešas vietas, priecīgs, ka viņš ir atkal mājās.

Rīta gaisma pilnīgi bija izdzēsusi mēnesgaismu, balti lakotās mēbeles izskatījās tik anemiskas un vājas. Putni jau sen dziedāja -patlaban kāda zīlīte aiz loga neatlaidīgi sauca savu skanīgo tititī, tititī. — Natalija apgrieza galvas spilvenu un no jauna apgulās kā nākas kaut viņa tagad būtu varējusi aizmigt, viņa bija tik nogurusi.

Ja tas bija Asmunda dēļ, ka viņš bija tik nelabā garastāvoklī, tad jau to varēja arī saprast, ka viņš tā bija varējis uztraukties par Soņu. Un ļoti varēja būt, ka arī šī Adinda Gordere bija darījusi viņam rūpes—ja jau tā bija uzmeklējusi viņu kantorī, kolīdz tā bija iebraukusi pilsētā. Pie Sigurda visi vienmēr mēdza griezties, lai viņš vienam vai otram palīdz.

Jā. Natalija smaidīja, galvu spilvenā iespiedusi. Tā bija sākusies arī viņas un Sigurda pazīšanās. Jā, Dievs to zin, cik maz viņš tai ziņā bija pārvērties pa visiem šie gadiem, sākot no pirmā acumirkļa, kad tā ieraudzīja viņu parādāmies uz stāvā kalnu ganību ceļa aiz losa zirga, ratiem priekšā un saņemam viņu uz Hilduru. Kurp viņas došoties, viņš jautāja un tad viņš tūliņ piesolījās, ka viņas varot uzlikt savas mugursomas uz ratiem, viņam esot jābrauc taisni Sandtrēsēterim garām.

Ja viņa gribēja, viņa varēja viņu redzēt sev priekšā. Viņš sveicināja, pielicis divus pirkstus pie mices. Viņam bija gaiši zils krekls un veclaicīga Vesterdāles mice, par piķamici viņš to sauca. Viņa nekad agrāk tādas nebija redzējusi, tā līdzinājās angļu žokeja micēm ar pārspīlēti platu nagu, bet cik labi tā viņam piestāvēja. To viņš teicās atradis mājās uz klētsaugšas. Toreiz viņš bija pilnīgi nodevies tautiskām rotaļām un visām tādām lietām — jau toreiz, kad viņas bija apmetušās Sandtrēsēterī, viņš bija gribējis iemācīt viņai lecamo danci. Patiesībā viņi bija piedzīvojuši daudz jauka tai lauku sabiedrībā, pie kuras viņš piederēja pirmos gados, kad viņi bija precējušies.

Sigurds ari ļoti labi atcerējās, kurā vietā uz vecā braucamā ceļa viņi bija sastapušies pirmo reizi. Viņš vienmēr bija gribējis, lai viņi tur atpūšas, kad viņi kāpa augšā uz Rafstādes sēteri. Tas bija dziļā egļu mežā, tikai ziemeļu pusē ceļam zaļa nora nolaidās uz upes pusi; tur pacēlās skurstenis, kurš tur vēl bija atlicis no nojauktās iebūvieša būdas. Bija vēla pēcpusdiena, saule zeltīja koku galotnes un meta ēnas tālu pār noru, turpat līdzās mežā klankšķēja govju zvaniņi — un tādēļ viņas gāja lēnām, jo dzirdēja kādu braucam lejā pa ceļu aiz sevis. Hildurai bija tik bail no lopiem.

Kad viņš aizbrauca viņām pa priekšu, tur, kur ceļš bija nolaidenāks, viņa atcerējās, viņas bija runājušas, kas tas skaistais puisis tāds varētu būt. Kādu belāku māju saimnieka dēls, Hildura bija minējusi, bet katrā ziņā tāds, kurš esot gājis pilsētā skolā un nolicis šādu vai tādu eksāmenu. Viņa bija ļoti lepna, ka bija pareizi uzminējusi, kad viņš vēlāk laivā minēja savu vārdu — inženieris Nūrdgors.

Saule jau taisījās noiet, kas viņas ieraudzīja ezeru un ganu būdas otrā pusē. Tad tās bija ieraudzījušas viņu skrējām, mājam un saucam ~ lai viņas nogriežoties pa taku uz ezermalu. Izrādījās, ka viņš bija pārīries pāri viņām pretim tas esot nepiedodami, viņš teica, ka Larss Sandstrēens neesot iedomājies atsūtīt viņām laivu pretim. Tā iznākot seši kilometri vairāk ko iet, ja esot jāiet apkārt ezera austrumu galam un purviem, gaismā viņas vairs neiespētu.

«Es to darīju laikam gan tādēļ, ka man gribējās vēl uz tevi paskatīties,» Sigurds vēlāk teica, kad viņa runāja par to, cik laipns viņš toreiz esot bijis. «Man likās, ka nevienas tik skaistas, kā tu, es vēl nekad nebiju redzējis.»

Kad viņi gāja augšup no laivu piestātnes, viņa dzeltenais zirgs ganījās uz noras pie mazās sētera mājiņas, kuru viņas bija nonomājušas. Tas izskatījās tik mājīgi. Un tas arī nemaz nebija tiesa, ka viņam te bija pa ceļam. Rafstādes ganu mājiņa kalnos atradās pašā ezera austrumu galā, bet pirms viņš gāja atkal atpakaļ, viņš gribēja zināt, vai tas nevar viņām vēl ar kaut ko izlīdzēt. Bija jau tik liela krēsla, ka nora bija jau gluži tumši zaļa un ezers klajumā jau vietām spoži mirdzēja; tur zivis meta gredzenus, salauzīdamas ēnu ezerā pret krastu, un

Sigurds, nesdams ūdens spaiņus, rādīja viņām, kur bija dziļais atvars strautā.

Tā kā nebija nekāds brīnums, ka viņa tonakt, aizskrējusi, klauvēja pie viņa loga, kad Hildura pēkšņi saslima un sāka murgot un kliegt. Un Sigurds tūliņ uzlēca kājās, apģērbās un bija zirgam mugurā ak Dievs, cik izbijusies un nelaimīga viņa arī nebija, viņai tā bija likusies tik jautra romantika, ka zēns lec zirgam mugurā un aizjāj tumšā, zvaigžņotā rudens naktī. No pirmām mājām, kurās bija tālrunis, viņš bija piezvanījis ārstam un uz aptieku pie piestātnes. Un visu laiku, kamēr Hildura gulēja slima, viņš nāca pie viņām rītos un vakaros, lai redzētu ar ko tas viņām var palīdzēt: viņš viņām nesa foreles un divas reizes viņš atnesa irbes, kuras viņš pats bija izcepis, lai viņai tas nebūtu jādara. Viņš atnesa tās skārda bļodā, kuru viņš bija iesējis puķainā lakatiņā. Toreiz, kad viņš pirmo reizi bija atnācis ar tādu sainīti, viņi bija sākuši saukties uz tu, paši to nemaz nemanīdami; viņi tikai pēkšņi bija ievērojuši, ka saka viens otram tu.

Saule spīdēja ārā, un Natalija vēl arvien gulēja nomodā. Viņa raudzījās uz priekškariem, kuri kustējās rīta vējā, bet viņa nespēja piecelties un pieiet pie loga, lai gan rīts bija tik skaists. Un kā te dziedāja putni! Nezin, vai kādi no Nikolaja vecajiem putnu būriem vēl karājās tur?

Viņa varēja gulēt, cik ilgi viņa gribēja no rīta; mamma vienmēr dabūja brokastis gultā. Tā kā nekas nebija, ka viņa nebija dabūjusi gulēt.

4

Pirmdienas vakarā Šēgora kundze ar meitām bija ielūgta pie mācītāja Fardālē.

Mācītājs Andreasens un kundze bija tagad vieni, jaunākā meita bija apprecējusies pagājušā gadā. Ninija, vecākā, bija žurnāliste Oslo tā tagad bija aizgājusi tālu prom no mācītāja mājas aprindām. Tas varbūt bija viens no tiem iemesliem, kādēļ Andreasena kundze tagad mierīgi uzņēma Gerdu: agrāk viņa teica par dāmām, kas lietoja kosmētiku, ka tās izskatoties kā nobalsināti kapi, bet Ninija jau tagad bija nobalsināta diezgan lielā mērā. Un no tā laika bija pagājis daudz gadu, kad Sēgoru Gerda apveltīja pilsētu ar milzīgu skandālu — no tā laika pilsētā bija apmetušies tik daudz jaunu cilvēku, pilsēta bija kļuvusi par peldu vietu un tā Natalijai bija radies tāds iespaids, ka še bija atrodamas vairs tikai nožēlojamas paliekas no agrāko laiku stingrās tikumības un kā uz delnas pārredzamiem apstākļiem.

Bet Gerda pārvērtās gandrīz komiskā kārtā, kad viņa uzlika savas lielās raga brilles. Viņa izskatījās kā pati dzīvā amata pārstāve, kad viņa sēdēja izšūdama uz ļoti maza zīda gabaliņa kaut ko ar krustdūrieniem. «Gerda vienmēr ir bijusi izveicīga rokdarbniece,» Andreasena kundze teica uzmundrinoši. «Aust gan laikam tev tur neatliek laika?»

Natalija adīja, ļoti garlaikodamās. Jaunā mācītājmāja nemaz nebija omulīga. Pēc ugunsgrēka viņa te nebija bijusi. Uguns bija nopostījis stīgojošās rozes un lielos dzīvības koka krūmus ārpusē, kuri smaržoja tik savādi un labi, kad viņi vakaros sēdēja vecajā dārza istabā. Laimīgā kārtā Andreasena kundze bija sajūsmināta par jauno villu — viņa tās bija izvadājusi visapkārt, sākot ar pagraba telpām un beidzot ar istabaugšu.

Mācītājs aizgāja uz savu istabu, tiklīdz viņi bija paēduši, un mācītāja kundze un mamma sāka atkal no jauna atkārtot visu to, ko viņas jau bija teikušas pirms sēšanās pie galda. Par tēvu un bērēm, par saviem promesošiem bērniem un bērnu bērniem, par Ragnas stāvokli un Bergļjoti, kurai bija gaidāms bērns. «Man liekas, tas ir tik prātīgi, ka viņi negrib gaidīt, bet grib, lai viņiem bērns būtu tagad tūliņ,» Andreasena kundze teica. «Apstākļi tur augšā, protams, tagad ir gluži citādi, nekā mūsu laikā, tagad jau tur ir lieliska satiksme ar kuģi, un Halfdānam ir varena, liela motorlaiva. Bet tomēr Bergljotei diezgan bieži ir jāpaliek vienai mājās. Un jūs zināt, ka tādā gadījumā mazs bērns ir vislabākā sabiedrība un nodarbošanās.»

Gerda satina kopā savu rokdarbu. «Vai zināt Andreasena kundze, — ja jums nekas nav pretim, tad mēs ar Nataliju gribētu iet kādu gabaliņu pastaigāties. Nevar zināt, kad es atkal kādreiz būšu vecās vietās.»

Tas esot gluži labi saprotams, Adreasena kundzei likās. «Tikai neaizejiet pārāk tālu Automobilis ir pasūtīts uz divpadsmitiem, vai tā nav, Šēgora kundze? Un kāda glāzīte vīna taču arī mums ir jāizdzer pirms jūs aizbraucat. Jā, tas nu gan ir tikai mans pašas mājās taisīts vīns, bet šogad man rabarberu vīns tiešām ir gluži labi izdevies. Jā, mans znots noturēja to par īstu šeriju, pirmo reizi viņu nogaršodams.»

Viņas varbūt varētu aiziet līdz Guslundai un apsveicināties, Natalija teica. Bet Anreasena kindze paskaidroja ar savu dīvaino smaidu katrreiz, kad viņa ko teica, viņa smaidīja, it kā ļoti laipnā kārtā izlabodama kādu pārpratumu — ka Guslundā droši vien visi jau būšot apgūlušies. Bija jau pats rosīgākais lauku darbu laiks, un tad lauku ļaudis iet gulēt vēl ātrāk nekā parasti. «Nūrdgora kundze jau tik ilgi ir nodzīvojusi Oslo, ka viņa tādas lietas ir pilnīgi aizmirsusi,» viņa smaidīdama atvainoja Nataliju.

Saimniecības ēkas ugunsgrēkā nebija aizgājušas bojā. Zemas un platas, smagiem, veciem kārniņu jumtiem ar lielām paspārnēm, tās pacēlās vasaras vakara krēslā, silti smaržodamas pēc siena un kūts kā agrākos laikos. Un kad māsas piegāja pie vārtiņiem ar lielajām apsēm, mēness, dzeltens un apaļš, jau mazliet greizs, karājās kailo zaru režģī.

Lejā pie dīķa jau bija odi. Droši vien tas bija jau arī pilns varžu kurkuļu, Šēgora bērni viņā bija pētījuši platgalvju dzīvi. Un aiz dīķa granīts rēgojās ārā ar sēdamām vietām uz gludi noberztās klints, tur viņi bija gulējuši, lasīdami Mauritsa Hansena noveles pa vasaras pēcpusdienām. Natalija nekad nebija atradusi, ka Mauritsa Hansena noveles būtu vēl kādam citam, izņemot prāvestu Vingfeltu. «Vai zini, cik mums te bija labi prāvesta Vingfelta laikā,» Gerda teica, it kā tas viņai tikko būtu ienācis prātā.

«Jā, tie bija ļoti mīļi cilvēki. Vai tu zini, kur viņi ir palikuši?» Bet tūliņ arī Natalijai ienāca prātā, ka Melanbtons Vingfelts bija apprecējis Valborgas Sēhūsenas māsu. Bet Gerda atbildēja gluži mierīgi.

«Sad un tad jau es par viņiem kaut ko dzirdu. No Kaja. Viņš mani vienmēr apciemo, kad viņš ir Londonā.»

Natalija nesaprata, ko lai viņa saka. — Labā pusē ceļam, baznīcas kalniņa stāvā puse kāpa taisni uz augšu, sliedama augšum kailas klinšu sienas, ar krūmiem un zāli spraugās. Viņi ar Vingfeltu bērniem še bija spēlējuši, ka viņi kāpj Jotunlieimā augšā. Ūdens lāsoja lejup. Viņiem bija licies, kas tas sūcas no kapsētas kalnā un ka viņā ir kaut kas šausminošs un romantisks. Ne par ko uz pasaules viņi nebūtu ēduši saldās papardītes saknes, kuras še auga no vienas vietas.

Otrpus ceļam, aiz krūmiem, bāli mirdzēja Garais ezers. Krāp, krāp, niedrājā miegaini noskanēja -tagad ari še bija pīles. Un pirmais, vājais zeltainais spožums uz ūdens ņirbēdams vēstīja, ka drīz mēness gaisma metīs savu mirdzošo tiltu pār visu ezeru.

«Zini,» Gerda klusu teica, «priekš manis vislabāk bija tā, kā toreiz notika, kaut gan toreiz, kad tas patlaban notika, tas likās briesmīgi. Jā, arī, pēc manām domām, daži sīkumi man būtu varējuši tikt aiztaupīti. Bet es domāju, ka jau toreiz par to būšu bijusi skaidrībā, vismaz zemapziņā, ka Kajs nebija tas cilvēks, kuru man būtu vērts precēt. Kaut gan toreiz es viņu būtu apprecējusi tik labprāt, cik labprāt man gribējās dzīvot. Un vēl šodien nevaru teikt nekā cita, kā vien to, ka priecājos katrreiz, kad viņš atbrauc. Sevišķi, ja neesmu viņu redzējusi kādu laiku.»

«Taisnību sakot, Gerda, man liekas, dzīve pret tevi ir bijusi diezgan nelietīga,» Natalija teica.

«Ak ko, dzīve.» Gerda mazliet paraustīja garos ādas cimdus, ar kuriem tā iedama sita odus. «Tas ir pārāk skanīgs vārds.»

«Nu tad cilvēki. Un sevišķi Kajs. Ja viņš vēl visus šos gadus tevi nav varējis atstāt mierā. Daudz labāk būtu, ja tu uz visiem laikiem būtu galā ar viņu toreiz, kad tu aizbrauci uz ārzemēm.»

«To es nedomāju. Tad es ari turpmāk būtu viņu ideabzējusi, man liekas. Tagad es viņu redzu tādu, kāds viņš ir un ņemu to kā faktu — ka, lai gan esmu pazinusi daudzus, kas ir bijuši labāki, tāpat arī daudzus ļaunākus, nekā Kajs ir dažreiz, es tomēr pēc ilgāka vai īsāka laika esmu bijusi galā ar viņiem visiem. Bet absolūti ne ar Kaju. No kā tas arī nebūtu.»

«Es neticu, ka es jebkad būtu varējusi piedot. -Bet tu laikam vispār esi daudz, daudz labāka nekā mēs visi. Es apbrīnoju tevi, ka tu vari būt tik laba un laipna pret mammu. Nedomāju, ka es būtu varējusi piedot viņai vai tēvam. Jā, varbūt tēvam, bet ne mammai!»

«Ak, nabaga mamma! Tagad, kad tas viss ir pagājis, es saprotu, cik briesmīgam visam šim notikumam vajadzēja būt taisni viņai. Un cik mulsinošam. Viņa tak visus tos gadus bija gājusi un runājusi -vai, kā viņa saka, cīnījusies -par jaunu morāli, moderniem šķiršanās likumiem un sievietes tiesībām vārda pilnā ziņā noteikt par sevi un par citām tādām lietām. Un tad atklāt, ka es biju brīvi noteikusi par sevi, tikai tādā kārtā, kā tas viņai vēl nemaz nebija ienācis prātā. Jo tu sapratīsi, ja es būtu izlietojusi visu, kas manos spēkos stāvēja, lai panāktu Kaja un Valborgas šķiršanos un saglabājusi savu tikumu, līdz es varētu kļūt Sēhūsena kundze nummur divi, tad viss būtu labi — mamma būtu bijusi gatava aizstāvēt mani pret visu pasauli vismaz pret visu pilsētu. Viņai laikam tiešām likās, ka tas vienkārši ir netikumīgi un grēks pret patiesību, ja es ņēmu apstākļus tādus kā tie bija, zinādama, ka šķirties Kajs nevar. Jā, tu sapratīsi, es, protams, cerēju ~ ka notiks brīnums. Bet pat ja notiktu tā ka Kajs būtu atradis kādu izeju, kā viņš varētu iztikt bez Valborgas naudas, tad jau vēl bija bērni. Viņš nevarēja šķirties un atstāt tos pilnīgi šīs histēriskās sievietes rokās, tad jau viņam nemaz nebūtu sirdsapziņas. To nemaz nevar zināt, ko visu viņa neizgudrotu, ja Kajs ietu un teiktu, ka tagad viņš grib aiziet. Arī to, ko viņa izdarīja ar Kaju un mani, taču neviens cilvēks nebūtu varējis iedomāties.

Bet es gluži labi saprotu tēvu un mammu, Natalij. Varbūt man ir vairāk fantāzijas nekā tev. Varbūt tas ir tādēļ, ka esmu sākusi saprast, cik daudz Kajam nozīmē viņa bērni. Jo tiešām, attiecības pret bērniem viņam arvien ir bijušas ļoti svarīgas, — otra vissvarīgākā lieta katros apstākļos, to es droši varu teikt.» Gerda zobgalīgi smējās. «Jā, jā, tiesa gan. Tā bija nepatīkama lieta, bet visnepatīkamāka tēvam un mammai, kuriem vajadzēja mani redzēt ~ es taču biju gluži satriekta un iznīcināta. Turklāt pēc visām tām pārspīlētām iedomām par mūsu spējām un par to, cik lieliski panākumi mums būs un cik patstāvīgi mēs dzīvosim — tādā nozīmē, kā viņi to saprata. Un tad viņu meita ļauj, lai viņu pieķer Valborga ar lieciniekiem tādā stāvoklī, kurš nu reiz ir smieklīgs, ja ļauj sevi tā pārsteigt. Viņus skandāls pilnīgi satrieca -iedomājies, kas viņiem bija pretinieku visās viņu darbības dažādās nozarēs, tiem tagad bija iemesls uztraukties. Tas viņiem bija sāpīgi. Un turklāt viņiem bija jāredz, cik sāpīgs viss tas bija man. Vai tu to nesaproti — viņiem tā droši vien likās liela nevarība no manas puses, ka es tā staigāju nogrimusi savā neizsakāmā izmisumā, kur viņiem pašiem bija diezgan savu nastu ko nest. Jau tā bija likteņa ļaunprātība, ka viņu mokas bija manu moku sekas.»

«Nekad, man liekas, es tā neizturētos, kā viņi izturējās. Ja tā būtu mana meita.»

«Mana mīļā, tev nav meitas. Kad tā dzird, ka vecāki ir aizdzinuši savu meitu no mājas prom tādēļ ka viņa ir nonākusi nelaimē — vai atsakās no dēla dažādu palaidnību dēļ, kuras tas ir nodarījis, un domā tikai par to, kā aizsūtīt viņu pēc iespējaš tālāk prom … Jā, diemžēl, tagad viņiem grūti nākas to izdarīt, bet tu zini, kā tas bija vēl mūsu jaunībā ar pazudušām avīm ģimenē! Droši vien tas nav tādēļ, ka viņi savu bērnu nemīlētu — viņiem pašiem tas sāp, jo bērns ir daļa no viņiem, un aiz tīrām izbailēm viņi paši mēģina atsvabināties no salauztā locekļa, kurš vēl turās locītavā.»

«Visi vecāki nav tādi,» Natalija ar nepatikšanu teica.

«Daudzi ir tik primitīvi. Sliktākā gadījumā es labāk ņemu tādus, nekā tādus, kā Ragna vai Bergljote Andreasena. Kas uz to skatās tikai tā, kā uz savas dzīves iekārtošanu — te labi noderētu bērns. Nu, tad viņas ari gādā, lai tur būtu bērns.»

«Ragna taču tā mīl savus bērnus,» Natalija vāji pretojās. «Un man liekas tiešām, ka viņa ļoti rūpējas par viņiem. Meitene un Tomass taču ir tik veseli un labi apkopti.»

«Tas tikai vēl trūktu! Bet es tiešām nezinu nekā pretīgāka par tādiem cilvēkiem, kas paši savas patikšanas pēc gādā, lai viņiem būtu bērni. Paldies tādēļ mammai. Viņai likās, ka viņa ir mocekle, tādēļ ka viņai sešas reizes bija vajadzējis tam iet cauri, bet reiz mēs viņai jau bijām, viņa bija izmisusi par tiem, kurus viņai nācās zaudēt, un nevarēja apmierināties, kad kādam no mums klājās grūti.»

«Vai tu domā, ka ļaudīm jebkad citādi ir radušies bērni, kā tikai pašu patikšanas pēc! Pat tām agrāku laiku sievām, kurām likās, ka vīra apkampieiu sagādā viņām tādas mokas. Vai kuras izlikās, ka tas tā ir. Vai atceries Mariannu — mamma mēdza atsaukties uz viņu kā uz piemēru, cik grūts liktenis ir dažai labai sievai. Jā, viņai bija grūti, tas tiesa. Un pati viņa vienmēr teica, kaut es toreiz būtu klausījusi tiem, kas mani brīdināja. Bet toreiz viņai likās, ka viņa nemaz nevar dzīvot, ja viņa nedabūs savu Kristoferu. Vai Valborgas māte, kura ari bija viens no mammas numuriem. Par to es nerunāju, ka viņa dabūja tik pretīgu vīru, ka beidzot kļuva pustraka no tā. Viņai patika viņa nauda. Bet, viņu apprecēdama, viņa zināja, ka viņš ir nejauks un skops naudas lietās. Viņa taču nevarēja iedomāties, ka tāds brutāls veikalnieks guļamistabā būs tauriņš, kurš apaugļo trauslo liliju. Nē, tici tu man, cilvēki vienmēr ir dabūjuši bērnus tādēļ, ka ielaidās uz kaut ko, uz ko viņiem bija patikšana. Pat ja bērni dažreiz nāca kā nepatīkamas piedevas pie zināma mērķa, kuru tie centās sasniegt.

Patiesībā -es nedomāju, ka daudz būtu tādu, kas tā būtu jutušies. Tad jau nebūtu iespējams, ka toreiz ir bijis tik daudz laimīgu laulību. Bet iespaids ir taisni tāds — no vēstulēm un dienasgrāmatām un citām tādām lietām, no iepriekšējā gadu simteņa. Ka toreiz daudz vairāk cilvēku nekā tagad ir pratuši kopdzīvi padarīt daudz pilnīgāku un apmierinošāku. Bet tie, kuriem tas neizdevās, tie tad bija tie interesantie un aizgrābjošie, kurus dzejniekiem bija vērts izpētīt. Un ja mamma un viņas domu biedri uzņēmās kādu lietu, tad tai katrā ziņā vajadzēja būt nelaimīgo un apspiesto lietai. Citam nevienam aizstāvis nebija vajadzīgs.»

Mēness tagad bija pacēlies jau tik augstu pār eglēm apaugušo kalnu kori, ka tas bija tapis balts un mirdzošs un meta garu, spožu gaismas svītru pār ezeru. Otrā pusē mēness gaisma pilieniem līdzīgi dzirkstīja uz tumšu, glazētu kārniņu jumta — tā bija Guslunda.

«Tur ir tumšs,» Gerda teica. «Vai tomēr neaiziesim tik tālu, ka varam ieskatīties dārzā?

«Es domāju,» viņa iesāka atkal no jauna, «ja man, piemēram, toreiz būtu bērns no Kaja. Man, protams, būtu jāsaka tā, kā Horācija meitai Metai. Esmu izpriecājusies un tēvs un mamma droši kļūtu tikpat sarkani, kāds Horācijs esot kļuvis, pēc Vesela atstāstījuma, par turpinājumu — un pakalpojusi Romai un tev Bet vismaz tas nebūtu aprēķina bērns un tāds nebija arī Metas mazais romietis. Tas bija nācis pasaulē tāpēc, ka tāds bija dabas likums, un nevis tāpēc, ka tā bija labpaticis cilvēkiem, kuru griba arvien ir anarhistiska.»

«Nē, rimsties nu, Gerda. Jau tā bija nelaimes diezgan, grūti būtu iedomāties jaut ko ļaunāku par to, ko tu nupat teici.»

«Jā, to es zinu. Tagad es ne par ko vairs negribētu laist bērnu pasaulē. Un tu vari būt priecīga, ka arī tu to neesi darījusi.»

«Bet es tomēr tāda neesmu,» Natalija klusu teica.

«Tad tu tiešām esi vājprātīga. Laist bērnu pasaulē mūsu dienās vajag atļaut tiem, kas tic Dievam un var cerēt, ka viņš šādā vai tādā neizprotamā kārtā, par spīti visam, vērtīs par labu to, kas notiek. Citi visi ir pelnījuši, lai viņi piedzīvotu tos laikus, kādi nāks -kad jaunie un darba spējīgie būs tādā mazākumā, ka tiem visā nopietnībā būs jāsāk domāt par atsvabināšanos no vecākiem.»

«Tādu izteicienu es tiešām gan vēl nekad neesmu dzirdējusi!»

«Tu vari būt droša, ka mēs vēl abas redzēsim to dzīvē izvedam. Tu nu gan ļoti maz pazīsti dzīvi ārpus mūsu pašu aprindām — un tur veciem ļaudīm mēdz būt savi mazi ietaupījumi vai pensija, vai neprecēta meita, kurai ir vieta un kas viņus apgādā. Dievs zin, vai tev ir jēga par to, cik daudz naudas un rūpju tas prasa, lai uzturētu dzīvību vecā cilvēkā, kurš vairs nespēj strādāt desmit, divpadsmit vai divdesmit gadu. Es par to kaut ko zinu, es tev teikšu — esmu braukājusi kā kopēja vecām, bagātām dāmām līdzi, esmu strādājusi arī nespējnieku patversmēs ar veciem cilvēkiem, kuriem nav ģimenes. Tas prasa pūles, un tad viņi tādās iestādēs gandrīz nekad nav apmierināti. Vienīgais, kas vecus cilvēkus tiešām kaut cik var apmierināt, ir sajūta, ka viņi vēl arvien ir derīgi un vērtīgi ar savām zināšanām un piedzīvojumiem, no kuriem jaunajiem pastāvīgi der saņemt pa porcijai. Bet šais vecu ļaužu mītnēs visi staigā apkārt ar saviem labiem padomiem, neatrazdami neviena, kam tos dot. Agrāk ģimenes pasaulē bija tā iekārtotas, ka bērni un bērnu bērni pacietīgi ņēma pretim padomus -starp citu arī tādēļ, ka viņi bieži vien ļoti mīlēja savus vecos ļaudis. Vai arī viņi juta zināmu cieņu — viņiem likās, ka radniecība ir kaut kas likumīgs. Dievs, vai daba, kā nu to arī nesauktu, bija to tā un tā nokārtojusi, vecāki bija bijuši padoti likumam, un viņi paši bija padoti likumam. Vai tu to nesaproti, ka tam būs jākļūst citādi, ja visi bērni uzaugdami zinās, ka viņi ir radušies saskaņā ar plānu, pēc kura daži citi cilvēki ir gribējuši iekārtot savu dzīvi? Kādēļ gan tādi aprēķina bērni lai domātu, ka viņiem ir kādi pienākumi pret saviem vecākiem. Lai viņi nezin kā mīlētu savus bērnus bērni ar pilnu tiesību var atbildēt, jā, nav jau nekāds brīnums, ka cilvēki mīl kādu lietu, kuru iegādāties tie iepriekš ir nolēmuši. Mēs neesam lūguši, lai mūs laiž pasaulē to bērni ir teikuši vienmēr, kad viņi ir bijuši nemierā ar dzīvi. Bet tad vecāki varēja atbildēt, ka tāda ir Dieva griba un tā tālāk. Tagad bērni zin, kā gribai viņim par to ir jāpateicas, ka viņi ir nākuši pasaulē, kura tiem nepatīk. Viņi ir te tādēļ ka vecāki to tā bija nolēmuši un ka tie neapdomājās citādi bērniem vēl ceļā esot.»

Natalija nodrcbinājās. «Man liekas, tu runā riebīgi.»

«Man tas liekas riebīgi, ka jaunus cilvēkus samaļ kara un revolūciju un dārdzības un epidēmijas dzirnās, vai liek viņiem mocīties ar neirastēniju un nevarības apziņu, tādēļ, ka viņi ir nebrīvi un nevar paši nekā noteikt, ko lai viņi iesāk ar savu dzīvi. Un tādu atbildību cilvēki gluži vieglprātīgi grib uzņemties. Bet tad viņiem vismaz nav nekādas tiesības gaidīt cieņu no saviem bērniem. Un tādā gadījumā jaunie gluži dabīgi sāks prātot tā: veciem cilvēkiem tā vai tā nav nekāda liela prieka dzīvot. Kādēļ lai mēs tik dārgi maksājam par to, lai uzturētu dzīvību nederīgos un neapmierinātos cilvēkos, kuri kļūst mazvērtīgāki sabiedrībai ar katru dienu, ko tie vēl nodzīvo.»

«Tas ir neglīti tā teikt, Gerda. Turklāt taisni vecie tik labprāt grib dzīvot, tikai dzīvot, cik ilgi vien iespējams.»

«Tā tas ir. Bet jaunie nekad nevar saprast, kādēļ viņi grib. Viņiem vienmēr liekas, ka nav taču vērts dzīvot, ja cilvēks ir vecs.»

Viņas bija pienākušas pie tilta pār Fardāles upi tai vietā, kur tā iztecēja no Garā ezera. Lejā, iepretim Zosu salas līcim, dusēja zeme gaišā krēslā zem mēness, bet ēnu gropes likās esam izlīdzinātas, jo gaisā nebija tumsas. Tikai kur upe tecēja starp mālainiem pakalniem, tumsa sabiezēja zem krasta, bet pagājušā gada niedres gar ūdens malu likās pašas mirdzam mēness gaismā.

«Ir rasa — palūko!» Natalija teica, viņa bija uzlikusi rokas uz tilta margām. Klusums bija ārkārtīgs — motorlaivas pukšķināšana ārā starp salām un zirga pakavu dunoņa kaut kur aplokā lika vēl vairāk just, ka te bija tik kluss.

«Es domāju, tu maldies, Gerda,» viņa lēni teica. «Cilvēki taču nav tikai … ja viņi būtu tādi, kā tu iedomājies, tad jau viņi būtu galīgi samaitāti. Var jau būt, ka bērni mūsu laikos ne jūt, ka viņiem ir pienākumi pret saviem vecākiem, taisni tādā kārtā kā tas bija agrāk, kad viņiem likās, ka cilvēks piedzimis tādēļ, ka tā ir Dieva griba. Bet es domāju, ka lielākā daļa vecāku tagad uzņemas daudz vairāk pūļu, lai iegūtu savu bērnu mīlestību tā gluži cilvēcīgā kārtā, taisni tādēļ, ka apzinās, ka ar agrāko laiku attaisnojumiem tagad vairs nepietiek. Ja cilvēkam pašamir atbildība, ja nav nekāda tāda akmens, kuru agrāk sauca par Dieva gribu vai dabas nolikumu, pret kuru atspiest muguru ar nastu, tad taču jāpieņem, ka vecāki kļūst apzinīgāki.»

«Jā, tā laikam gan ari tu domā,» Gerda zobgalīgi teica.

«Vismaz cilvēki nekad agrāk nav runājuši tik daudz par to, ka viņiem ir jārada drošāka un taisnīgāka pasaule tiem, kuri nāks pēc mums.»

«Kā tēvs un mamma mēdza teikt. — Tādēļ paļaušanās uz autoritātēm ir jāapkaro, tēvs teica — brīvāka, patstāvīgāka cilts. Un nu izrādās, ka jaunā cilts ir tik izslāpusi pēc autoritātes, ka ir gatava zvērēt uzticību līdz nāvei kaut vai pašam velnam, tikai tādēļ, ka viņš nenoliedzami ir vadoša personība. Sievietes atbrīvošana, mamma teica. Viņa gan laikam domāja atbrīvošanos no visa, kam ir sakars ar dzimumu ~ jo, ja viņa arī nevarēja iztikt bez tēva, viņa to tomēr uzskatīja par vājību, un tas viņu mazliet mulsināja. Tādēļ tad arī viņa pastāvīgi runāja viņam pretim un ķildojās ar viņu pat tad, kad patiesībā bija vienās domās ar viņu. Bet viņa sapņoja par tiem labiem laikiem, kādi nāks -kad visas dāmas varēs pašas par sevi gādāt un viņām būs tik labas vietas, ka katrs vīrietis to uzskatīs par žēlastību, ka sieviete tik tālu nolaižas, ka tā apprec viņu. Tad, mammai likās, bildinātāji rindā stāvēs katrai sievietei priekšā un tās viņiem varēs uzstādīt savus noteikumus un noteikt, uz cik mazām laulības rācijām tās vīru gribēs nolikt. Jā, no viņu uzstāšanās ir iznācis tas pats, kas no citām reformām un revolūcijām pasaulē. Tas ir kaut kas pavisam cits.»

«Tu tomēr jūti rūgtumu pret viņiem, Gerda,» Natalija klusu teica. «Vairāk, nekā tu gribi atzīt.»

«Ne nu taisni rūgtumu, man liekas. Es taču viņus tomēr mīlu. Man ļoti žēl, ka nedabūju redzēt tēvu dzīva. Kā arī žēl, ka viņam bija jāmirst jau tagad, viņš, droši vien, vēl daudz gadu būtu atradis dzīvē daudz prieka. Viņš tik maz ko saprata no tā laika, kāds mums ir tagad, ka viņam tas liktos tikai kaut kas pārejošs, ka tām idejām, par kurām viņš ir cīnījies, piekritēju ir arvien mazāk un mazāk. Un man, protams, ir žēl mammas. Bet tas nav tikai tādēļ, ka mēs zinām, ka mamma gan apmierināsies viņai radīsies jaunas intereses viņas atraitnes dzīvē, viņa nodosies Ragnas bērniem un atradīs reliģijā kaut ko, kas viņai varēs noderēt — tas nav tikai tādēļ, ka mēs mammas bēdas uzņemam mierīgi. Ne tikai tādēļ, ka

viņiem bija tik briesmīga gaume, mums tas nekas nav, ka Sumarlidi tagad pārdos un visas mēbeles izūtrupēs. Bet redzi, lieta ir tā, ka vecāku mīlestībai pa lielākai daļai trūkst kritikas, bet pret bērnu reti kad ir tāda. Tā kā tas atkarīgs vairāk no tā, kādi vecāki ir paši pret sevi, nekā no tā, kādi viņi ir pret mums. Taisnību sakot, man neliekas, ka viņi būtu bijuši sevišķi labi vecāki, bet es tomēr redzu, ka viņi ir centušies tādi būt, cik tas viņu spēkos ir stāvējis. Un es viņus mīlu tādēļ, ka viņi ir divi veci, mīļi, labi un sirsnīgi cilvēki, kuri vienmēr ir gribējuši labu.

«Mēs ar Nikolaju nupat runājām par to kādā dienā. Viņš izstāstīja kādu atmiņu, kas tam bija palikusi no tēva, tas bijis kādreiz, kad viņš sev taisījis kanu laiviņu. Tad tēvs nonācis lejā un par visu vari gribējis viņam palīdzēt. Pa to laiku, tu zini, viņš izstāstījis Nikolajam nezin ko visu par dažāda veida kanu laivām, kuras lietojot mežoņu tautas un kā viņi tās būvējot un kā vadot. Visas tādas lietas, kuras viņam bija palikušas prātā no konversācijas leksikona un populāri-zinātniskām grāmatām, visu viņš zinājis tikai apmēram un avīžnieciskā veidā. Tu sapratīsi, ka viss tas Nikolajam pašam ir bijis daudz labāk zināms, nekā tēvam. Bet taisni tādēļ viņš toreiz sevišķi jutis, ka viņš mīl viņu.»

Viņas pārlēca pār grāvi. Spireju žogs valgi un skābeni dvašoja viņām sejā, kamēr viņas stāvēja turēdamās pie sētas. Vecajā zemnieku dārzā ēnas no ābelēm krita uz pavasarīgi vītušā nekoptā maura. Natalija varēja redzēt, ka kuplais aurikeļu vainags ap dobēm pie lieveņa kāpnēm vēl auga tāpat kā audzis. Bet lievenis likās kļuvis vēl greizāks un vairāk satrupējis; tas bruka kopā zem biezā, kailo meža vīnāju režģa.

Mēness stāvēja virs mājas, tumšie, glazētie kārniņi mirdzēja, bet to vietu, kas bija izlabotas ar vienkāršiem sarkaniem kārniņiem, tagad droši vien bija vairāk. Zemā fasāde blenza ar melnām rūtīm zem smagā jumta platās malas. Tā bija jauka, neliela ampīra celtne — kādreiz viņu it kā bija uzcēlis kāds virsnieks, bet pussimts gadu Guslunda bija piederējusi zemniekiem, un dzīvojamā ēka nebija labi uzturēta.

«Man ir žēl, ka netiekam viņā iekšā,» Gerda teica. «Marijai Guslundai droši vien būs jau tuvu pie septiņdesmit pieci? Viņa bija laba pret mums, Talij?»

3«

67

Mazais astoņstūrainais dārza namiņš ar smailo jumtu vēl

stāvēja tajā dārza stūrī, kurā bija vārtiņi uz zosu dīķi. Tam bija tik mazs krāsas virsā, ka tas izskatījās gluži tumšs; tumšie logu caurumi bez rūtīm stāvēja aizrestoti ar atlikušām logu rāmju daļām, un vēja rādītājs bija nozudis no jumta.

«Mūsu dārzs,» Gerda teica, «tas arī tomēr bija skaists, vai nē?» Kaut aii viņi nekad nekā viņam nedarīja. Nikolajs to mēģināja -atceries, kā viņš cīnījās. Bet cik jauki bija viņā noslēpties ar grāmatu — gulēt zālē un noskatīties uz pilsētu un pāri visam ljordam ar salām.»

Viņas pārlēca atkal atpakaļ uz ceļa un sāka iet uz tilta pusi. Otrpus ezeram baznīcas kalniņā stāvā, slapjā siena mirdzēja mēness gaismā. Baltā baznīca pacēlās kalngalā, bet milzīgo veco koku vainagi viņai apkārt krēslojās pret naksnīgi zilajām debesīm kā viegli, pelēki mākoņi.

«Bet tad jau tu pati redzi,» Natalija teica. «Es arī mīlu viņus, tādēļ ka viņi abi divi ir labi cilvēki, bet nevis tādēļ, ka viņu attiecības pret mums būtu sevišķi izdevušās. Maza būdama, es vienmēr baidījos, kad notika viņu lielās saraušanās — es kliedzu mammas dēļ, kad tēvs trakoja un otrādi. Un vēlāk es dzīvoju mūžīgās bailēs, ka viņi var izšķirties — kalpones runāja, tu zini, kad mamma braukāja apkārt, turēdama savus priekšlasījumus par šķiršanos, ka to viņa laikam darot tādēļ, ka pati gribot šķirties, un nekas savāds tas nebūtu, ievērojot to, cik rupjš redaktors vienmēr bija pret viņu. Bet es negribēju, ka viņi šķiras -jo mīlēju viņus abus, turklāt man likās, ka tas ir kauns. Pie tam man bija tāda sajūta, ka viņi ir viens ar otru aizņemti. Mums it kā bija vairāk vaļas nodarboties ar savām lietām, kad viņi bija aizņemti ar savām. Jo to es nevarēju panest, kad viņiem lāgiem uznāca vēlēšanās nodarboties ar mums, būt mūsu biedriem un tuvoties mums.»

Gerda palocīja galvu: «Tas bija nepatīkami un pretīgi. Tā laikam jutām mēs visi, izņemot Ragnu. Viņai tai ziņā nebija tik jūtīga āda, vai kā lai es to saku. Jo tā taču laikam ir tīri miesīga sajūta, ka mums vai mati ceļas stāvus, kad vecāki, vai skolotāji, vai vecāko klašu skolnieki grib būt mums par biedriem, kamēr mēs vēl esam bērni. Man liekas, tas rodas no divu organismu pretišķības, no kuriem viens vēl patlaban tikai aug, bet otrs ir jau nobriedis, vai pamazām sāk taisīties uz iznīkšanu. Tādiem ir tik dažāds dzīvības ritms, tā ka iznāk kaut kas ļoti neīsts, ja viņi mēģina sadzīvot kopā. Tādēļ arī man liekas, ka lieta kļūst vēl ļaunāka un jaunība ir vēl nežēlīgāka pret saviem radītajiem, ja attiecības starp viņiem tiek dibinātas uz tādiem noteikumiem, kādus pasaule līdz tam vēl nav redzējusi. Ja turklāt vēl viss tas ievirzās tādā ceļā, ka bērni lielāko laika daļu tiem nodoti skolotāju un valsts ieceltu ierēdņu ziņā. Vecāki vismaz dažreiz sajūt šo opozīciju un prot turēties zināmā atstatumā, ja arī viņi saka, ka tā viņi uztur savu cieņu un bieži vien dara to miļķīgā un komiskā kārtā. Bet skolotājiem un ierēdņiem nekad nav tāda instinkta, to es esmu redzējusi. Un tiem tiešām vajadzētu būt savādiem cilvēkiem, kas gribētu paši mocīties un upurēt kaut ko no savām ērtībām, lai uzturētu vairumā vecus cilvēkus, ja viņi no iepriekšējās paaudzes ir pazinuši galvenā kārtā klases pārziņus, vadītājus un jaunības audzinātājus.»

Natalija purināja galvu. «Man liekas, tu tomēr maldies. Teorētiski ņemot tavos vārdos varbūt ir daļa patiesības. Bet ja tu ņemsi kādu atsevišķu, noteiktu piemēru . . . Vai tu domā, piemēram, ka Madsa un Ragnas bērni ieietu uz tādu atbrīvošanos no vecākiem, vai kā tu to nosauci.»

«Mazajai Mindai un Tomasam vismaz nebūtu iemesls piederēt pie tiem ļaunākiem. Madss ir saprātīgs vīrietis un Ragnai jau ir daudz jauku īpašību — protams, kā viņa arvien mēdz teikt. Un viņi ar viņiem ir kopā tik daudz, ka bērni mācās viņus pazīt visādos apstākļos un ne tikai tad, kad viņi savelk sejas attiecīgās grumbās, lai būtu kopā ar savim bērniem. Visļaunākie droši vien būs tie, kas savus vecākus nekad nedabū citādi redzēt, kā tikai en face ~ tādēļ, ka viņi tā ir aizņemti ar citām lietām, ka var tikai tieši mācīt savus bērnus, ja tiem kādreiz atliek laika būt ar viņiem kopā. Tas ir, ja tie vispār grib ar viņiem nodarboties. Visi jau to nemaz nedara.»

«Tas tomēr tā nav, nē, tas tā nav, Gerda. ~ Cilvēki tiešām ir gļēvi, nelietīgi un egoistiski un tā tālāk, un, pat ja mēs darām ko labu, tam pa lielākai daļai ir necienīgi iemesli. Bet mēs tomēr dažreiz darām labu, un mēs labprāt gribam būt īsti un arī taisni un godīgi, cik daudz mēs varam un spējam. Tas ir tāpat kā lapai ir augšpuse "un apakšpuse. Tā puse, kura ir pagriezta uz augšu ir gluda un zaļa, ar smalkām dzīsliņām, apakšpuse ir grumbuļaina ar rupjiem nerviem, un uz tās pa lielākai daļai metas utis. Tas, ko mēs saucam par mūsu labām pusēm, droši vien nav nekas cits mūsos, kā tas, kas mums dabiski, ja gribam dzīvot, ir jāvērš pret gaismu. Varbūt tas, ka turpmāk cilvēkiem drusku vairāk būsjāpacenšas, lai iegūtu savu bērnu cieņu, būs par iemeslu tam, ka viņi kjūs atkal dabiski — mazliet vairāk ierobežos tikumisko liekulību, kas prasa, lai taisnības vārdā visi koki vienmēr aug kreiso pusi uz augšu pagriezuši.»

«Viņi uzgriež lapu apakšpusi uz augšu vētrā. Un rudeni lapas krīt ar kreiso pusi uz augšu.»

«Ak, ko tu saki! Tikums un netikums tāpat ir dabas produkti kā vitriols un cukurs, vai tu to esi aizmirsusi? Vai zini, kas man to citēja pirmo reizi? Vai tu vēl atceries Hokonu Stēnersenu — viņš bija kadets un bija atgriezies uz māju viesos, ārkārtīgi skaists savos formas svārkos un es biju viņā mazliet iemīlējusies, tik ļoti man glaimoja tas, ka viņš man parādīja vairāk uzmanības nekā citām meitenēm. Tā mēs kādā dienā sēdējām Svensena konditorejas dibenistabā, un Hokons gribēja pārsteigt mani ar savu lielo brīvdomību. Tad viņš to citēja — un taisni tai pašā acumirklī viņš lika cukura graudus savā kafijā ~ turklāt veselus piecus. Viņš nevarēja saprast, kādēļ es tik traki smejos, bet kad viņš to saprata, tad mīlestībai bija beigas.

«Tu patiesībā esi maza, mīļa mūķene,» Gerda smaidīja. «Jā, tas ir tiesa, Talij. Kad tu tā runā, tu man atgādini tās robustās un optimistiskās māsas, kādas es esmu satikusi anglikāņu un katoļu slimnīcās tur pāri. Tās ari nekad nezaudē cerības uz cilvēci. Vismaz pret tevi tas ir bijis grēks, ka tēvs un mamma mūs ir audzinājuši ar bezreliģisku diētu; ja būtu mazliet vairāk reliģijas, tava dvēsele būtu vairāk uzbarojusies. Tagad tu esi tikpat nopietna kā māsa šķidrautā un kapucē, bet tev tr ūkst humora sajūtas, kāda viņām mēdz būt.»

Natalija skaļi iesmējās: «Man! Mīļā ~ to, kā man trūka bērna un jaunības gados, es dabūju tad, kad iepazinos ar Sigurdu. Neticu, ka jebkāda reliģija būtu varējusi aizpildīt šo trūkumu. Ukamēr man ir viņš, neesmu vairs sajutusi nekādu trūkumu. c »a ari esmu vēlējusies sev šo un to, ko neesmu varējusi dabūt, bet to laikam gan dara visi, lai cik daudz arī viņiem nebūtu, viņu vēlēšanās pārsniedz visu. Bet es esmu jutusies tik ļoti laimīga daudzreiz, un vairāk neviens cilvēks nevar gribēt.»

Gerda palocīja galvu: «To es redzēju jau toreiz Oslo. Ka tev mīlestība bija reliģijas surogāts.»

Natalija smējās atceroties: «Tu izskaties tā, it kā tu būtu bijusi pie dievgalda, es atceros, tu teici kādā naktī, kad es vēlu atgriezos mājās.»

«Laimīgā kārtā Sigurds pieder pie tiem, kurus savā ziņā varbūt nav bīstami padarīt par mājas dieviem. Citādi cilvēku dievināšana ir viena no tām reliģijām, kas uz ilgāku laiku iznāk visdārgāk.»

«Mājas dievs — tas izklausas tik šausmīgi. Klau', neņem nu nekad vairs tik neglītus vārdus savā mutē!»

«Jā, viņš mazliet atstāj tādu iespaidu, it kā viņš būtu bijis labi ieredzēts mājas dieviņš jau labu laiku. — Jā, tiešām, Talij, joki pie malas — Sigurds tiešām ir all right, lai viņu tā varētu lutināt, kā viņš tiek lutināts.»

Viņam pretī pa ceļu tuvojās gaismas svītras, kuras meta auto, kurš brauca šurp; tas iegriezās pa mācītāj mājas ceļu.

«Tā mēs tiksim vaļā no viņas vīna glāzes,» Gerda teica.

Viņas apstājās un raudzījās uz ezeru. Tagad mēness svītra bija spoža un balta, ar sīku gaismas vizmu gar sāniem. Viens vienīgs melns punktiņš uzpeldēja un kustējās sudraba lentā — un niedrājā pēkšņi bija dzirdama klakšķināšana un parkšķināšana.

«Ko tu saki, ja mēs nekad vairs neatgrieztos šeit,» Gerda nopūtās. «Nu mēs pēdējo vakaru esam pavadījušas, apskatīdamas atstāto mantojumu.»

«Jaunatne nu gan labi būs izstaigājusies pa āru, jūsmodama par mēnesi,» Adreasena kundze teica atvainodama. «Jā, mēs ar jūsu mammu arī esam to izbaudījušas, sēdēdamas ārā bevenī un raudzīdamās uz mēnesi labu laiciņu visjaukākā radio koncerta pavadībā.»

Natalija pamodās nākošā rītā, atrazdamās vēl sapņa varā. Aizvērusi acis, viņa centās izsaukt atmiņā sapņa ainas, pirms tās vēl būs galīgi izbalējušas dažas no tām bija bijušas tik jaukas.

Viņa bija braukusi ar vilcienu, ar kuru bija notikusi šāda vai tāda nelaime. Kopā ar labu cilvēku, kuru tā nepazina laikam gan pasažieri, viņa atradās kaut kur uz tilta; sev zem kājām caur dzelzs stieņu režģi viņa varēja redzēt ūdeni un smilšu sēkļus, un pret dienvidiem bija izskats uz plašu ieleju, pilnu gaišas miglas, kurai saule patlaban taisījās izlauzties cauri, '"'auri miglai varēja jaust zemas kalnu kores apaļumus. Tad aina mainījās. Viņa un visi šie svešie cilvēki atradās dzelzceļa gravā, viņi sāka patlaban rāpties augšā pa vienu no nokarēm. Tur auga šķidra zāle un rudenīgi tumši virši.

Un tad viņi bija kādā vietā Vesterdālē — tā līdzinājās priežu norai ielejas dibenā, kurai viņiem vajadzēja iet pāri ceļā no Rafstādes uz otru kalnmalu, pa kuru gāja ceļš uz ganu būdu. Arī sapnī viņa pārgāja pāri dzelzceļa sliedēm, bet upi viņa neredzēja. Pa priedēm apaugušo noru viņa piegāja pie lielas, skaistas koka ēkas, ar lielu daudzumu lieveņu un torņu, un viņa zināja, ka tā ir dzelzceļa viesnīca. Bet iekšā bija augstas telpas ar marmora pīlāriem, zeltījumiem un griestu lukturiem ar kristāla pakariem, bet pie sienām bija lieli spoguļi — tās atgādināja septiņdesmito astoņdesmito gadu teātru foajē. Sigurdam it kā vajadzēja būt tur, bet sapnī tā nevarēja viņu atrast. -Te pēkšņi viņa atradās atkal kādā citā viesnīcā, īstā norvēģu lauku viesnīcā: telpa bija pilna mazu galdiņu ar sarkanrūtainiem kokvilnas galdautiem, uz galdiem bija arī skādra paplātes ar tukšām pudelēm un glāzēm, un ceļa piederumi bija salikti uz koka krēsliem. Viņa meklēja Sigurdu arī te, un tad viņa bija uzgājusi kādā guļamistabā ar nekrāsotām dēļu sienām un šaurām augstu uzčubinātām gultām slīpā jumta ēnā. Gerda stāvēja tur un kāra savu mēteli uz tādiem pakaramiem, kādus pārdod apkārtstaigājoši tirgotāji -tas ir, ar sarkanu samtu apvilkta dēlīša ar baltām porcelāna pogām drānu uzkrāšanai. Tad laikam viņa bija pamodusies.

Natalija izstaipījās ar labpatiku. Viņai ļoti patika tādi sapņi ar skaidrām ainām, kuras mainījās. Viņa taisījās braukt uz māju šovakar un priecājās. Cik tas būs labi atgriezties atkal pie darba atpakaļ, un pie Sigurda. Droši vien tādēļ viņa sapnī viņu bija meklējusi.

5

Natalijai kādu laiciņu bija krietni ko strādāt, kamēr viņa atgriezās no neparedzēti ilgā apciemojuma mājās. Par laimi veikalā pagaidām bija vēl diezgan kluss, bet viņiem tomēr bija jāgatavojas uz tūristu sezonu Pa lielākai daļai Sigurds jau bija atgriezies mājās, kad viņa vakaros slēdza durvis vaļā. Dažreiz

72

/ viņš viņas vietā bija uzlicis ūdeni un uzklājis galdu. Katrreiz tas viņai darīja tikpat lielu prieku. Viņa staigāja dungodama, kamēr viņa gatavoja vakariņas un lika galdā visu, ko viņš bija aizmirsis.

«Skaties, Sigurd, vai tās nav skaistas!» Viņa priecājās par vecajām damasta galda drānām, kuras māte viņai bija iedevusi, kad viņa brauca atpakaļ. Tās bija vēl no Sēgora kundzes pamātes līgavas pūra, bet maz bija tikušas lietotas. Vispār gan Sumarlidē nebija daudz tādu lietu, kuras bērni būtu vēlējušies dabūt. Madss un Sigurds bija izvēlējušies kādu daļu grāmatu. Un Nikolajs bija pārsteidzis viņus visus, izlūgdamies Bjernsona un Stēna un citu veču neglītās ksilogrāfijas no tēva darbistabas. «Tām taču ir vēsturiska nozīme,» viņš bija teicis ar divdomīgu smaidu.

Kādā svētdienā viņi visi kopā izbrauca apskatīties māju Bundefjordā, Sigurds, Natalija, Asmunds, Soņa un abi bērni.

Natalija daudzreiz bija bijusi Strannā, bet viņa uz vietu nekad nebija skatījusies no tā viedokļa, ka viņai te būs jāsaimnieko. Akā mēdzot būt ūdens cauru vasaru, Sverre teica, bet dažreiz tas neesot lāga. Maikēna un Garijs izrādīja nepatīkamu interesi zaļi nokrāsotajai koka akas teltij. Bet Soņa no tā nekā negribēja dzirdēt, ka aka varētu būt bīstama, vākam jau esot karamā atslēga priekšā. Un pie mājas bija neliels, jauks gliemežains līcītis; bērni varēja mazgāties no malas un bradāt pa seklo ūdeni. Protams, viņus vajadzēja uzraudzīt, lai viņi nerāpjas uz kailajām klintīm un neiekrīt tur, kur bija dziļš. Maikena gan tikpat kā prata peldēt; viņa droši vien iemācīšoties to šovasar labi, Soņa domāja.

«Viņa, acīm redzot, grib nākt te dzīvot,» Natalija teica Sigurdam.

«To var domāt. Tas ir, viņa grib nolikt bērnus te un pati aizbraukt prom, lai mēs tad te dzīvojam un uzraugam viņus. Jā, man tur nekas nav pretī.»

Tad jau par to vairs nebija ko runāt. Viņai vajadzēja apskatīties pēc kāda uzticama cilvēka, kas bērnus pieskatītu, kamēr viņa būs pilsētā. Ja Sigurds bija ar mieru te dzīvot, tad arī viņai nebija nekas pretim. Vasarnīca nebija tik visai nepraktiska — vismaz tur bija brīnum daudz vietas. Divas diezgan lielas guļamistabas augšā. Viesu istaba uz klētsaugšas. Gara, šaura laiva piederēja pie vietas.

Mazajā mājiņā, kura visu ziemu bija stāvējusi tukša, bija liela atstātības sajūta. No aizslēgtajām istabām dvesa vēsums, kaut gan viņi bija atvēruši logus, tiklīdz bija ieradušies, un saule spīdēja. Uz palodzēm gulēja beigti kukaiņi. Maikena ar lielu sajūsmu izrādīja savas skumjas par kāda sarkanbrūna tauriņa bķi.

Lielajā kamīna istabā bija pie sienām piestiprināti soli un vecs baroka galds vienā stūrī. Sur tur stāvēja daži izgrabējuši pīti kršli, bet viss, kas māju darīja apdzīvojamu un patīkamu, bija novākts pie malas.

Sarkanā plīts virtuvē neizturami kūpēja, kad Natalija gribēja uzvārīt kafiju. Viņa atteicās, kad Soņa piesolījās viņai palīdzēt, un tomēr bija mazliet apskaitusies, kad svaine aizgāja nemaz nepretodamās, lai gan viņa zināja, ka bija daudz vieglāk visu padarīt pašai, nekā ļaut Soņai maisīties sev pa kājām. Viņa ar Soņu bija bijusi kopējos izbraukumos arī jau agrāk.

Sigurds ienāca, nometa svārkus un uzlocīja piedurknes. Viņš nomazgāja servīzi, kuru viņa bija atradusi stūra skapī. Viņi nekā daudz nerunāja ~ bija tikai ļoti patīkami tā abiem še staigāt un rīkoties. ~ Un plīts vairs tā nekūpēja pēc tam, kad tā bija iesilusi. «Man liekas, viņa ir gluži laba,» Natalija teica. «Ja viņai būtu kāda vaina, tad jau tu, droši vien, varēsi to izlabot?»

«Es domāju gan. — Tu, vai bērniem nevajadzēs piena, kā tev liekas? Zini, Sverre pērk pienu šepat augšā Brotenā. Ko tu saki, vai man nevajadzētu aizskriet un apjautāties, vai mēs nevaram dabūt kādus pāris litrus?»

«Ak, ko,» Natalija apstājās viņam līdzās un skatījās pa virtuves logu ārā. Mazais pagalmiņš aiz mājas bija gluds un brūns no nobirušām skujiņām. Tur auga pāris vecu priežu. Starp tām gluži labi varēja izstiept šūpuļtīklu. Malkas šķūnītis atradās pie stāvas klints sienas, kuras spraugās auga paegļi un saldās papardītes. Še tomēr bija skaisti. «Bērni ļoti priecāsies, ka varēs dzert kafiju.»

Viņš pagrieza galvu, uzsmaidīdams viņai: «Labi gan.»

«Žēl, ka Sverre nevarēja braukt mums līdzi. Nu jau ir tik ilgs laiks, kamēr mēs ar viņu neesam tikušies. Vai esi pēdējā laikā viņu redzējis?»

Sigurds mazliet apdomājās. «Nē.»

«Tu saki to tik savādi? ~ Jūs tak nebūsiet sanīdušies?»

«Nē -kādēļ lai mēs būtu sanīdušies? Viņš pa dienām ir diezgan daudz prom no pilsētas. Starp citu, viņi patlaban steidzīgi strādā pie sanatorijas Holmekilē.»

Starp citu, viņai bija ienācis prātā, ka viņa Strannā pa vasaru varētu staigāt savā vecajā tautas apģērbā. Bija žēl, ka viņš tā gulēja un nekad netika lietots. Pēdējos gados viņa pat nebija nesusi lejā viņu abu tautas apģērbus, kad viņa pavasaros un rudeņos vēdināja drānas. Ak, cik tas būtu nepatīkami, ja kodes tiem būtu tikušas klāt.

Kādā pēcpusdienā, kad viņa viena pati bija mājās, viņa uzgāja uz bēniņiem tiem pakaļ. Vakara saule, zelta dzeltena, spīdēja iekšā caur spraugām dēļu sienā un putekļi dejoja gaismas svītrā. Natalija jutās dziļi aizkustināta, kad viņa noliecās pie zārkam līdzīgās, ?.r baltraibu teļādu pārvilktās somas. Tā bija stāvējusi uzklētsaugšas Rafstādē — vīra tēvs smējās, kad Sigurds lūdza, lai atdod to viņam. Tā bija pilna ar vecā lensmaņa papīriem un grāmatām, un viņi varākus vakarus bija sēdējuši tos caurskatīdami. Dažreiz Sigurds stāstīja, kad viņi uzdūrās vārdiem, kas viņam atgādināja kaut ko dzirdētu par sava vectēva tēvu, kas bija bijis karā, par dažiem slaveniem zvēru medniekiem un vairākiem čigāniem, par kuriem viņš zināja dažus baigus stāstus. Viņš izstāstīja arī par kādu briesmīgu slepkavību Santruenā vecos laikos ~ jauna meita un viņas patēvs bija nogalinājuši viņas veco māti; viņi tikuši sodīti ar nāvi, kad Sigurda tēva tēvs bijis mazs zēns, viņš pats bijis klāt un to redzējis. — Bet tad Sigurds visus papīrus bija nosūtījis uz arhīvu — laikam gan Hamarā.

Lietas somā bija pārsegtas ar vecu Vīnes lakatu. Tas vietu vietām bija salāpīts, bet citādi ļoti skaists. Viņa nonesīs to līdzi lejā, varbūt piešūs viņam gredzenus un lietos to kā durvju aizkaru.

Un tur, plakani saspiestā papes kārbā, bija apģērba gabali. Tie bija nodzeltējuši no stāvēšanas, bet kas tas bija par skaistu linu audumu kampara smarža kļuva stiprāka un vina svīda. Še augšā zem jumta bija neizturami karsts un gaiss bija sastāvējies un pilns putekļu. ~ Nelikās tā, ka lietas būtu bojājušās. ~ Tur bija kurpes, ietītas gaišsarkanā zīda papīrā. Sudraba sprādzes it kā bija taisījis viens no Sigurda priekštečiem Tangenā -viņam vajadzēja būt bijušam ļoti spējīgam. Paraugs ar pītajām lentēm bija ņemts no rokoko sprādzēm, tamlīdzīgas viņa bija redzējusi muzejos. Bet tās bija ļoti labi uztvertas un atdarinātas.

No tāsīm pītā kārbā, atradās zīda lakati un saktas. Kā gan viņa bija varējusi atstāt viņas te uz istabaugšas visus šos gadus, tas tiešām bija liels kauns. Sigurdam būtu pilnīgs iemesls skaisties uz viņu par to, jo lakati un saktas bija piederējuši viņa mātei, kura tos bija mantojusi no savas mātes. Un kas tur bija par burvīgu saktu gredzens bija sirdsveidīgs, ar vainagu un diviem putniem augšgalā, bet no tā bira uz leju vesels sudraba lapu lietus un daži piekabināti ornamenti, kas līdzinājās spoguļmonogrammām. Tā tagad bija nosūbējusi no stāvēšanas, bet kad tā bija nomazgāta ar sudraba ziepēm, rotai bija ļoti maigs balts spīdums.

Zilais kakla lakats ar zaļām malām bija Sigurda.

Natalija izņēma ārā vīrieša apģērbu. Vai tas nebija muļķīgi, ka viņai nāca prātā aina Brandā, kur Agnese apskata sava mirušā zēna drēbītes. Reiz viņa tā bija raudājusi skolā, kad viņai bija vajadzējis skaitīt Agneses lomu, ka beidzot bija izsūtīta koridorā, lai apmierinās. Un vēlāk viņai katrreiz bija asaras acīs, kad tā skaitīja šīs replikas pie sevis.

Mice, nabadzīte, bija gluži plakana saspiesta un širmis salauzts, bet cepurnieks laikam varēja ielikt jaunu. Divi pelēki vadmalas svārki « īsie ar alvas pogām un garie ar sudraba pogām un zaļām maliņām vīlēs. Sarkansvītrota veste patiesībā to gan sauca par krūšu lakatu. Ak Dievs, tik skaists un brašs viņas zēns bija izskatījies šajos svārkos!

Viņa paņēma kopā saritinātos zeķu pārus klēpī, viens pāris bija sarkans un divi balti, no tādas vilnas, kā aitai mugurā. Natalija uzvilka zeķi pakaļ zeķei uz rokas. Caurums papēdī — dažas atkal bija plānas izdilušas. Vajadzēs nonest tās lejā — viņiem bija tāda pati dzija veikalā.

Natalija no jauna salocīja vīrieša apģērbu un rūpīgi salika atkal kampara vīstokļus katru savā vietā.

Viņa jutās tik priecīga, stāvēdama apakšsvārkos pie augstā ampīra spoguļa istabā ~ tas bija lielākais spogulis viņu mājā. Vispirms kurpes nē, cik skaisti izskatījās izliektās sprādzes uz augstas kājas virsas, Tad drānas. Tagad viņa ieraudzīja, ka Sigurda krekli atradās tai pašā kārbā. Izņēmusi vienu, viņa piespieda vaigu pie tā -cik tomēr tas bija skaisti toreiz, kad viņi tā bija dejojuši kopā. — Patiesībā vecās tautas dejas izgāja uz to, lai vīrietis varētu sevi parādīt — tādā ziņā viņas bija nevainīgākas, it kā dabiskāki seksuālas, nekā modernās dejas. Jo dabā izrādīties un vilināt patiesībā ir tēviņa daļa. Un tu, mans Dievs, cik brašs, jā un cik vilinošs — bija Sigurds izskatījies dejojot. Kad viņš beidzot cieši saņēma viņu ap vidu ar abām rokām un uzsvieda viņu augstu gaisā, paceldams no grīdas.

Linu piedurknes likās tik labas un vēsas uz ādas. Svārku viducis bija kļuvis par platu. Natalija apsviedās ātri apkārt dažas reizes, tā ka svārki piepūtās ap viņu kā tumši zils zvans. Ni viņa atcerējās, ka vēl vajadzēja apakšsvārku no ugunssarkanas drānas, jo sarkanajam vajadzēja būt redzamam, kad dejotāja griezās apkārt.

Priekšautu vajadzēja apsiet pirmo, jo jaka bija jāpogā virs tā. Sigurds bija skraidījis pa veikaliem, meklēdams gabaliņu priekšautam piemērota zīda, jo tam vajadzēja būt ar lielām rūtīm, tumšam un ar uguns sarkanumu iekšā. Beidzot, Zīda namā, viņi bija atraduši to brūnumu un melnumu ar lakas sarkanumu, kas, kā viņš bija teicis, esot pareizajā stilā.

Viņš bija rakstījis uz māju lauku tirgotājam pēc tās spožās lapu zaļās drānas, no kuras bija šūta jaka. Tā bija Luīze, kas viņus bija pamudinājusi aust atkal tādus audumus tur augšā. Viņai vajadzēja būt kļuvušai daudz tievākai, Natalija juta, to priekšā aizpogādama. Jo patiesībā tai vajadzēja piekļauties gludi pie auguma, sākot no pleciem līdz pat gūžām. Cik patiesībā rafinēts bija šis uzvalks — godīgi tas ieģērba sievieti no galvas līdz kājām, un tomēr rādīja, vai viņai ir spēcīgs un glīts augums, derīgs darbam lauku mājās tur kalnos, kā arī veselīgu bērnu dzemdēšanai.

Koķetērija izteicās zīda lakatiņos.

Natalija smiedamās apsēja melno mici. Tikko viņi bija bijuši pie novada vecākā, viņš noteikti bija pieprasījis, ka viņai jāmaina puķotā cepure pret melnu. «Tu sapratīsi, es gribu, lai visi redz, ka tu tagad esi sieva reiz es esmu dabūjis tik daiļu sievu.»

Tumšais zīdainis bija sarullējams kopā un apsienams ārpusē uz mices, tā ka lai stūri atrastos augstu virs pieres — tiešām interesanti! Un nobālušais gaišsārtais ar ieaustajiem vijolīšu pušķiem bija kakla lakts. Vecie zīda lakati bija tik ļoti mīksti — un kampara smaržai cauri vēl varēja just vecu sievietes, skapja un kaut kādu asu kožu zāļu smaku. Kakla lakats bija sasienams pakausī.

Natalija grozījās pie spoguļa tā ka svārki gāja pa gaisu un sakta klusu žvadzēja un šķindēja. Viņa bija priecīga ~ tā dungoja dažus vārdus no kādas dziesmiņas, kura tai jau gadiem nebija ienākusi prātā ~ viņa priecājās, iedomādamās Sigurda seju, kad viņš ieraudzīs viņu tautas apģērbā. Pirmo reizi viņa domāja uzvilkt to kādā sestdienas vakarā, kad viņa varēs izbraukt ar tvaikoni, kas atgāja pustrijos, un tad viņa aizies uz piestātni un sagaidīs viņu. Viņi abi kopā ies uz māju gar krastu un augšup caur priežu mežu, bet to stāvo ceļa gabaliņu lejup līdz mājai viņš, ja gribēs, varēs turēt viņu, aplicis viņai roku ap vidu, un būt viņai atbalsts un stute.

Tad viņa izdzirda, ka viņš iebāž atslēgu priekšnama durvīs. Viņa tūliņ briesmīgi apjuka gluži sarkana pietvīkusi, viņa sāka taustīties ap jakas pogām, bet nu jau vairs neatlika laika pārģērbties. Kad viņš ienāca istabā, viņa stāvēja apjukusi un smaidīdama vilka ar pirkstiem gar priekšauta malu.

«Nu tu brīnums!» Viņš pēkšņi apstājās un arī kļuva sarkans. «Ko tad tu esi uzvilkusi mugurā! — Dieva dēļ, ko tad tas lai nozīmē?»

«Vai tev tas nepatīk?» viņa izbrīnījusies jautāja.

Viņš apdomājās vienu acumirkli. «Kā nē. Tas tev lieliski piestāv. -Man tas tikai izlikās tik savādi.»

«Man ienāca prātā, ka es viņu varētu valkāt šovasar uz laukiem,» — viņa jutās mazliet apvainota, ka viņa sajūsma bija tik vien liela.

«Ak tā. Es jau sāku domāt», — viņš iesmējās, «ka tu gribi piedalīties kādā gājienā. Vai ka jums veikalā ir gaidāma šāda vai tāda izstāde.»

«Nē, tas bija tikai tev par godu,» viņa sausi teica. «Bet kā tad tu jau tagad pārnāc mājās?»

«Jā, es pārdomāju citādi. Es nejauši satiku Asmundu pilsētā. Viņš brauc rīt uz Hamaru un tad man jābrauc kopā ar viņu. Viņš uzbrauks augšā līdz elektriskai stacijai un izliks mani tur.»

«Vai gribi ēst?»

«Nē, paldies, mēs iegājām kādā vietā un drusku iekodām. Bet vai tu nezini, vai mums ir zelteris? Tad tu noliec tikmēr viskiju ārā stūra istabā, kamēr es noiešu pakaļ.»

Viņa patlaban laistīja savas puķu kastes, kad viņš uznāca augšā ar zeltera pudelēm.

«Jā, vai tu ari esi domājusi, kā tu darīsi ar savām puķēm, prombūdama.» Viņš stāvēja viņai līdzās, pielicis pirkstus vienai no lielajām, baltajām petūnijām, bet tūliņ atkal atvilka roku atpakļ — kāts bija lipīgs. «Vai lai uznāku šad tad augšā un tās apleju?»

«Nē, paldies! Šo kārtību mēs vairs negrozīsim, mīļais draugs. Nē, gan es dabūšu kādu cilvēku, kas nāks un apkops viņas te.»

Viņš paņēma viskija karafiti. «Cik daudz?» Un viņa piegāja un pielika pirkstu savai glāzei, jo tā viņi bija iesākuši; viņa vienmēr izvēlējās vienu un to pašu daudzumu, ne vairāk, ne mazāk. «Vai zini ko, Talij, patiesībā tas ir diezgan pazemojoši, ka tu man ne tik daudz negribi uzticēt, kā tavu puķu apliešanu, kamēr tu esi uz laukiem.»

«Bet mīļais!» Natalija visvairāk bija izbrīnējusies par toni, kādā viņš to bija teicis, it kā tas viņam būtu kas vairāk, nekā tikai joks. «Bet ja nu tu reiz esi tik aizmāršīgs tādos sīkumos. Es taču tev to nekādā ziņā nepārmetu.» Bet viņai pašai likās, ka tas skan neveikli.

«Jā, tā jau ir, kā tu saki — tu man nekā nepārmet. Dažreiz es domāju, vai tiešām tu . . .» Viņš apklusa.

«Vai es tiešām — ko tad?» viņa ieinteresēta jautāja. «Ko tu gribēji teikt?»

«Tja. — Ir daudz tādu lietu, ar kurām tu varētu būt neapmierināta. Piemēram, ka veikals toreiz negāja — un es te trīsceturtdaļgada slaistījos apkārt nekā nedarīdams. Un man vajadzēja būt vēl priecīgam, ka varēju dabūt vietu pie citiem, kādā sabiedrībā. Un nu tu zini tikpat labi kā es, ka droši vien es nekad vairs nebūšu nekas cits, kā tikai citu apakšnieks. Protams, es varētu dabūt patstāvīgāku vietu, bet gan tikai kaut kur ārpus pilsētas. Bet pagaidām uz katras vietas ir tik daudz gribētāju, un es nedomāju, ka piederu pie tā tipa cilvēkiem, kam tādās lietās laimējas. Kaut kas labāks saimnieciskā ziņā nezin arī vai kur varētu iznākt. Ja tev būtu jāatstāj savs darbs.»

«Vai tad tu?» Natalija rāmi runāja. Viņa sēdēja gludinādama zīda priekšautu sev uz klēpja. «Tu neesi apmierināts — ar savu darbu? Vai darba apstākļiem?»

«Apmierināts, apmierināts. — Savā ziņā jau apstākļi, kādos es strādāju, ir tiešām labi. Tādi kā laiki ir tagad, man jau drīzāk ir jābūt priecīgam, ka man ir tā, kā man ir. Tas nav tas. Bet tu zini, tā es tomēr, nedomāju, kad mēs apprecējāmies. Ka tā paliks arvien. Tas ir, ka mēs iesim katrs uz savu darbu rītos un pusdienās un nāksim atkal mājās, bet citādi tikai dzīvosim kopā un mums būs viens dzīvoklis, tā kā ~ jā, ja tas nebūtu ļaužu dēļ. Tad jau mēs tikpat labi būtu varējuši dzīvot kopā, nebūdami atklāti precējušies.»

«Es nebiju tā, kas gribēja, lai mēs precamies.»

«Nē, es to atceros gan tā, ka mēs būtu spiesti apprecēties, kā ļaudis saka. Domas, ka kādam varētu būt iemesls runāt par tevi neķītri, man likās nepanesamas.Es biju pilnīgi pārsteigts, ka sieviete varēja tāda būt tik lepna un brīva un bez kādām aizdomām, tādā mērā, kā tu to parādīji, ka tu mīli mani un man uzticies. Pilnīgi. Tu saproti, es vienmēr biju domājis, Dievs vien to zin kādēļ, bet mēs, kas ienākam pilsētā, nevienam še nepazīstami, pa lielākai daļai vispirms sastopam pavisam citādas sugas pilsētas meitenes. Es nekad nebūtu ticējis, ka jauna meitene, kura atdodas vīrietim, ne ar vienu vārdu neieminēdamās ne par kādām garantijām, var arī nebūt vieglprātīga. -Es nevarētu panest to, ja kāds dabūtu zināt to, kas bija starp mums.

Bet es nekad citādi nebiju iedomājies, ka tikai, ka tas tā ir pagaidām. Manas domas bija tādas, ka mūsu veikals ies tik labi, ka tu varēsi atstāt savu darbu «Lietišķā mākslā», un ka tad mēs dzīvosim kopā gluži parastā veclaicīgā kārtā.»

«Vai tad tu esi tik neapmierināts ar to, kā mēs esam dzīvojuši visus Šos gadus,» Natalija klusu jautāja.

Viņš skumji purināja ^alvu. «Ne nu taisni tā. Bet dažreiz man tomēr liekas, ka . . . Protams, mēs varam sev atļauties daudz ko tādu, par ko mēs toreiz nevarējām ne domāt. Bet tomēr savā ziņā tas tomēr ir tikai tas pats sakars kā pirmajā ziemā, kad tu nāci augšā pie manis, tur kur es dzīvoju ~ ar to starpību, ka tagad tas ir likumīgi arī citu cilvēku acīs.»

Natalija bija salikusi rokas klēpī. Viņa mierīgi teica:

«Dievs zin, vai tu tiešām tik labi atceries to ziemu, Sigurd.

Kad mums bija jāceļas augšā un jāapģērbjas tā ap diviem — trim naktī -un uz ielas bija auksts un tukšs, kad tu mani vadīji uz māju un mēs teicām viens ctram ardievas manos vārtos.»

«Tomēr. Es to atceros gan. Es domāju par to arī, kad es beidzot gribēju, ka mums pēc iespējas ātrāk ir jāapprecas. Ka tad mēs varēsim gulēt kopā līdz pat rītam ~ un varēsim iet uz pilsētu abi kopā, nevienam nebūs nekāda daļa gar to, ko mēs darām. Protams, es atceros, cik tas bija jauki, kad mēs pārnācām dzīvot mazajā dzīvoklītī še apakšā. Kad mēs saimniekojām abi un tu kāri savas kleitas manā skapī. Un mēs varējām ielūgt savus pazīstamus pie sevis mājās.»

«Un kad mēs pirmo reizi nogājām lejā pasūtīt guļamās vietas kuģī ~ inzēnierim Nūrdgoram ar kundzi. Tu izskatījies tik jocīgs — kantorī droši vien neviens neticēja, ka tu esi bijis precējies ilgāk par divām stundām.»

Arī viņš smaidīja. «Nē, vai zini. Tādu lietu jau ir ļoti daudz. Mēs abi kopā aizbraucām uz māju un aizgājām pie taviem vecākiem; mēs varējām ceļot un dzīvot viesnīcās abi kopā, ne par ko nedomādami. Vai vari atcerēties pirmo ziemu — mēs runājām braukt uz Kopenhāgenu pa Lieldienām, bet neuzdrošinājāmies to darīt, jo nezinājām, kā bija ar ceļotāju pierakstīšanos viesnīcās.»

«Ak nē, Sigurd. Būt precētiem tomēr nozīmē arī vēl ko gluži citu, nekā tikai to, ka tāds mīlestības sakars ir kļuvis likumīgs ļaužu acīs. Pat tādā gadījumā, ka mums nav bijis bērna. Vairāk nekā mēs paši apzināmies, man liekas, ka aiz tā slēpjas daudz labu un jauku lietu, kuras mēs kopā esam piedzīvojuši, paši to pat nemaz neievērodami. Tas ir, kamēr mēs viens otru mīlam,» viņa klusu piebilda. «Citādi jau no visa tā būtu maz prieka.»

No jauna viņš nolieca galvu piekrītoši. «Tur tev gan būs taisnība. — Bet. Vai tev nekad neienāk prātā, ka ir tik daudz citādu dzīves veidu, kā būtu varēts dzīvot? Tā ka tu jūties dažreiz jā, tieši kaitināts, ka tā dzīve, vai tas liktenis, kurš nu reiz tev ir piešķirts, stāv ceļā visām citām dzīvēm, kuras tev liktos iespējamas?»

Natalija klusēja, galvenā kārtā aiz pārsteiguma. Viņai ne sapnī nebija ienācis prātā, ka Sigurds varētu staigāt un prātot par tādām lietām.

«Ja es piemēram būtu lūkojis palikt mājās uz laukiem. Jā, nevar jau teikt, ka zemniekam būtu pārāk laba:, lir as šinīs laikos un vēl tādās mājās, kādas tēvs bija atstājis ~ jau tas vien, kā viņš bija rīkojies ar mežu, kas taisni varēja būt visam par pamatu Rafstādē. Vai arī es būtu varējis kļūt par mežzini. Esmu par to runājis ar Nikolaju. Arī tā nav nekāda spožā dzīve, bet… Vai arī, ja arī es būtu izdarījis tā kā Martīns Komperuds un aizbraucis prom, kad ar mums gāja uz leju. Es tev teikšu, es satiku kādu, kas nesen kā bija dabūjis ziņas par viņu. Viņš vēl arvien ir Austrālijā. Jā, sevišķi spīdoši apstākļi jau viņam laikam gan nav, bet dzīvot viņš tomēr var. — Man arī toreiz būtu paticies izceļot. Tad jau vēl bija vietas, uz kurām varēja aizbraukt. Uz Dienvidameriku. Vai arī uz Austrāliju.»

«Par to tu agrāk neesi man teicis neviena vārda.»

«Nē. Man jau tad būtu vajadzējis aizbraukt iepriekš. Un es turklāt nevarēju arī iedomāties tevi tik vienkār šos apstākļos. Atstāt tevi vienu še pilsētā, kad es pat nekā nevarēju darīt tavā labā, bet man vajadzēja pamest tevi, lai tu pati tiec galā ar sevi, kā tad, kad mēs nebijām precējušies — jā, patiesībā jau tu to esi darījusi arī visu laiku pēc tam. Jaunu un daiļu, kā tu biji un pieradušu dzīvot ar vīru, turklāt vēl arī diezgan kaislīgu. Mēs bijām precējušies taisni divus gadus, ja skaita līdzi arī pirmo neoficiālo laiku. Man tas gluži vienkārši likās pārāk pārdroši aizbraukt un atstāt tevi uz nenoteiktu laiku.»

«Par to tev nevajadzēja domāt,» Natalija dedzīgi teica. «Ja tu man būtu ieminējies kaut vienu vārdu, ka tev ir tāda vēlēšanās »

«Es zinu ļoti labi, ka tu būtu teikusi jā. Un zinu arī, ka tu esi uzticīga pēc dabas. Es nekad neesmu domājis -vismaz es to nekad neesmu varējis iedomāties -ka tu tādā kārtā varētu piegriezt vērību citiem vīriešiem, dzīvodama kopā ar cilvēku, kuru tu mīli. Bet tas ir pavisam kas cits, ja apstākļu dēļ ir jādzīvo vienam no otra šķirtiem. Es to nedomāju tā, kā mēdz sacīt, kas no acīm nost, tas no prāta laukā. Bet ja divi, kas mīl viens otru ir kopā ik dienas. Visas tās nejaušās sīkās pieskaršanās dienas laikā ~ ne tikai glāsti un tamlīdzīgas litas, bet tas, ka divi cilvēki izstiepj roku pēc vienas un tās pašas lietas un saka atvaino, vai tas, ka viņi saduras viens ar otru priekšnamā un tamlīdzīgi « tas ap viņiem abiem rada it kā gaisa čaulu, kurā iespiesties kādam trešam ir gluži neiespējami. Vismaz ne tikām, kamēr viņš ilgi un ar nodomu nav izmēģinājies to darīt.

Bet kad šis miesīgais kontakts tiek pārtraukts, pietiek ar gadījumu, lai notiktu tas, kas pirms tam ir licies gluži neiespējams — pietiek ar to, ka cilvēks vienu acumirkli ir izklaidīgs. Un to nemaz nav iespējams iepriekš paredzēt, pie kā tas var novest.»

Viņš piecēlās, piegāja atkal pie puķu kastes un pielika roku pie petūnijas,

pēc tam izvilka kabatas drānu un noslaucīja pirkstus.

Pār namu jumtiem debesis bija gaiši zilas, bet melnie meža vīnāji, kas nokarājās no jumta pār viņiem rēgojās gaisā, un puķes kastē un vīrs, kas stāvēja ar muguru pret viņu, likās saplūstam kopā ar krēslu. Natalija juta, ka ir palicis vēss.

«Kaut tak es būtu zinājusi, ka tu tā domā! Bet tas man neiekrita prātā. Es domāju, ka tu to dari aiz principa un tādēļ, ka tu esi tāds no dabas kad tu paliki ~ un uzņēmies visas nepatikšanas, un lūkoji labot jūsu abu lietas, cik tas tev bija iespējams, Tā kā ja tu iedomājies, ka esmu tev kādreiz pārmetuši to, kas toreiz notika to es nekad neesmu darījusi, Sigurd! Es zināju ļoti labi, ka tā bija Komperuda vaina, ka toreiz viss tā izgāja. Un es biju priecīga, ka nebiju vēl atteikusies no savas vietas, jo domāju, ka tā tev tomēr bija vieglāk, nekā ja tev būtu jārūpējas arī vēl par mani.

«Turklāt,» viņas balss kļuva asāka. «Es tiešām domāju, ka tavs kompanjons Martīns Komperuds tev būs jau vairāk nekā apnicis. Tas bija tas pēdējais, kas man varēja ienākt prātā, ka tu varētu iedomāties braukt viņam pakaļ un no jauna iesākt kaut ko kopā ar viņu!»

«Taisni tā es tiešām arī nedomāju. Turklāt, tas tagad ir jau tik sen atpakaļ, ka tiešām vairs neatceros, ko īsti es domāju. Es zinu tikai, ka vislabāk es būtu vēlējies aizceļot prom, bet neuzdrošinājos aizbraukt un atstāt tevi vienu. Nē, samesties kopā ar Komperudu, to es droši vien nedomāju. -Nevis tādēļ, kā tu saki, ka tā pa lielākai daļai bija viņa vaina, ka mūsu veikals izputēja, jo tas nav gluži pareizi. Es varēju arī nebūt tāds aitas galva un labāk uzmanīties, ja biju uzņēmis viņu par biedri. Es tak pazinu Martīnu Komperudu pietiekoši labi, to taču tu saproti. Bet Dievs to zin, kā tas bija — viņam bija zināma vara pār mani. Un kad mēs bijām kopā, es nevarēju viņam neuzticēties, lai gan pats sevī es zināju ļoti labi, ka viņam nevar uzticētiess. Vai tu to vari saprast?»

Natalija purināja galvu. «Uz mani viņš tādu iespaidu neatstāja.»

«Apžēlojies, tava jaunā ziņa jau ir krietni veca. Viņai ir zēns, kurš mācas tajā pašā klasē kā Maikena. Hilda Komperuda nebija no tām, kas ies gaidīt. Un turklāt vēl cilvēku ar tādu vārdu tas vien jau bija pietiekošs iemesls, lai viņa paņemtu citu, vienīgi tikai tādēļ, lai viņai nebūtu jāsaucas par Komperuda kundzi.»

«Vai tu domā, ka tu tomēr varētu manī iemīlēties, ja mani sauktu par Komperudu?»

«Nē, Sigurd!» Viņa piecēlās smiedamās un saņēma viņa roku. «Nāc iesim iekšā, man sāk salt. Jā, ko visu cilvēki neiedomājas jautāt. — Es gan domāju, ka es tevī tomēr iemīlētos — tik es dzītu intrigas, lai piedabūtu tevi pie vārda maiņas.»

Viņa uzspieda gaismu un aizvilka priekškarus lieveņa durvīm priekšā. «Vēl, ir viena pudele zeltera — vai tu negribi vēl pēdējo glāzi viskija ar zelteri?»

«Nē, paldies.» Viņš stāvēja un skatījās, ka viņa nolika apģērba gabalus, kurus viņa bija nometusi. «Bet vai tu nezini, ka tev patiesībā vajag sarkanas zeķes pie šī tērpa? Vismaz vilnas zeķes. Zīda zeķes, tas nav stilā.»

«Man gan liekas, ka diezgan daudzi iet tagad jau ar zīda zeķēm tur augšā. Bet varbūt vilnas zeķes ir praktiskas tādā ziņā, ka tur augšā ir čūskas.»

«Tu esi ļoti daiļa, Talij, tautas apģērbā.» Viņš teica to tik sirsnīgi, ka prieks uz acumirkli pārspēja visus citus iespaidus viņā. Bet viņa atteica sausi un jautri:

«Jā, vai nē? Bet tas arī laikam ir skaistākais no visiem norvēģu tautas apģērbiem. Lapu zaļā jaka, tu» viņa izslējās, lai krūtis piepildītu to. «Un cik labi izskatās melnā mice ar lakatiņu apkārt.

Kad viņš vairāk nekā neteica, viņa paņēma papes kārbu:

«Atradu tavus kreklus. Paņemšu arī tos, kad likšu mazgāt savas drānas, tie tā ir sadzeltējuši.»

«Tu. Vai gribi, lai kādreiz nonesu lejā tavu uzvalku? Vai tev nepatiktu to redzēt -uzvilkt mugurā ~ joka d$ļ?»

«Es viņu tagad pat mugurā vairs nedabūtu,» viņš ar nepatikšanu teica. «Un tad vēl — mēs taču esam tik tālu aizgājuši nost no visa tā. Man liktos, ka mēs esam divas tādas lelles, kādas tev tūristu laikā ir logā, ja es to uzvilktu mugurā.»

«Bet, taisnību sakot, Siguru. Kā tas ir noticis, ka mēs no visa tā tā esam izgājuši ārā. Jo patiesībā mēs taču jutāmies ārkārtīgi labi tavā novadā. Tur bija daudz patīkamu, brašu cilvēku.»

«Patiesībā, tu tur nemaz īsti neiederējies — kaut gan es to manīju labāk nekā tu. Tev patika dejot ar mani, cits viss tev patiesībā bija vienaldzīgs.

— Atceries tikai, kā tad bija, kad mums bija laikraksts?»

Patiesībā man pašam likās, ka pie visa tā bija kaut kas mākslots. Luīze ievdka mani visā šai tautisko rotaļu, tautas apģērbu un kokļu varzā iekšā. Es jau tā jūsmoju par viņu, ka viss, ko viņa darīja, man likās nezin kāds jauns atradums. Jā, nekas ļauns jau arī tas nebija, tas droši vien mani atturēja no daudz kā cita. Ja es arī neesmu bijis nekāds svētais, kā tu pati zini. Tā tas vairāk nekas nebija, kā viens otrs lēciens sāņus, kamēr es tiecos pakaļ šai vadošai zvaigznei, uz kuru noraudzījās manas acis. Bet, tu sapratīsi, ja es tiešām nopietni iemīlējos sievietē ar miesu un asinīm, kas tiešām vārda pilnā ziņā gribēja būt mana meitene, tad viss tas, kam bija sakars ar Luīzi, līdz ar to kļuva it kā pārāk mākslots. Jā, mans Dievs, Talij, — viss tas bija beidzies mājās uz laukiem, jau sen pirms mana laika. Nekad netiku redzējis puisi, kurš staigātu vecajā tautas apģērbā. Tik ļoti nacionāls un norvēģisks viņš jau galā arī nemaz nevar būt, tas taču ir tikai kungu apģērbs no Holberga laikiem, kuru viņi ir atdarinājuši pašaustos audumos. Patiesībā jau tu man to esi teikusi, Talij. Atceros, ka melno mici un zīda lakatiņus vēl valkāja dažas vecas sievas, vismaz Tangenu vecā māte gāja viņos uz baznīcu. Bet citādi tikai retam kādam no večiem kalnu mājās draudzes ziemeļos bija vēl zaļie muduraiņi vai zilie brunči. Jā, redzi, palikdams vecāks es nācu pie atziņas, ka viss tas, kam nodevās Luīze, piederēja pagātnei. Tā nebija tikai laba vien -savā ziņā tā bija diezgan grūta. Pat ja visā visumā gribēti ticēt, ka ļaudis toreiz labāk prata saglabāt savu dzīves prieku un sajust to, kad viņiem bija kāds labs brīdis. Bet tas jau ir naivi iedomāties, ka var atdabūt atpakaļ toreizējos ieskatus, tikai valkājot vecu laiku apģērbus un dejojot vecās dejas pēc vecām dziesmām—ja nevar atdabūt atpakaļ to garu, no kura toreiz viss radās, kad tas vēl bija jauns un pēdējais kliedziens.»

Natalija noņēma segu no dīvāna un sāka uzvilkt baltās drānas dīvāna spilveniem. «Jā, vai zini, es tiešām salstu mazliet. Ir jau arī vēls. Cikos tev rīt no rīta ir jāceļas?»

«Asmunds izbraukšot pusdeviņos. Tad te viņš ātrāk par pulksten deviņiem nebūs. Mums nav jāceļas agrāk kā parasts.

«Patiesībā es gribēju jautāt, vai es šonakt nevarēšu še pārgulēt?»

«Nu guli vien.» Natalija smējās.

Viņš strauji pievilka viņu sev klāt. «Par to arī es domāju, kad pārlēmu un neaizbraucu ar vilcienu. — Nu tad pagriezies,» viņš teica, turēdams viņu apkamptu, «lai atraisu tev lakatiņu pakausī.»

6

Jau tūliņ no paša sākuma Natalijai bija tāda sajūta, ka dzīvošana uz laukiem Bundefjordā vairāk bija nomocīšanās, nekā atpūta, kā Sigurdam, tā viņai.

Viņa izbrauca uz turieni ārā astoņpadsmitajā jūlijā: tad Soņa atstāja māju, dodamās automobiļa braucienā ar kādu draudzeni. Pirms aizbraukšanas viņa jūsmīgi iztēloja Natalijai, cik brīnišķīga dzīve bija Strannā. Kad viņa bija prom, visa guļamistaba vēl bija pilna tās smaržas, kādu viņa lietoja un kuru ne Sigurds, ne Natalija nevarēja paciest. Viņi atstāja balkona durvis vaļā cauru diennakti, kad laiks bija labs, bet ja viņi bija spiesti atkal aizvērt, istabā oda atkal pēc Soņas.

Soņa varbūt varēja sajūsmināties par Strannu, viņai nevajadzēja braukt uz Oslo biežāk kā viņai pašai tikās. Bet pa darbdienām jau fjorda mala atradās ēnā, kad viņi pārbrauca. Rīti bija brīnišķīgi ~ tā Natalija sāka celties vēl agrāk, nekā viņai tvaikoņa dēļ būtu vajadzējis to darīt. Noskrējusi peldu apģērbā lejā, viņa peldēja kādu gabalu rīta saulē. Sigurds dažreiz nāca līdzi, bet viņš nekad nebija peldējies jūrā, kamēr viņš kā pieaudzis puisis bija atnācis uz pilsētu un viņam tas nedarīja tādu prieku kā viņai.

Rīta kafija garšoja lieliski ārā uz lieveņa. Un brauciens uz pilsētu bija skaists labā laikā.

Fjords gulēja gaišs un bāls, un saliņas ar daudzajām krāsainajām, mazajām vasarnīcām virsotnēs izskatījās tik jautras un nevainīgas. Kalnu piekājē pacēlās pilsēta pati savu izgarojumu miglā. Viņas tālā, dziedošā šalka pamazām pieauga, viņiem tuvojoties, troksnis pakal troksnim raisījās un izskanēja, kamēr tvaikonis piestājās pie krasta un pasažieri pazuda vāģu dārdoņā un pilsētas dimdos. Viņi tik agri iebrauca pilsētā, ka Natalija parasti savus iepirkumus izdarīja pirms iešanas uz kantori, viņa izvēlējās ceļu caur tirgu un klaiņoja brīdi šurp un turp pa ziedu dārzu ap dārznieku autobusiem.

Bet jau ap otrā brokasta laiku viņa bija ārkārtīgi miegaina. Ēšana mazliet uzmundrināja. Bet pēdējās stundas veikalā bija grūti panesamas. Viņai gadījās uztrūkties un viņa redzēja, kā viņa sēdēdama bija gulējusi pati savā kantorī.

No viņu labās apņemšanās agri iet gulēt gan reti kad kas iznāca. Maikena un Garijs nebija dabūjami gultās kārtīgā laikā. Viņi bija ieraduši ēst vakariņas kopā ar lielajiem, ja kāds no vecākiem kādu vakaru bija mājās, un tā viņi, protams, gribēja palikt augšā un ēst kopā ar tanti Taliju un tēvoci Sigurdu. Patiesībā viņi bija tik mīļi, ka gribējās viņiem to atļaut. Sigurds sevišķi prata apieties ar bērniem, bet šovasar Garijs visu savu mīlestību bija veltījis tantei Talijai. Lielajā istabā bija kamīns, katru vakaru bērni mācās Sigurdam virsū, lai viņš iekur «tikai mazu mazu uguntiņu ar kādiem žagariņiem». Garijam bija grūti atturēties pretim, kad viņš rādīja mazo žagaru kaudzīti, ko tas bija salasījis kamīnam. Kad Sigurds padevās un pielika uguni, zēns ierāpās viņai klēpī un gandrīz tūliņ arī aizmiga, piespiedies viņai pie krūtīm. Viņam palika četri gadi augustā. Maikenai bija astoņi un viņa jau gluži labi prata koķetēt ar tēvoci Sigurdu.

Protams, viņiem tā ar bērniem pie pavarda sēdot, viņai nevarēja neienākt prātā — kaut tie būtu mūsu! Sigurds droši vien domāja to pašu. Bet neviens to nekad neteica.

Kad bērni beidzot jau gluži vēlu bija apgulušies, viņi visādā ziņā prasīja, ka tantei Talijai jānāk augšā noklausīties viņu vakaru lūgšanu. «Māte to dara arvien, kad viņa ir mājās,» Maikena pastāvēja. «Jā, bet kad mātes kādu vakaru nav mājās,» Natalija teica, «tad taču jūs varat lūgšanu noskaitāt arī tad, kad neviens neklausās.» Natalijai nepatika šī vakara lūgšanas ceremonija. Soņa turējās pie tā, ka bērniem jāskaita vakara lūgšana -viņi esot tik jauki to darīdami. Bet ne Asmunds, ne viņa nebija tādi, ka tas varētu kļūt par pamatu kādiem noteicošiem jēdzieniem bērnu prātā, viņiem pieaugot. Tā bija tikai rotaļa, kuru viņi droši vien atmetīs, kad būs jau tik

lieli, ka vakara lūgšanas skaitīšanai vairs nebūs jaukā izskata.

Nevar teikt, Soņa savā ziņā ticēja Dievam, cik Natalija bija nopratusi. Tā skaitās uz viņu, kad viņai likās, ka dzīve viņai pārāk maz dod no tā, ko viņa sev būtu vēlējusies. Tādās reizēs viņa nevarēja saprast, kādu ļaunumu viņa ir nodarījusi, ka viņai vienmēr ir tik skumīgi un garlaicīgi. Un kad viņa bija izdarījusi kaut ko, ar ko viņas sirdsapziņa nevarēja samierināties, viņa dažreiz griezās pie Dieva kā pie noteicēja: viņa bija pārliecināta, ka viņš saprot viņu, tas nebija nekas ļauns, mazliet prieka cilvēkam vajag, kamēr viņš ir jauns.

Gerda teica, ka cilvēki ir kļuvuši mazāk dzīves spējīgi, kamēr reliģija bija zaudējusi savu varu pār viņiem. Tur droši vien bija daudz taisnības. Bet ir tādi reliģijas un dzīvīguma veidi, kuri nav visai pievilcīgi.

«Kad māte mūs nedzird, tad mēs to aizmirstam,» Maikena paskaidroja, kad Natalija jau bija aizmirsusi savu jautājumu. «Bet kad tu manī klausies, tad man ļoti patīk skaitīt vakara lūgšanu.»

«Jā, bet tev taču ar vakara lūgšanu ir jāgriežas pie Dieva, Maiken. Un viņš gan dzird tāpat, ja arī neviena pieauguša nav pie tevis.»

Maikena izskatījās tā, it kā viņa agrāk nekad nebūtu par to padomājusi.

Arī Sigurds tika norīkots, ka viņam jānāk augšā un jāatsaka labvakars ar skūpstu. Natalijai likās, ka Maikena un Garijs bija iemācīti skūpstīties daudz vairāk nekā bija vajadzīgs. Tā tomēr laikam gan vairāk bija Asmunda vaina — viņš par daudz bija pasācis mīlināties ar saviem bērniem.

Kad mazie beidzot bija aizgājuši pie miera, viņi palika sēžot lejā pie kamīna. Viņa sēdēja un domāja, ka viņiem rītu agri jāceļas augšā, un to, droši vien, darīja Sigurds arī. Viņš likās ļoti noguris. Bet nevienam no viņiem nebija jaudas celties augšā.

Dažreiz Sigurds ierosināja iet vakarā pastaigāties. Natalija nevarēja pateikt nē, viņam nepieciešami vajadzēja daudz vairāk kustēties, nekā viņš to darīja. Bet viņi tikai ļoti vēlu varēja tikt no mājas laukā. Ejot augšup mežā bija gluži tumšs, bet kad viņi iznāca no meža kalnā, vienmēr tikpat savāda likās stiprā, bālā vasaras nakts gaisma, kas nāca viņiem pretim no lielās, plašās debess. Ceļš veda starp druvām, kur labība likās pelēkzaļa krēslā un nobriedusi pļava mirdzēja pat šinī naksnīgā gaismā, kad vēja pūsma sašūpoja paaugušos zāles stiebrus. Abpus ceļam grāvī balojās vīgriezes, smagi un saldi smaržodamas. Viņi pagāja garām pāris lauku mājām. Pirmajās parasti bija gaisma virtuves logos un iekšā stāvēja radio. Otrajās mājās ļaudis, acīmredzot, gāja gulēt agrāk.

Ceļš iegriezās atkal mežā, un, gabaliņu gājuši, viņi pienāca pie ezera. Viņā bija kaut kas skumīgs, vismaz tagad tik vēlā vakarā. Tai galā, kur viņi apsēdās, krasts bija stāva klinšu siena, ne pārāk augsta. Viņi sēdēja klints iedobumā pa gabaliņu no ūdens līmeņa, izpīpēdami pa papirosam, pirms doties atpakaļ uz māju. Zemi klāja melna tumsa, bet uz mazā ezeriņa virsmas gulēja debess gaisma līdz ar lieliem, tumšiem lēpu lapu plankumiem, kuri peldēja gaismā.

Dienu, kad spīdēja saule un baltas ziedu zvaigznes mirdzēja plaši atvērušās, ezeriņš bija pavisam citāds. Viņi bija atnākuši uz šejieni kopā ar Maikenu un Gariju pirmajā svētdienā, kad bija pārnākuši uz Strannu dzīvot, un bērni bija gluži kā bez prāta par lielo ūdensrožu daudzumu. Tad Natalija apsolījās viņiem, ka nākošā svētdienā, kad viņi nāks šurp, tā uzvilks peldu apģērbu zem kleitas un aizpeldēs un dabūs viņiem dažus. Sigurds bija tam pretim — esot bīstami peldēt tur, kur augot ūdensrozes. «Nemaz nē, ja vien zina, kā tas ir jādara.» ~ Garijs un Maikena noraudzījās viņā ar apbrīnošanu.

Bet nākošā svētdienā ārā izbrauca Ulbrichta kundze. Bērni mīlēja savu vecmāmiņu; viņai mūžīgi bija milzums kūku līdzi. Natalijai viņa likās patīkama. Bet par to nebija ko domāt, ka resno sievu varētu uzvest augšā pie ūdensrožu ezeriņa. Tā vietā viņi priekšpusdienā brauca ar laivu un pēc pēcpusdienas spēlēja bočiju mazajā pagalmiņā zem priedēm. Tā svētdiena pagāja samērā labi. Arī Sigurdam Ulbricbta kundze puslīdz patika. Bet sestdien viņa piezvanīja un pateica, ka labprāt gribētu izbraukt rīt, ja tā varētu, un tad viņas vīrs arī brauktu līdzi, viņš tā ilgojoties pēc saviem bērnu bērniem.

Natalija tikko uzdrošinājās pateikt to Sigurdam, kad viņi sastapās uz tvaikoņa. Viņš, acīmredzot, gluži sadrūma, kaut gan neko lielu neteica. Viņš vispār visu vakaru nerunāja gandrīz tikpat kā nevienu vārdu. — Dažreiz viņa tiešām vēlējās, kaut viņš nepatikšanas būtu uzņēmis tā kā viņas tēvs — lādējies un bāries brīdi un tad apmierinājies. Viņa izturēšanās ilgāku laiku sāka likties nomācoša.

Nakti viņi pamodās no tā, ka bija sacēlies vējš, tik spēcīgs, ka bija jāaizver balkona durvis. Natabja iegāja aiztaisīt bērniem logu. Viļņi lūza pret krastu, balti mirdzēdami tumsā, un viņa dzirdēja pazīstamo akmeņu un grants rībēšanu, ko bangas vēla sev līdzi. Viņa stāvēja brīdi, klausīdamās; tas bija tik mājīgi. Viņai tas patika. Mežs ap māju šņāca un brakšķēja, un tad plīkšķēdams sāka līt lietus. Viņa priecājās, ka varēs peldēties rīt no rīta, bet Sigurds, protams, negribēs nākt līdzi tādā laikā ~ viņa smaidīja pie šīm domām — un bērniem nevarēs atļaut. Ak, kaut tak viņiem rīt nebūtu ciemiņi.

Ūdens gāzās no gaisa, kad viņi pamodās nākošā rītā, un Bundefjords bija gluži sajaukts: augsti brūni viļņi vēlās viņu mazajā līcītī iekšā un dārdēdami salūza baltās putās. Arā balti vāli skrēja pa pelēkzaļo jūru, zemi otrā pusē tikko varēja saredzēt biezajā gaisā. Natalija noskrēja lejā tai starpā no vienas lietus gāzes līdz otrai un izpeldējās no laivu laipas — Sigurds stāvēja pirmā stāva lievenī. «Tu esi traka!» viņš teica, kad viņa skrēja viņam garām smiedamās, savā pilošajā peldu apģērbā, un Maikena un Garija sāka kliegt, ka viņiem neļaujot peldēties.

Ulbrichti neatbrauca ar tvaikoni, kurš pienāca vienpadsmitos. Sigurds, atnācis atpakaļ no piestātnes, nometa slapjo lietus mēteli, noskaities, ka viņam par velti bijis jāiet pretim tādā suņa laikā. Natalija aizgāja sagaidīt pusdienas tvaikoni, ja viņi atbrauktu ar to, būtu nepatīkami, ja neviens viņus nesagaidītu. Tas bija atspirdzinošs gājiens caur mežu, viņai patika tāds laiks. Un Ulbrichtu nebija. Viss būtu labi, ja nebūtu pusdienas. Viņa bija nopirkusi teļa cepeti, jo tas gandrīz visiem patīk, un viņa bija ņēmusi bagātīgi, domādama, ka viņi droši vien ieradīsies vezdami pavadā vēl kādus ģimenes locekļus. Nu palika ļoti daudz gaļas pāri, un ne viņa, ne Sigurds nebija nekādi auksta teļa cepeša cienītāji. Zemeņu kūku bērni varēja ēst, cik viņiem tikās -nebija nekāda nelaime, ja viņiem vienreiz būs mazas vēdergraizes.

Bija nepatīkami arī Normas dēļ, viņai gluži veltīgi bija bijis daudz lieku pūļu. Meitene bija izveicīga un patīkama. Natalija, protams, nevarēja nedomāt par to, kādas nelaimes varēja notikt Strannā, kamēr viņa pa dienu bija pilsētā. Bet ar Normu

viņa vismaz bērnu dēļ bija tik droša, cik vien tas bija iespējams.

Viņi krietni iekurināja kamīnu pēc pusdienas, un Natalija sameklēja Sverres harmoniku. Kad viņa vēl bija jauna meitene, viņas specialitāte bija uzstāties izrīkojumos kā harmonikas virtuozei. «Padejo ar Maikenu, Sigurd ~ tev arī tai ziņā vajadzētu mazliet parūpēties par meitenes audzināšanu, man liekas.»

Vakarā bērni dabūja atkal ļoti daudz zemeņu cepuma un pēc tam viņi spēlēja kārtis uz nabagiem, Garija dēļ saukdami to par bridžu un rakstīdami skaitļus uz papīra strēmelēm. Garijs prata jau rakstīt daudz skaitļu, un šovakar viņš iemācījās uzrakstīt kārtīgu divi.

Viņa palika vēl lejā dzīvojamā istabā, lai vēl piekoptu visu pēc tam, kad Sigurds bija uzgājis augšā. Viņa dzirdēja viņu staigājam pa augšu, bet tad viss apklusa. Natalija klausījās un klausījās. Viņš parasti mēdza diezgan skaļi grāvēties, kamēr viņš staigāja noģērbdamies.

Viņa izcēla karamo lampu no gredzena, bet palika stāvot to neizpūzdama. Bailes viņa pēkšņi sajuta kā spaidus un kā mokas, viņa sāka sagurt tām pretodamās. — Dievs Kungs, kas gan viņam kait, kādēļ viņš to nevar teikt. ~ Tad viņa nogrieza degli un nopūta lampu.

Guļamistabā bija tumšs, kad viņa atvēra durvis. Tā neskaidri redzēja viņu pie balkona durvīm. «Bet mīļais, kādēļ tad tu neesi aizdedzis uguni!»

«Saplēsu cilindru. Cik daudz nepatikšanu vienmēr ir ar petrolejas lampām.»

«Noiešu lejā, dabūšu citu — tie jau stāv stūra skapja atvilktnē dzīvojamā istabā, vai tu to neatceries?»

«Ak nē, lai paliek — nav vērts.»

Natalija aizdedzināja sveces uz abiem nakts galdiņiem. Liesmas nemierīgi šaudījās — te augšā diezgan stipri vilka, ja ārā bija vējš.

Piegājusi pie viņa, tā uzlika roku viņam uz pleca.

«Vai zini ko, Sigurd? Man liekas, tev kādu nedēļu vajadzētu palikt pilsētā. Tu te tiešām daudz par maz dabū gulēt. Liekas, ka mūsu tagadējā «vasaras atpūta» neatstāj uz tevi nekādu atspirdzinošu iespaidu.»

«Un tu?» viņš jautāja atpakaļ nepagriezdamies. «Vai tu arī domā? Tu jau te nedabū vairāk gulēt kā es.»

«Es to tā nejūtu un tu zini, esmu apsolījusies palikt pie bērniem. Es arī guļu ar miegu tās stundas, kuras es guļu. Tu bebem laikiem guli nomodā ari pa naktīm, kā es esmu manījusi.»

«Tā, tu to esi manījusi?» Viņš likās apmulsis. «Tas jau nav nekas neparasts, ka cilvēks lāgiem nevar gulēt. Domāju, tas kļūs citādi, kad pārnāksim uz šejieni — taisni tādēļ, ka laika gulēšanai būs mazāk. Bet tas jau vēl var kļūt citādi.»

«Tu neesi bijis pie ārsta, par to runāt?»

«Es tiešām nezinu.»

«Nē, apdomā taču, ko tu runā!» Natalijai bija jāsmejas. «Tev taču jāzin, vai tu esi bijis pie ārsta.»

«Jā, protams.» Viņš arī smējās, sīkus, īdzīgus sniekliņus, kuri viņai nepatika. «Biju pie ārsta, kādu laiciņu atpakaļ. Bet es nezinu, es tik maz ticu tādiem miega pulverīšiem. Pie tam jau es viņam tā vai tā nevarēju izstāstīt no kā tas ir.»

«Es nezinu,» Natalija teica, «vai man patiesībā nevajadzētu prasīt, lai tu saki man, no kā tas ir, ka tu esi bijis tik savāds. Jau no paša pavasara.»

«Tu zini, ka tev jau uz to būtu tiesības. Tik es neesmu drošs, ka tas būtu labāk, ja mēs par to runātu, Talij. Vismaz tagad nē. Es varbūt varētu mēģināt darīt tā, kā tu teici. Pārgulēt rnājā dažas naktis, iet agri gulēt un ieņemt miega pulverīšus.

«Mums varbūt arī vieglāk nāksies runāt, kad nebūšu tāds neizgulējies.»

Viņa klusēja acumirkli. Viņa juta, ka rokas viņai dreb. Ja viņš ar nolūku gribētu mani mocīt, tad neko labāku par to viņš nevarētu izdomāt. Visas šīs noslēpumainās valodas, ka ir kaut kas, ko viņš tagad nevar teikt, bet kad viņam tā patiks, tad es gan dabūšu zināt, kas tas ir. — Strauji un dusmīgi viņa savilka kimono sev ciešāk apkārt un aizgāja un ielēja ūdeni mazgājamā bļodā. Viņš stāvēja pie balkona durvīm un raudzījās ārā naktī un vētrā. Vai viņš izliekas, viņa pēkšņi domāja vai man jebkad ir ienācis prātā, ka Sigurds izliekas. Nē, tas nekad nav bijis ~ bet kaut kur viņas smadzenēs pamirdzēja kāda līdz galam neizdomāta doma — vai tas varētu būt, ka es pēc kāda laika, kādreiz nākotnē, skatīšos citādi uz to, kas ir bijis? -Ka daudz kas no tā, kas reiz ir bijis dārgs un mīļš, izrādīsies kā izlikšanās un muļķīgs joks.

«Mīļais draugs, ej nu reiz un liecies gulēt,» viņa iekaisusi teica.

«Es tikai gribēju pagaidīt, kamēr tu būsi galā. Tur ir tik

maz vietas.»

Viņa ātri beidza mazgāties un, naktskreklu uzvilkusi, iekrita gultā. Ak Dievs, cik garlaicīgs viņš varēja būt, — bet beidzot arī viņš bija tik tālurfca varēja apgulties. Viņš tūliņ nopūta savu sveci. Bet Natalijai savu atstāja degam un, uz elkoņa atspiedusies, gulēja un sl atījās uz viņu.

«Tev taču tik steidzīgi gribējās iet gulēt,» viņš beidzot apvainotā balsī teica.

Kaut tak es būtu mazliet viltīgāka, viņa uztraukta domāja, tad es to gan prastu izmantot, ka mums šoreiz gluži nejauši ir kopīga laulātu ļaužu guļamistaba. Betbijakautkas, neviņas galvā un arī ne sirdī, bet it kā kaut kur dziļāk viņā pašā ~ kas viņai nekad nebija ļāvis izlietot tādu erotiku kā līdzekli, lai panāktu sīkus, patmīlīgus vai viltīgus nolūkus. Viņa arī tagad negribēja sākt to darīt — aizvilināt viņu pie sevis un ar glāstiem lūkot izvilkt no viņa kaut ko, ko tas labprātīgi viņai neteica. — Turklāt, nevarēja arī zināt, vai tas viņai tagad izdotos.

«Vai esmu tev apnikusi, Sigurd,» viņa pēkšņi jautāja. «Vismaz uz to tu taču vari man atbildēt.»

«Vai es nomoku tevi, pati nezinādama?» viņa teica, kad viņš tūliņ neatbildēja.

Viņa vaibsti izskatījās izplūduši vienīgās sveces šaudīgajā gaismā; liesma nemierīgi atspīdēja acu raugos. Viņa neglīto pidžamu ar platām sarkanvioletajām svītrām viņi bija dabūjuši Bodo; viņam bija vajadzējis iegādāties vienu ceļam un labākas par šo viņi nebija varējuši dabūt.

«Ak nē, Talij, tas nav tas,» viņš klusu teica. «Man liekas arī, ka tev nav iemesla tā domāt,» viņš turpināja. «Vai neesam viens otru mīlējuši te ārā, kā tev liekas — tikpat daudz kā dažreiz agrāk?»

Tas bija tiesa. Savā ziņā. Dažreiz viņi tiešām bija bijuši laimīgi viens pie otra, jo to taču laikam viņš domāja. Bet pēkšņi viņa jutās nedroša arī te — vai tie nebija bijuši tikai īsi uzliesmojumi starp ilgajiem nomāktības un vispārējas dzīvot nepatikas laikmetiem. Tad viņš bija nācis pie viņas, it kā mēģinādams no jauna iekarot ne jau nu viņu, to, Dievs zina, viņam nekad nebija vajadzējis darīt, bet kaut ko pazaudētu, kas reiz bija bijis.

«Es nezinu, vai tu sapratīsi, ko es domāju,» viņš pēkšņi teica. «Es tevi mīlu, Talij, par to taču tu nevari šaubīties. Bet vai tev nekad nav bijusi tāda sajūta, ka pa ilgāku laiku tas šad un tad parādas uz āru — jā, to nevar saukt tieši par neapmierinātību vai nesaprašanos. Bet vai tev ari dažreiz neliekas, ka tas, ka esam dzīvojuši tik dažādos apstākļos, atrazdamies tik dažādu iespaidu varā, es gribētu teikt — visus tos gadus, pirms sastapām viens otru, var būt par iemeslu tam, ka strāva starp mums abiem pēkšņi pārtrūkst. — Jā, ar to es nebūt nedomāju tās sentimentālās pļavas par saprašanās trūkumu un tamlīdzīgi. Bet gadās dažreiz ka es tevi redzu it kā divkārši — kā tad, kad šķielē,» — viņš mēģināja smieties. «Kā piemēram šorīt, tu uzskrēji no jūras augšā tikai peldu apģērbā un smējies, skriedama man garām caur lieveni, un tad tu skrēji tālāk visai mājai cauri, atstādama slapju sliedi aiz sevis — Norma klāja galdu un bērni stāvēja, noraudzīdamies tev pakaļ.»

«Ak tu mans Dievs!» Natalija teica pārņemta; viņai nāca arī smiekli.

«Jā, es zinu, tu nevari to saprast. Es, protams, zinu, ka viss tas ir labi bet tev nevajag aizmirst to, ka līdz pat tam laikam, kamēr es ienācu pilsētā, es nekad nebūtu varējis iedomāties, ka tādas lietas ir iespējamas! Jā, nevar teikt, varbūt daudz kas no tā, kas mums bkās pieļaujams, tevi kaitinātu. Es nesaku, ka vieni ieradumi ir labāki par otriem; bet tikai to, ka patiesībā cilvēks turas pie tā, kas viņam ir licies dabisks uzaugot, ja arī viņš vēlāk mācās saprast, ka tas, pie kā turas citi, tādēļ vien vēl nemaz nav sliktāks. Varbūt pie tā bija vainīga arī zināma nespējības apziņa, ka man tas ienāca prātā,» -viņš atkal klusu un sērīgi pasmējās. «Tu šūpojies kā korķis viļņos, kuri gāzās tev pāri, un izskatījies tā, it kā tu justos ļoti labi, bet man nebija mazākās vēlēšanās iet ārā tādā laikā.

Tā tas bieži bija arī no sākuma. Kad tu gluži atklāti pateici kaut ko tādu, kas manās acīs izklausījās pārdrošs. Es taču biju iedomājies, ka tādas lietas varēja runāt tikai tā saucamās vieglās sievietes, kā arī samaitātās, smalkās pilsētas dāmas, par kurām mēs iedomājamies diezin ko. Kaut arī tik daudz gan es sapratu jau no pirmā brīža, kad tevi ieraudzīju, ka tu biji, ka tevī bija viss, uz ko vīrietis var pacelt acis, mīlēdams un apbrīnodams. Man tev jāsaka, ka es to darīju visu laiku ~ arvien vairāk un vairāk, jo vairāk tu mani pārsteidzi ar to, ka ne no kā nebaidīdamās, visu uzdrīkstējies, visam uzticēdamās. Vēlāk jau es sapratu, ka «lielo muti» jūs abas ar Gerdu bijāt piesavinājušās, lai kaitinātu māti un tēvu, tādēļ ka tie mūžīgi sprediķoja domu brīvību, pie tam ne sapnī neiedomādamies, ka kāds sev varētu vēlēties arī kādas citas brīvības un ne tikai tās, par kurām viņi cīnījās. Tik muļķis es nebiju, ka es to nesapratu. Bet tu zini, ka ne man, ne maniem brāļiem un māsām nekad nebūtu ienācis prātā runāt ar tēvu vai māti tādā kārtā. Nevar teikt, ka mēs savā klusā prātā bieži vien viņus nekritizētu, un, pie gadījuma, mēs varbūt vairāk nekā jūs darījām ko paši gribējām. Bet vārdos runāt viņiem pretim, tas, man liekas, mums nekad nevarētu ienākt prātā.

«Patiesībā ar to es gribēju teikt ~ es domāju, arī tev taču bieži būs licies tā, ka tev acis rāda nepareizi, kad tu uz mani skaties?»

«Es saprotu, ko tu domā,» Natalija teica pēc brīža. Viņa paņēma viņa roku. «Ar labu nakti, Sigurd. Tagad es nodzēsīšu uguni un tad mēs mēģināsim gulēt.»

Tumsā viņa juta, ka, mazliet pacēlies uz augšu, viņš noliecās pār viņu. Sirds viņai apstājās pukstēt no gaidām — vēja grūdiens, kurš tai pašā acumirklī noklusa, bija it kā viņa pati, kas aizturēja elpu. Viņa roka meklēja viņas seju, tad viņš viegli un saudzīgi noskūpstīja viņu un no jauna nolikās savā gultā.

Tūliņ pēc tam viņš miegā sāka vienādi elpot. Natalija gulēja, klausīdamās vējā, kas dauzījās ap sienām un jūras šņākšanā un priežu šalkās. Tagad vējš vairs nepūta ne pusi tik stipri.

Viņš ir nervozs, viņa domāja — kaut kas jau viņu nospiež, bez šaubām, bet tā droši vien ir nervozitāte pa lielākai daļai. Viņa pati to nemaz neapzinājās, cik ļoti viņa vēlējās, kaut tie būtu tikai nervi. Zem tā smaga kā svins gulēja apziņa: viņam ir bijis kāds piedzīvojums ar citu sievieti. Tā viņam bija sagrozījusi galvu. Droži vien tā bija tā Gorderu skuķe, tā bija flirtējusi ar viņu ~ atklādama viņam savu mazo dvēselīti un uzticēdama savas domas par pilsētu, kas bija tik neviesmīlīga pret studentēm no zemniekiem, pat ja tās bija daiļas meitenes — kā arī par lauciniekiem un pilsētniekiem, kas nekad viens otru nevar saprast, un par jūrmalniekiem un kalniešiem, kuri pieder pie divām dažādām cilvēku šķirām. Un viņu flirts varbūt bija aizgājis tik tālu, ka tagad no tā cieta viņa zemnieka sirdsapziņa. Patiesībā labais Sigurds bija ārkārtīgi konservēts tādās lietās. Un tas jau patiesībā bija loti skaisti, bet dažreiz tiešām nebūtu nemaz tik ļauni, ja vīrietis uz dažām lietām skatītos vieglāk. ~ Bet viņa cerēja, stipri cerēja ka tā tomēr bija vairāk miesīgā kaite. Kurai ārsts varēja līdzēt.

Viņai likās, ka viņa tikko ir bijusi iemigusi, kad modinātājs sāka tarkšķēt. Viņai stipri sāpēja galva. Vējš bija mazliet piestājies, bet fjords, tumšs un pelēks, vēla lielus viļņu vālus ar baltām putām galotnēs — būs pamatīga izšūpošanās līdz pilsētai. Viņa par to nekā neiztaisīja gluži otrādi. Bet Sigurds bija dziļi apvainots, ja saule nespīdēja nepārtraukti, kamēr viņš bija piejūras. Tas bija smieklīgi, jo kalnos viņš jutās labi jebkurā laikā.

Šorīt viņš tomēr likās daudz mierīgāks. Viņi daudz nekā nerunāja, bet jutās labi viens otra sabiedrībā, ejot caur plaši slapjo mežu lejup uz steķiem. Bija žēl redzēt, kā negaiss bija plosījies pa skaistajiem dārziem ap piestātni tie, kam tur bija vasarnīcas, ļoti daudz strādāja pie savām mājām.

«Jā, tad es darīžu tā, kā tu teici un palikšu kādas naktis pilsētā,» viņš gandrīz jautri teica, viņiem no kuģa aizejot. «Tad mēs varbūt varam sastapties pa dienām un ēst kopā otrās brokastis. Vismaz pirmais, ko es katru ritu darīšu, būs tev piezvanīt.»

Bet pēcpusdienā viņš piezvanīja, ka Asmunds gribot šovakar izbraukt uz turieni, un viņš tādēļ braukšot līdzi. «Bet to taču tev nemaz nevajaga darīt,» Natalija domāja. «Nu jā, bet . . . Tev nebūs patīkami vienai pašai kavēt Asmundam laiku visu vakaru.»

7

Arī starp Sigurdu un Asmundu bija kaut kas. Pēdējās reizes, kad viņa tos bija redzējusi kopā, viņi bija bijuši tik ķildīgi. Runāts bija tā, ka Asmunds reizi nedēļā izbrauks ārā apskatīties. Pāris reižu viņš bija pieteicis savu apciemojumu, bet arvien viņu kaut kas bija aizkavējis.

«Žēl, ka tev gadījies tik nelāgs laiks,» Natalija runāja, «kad tu beidzot esi varējis izbraukt ārā.» Uz kuģa bija tiešām nepatīkami, viņi sēdēja aizvējā aiz kajītes sienas, bet par aizvēju pavisam grūti bija runāt. Sīks lietus ar ūdens šļakatām slīpi skrēja pa gaisu, vējš tik nežēlīgi plandīja viņiem drānas, tvaikonis šūpojās un gāzelējās. Saliņas ar vasarnīcām gulēja samiikušas un bezkrāsainas lietū. Nesodlandi tikko varēja saredzēt miglā.

«Varbūt mums labāk vajadzētu iet iekšā,» te viens, te otrs no brāļiem laiku pa laikam lika priekšā, bet kajītes bija pārpildītas.

Piestātnēs nebija gandrīz neviena gaidītāja. Mazie tiltiņi, kuri arvien bija pilni vasarīgi tērptu kundžu pukotos bikšu tērpos, un jaunu zēnu un meiteņu spožos džemperos, stāvēja tagad tukši ar spīdošām, slapjām plankām, un kalniņus aiz viņiem bija izarušas lietus straumes. Pasažieri salīkuši steidzās krastā, ar visiem saviem saiņiem, slēpdamies zem lietus sargiem. Neviena cilvēka peldu vietās, neviena uz laipām, kur laivas un jabtas slapjas un atstātas šūpojās, raustīdamās saitēs. Peldu namiņi stāvēja ar mazo lodziņu rūtīm raudzīdamies lietū. Ak, viss likās jau gluži rudenīgs.

«Patiesībā tas ir pārāk tālu no piestātnes,» advokāts Nūrdgors piezīmēja, kamēr viņi steidzās augšā pa meža teku. Priežu adatiņas bija sadzītas kopā sīkās kaudzītēs un pakalns slidens. «Kad sākas nelāga laiks.»

«Tu saproti, tas ir diezgan tālu,» Natalija piekrita. «Ja katru dienu ir jābūt pilsētā. Tāds, kam tas nav vajadzīgs, jau labāku vietu nemaz nevar vēlēties.»

Bērni atradās krastmalā. Viņi skrēja pa smilšaino liedagu jūrai pakaļ, kad tā kāpās atpakaļ, un kliegdami bēga atkal atpakaļ no jaunā vāla, kurš vēlās augšup un lūza tā, ka šļakatas šķīda viņiem pāri. Krastā gulēja kāds baļķa gals, kuru viļņi valstīja; droši vien viņi gribēja dabūt to rokā.

97

Viņu izskats, trīs lielos cilvēkus ieraugot, bija tāds, ka Natalijai gandrīz vai sažņaudzās sirds, cik viņi abi viņai likās piemīlīgi ~ it kā viņi no sākuma nemaz viņus nepazitu, tik ļoti viņi bija nodevušies savai rotaļai. Viņi stāvēja un skatījās, apmulsuši un savādi; mazās sejiņas bija gluži sarkanas un matu šķipsnas tumšas lipa klāt zem spožajām, slapjajām jūrnieku cepurēm. Tad viņi skriešus metās uz augšu, tā ka

4 503

ūdens šļakstēja gumijas galošās; viņi atgādināja divus mazus jūras troļļus. «Vai tu mums ko atnesi, tēt?» Maikena prātīgi jautāja.

Norma patlaban klāja galdu un advokāts tūliņ iesāka, ne labdienu nepateicis, ne ko citu: «Nesaprotu, ko jūs īsti domājat, Eriksena kundze, ka jūs ļaujat bērniem vieniem pašiem tādā laikā skriet pa krastu. — Ja notiktu kāda nelaime, jūs virtuvē nekā nedzirdētu.»

Norma bija dusmīga, kad Natalija izgāja pie viņas ar saviem saiņiem. Viļņi tagad vairs nemaz nebija tādi, ka par tiem būtu vērts runāt, un bērni visu dienu nemaz neesot bijuši valdāmi; viņi nabadziņi vairāk neesot varējuši izturēt dzīvot iekšā. Ka advokāts un inženieris būšot uz vakariņām, tas viņai neesot paziņots; Natalija bija piezvanījusi vietējam tirgotājam, bet no turienes nekāda ziņa nebija atsūtīta.

«Man bija žēl, Norma, bet es tur nekā nevarēju darīt. Tagad es uzvēdīšu bērnus augšā un viņus pārģērbšu un jūs esiet tik laba, uzlieciet traukus vēl diviem. — Ēdiena jau mums, paldies Dievam, ir diezgan!» Norma iemeta kastrolī visu sabiezējušās mērces piku.

Tīru drānu bija maz — pēdējo veļu viņi vēl nebija paguvuši izžāvēt. Kādā atvilktnē Natalija uzgāja tikko izgludinātas bērnu pidžamas. «Jūs gluži labi varat iet lejā un ēst vakariņas pidžamās.» Tas viņiem likās tik jauki, ka viņi sāka plosīties, spert viens otram pakaļ tupeles un skraidīt apkārt pa visu istabu. «Nē, Maikena un Torgal, ejiet tagad lejā pie tēva, pirms jūs palieciet galīgi netīri.»

Pašai viņai nekā cita nebija ko uzvilkt, kā tikai tautas apģērbs.

«Nē, nu skaties tik!» Asmunds Nūrdgors sita plaukstas taisītā sajūsmā. «Vai tu esi iegādājusies tautas apģērbu, Talij?»

«Nē jel, tas ir vecais. Es še ārā valkāju viņu pa svētdienām,» viņa apjukusi teica.

«Jā, kā tad. Vai nē . . .» viņš piegāja tuvāk. «Tas jau ir mātes vecais tautas apģērbs? Kad tu to dabūji?»

«Tu taču zini, ka Natalijai viņš ir bijis vienmēr, no tā laika, kamēr mēs saderinājāmies,» Sigurds bija ieskaities likās taisni tā, it kā viņam tas nepatiktu, ka viņai bija šis apģērbs mugurā, Natalija juta to. Viņai palika nelabi jau atkal bija kaut kas, bet kas īsti, to viņa nezināja.

Bērni darījās pie galda, kā vien prazdami, un lielie turējās viņiem līdzi, lai apslēptu, ka viņi nav labā omā. Kad viņi bija beiguši ēst, Sigurds iekurināja kamīnu. Bērni ierāpās tēvam klēpī. «Tgad tev jāspēlē mums harmonika, tante Talij,» Maikena komandēja. «Man nav vaļas, draudziņ, vispirms man jāpalīdz Normai, lai mēs vienreiz tiekam galā ar vakariņu traukiem.»

Betkad viņa ienāca atkal no virtuves, Garijam un Maikenai bija laiks iet gultā. Viņi turējās pretim un tēvs viņus mazliet atbalstīja. Natalija izbeidza ķildu. «Viņi tikai saaukstēsies. Paraugi,» viņa pielika roku Torgalam pie vaiga, -vaigs bija karsts no kamīna siltuma. Asmunds tūliņ padevās, — viņš bija hipohodriķis mazā mērā attiecībā pret sevi, un lielā mērā, kas attiecās uz bērniem.

Asmunds attaisīja viskija pudeli, kuru viņš bija paņēmis līdzi. Zeltera nebija mājās, un akas ūdens bija gluži brūns pēc lietus. Tur nekā nevarēja darīt.

Natalija nokārtoja visu augšā bērnu istabā. Visu laiku viņa dzirdēja vīriešu balsis lejā nu viņi laikam atkal ķildojās, ak. Beidzot bērni gulēja savās gultās. Tīri aiz ieraduma viņa nonesa netīrā ūdens spaini līdzi lejā un, apgājusi līdz mājas priekšpusei apkārt, izlēja to uz nīkulīgajiem flokšiem, kurus Sverre bija sastādījis gar lieveni. Tai laikā, kad bija bijis ļoti sauss, viņa bija lējusi viņiem virsū visu netīro ūdeni.

Viņa uzkāpa augšā lievenī. Viņi bija attaisījuši vienu logu. Natalija dzirdēja, ka Asmunds, iekaisis, skaļi teica:

«Lai Dievs pasargā, tu jau esi tā nolaidies, ka drīz tu paliksi gluži truls! Es tiešām nesaprotu, ko viņas abas pie tevis atrod.»

Viņa nevarēja dzirdēt, ko Sigurds atbildēja. Viņa redzēja, ka viņš stāv pie kamīna, bet tur kvēloja vairs tikai dažas ogles un ēdamā stūrī karājās aizdegtā lampa, tā ka viņa puskrēslā nevarēja saredzēt viņus abus. Natalija pat nemaz neiedomājās, ka viņa paliek stāvot un klausamies.

«Ko tu īsti domā,» Asmunds atkal iesāka. «Tu taču nevari gluži mierīgi ļaut, lai viss iet kā iedams.»

«Ak, gan jau viss notiks, kā tam ir jānotiek.»

«Kā tam ir jānotiek!» Asmunds nošņāca. «Ak tā, arī tu tātad tici liktenim, kā mēs teicam agrākos laikus.»

4*

09

«Jā, to es daru,» Sigurds spītīgi atteica.

«Būtu daudz prātīgāk, ja tu pats izstrēbtu to, ko tu esi ievārījis.» Tad viņš teica kaut ko, ko viņa nevarēja dzirdēt: «tas būtu mazāk pazemojoši kā tev, tā arī viņai, nekā ja viņa to dabūtu dzirdēt no kāda cita. Jo to tu man vari ticēt, ka agri vai vēlu viņa dabūs to dzirdēt.»

Sigurds teica kaut ko, ko viņa nevarēja dzirdēt: «un ja viņa nekā neprasa, tad laikam gan tādē], ka viņa nekā negrib zināt.»

Natalija attaisīja lieveņa durvis. Abi vīrieši pie kamīna aprāvās. Viņi laikam gan nebija gaidījuši, ka viņa ienāks pa šo ceļu.

«Gribēju teikt tev, lai tu uzej augšā un pasaki bērniem ar labu nakti,» viņa teica Asmundam, iziedama istabai cauri uz virtuvi ar spaini. Viņa palika stāvot tur ārā — viņai bija tādas bailes kā sunim iet iekšā un sēdēt kopā ar viņiem abiem. Bet citādi tas laikam gan nevarēja būt. Te Sigurds pienāca pie durvīm.

Viņš aiztaisīja tās aiz sevis, bet palika turpat, kur viņš bija stāvējis, un viņa stāvēja pie virtuves sola un nekustējās no vietas. Tā juta, ka viņa paliek bāla, tik bāla, ka vīrs nekādā ziņā nevarēja to neredzēt un pie tam viņai likās, ka viņa nejūt nekā cita, kā tikai niknas dusmas uz viņu. Viņi bija runājuši par pazemojumu tas te bija pazemojums. Viņa stāvēja, un neviens no viņiem nekā neteica. -Bija tā, it kā kaut kas iznīktu viņā, vai starp viņiem. — Kaut gan tā redzēja, ka viņa izturēšanās bija tāda, it kā viņš meklētu patvērumu.

Un nu nāca Asmunds, viņš tik smagi kāpa pa trepēm.

«Vai tu nenāksi iekšā?» Sigurds jautāja klusu, it kā viņai to lūgdams. Galvu palocījusi, Natalija iegāja viņam līdzi iekšā.

Asmunds bija apsēdies. Sigurds piegāja un pacilāja viskija pudeli. «Vai lai ieleju tev, Talij?»

«Nē, paldies. Tu zini, man viņš citādi negaršo, kā tikai ar zelteri.» Viņa apsēdās pie ēdamā galda ar adīkli. Tad viņa ievēroja, ka rokas viņai tā drebēja, ka viņai bija bail, ka citi to ieraudzīs. Noliekusies pār lapu, viņa likās pētām uzrakstus: «Vai tev neliekas, ka bērni izskatās labi?»

«Ļoti labi.»

Bet gandrīz tūliņ arī klusums kļuva tik nospiedošs, ka Asmunds saņēmās un sāka runāt: «Žēl, ka laiks ir tāds, arī bērnu dēļ. Viņiem vajadzētu pēc iespējas vairāk dzīvot pa āru, kamēr vini ir t6.»

«Tāds tas tomēr ir bijis tikai šis divas dienas un tagad ir jau daudz klusāks. Laiks gandrīz jau bija noskaidrojies, kad es tikko kā biju ārā.»

«Cik tu vienmēr esi čakla, Talij,» Asmunds teica.

Viņa gandrīz bija gribējusi nopūsties, bet viņa tūliņ, pieķēra sevi pie tā: «Ir patīkami varēt kaut kur pielikt pirkstus. Tai ziņā mums sievietēm ir labāk nekā vīriešiem, vai zini.»

Neviens no viņiem neatrada nekā ko uz to atbildēt.

«Un tu esi palicis par politiķi —» Ak, arī tas nebija neitrāls temats. — Bet viņi taču nevarējate sēdēt un tikai ciest klusu. Un ātrumā viņa nekā labāka nebija varējusi atrast. «Es lasīju avīzē, ka tu sestdien esot runājis Omotā.»

Asmunds plati iesēdās pītajā krēslā. «Jā. Tādi kā tagad ir laiki, manas domas ir tās, ka katra cilvēka pienākums ir nākt pie zināmas pārliecības par to, kādos apstākļos mēs dzīvojam un izteikt to. To pašu es tagad kā teicu Sigurdam. Ja viņš arī pats redz, ka vecās politiskās partijas ir izspēlējušas savu lomu. Tad vīra pienākums ie iedzīvoties tai jaunajā, ko nes mūsu laiks, un izvēlēties, kādas būs viņa attiecības pret to.»

Natalijai uzkrita, ka tagad stāvoklis starp brāļiem bija kļuvis tāds, kāds tas bija pirmajā laikā pēc viņas iepazīšanās ar Sigurdu. Toreiz viņš bija tas jaunākais. Asmunds, māju mantinieks, bija apprecējis Luīzi -bija tā, it kā viņš nokāptu no pirmdzimtā dēla tiesību klints, kad viņš ieradās Oslo, apciemot viņus. Bet kad viņš pārnāca dzīvot uz pilsētu jau pa pusei kā atraitnis, pēc tam, kad sieva bija nozudusi patversmē, kļuva citādi. Tad viņam Sigurds bija vajadzīgs kā draugs un biedrs, un viņi satikās kā līdzīgs ar līdzīgu. Un pēc tam, kad viņš bija apprecējis Soņu, viņam brālis vēl vairāk bija vajadzīgs. Sigurdam bija brīvākas rokas un viņš varēja palīdzēt, kad Asmunds atradās grūtībās. Bet nu Asmunds bija ieņēmis atkal savu vecākā brāļa stāvokli, vēl sevišķi uzsvērdams to. — Starpība bija tikai tā, ka agrākos laikos Sigurds gandrīz ar prieku bija bijis ar mieru atzīt brāļa pārākumu; tā viņš bija audzināts. Tagad viņš kurnēja. Bet iespaids bija tāds, ka otrs bija uzlicis viņam roku uz pakauša un gribēja piespiest viņu pie zemes.

«Tāds pienākums iedzīvoties nu gan nevienam nevar būt — tad jau saki labāk pienākums mēģināt to daiīt. Bet ja lieta ir tāda, ka katram prātīgam cilvēkam ir jāatskārst, ka tur darbojas līdzi faktori, kuri acumirklī nevienam nav zināmi — vai kādam laimēsies tos vēlāk atklāt, to mēs nevaram zināt, tagad mēs tikai redzam, ka tādi ir. Tad pēc manām domām, vīra pienākums vispirms ir atzīt, ka še es ne pie kādas pārliecības nevaru nākt, jo es lietas varu pārredzēt tikai tik tālu, lai es varētu atskārts, ka še darbojas līdzi spēki, kurus mēs vēl nepazīstam.»

«Mums par to, ko mēs nezinām, ir jātaisa slēdziens no tā, ko mēs zinām.»

«Jā, tas jau izklausās joti labi. Ja vien mēs neaizmirstam, ka ir starpība starp to, ka mēs ticam, tādēļ ka mums tas tiešām ir zināms un starp to, ka mēs ticam tādēļ ka esam nākuši pie tāda slēdziena ~ ja mēs neaizmirstam, kā tādi slēdzieni tomēr nav vairāk nekas kā mūsu domas. Tur jau arī pastāvēja vecā zemnieku gudrība, es tev teikšu, ka viņi prata šķirt šīs divas lietas vienu no otras. To, kam viņi ticēja tādēļ, ka viņiem tas bija zināms un to, kam viņi ticēja tādēļ, ka viņi bija nākuši pie tāda slēdziena. Kamēr, piemēram, tādi ļaudis kā -jā, teiksim mans sievas tēvs un mana sievas māte ticēja tikpat lielā mērā tam, ko viņi zināja, kā tam, ko viņi tikai bija iedomājušies, tādēļ ka viņi bija nākuši pie tāda slēdziena, vai to vēlējās un tamlīdzīgi. Jā, vai man šai ziņā nav taisnība, Natalij?»

«Jā?» viņa izbrīnījusies teica. «Kas ar vīru bija? Par ko visu viņš nebija sācis prātot pēdējā laikā!

«Jā, kāds tad būtu iznākums, ja visi cilvēki tā sāktu prātot!» Asmunds bija noskaities. «Tad jau pilnīgi apstātos visa attīstība pasaulē, ja neviens nevarētu izdarīt slēdzienus no tā, kas viņam ir zināms par to, kas varētu būt.»

«Es neesmu teicis, ka to nevar darīt. Es tikai teicu, ka nedrīkst aizmirst, ko īsti mēs darām. Tas ir tas pats, ko, piemeram, dara ārsti, ja viņi kaut kur der. Tikai pūšļotāji to nedara.»

«Tātad tev liekas, ka tā savā ziņā ir politiska pūšļošana, ar ko mēs nodarbojamies, mēs, kas domājam, ka tagad ir laiks pacelt karogu, zem kura varētu sapulcēties visa tauta; neskatoties uz šķiru interesēm un stāvokļa un audzināšanas dažādību un tamlīdzīgi. Un tā vietā panākt to, lai visi justos tikai kā norvēģi.»

«Tādu, kas būtu tikai norvēģis, nemaz nav Tāpat kā neviens nav tikai proletārietis, vai tikai vācietis, vai simtprocentīgs amerikānietis, vai tikai cits kas. To jūs man tomēr nekad neiestāstīsiet. Mēs nu reiz tomēr visi esam cilvēki un tas ir daudz sarežģītāk.»

«Taisni tā jau ir tā lieta, Sigurd — dažiem tautas vadoņiem tomēr ir izdevies panākt to, ka miljoniem cilvēku jūtas tikai kā proletārieši, vai vienas tautas locekļi. Mūsu laikā mums nav vaļas nezin kādai sarežģītai cilvēka uztverei.»

«Tu teici tik izsmejoši, ka pat man jāatzīstot, ka vecā partiju politika esot izspēlējusi savu lomu. Es tev pastāstīšu, kādēļ pēc manām domām tas tā ir. Tā bija laba diezgan, kamēr visi bija vienis prātis par to, kas ir galvenā lieta. Ko tas nozīmē būt cilvēkam un kādi ir visiem cilvēkiem nepieciešamie patiesie labumi. Tad viņi pēc kārtas varēja izmēģināt, kādas metodes bija tās labākās, lai tautai nodrošinātu pēc iespējas vairāk no šiem labumiem. Protams, viņi nebija vienās domās par to, cik lielas daļas no šiem labumiem nācās uz ikviena cilvēka sabiedrībā — un tie, kam acumirklī bija vara rokās, domāja, ka viņiem ir tiesības uz liekām rācijām par pūlēm. Viss tas būtu vēl samērā labi, jo patiesībā visas partijas vēlējās pavairot tautas labklājību, un, kur tā pastāvēja, par to tās visā visumā nebija nevienprātīgas. To taču neviens tomēr nevar noliegt, ka tikām, kamēr parlamentārisms funkcionēja, visās lietās radās vairāk kārtības, likumi kļuva piemērotāki un dzīves vidusmērs augstāks uz visas līnijas. Nelaime ir tikai tā, ka tagad viņš vairs nefunkcionē, tādēļ ka partijas tagad ir vienprātīgas labi ja par kādām blakus lietām. Bet par to, kas ir galvenā lieta, viņas nav vienprātīgas.»

«Jā, saki tad, kas tad ir pēc tavām domām tā galvenā lieta?»

«Galvenā lieta laikam gan ir zināt, kas ir cilvēks.»

Asmunds izskatījās mazbet apjucis. Bet tūliņ atkal viņš kļuva tikpat pašapzinīgs.

«Jā, tā? — Man gan liekas, ka mūsu laikā ir pacēlušās dažādas problēmas, kas ir svarīgākas nekā tas. Piemēram, miera jautājums, vai bezdarbs, vai ģimenes krīze.»

«Jā, bet, vai tu to nesaproti?» Sigurds pastāvēja pie sava, «ka mēs nevaram atrisināt nevienu no tām, nenoskaidrojuši sev, kas pēc mūsu domām ir cilvēks. Mēs nekā nevaram iesākt ar ģimenes krīzi, ja mums nav savu ieskatu par to, cik tālu cilvēks ir padots dabas likumiem. Acīmredzot, dabai, indivīdus sapārojot, nav citu nolūku kā pēcnākamo radīšana. Viņa ir iekārtojusi tā, ka ir tādas sugas jaunie radījumi, kuriem ir jāizēdas no ābola ārā, vai no dzīvas govs ādas, kamēr citu dēļ vecākiem ir jāizšķiež spēki, un tādēļ dažiem dzīvniekiem barot un laizīt savus bērnus liekas tik jauki, ka viņi ir gluži kā bez prāta tos pazaudējuši. Bet cilvēki jaukumu redz savu bērnu vadīšanā un viņu likteņa noteikšanā. Bet ja sabiedrība grib uzņemties tādu lomu pret saviem pēcnācējiem, un mēs nu reiz esam piesavinājušies mākslu izsargāties no bērniem, no kuriem negaidām sev nekā patīkama, tad var iznākt tā, ka mūsu beidzot būs tik maz, ka melnās un dzeltenās tautas būs tādā skaitliskā pārsvarā, ka tās nāks un nokārtos ģimenes krīzes jautājumu mums. Pēc tam tās droši vien mantos bezdarba problēmu, ja ļaudis var ražot tos pašus priekšmetus gandrīz vai visās vietās virs zemes, bet dažās vietās viņiem par savu darbu vajaga vairāk, jo viņiem vajaga ciešāku ēku un vairāk gaismas un siltuma, un ēdiena, un drānām, nekā citās vietās. Līdz ar to var nākt viņu kārta brīnīties par to, ka viņi ļauj bruņošanās rūpniecības strādniekiem nopelnīt vairāk, nekā visiem citiem, un ļaujas tā iebiedēties, ka dod viņiem arvien vairāk un vairāk darba. Tad viņi varēs sev jautāt — kā tas var būt, ka viens cilvēks var veselu tautu sajūsmināt uz karu, ja viņš apsola, ka tā kādai citai tautai varēs rakstīt priekšā dzīves noteikumus? Un ka šī otrā tauta tikpat cieši grib aizstāvēties līdz pēdējam, pirms tā ļauj sev uzspiest dzīves veidu pēc svešas gribas.»

«Bet taisni to taču mēs gribam, cilvēk! Mēs gribam apvienoties ap aizstāvēšanās lietu. Un vest ģimenei labvēlīgu politiku. Kā arī dot iespēju atrast darbu visai tautai.»

«Jā, tas jau izklausās ļoti skaisti. Bet es neredzu, kāda tam var būt nozīme uzstādīt tādu programmu, ja jums nav noteiktu domu par galveno lietu. Tu saki, ka jūs gribat vest ģimenei draudzīgu politiku. Bet tad tu nevari gaidīt, ka ļaudis tev piebiedrosies, ja viņi neticēs, ka ģimene ir organisms, kuru nevar operēt zināmām robežām pāri. Ja to izoperē pāri par mēru, tas zaudē iespēju atjaunoties, ja arī zēni un meitenes tūliņ nezaudē patiku rotaļāties. Tāpat tas ir arī ar atsevišķiem cilvēkiem, tu zini, pēc zināmām slimībām un operācijām, ka viņiem nerodas tieši askētiskas tieksmes, bet tādēļ viņi nav sterili. Bet tagad mums ir milzums jaunu cilvēku, kuri ir pārliecināti, ka ģimene ir tikai nevajadzīgs slogs, un cilvēki jau pārāk ilgi ir samierinājušies ar visām tām grūtībām un pazemojumiem, kādas neizbēgami ir jāuzņemas tam, kas grib skatīties uz ģimeni, kā uz sabiedrības pamatu. Un tas pats ir ar darba iespējām, pat ja jums izdotos radīt tādus apstākļus, ka visiem būtu kas ko darīt. Kad cilvēkam nav darba, viņš domā, vismaz daudzi tā domā, ka viņi labāk darītu nezin ko, nekā slaistītos apkārt bez darba. Tā es pats kādreiz tiku domājis. Bet kolīdz darba būs pietiekoši, tad tu tūliņ redzēsi, ka būs tādi darbi, kurus gribēs darīt visi un tādi, pie kuriem nevienam negribēsies ķerties klāt. Es nesaku nekā arī par to. Ir tādi darbi, kurus es nezin vai gribētu darīt, ja man būtu izredzes uz citu darbu, vai ja es redzētu, kas citiem ir atļauts darīt.»

«Jā, te nu tu redzi! Tie ir taisni tie uzskati, kurus mēs gribam apkarot! Ka viens darbs ir smalkāks vai prastāks nekā otrs un tā tālāk. Jā, redzi, tautai vajag piesavināties tādus uzskatus uz darbu protams, ņemot vērā atsevišķo cilvēku spējas un dāvanas, ka visi amati ir vienlīdz labi un dara godu darba darītājam, jo nevienam vairs nav jāstrādā pašam savā labā, bet visiem vispārības labā.»

«Kādas vispārības labā?»

«Nu, tautas, zemes un tautas, cilts.»

«Tad jau mēs esam atgriezušies atkal pie tā paša. Tauta un cilts, tas ir, ar citiem vārdiem runājot, visi man svešie cilvēki. Nav iemesla domāt, ka viņi būtu labāki vai ļaunāki nekā man pazīstamie; vienīgais, ko es droši par viņiem zinu ir tas, ka es viņus nekad neredzēšu. Senāk tas bija citādi, tad mūs zināja tie, kas bija kapsētā vai debesīs, pat ja mums par laimi ar viņiem vēl tikai bija jāiepazīstas, bet ar nedzimušajiem mēs varējām nākt sakarā, pāriedami citā dzīvā veidā. — Tas ir tas, ko es domāju, Asmund. Tagadējos laikos nav iespējams ap kaut ko apvienot tautu. Jo nekur cilvēki nav vienās domās par to, kas ir tas svarīgākais. Cilvēki virs zemes iekārtojas dažādi, atkarībā no tā, kam viņi tic. Ja šī dzīve ir viss, un kad mēs nomirsim būs tā, it kā mūsu nekad nebūtu bijis, tad mēs rīkojamies citādi, nekā tad, ja ticam, ka nomirt, tas ir pāriet pāri mērķa līnijai un stāties soģim priekšā.»

Natalijai adīklis bija izslīdējis no rokām uz galda. Izbrīnījusies un mazliet izbijusies viņa noraudzījās uz savu vīru, bet līdz ar to viņa sajuta zināmu atvieglojumu. Vai tas bija tas, kas nodarbināja Sigurdu? Ka viņš pārdzīvoja zināmu reliģiozu krīzi? Tas tomēr nebija tik bīstami, kā — jā, kā daudz kas cits, no kā viņa bija baidījusies.

Asmunds paskatījās uz brāli — gandrīz nicinoši, Natalijai likās.

«Oho! Tad tādas ir tās lietas ar tevi. Tu esi sācis bīties no soģa, kā tu to saki? Ar citiem vārdiem sakot, tu tagad esi sācis, kā mēdz sacīt, garīgi atdzimt?»

«Nezinu, vai to var nosaukt taisni tā. Bet es nemaz negribu noliegt, es tiešām labprāt būtu gribējis zināt, kā tas ir patiesībā. Vai visam tam, ko cilvēks ir darījis, galu galā nav nekādas nozīmes viņam pašam ~ un konsekvences ir jāvelk tikai citiem. Jeb vai ir tā, ka taisni tad, kad tev liekas, ka nu es pazūdu no visas šīs burzmas, tu pamosties un atrodi, ka tikai nule tu būsi spiests īsti saprast, ko nozīmē tas, ko tu esi darījis.»

«Tas tomēr nav nekāds pamats morālei, Sigurd. Tev liekas, ka viss atkarīgs no tā, vai pēc nāves būs jāsaņem atalgojums vai sods?»

«Sauc to, ja gribi, tā. Es domāju, viss atkarīgs no tā, vai es tiešām izdziestu tad, kad es izdziestu, kā tēva māte to mēdza teikt, jeb vai mana apziņa ir kaut kas tāds, no kā es nekad netikšu vaļā.»

«Vai tad, nomirstot,» Asmunds jautāja, «nav nekādas nozīmes tam, kā cilvēks nodzīvojis dzīvi, uz kuru tas var atskatīties atpakaļ?»

«Protams, ir. Starpība ir vismaz tikpat liela, kā starp Majora pēdējo stundu, kad mums abiem vajadzēja viņu nogalināt dzelzceļa ieplakā, un Šikas — kad tēvs bija pateicis, ka tā būtu dzīvnieku mocīšana, ļaut viņai vēl ilgāk dzīvot, ka nu tā rudeni būs jānošauj, un māte un mēs bērni nesapratām, ko labu viņai vēl izdarīt. Bet kad viņi bija beigti, tad tie bija beigti, un tad tur vairs nekādas starpības nebija.»

«Vismaz es tevi varu apmierināt ar to, ka mēs stāvam uz pozitīvās kristietības pamatiem,» Asmunds teica, sarunu nobeigdams.

Brālis smējās. «Ir jau patīkami to dzirdēt. Tu tātad tici pozitīvai kristietībai. Visam tam, ko tavs sievastēvs mums mācīja, kad gājām viņam atskaitīt?»

«Nē, Sigurd! Savu ticību katrs cilvēks var paturēt pats pie sevis. Mums pietiek ar to, ka norvēģu tauta ir dziļi reliģioza tauta, un tādēļ mēs respektējam viņas reliģiozās jūtas. Es tev varu apgalvot, ka pat starp komūnistiem ~ par strādnieku partiju nemaz nerunājot — ir diezgan daudz tādu, kam reliģiskās jātas nemaz nav tik svešas, kā viņi grib izlikties. — Tas ir, tad, kad nāk gals.»

«Bet tad ir jājautā, vai ticība, kas mūsos ir uzglabājusies no veciem laikiem, ir tikai māņi? Jeb vai ir kāds spēks, kas darbojas mūsos, teiksim, tāpat kā smaguma likums?»

«Jā, uz to es tev tiešām nevaru atbildēt,» Asmunds ieskaities teica.

«Nē, to es ticu! Un tas pats droši vien būs jāatbild lielākai daļai cilvēku. Bet vai tu nesaproti, ka nav nozīmes vēlēties nokārtot cilvēku esību, ja mēs nekā vairāk nezinām par to, kas esība ir. Vienlīdz kļūmīgi būtu kļūdīties, vai grib dibināties uz māņiem, vai rīkoties tieši pretim dabas likumiem.»

«Jā, tur es nekā nevaru līdzēt! Mēs tomēr nevaram ļaut, lai viss iet savu gaitu, kamēr mēs sēdēsim un izlemsim reliģiozas problēmas un tamlīdzīgas lietas. Man, piemēram, jau pārpārēm pietiek ar to, ko tu man te šovakar cēli priekšā. Es tādēļ tagad domāju iet augšā un likties gulēt!»

«Jā, jā. Ir jau tiešām arī vēls. — Bet tas, ko tu teici par to, ka nevar ļaut, lai viss iet savu gaitu un apspriest tikai reliģiozas problēmas. Vai tu nesaproti, ka to jau mēs taisni darām, ļaujam, lai viss iet savu gaitu, lai kā mēs arī sevi nemierinātu, ka pūlamies un airējam, kaut mums nav ne jausmas, kurp mūs aiznes?»

«Nu nē, turi muti zēn! Runā jel ar kādu mācītāju par saviem prātojumiem un savu sirdsapziņu, ja tā tev neliek miera. Natalija izskatās tā, ka viņa tūliņ aizmigs no noguruma.»

Natālija izgāja svainim līdzi ārā pagalmā. No priedēm pilēja mitrums, bet virs skrejošiem mākoņiem bija lieli bāli lauki dzidras debess.

«Sērkociņi tev ir? Lampa stāv uz kumodes. Visam vajadzētu būt kārtībā, bet es pagaidīšu, kamēr tu būsi uzkāpis augšā, ja varbūt vēl kā trūktu.»

Viļņi vairs nebija ne tuvu tik lieli, viņa dzirdēja, un mākoņi neskrēja tik ātri. Mežs gandrīz vairs nemaz nešņāca, bet mazais vējiņš, kāds tagad pūta, likās ledusauksts. Vasaras naktīm šogad varbūt bija jau beigas.

Aiz rūtīm klētiņas ģēvelē kļuva gaišs, un tūliņ pēc tam svainis parādījās trepju galā ar kaut ko gaišu rokās.

«Ak, atvaino! Vai viņa ir aizmirsusi piepildīt mazgājamā ūdens krūzi? Iedod man arī karafi, tad es aiziešu pakaļ.»

Asmunds gribēja iet viņai līdzi uz virtuvi. — «Nē, pagaidi, es iznesīšu ārā.»

Iegājusi iekšā pēc spaiņa un smeļamā kausa, viņa stāvēja un klausījās: neviena skaņa nebija dzirdama, kas rādītu, ka tur bija Sigurds. Viņa iznesa spaini ārā un piepildīja Asmunda krūzi un karafi ārpusē uz kāpnēm.

«Tev jāpiedabū Sigurds, lai viņš izrunājas ar tevi, Talij. Tā jau puisis vēl var aiziet gluži postā.»

Viņai nebija spēka atbildēt. Gan mēs ar Sigurdu paši tiksim galā, mūsu abu lietās nevienam nevajag iejaukties, — bet viņa juta, ka tā tas vairs nebija un bēdas un dusmas aizžņaudza viņai kaklu ciet. Vairs nebija divi, kuri bija viens, viņi tagad bija katrs par sevi, un Dievs to zina, cik nebija tādu, kas par Sigurdu zināja vairāk nekā viņa.

«Viņš jau sāk palikt gluži savāds.» Asmunds stāvēja gaismā, kura krita caur sarkanrūtainajiem virtuves priekškariem; viņš tanī izskatījās tik silts un pilnīgs, it kā viņš gribētu atstāt uz viņu iespaidu ar savu sirsnību. «Tu taču esi prātīgs cilvēks, to es teicu arī jau Sigurdam.»

Domāju gan, ka es tāda esmu. — Bet nu tev ir jāiet, Asmund.» Ieaudzinātā pieklājība ņēma virsroku viņā: «Ja mēs vispār šonakt vēl gribam iet gulēt,» viņa piebilda.

Viņa stāvēja, noraudzīdamās viņam pakaļ, kā viņš pāriet šķērsu pāri dārzam un uzkāpj pa mazajām āra kāpnītēm uz klētsaugšas. Viņu māca bailes tā vēlējās, kaut Sigurda vairs nebūtu kamīna istabā. Bet viņa bija gandrīz vai slima aiz sašutuma iedomājoties, ka tādā gadījumā šī gluži veltīgā izskaidrošanās, kura patiesībā nebija nekāda izskaidrošanās, gaidīja viņus augšā guļamistabā. Ak, bet viņš taču nav nekāds lops, viņa domāja. Viņš taču negribēs mani mocīt.

Tad viņš iznāca virtuves durvīs viņai aiz muguras: «Vai tu stāvi te?»

«Norma bija aizmirsusi uznest Asmundam augšā ūdeni.» Paņēmusi ūdens spaini, viņa iegāja iekšā, viņš lēnām gāja viņai paka], viņai tas likās tik smieklīgi.

| «Jūs palikāt tik ilgi.»

Natalija paņēma dvieli un nosausināja sevi tanī ~ viņa bija aplējusi ar ūdeni svārkus un priekšautu. «Varbūt tu biji cerējis, ka Asmunds aiztaupīs tev pūles un tavā vietā izstāstīs man to, ko tu nevari piespiest sevi man pateikt.» Viņa pati satrūkās, kad bija to pateikusi, tas izklausījās tik neglīti.

«Cerēji?» Sigurds teica gluži izbrīnījies.

«Jā, vai arī baidījies no tā.»

Viņš neatbildēja.

«Droši vien viņš to arī darīs, ja tu viņam nesteigsies priekšā. Acīmredzot, gribas uz to viņam netrūkst.» No jauna viņa satrūkās. Mans Dievs, kāda gan es esmu pret viņu.

«Tas ir, viņam liekas, ka tas ir viņa pienākums to darīt. Ja tu pats to nedari.»

«Negribu? Esmu to jau daudzreiz gribējis, Talij. Es nezincik reižu jau esmu domājis, šodien, pārnācis mājās, es to pateikšu. Bet, kad man to vajadzēja darīt…» Viņš paraustīja plecus.

«Bet, mīļais Sigurd,» un nu viņa pati dzirdēja, ka balss viņai skanēja mīksti un bija mazliet smaidoša, arī tas nāca gluži pats no sevis, bez kāda nolūka no viņas puses. «Vai tad tas ir kaut kas tik briesmīgs, ka tev tik grūti nākas to pateikt?» Un, atbildi nesagaidījusi, viņa iegāja kamīna istabā. Viņa sāka salikt glāzes vienu otrā. Bet kad viens no tukšajiem pītajiem krēsliem gari nočīkstēja, viņa sarāvās tā, ka visa glāžu kaudzīte nošķindēja. Tūliņ arī Sigurds ienāca iekšā, un viņa, pati nemaz to negribēdama, sāka atkal runāt agrākajā zobgalīgajā balsī, bet sirds viņai dauzījās un pulss dažās kakla dzīslās sita mokoši stipri.

«Vai tev ir kas ar kādu dāmu, Sigurd?»

«Jā, es jau gandrīz domāju, ka tu to būsi noskārtusi,» viņš atteica ļoti klusu.

Neviļus Natalija nolika atkal kaudzīti tik klusu, cik tas viņai bija iespējams. Satinusi savu adīkli, viņa nolika to galda atvilktnē un žurnālu ar nosaukumu uz zemi — netaisīdama nekādu troksni. Bet viņš nekā vairāk neteica.

«Sigurd!» Gluži bez spēka aiz ilgajām bailēm viņa lūdzās žēli: «Sigurd! Vai tiešām tu tai otrā esi iemīlējies?»

Viņš stāvēja, rokas uzlicis uz kamīna malas un raudzījās pelnu čupiņā, kur vēl pēdējās dzirkstis kvēloja gaisam mainoties. Tad viņš pagriezās un paskatījās uz viņu, bet viņa nevarēja saprast, kas viņa sejā bija lasāms.

«Atbildi taču! Tātad tu viņu esi iemīlējis?»

Viņš nolieca galvu. «Jā, esmu arī viņu iemīlējis,» viņš klusu teica, tāpat kā agrāk.

Sakustējusies, viņa izdzirda nošķindam saktu, kura viņai bija pie krūtīm: «Tu, tu . . . Bet, apžēlojies, Sigurd.» Natalija pēkšņi aprāvās, kāda tam bija nozīme, kaut ko teikt?

Bet viņš bija sapratis, ko viņa domāja: «Tādēļ jau tas arī bija tik neiespējami — es domāju par to runāt. Nedomā, ka es visu laiku nebūtu apzinājies, kāds nožēlojams cilvēks es esmu bijis, ka . . . Būtu es vismaz varējis izdomāt kādu atvainošanos, vai izskaidrojumu, kas visu to darītu mazāk nožēlojamu, tad es gan laikam būtu varējis to pateikt jau agrāk. Bet katrreiz, kad es pārnācu mājās un tu pret mani izturējies tā, it kā tā cita nemaz nebūtu — jā, tas jau bija tikai dabīgi, jo tu jau par to nekā nezināji. Bet mājās viss bija tā kā arvien. Tad man bija tā, it kā es arī pats to vairs nespētu skaidri atskārst, ka arī tas cits bija īstenība. Ka arī to citu es biju — ka tiešām es pats biju bijis kopā arī ar viņu. Jā, es saprotu ļoti labi, ka tā nav nekāda atvainošanās. Es to nesaku tādēļ. Bet tev nevajag domāt, ka esmu izlicies tavā priekšā visus šos mēnešus, vai ka tas ir bijis aprēķins no manas puses, lai tu neatskārstu, ka esmu bijis tev neuzticīgs visus šos mēnešus, kad tu man biji mīļa un es biju kopā ar tevi, kā parasti.»

Natalija nesaprašanā purināja galvu. «Nevar taču mīlēt divas vienā reizē. Tādā pašā kārtā.»

«Var gan,» Sigurds īsi noteica. «To es esmu piedzīvojis. Gan ne tādā pašā kārtā. Tas cits, tas . . . Mīlestības sapnis, jā, tas ir smieklīgs vārds, un es domātu, ka tā ir tikai frāze, ja pats to nebūtu piedzīvojis. Bet tas bija tā, tas bija taisni tā, kā kad sapņo. Tu zini, ir dažādas iedomas un lietas, kas tev it kā nejauši uzpeld prātā un vēlēšanās, no kurām tu atkraties, ja tās tev uzmācas dienu, jo tev nav laika domāt par to, kam tomēr nekad nebūs vietas tavā dzīvē ~ tu zini, ka viss tas var celties augšā naktī, kad tu sapņo, un tad viss it kā pārvēršas īstenībā, kur pagaidām viss virknējas gluži sakarīgā un dabiskā kārtā. Tā tas bija arī, kad es biju kopā ar viņu. Man bija tā, it kā tas nebūtu taisnība, ka visa mana dzīve jau ir nodibinājusies uz visiem laikiem — virzās pa sliedēm, no kurām es nevaru nolēkt neapgāzdamies. Tu saproti, no sākuma tā bija tikai tāda iedomu rotaļa. Es redzēju visas citas varbūtības ari, un tā es iedomājos, ka es vēl esmu brīvs un varu izvēlēties, ko es gribu darīt ar savu dzīvi.

«Un tad tas būtu ar viņu? Adindu Gorderi, jo tā jau laikam ir viņa?»

Sigurds palocīja galvu, «Patiesībā viņu sauc par Anni Randīni. Bet es, sākumā nekā tamlīdzīga nedomāju. Tad mēs tikai runājām par viņas nākotni. Nu es saprotu, ka man droši vien būs bijis zināms nolūks, par kuru es pats nekā nezināju. Pirmajā laikā mēs pastāvīgi runājām, ka viņa kādu vakaru nāks man līdzi uz māju un ar tevi iepazīsies. Bet arvien kaut kas gadījās ceļā. Es esmu pārliecināts, ka jūs abas viena otrai patiktu.»

Natalija nopūtās, it kā viņai trūktu gaisa.

«Jā. Un tad jau tas, kas vēlāk notika, nebūtu iespējams. Protams, viņa zināja, ka es esmu precējies, bet viņa domāja, ka viss ir gluži citādi, nekā tas bija. Atnāktu viņa uz māju pie mums, viņa saprastu, ka starp mums nav nekādas nesaprašanās. Tad viņa gan manītu, ka mēs abi dzīvojam labi. Un tad viņai nekad neiekristu prātā ~ viņa tāda nav. Viņa skatītos uz mani tikai kā uz — jā, uz kungu, kurš ir daudz vecāks par viņu, jau ilgi kamēr precējies, kuram ir patīkama sieva un tamlīdzīgi.»

Natalija paskatījās uz viņu. Vienu acumirkli viņš raudzījās viņai acīs viņai iešāvās prātā, Dievs Kungs, vai viņš ir tik nelaimīgs! Tad viņš novērsa skatu pietvīkdams. «Turklāt vēl, — es redzēju, ka viņa par to nedomā, cik daudz vecāks es esmu par viņu. Man nebija nekādas vēlēšanās, lai viņa to ieraudzītu.»

«Un tu ļāvi, lai viņai paliek tāds iespaids, ka starp tevi un tavu sievu pastāv nesaprašanās?»

Viņš neatbildēja.

«Jā, jā.» Natalija sēdēja, ar roku gludinādama savu priekšautu. «Bet ka tu! Precēti vīri jau bieži pastrādā dažu ko diezgan nožēlojamu, to mēs zinām visi, un ja tie nav mūsu vīri, tad mēs domājam, ka citādi tas nevar būt. Bet tomēr es nesaprotu, ka tu, Sigurd, varēji… Ka tu varēji dzīvot ar mani un kādu citu. Un būdams pie manis, tu izlikies tā, it kā starp mums abiem viss būtu tāpat kā agrāk. Un pie viņas ~ varbūt tā, it kā tev ar mani vairs nekā nebūtu?»

Viņš papurināja galvu. «Mēs nekad par to nerunājām — tikpat kā nemaz. Teicis kaut ko tamlīdzīgu, ka viņai varētu palikt tāds iespaids, man liekas, es nekad neesmu. Es tik labi to vairs neatceros. Bet man liekas, mēs runājam tikai par viņas apstākļiem. T ev nevajag aizmirst, ka viņa vēl ir ļoti jauna. Mēs arvien runājām tikai par viņu. Bet es tomēr noskārtu, ka viņa tā domā. Viņa zināja, ka tu pati pelni, tev ir labs stāvoklis veikalā un tamlīdzīgi. Viņai, kā lauciniecei, bija, protams, par to pašai savi ieskati. Pie tam vēl arī, mēs abi brīvdienās braucām katrs uz savu malu. Es jau iepazinos ar viņu tikai pagājušā rudenī kalnos, un tad es visu laiku biju viens.»

«Pagājušā rudenī Kalbekā? Vai tad viņa nav no tavas puses?»

«Nē, viņa ir Vēumu Halvora Gordera meita, pie kura es apmetos. Viņa pārzināja piensaimniecību Vēumu ganu mājiņā kalnos. Jā, es viņu biju redzējis arī agrāk, bet toreiz viņa bija vēl tikai maza meitene. Gordera tēvs ar Tangenu veco māti laikam ir māsu -brāļu bērni — viņš ir no Romedāles. Un tā es viņai apsolījos mazliet palīdzēt, kad viņa ienāks pilsētā. Viņai nenācās viegli atrast kādu darbu -viņa bija devusi privātstundas dažiem bērniem mājās ~ domāts bija tā, ka viņa studēs filoloģiju, bet tad viņai bija zudusi patikšana.

«Viņa ir diezgan savāda, es tev teikšu, patiesībā ļoti savdabīgs, mazs cilvēkbērns. Viņa it kā baidījās no visa tā, kur nebija dzīvības un siltuma iekšā — un dabas un augšanas. Viņa nevarēja panest strādāt kantorī, un viņai nepatika pilsētā, viņa nožēloja, ka bija nolikusi eksāmenu, kurš viņai deva tiesības iestāties augstskolā, jo nu viņa nevarēja vairs lūgt tēvam, lai tas ļauj viņai tikt pie kādas citas izglītības. Redzi, uz laukiem tas ir diezgan liels upuris, ka vecāki ļauj saviem bērniem sagatavoties studijām.»

«Un tev tad vajadzēja viņai palīdzēt kļūt par kaut ko citu, uz ko viņai bija vairāk patikšana?» Viņu kaitināja, ka viņš bija sācis runāt par lauciniekiem un par laukiem šai sakarībā.

«Tas ir, mēs diezgan daudz runājām par to, ko viņa varētu darīt. Viņa ļoti mīl savas mājas, viņa ir vienīgais bērns. Bet tādi kā tagad ir laiki, nav jau viegli dot jaunai meitenei padomu palikt par zemnieci. Un kā jau teicu, viņai bija bail teikt tēvam, ka viņa grib darīt kaut ko, kur viņas eksāmenam nebūtu nekādas nozīmes. Viņa runāja par lapsu vai suņu audzēšanu. Biju ielicis viņu kādā puķu veikalā kā mācekli — viņa teica, ka labāk esot ar mieru tā, nekā pieņemt vietu kantorī, vai dot stundas. Bet tad viņa kādā dienā uznāca pie manis kantorī diezgan nelaimīga ~ viņa teica, ka tur taču neesot nekādas jēgas, ka viņai jāmaksājot simtiem kronu mēnesī, lai skraidītu apkārt ar rēķieniem.»

Natalija klausījās auksti un nogaidoši. Vai tiešām viņam nav tik daudz saprašanas, ka viņš man še šonakt grib izstāstīt visu savas smieklīgās mīlestības stāstu?

«Tai pašā dienā Eitlija kundze bija pie manis — kaut kas iestādē nebija kārtībā un viņa visādā ziņā pastāvēja, ka man pašam jāizbrauc ārā un jāapskatās. Tā es aizbraucu. Viņa tagad nedzīvo vairs Eikenā, no tās viņai bija vajadzējies šķirties jau vairākus gadus atpakaļ. Tagad viņai ir mazāka saimniecība tālāk augšā pie upes, labu gabalu no piestātnes. Dēls ir kāda tēvoča veikalā Amerikā, un Eitlija kundze ar meitu taisījās braukt turp un palikt tur līdz rudenim, un viņa meklēja cilvēku, kas pa to laiku varētu uzraudzīt viņas suņu audzētavu. Man ienāca prātā Adinda, kura bija pieradusi pie lauku dzīves, labāku neko nevarēju iedomāties. Pirms savas aizbraukšanas Eitlija kundze pāris reizes ielūdza mani pie sevis tur ārā, un pēdējo reizi viņa lika man apsolīties, ka šad un tad aizbraukšu pie Adindas apskatīties, kamēr viņa būs projām. Jā, es biju teicis, ka viņa man ir tikpat kā māsīca, izskaidrot radniecību tuvāk iznāktu par garu.»

Natalija skatījās prom. «Un to tu tātad . . . Tas tātad ir vilcies jau no pagājušā rudens, ka tu esi dzīvojis vienu dzīvi še un otru dzīvi citā vietā, ar citu?»

«Jā, to es esmu darījis.»

Viņš panācās tuvāk pie lampas un apsēdās tanī no pītajiem krēsliem, kurš atradās tālāk no kamīna. Viņš izskatījās ļoti novārdzis un neglīts -varbūt savu daļu bija vainīga gaisma -ārā bija pelēks rīts. Pēkšņi viņai likās, ka viņa redz, kāds viņš izskatās patiesībā viņš vairs nebija jauns, viņa tikai nebija pamanījusi, ka viņš kļūst vecāks. Bet kā tā jaunā meitene bija varējusi . . . ? Vai viņš bija jaunāks, kad viņš bija kopā ar viņu. Vai tādēļ viņš bija teicis, ka otrs sakars viņam izlicies kā sapnis?

Viņai tik ļoti gribējās raudāt, tikai apgulties un raudāt, teikt viņam, lai viņš iet un liek viņai mieru, ka viņa var sērot. Tas bija kā zemestrīce, vai nelaimes gadījums, kad pirmajā brīdī vēl nav iespējams atskārst, cik lieli ir zaudējumi. Bet ieradumam, vai citam kam bija tāda vara, ka viņa nevarēja nesavaldīties.

»Un tagad?» viņa vēsi jautāja. «Vai tagad tas ir izbeidzies vai vēl turpinās?»

«Viņa pavasarī aizbrauca no pilsētas. Tas bija īsi pirms tava tēva nāves.»

«Un pēc tam tu neesi bijis kopā ar viņu?»

Viņš purināja galvu. Viņa redzēja, ka viņš it kā apraujas, gribēdams ko teikt. «Un tagad viņai ir gaidāms bērns.»

«Vai tu esi bez prāta?» Natalija čukstēja.

Viņai bija tā, it kā viņā joņotu drebuļi zem ādas — tas nav taisnība, saki, ka tas nav taisnība, viņa domāja, bet nevarēja dabūt pār lūpām neviena vārda, ko lai arī viņa būtu uzdrīkstējusies sacīt.

«Un tagad es vairāk nekā nezinu,» viņš klusu teica, «par to, kā tagad būs turpmāk, es domāju.»

«Es patiesībā domāju, ka tagad līdz tam vairs nemēdz pielaist.»

Viņš uzlēca kājās: «Nē, lai tagad paliek, Talij! Esi taču kā cilvēks! Saki ko gribi par mani, tev ir tiesības mīt mani ar kājām, ja tu gribi. Bet ir lietas, priekš kurām tu esi par labu.»

Viņa sakņupa, un nolikusi galvu starp rokām uz galda, raudāja. «Ak, Sigurd, Sigurd, Sigurd.» Tomēr tas viņai bija palīdzējis, ka viņš beidzot bija varējis iedegties, tas vairs nebija tik nomācoši, kā tad, kad viņš sēdēja, tik gurdens, it kā viņā vairs nebūtu nekādas dzīvības.

Viņa dzirdēja, ka viņš bija piecēlies un stāvēja netālu no galda, bet neuzdrošinājās pacelt galvu. Viņai bija jāsteidzas izraudāties, kamēr viņa vēl to spēja, citādi viņa nespēs vairs runāt tālāk.

«Jā, es zinu, ka tas nav labi arī tādēļ, ka mēs nekad nekā neesam piedzīvojuši, visus šos gadus, kamēr mēs pazīstam viens otru. Es tādēļ nevarēju zināt, kā tu uz to skatīsies, ja būs noticis kaut kas neparedzēts.»

Viņa pacēla acis: «Tu saki, mēs nekā neesam piedzīvojuši?»

«Protams, protams. Bet tas ir sen atpakaļ, Talij. Kad mēs satikām viens otru un viss mums bija piedzīvojums, tad vismazākie sīkumi bija belas lietas tikai tādēļ, ka tu biji tur un es tevi biju atradis. Bet vēlāk — cits nekas vairs negadījās. Pamazām visas dienas kļuva tik līdzīgas viena otrai» «Arī visas naktis,» viņa piebilda.

Viņa sēdēja klusu. Melno mici viņa bija gandrīz nostūmusi no galvas, gulēdama un raudādama. Viņa noņēma to un nolika uz sola — viņai pēkšņi iedūrās sirdī, ka viņa sēd te it kā ar nolūku tā apģērbusies; bija tā, it kā viņa būtu mēģinājusi atdzīvināt kaut ko jau sen mirušu.

«Toreiz tu pats biji tas, kas sāka runāt par šīm pagājušām lietām, toreiz, kad jums vairs negāja labi un Komperuds nozuda, atstādams tevi, lai tu viens ar visu tiec galā — vai tev liekas, ka arī tas nebija nekāds kopīgs piedzīvojums, Sigurd?» Tas nebija tas, ko viņa būtu gribējusi teikt, tas izklausījās pēc izvairīšanās, to viņa dzirdēja pati.

«Arī tas ir jau tik sen atpakaļ,» viņš tumši teica. «Un patiesībā …»

«Patiesībā? Ko tu gribēji teikt?»

«Nē, nekā. ~ Es atceros ļoti labi, tu biji laba, un tamlīdzīgi. Bet mēs tomēr cīnījāmies katrs savā frontē. Tad es uz laiku tiku izsists no cīņas lauka, un tu mani pieņēmi — tu biji ļoti laba, ļoti, spējīga, ļoti mīļa.»

«Vai tad tev liekas, ka tas saites starp mums abiem padarītu ciešākas, ja es nespētu gādāt par sevi toreiz, kad tu to nevarēji?»

«Kad tu to saki tādā kārtā, tas jau izklausās gluži neprātīgi, Talij. Tomēr, Talij ir kaut kas, ko es nevaru izskaidrot, bet ko es zinu — tam tomēr ir sava nozīme ka es nekad neesmu dabūjis just, ka tas tomēr ir gluži kas cits, ka es esmu precējies. Likumīgi, es domāju.".

«Jā, es saprotu. Un tagad, Sigurd, ko tu tagad domā darīt?»

Viņš neatbildēja.

«Ja tu tagad apprecēsi viņu un tev būs sieva, kura būs atkarīga un tevis, un bērns — tad jau tu varēsi izdzīvot to otru varbūtību, par kuru tu esot sapņojis, kā tu saki. Un

pēc tā jau tu patiesībā ari esi ilgojies?» viņa rezignēti teica.

«Varbūt ~ bet nekā tamlīdzīga domājis es neesmu, tu saproti. Protams, man patika, ka viņa nāca pie manis, lūgdama man padomu, un ka es viņai varēju palīdzēt un tamlīdzīgi.

Bet vismaz apzinīgi gan es neesmu domājis viņu pavest.»

«Nu to tu taču sapratīsi, ka nekādu šķēršļu es tev ceļā nelikšu,» Natabja gurdi teica.

«Es nebūt neesmu par to drošs, ka viņa to gribēs.» No jauna viņš acīmredzot kļuva nedrošs un šaubīgs.

«Viņas vecāki ir katoļi. Un viņa saka, ka pēc viņu uzskatiem ar to nekas nebūs labots, ja viņa apprecēsies ar mani. Viņi pat neskatīšoties uz to tā, ka viņa ir precējusies, ja es būšot šķirts.»

«Tas izklausās mazliet fantastiski,» Natalija neticīgi teica.

«Jā, man jau arī ir grūti tam ticēt. Ja viņiem vajadzēs izšķirties, viņi droši vien labāk būs ar mieru, lai viņa apprecās.»

Natalija pārvilka ar roku sev pār seju. «Kā tu to varēji, Sigurd. Un tādā kārtā. To es tomēr nekad nebūtu domājusi. Ka starp mums abiem visam būs beigas. Tas ir tik bēdīgi.»

«Jā. Un es, Talij, jau nekad neesmu vēlējies, lai starp mums visam būtu beigas. Es taču mīlu tevi, tā, man liekas, ir tiešamībā. Tas cits, tas ir — dažreiz es nemaz nevaru saprast, ka tā ir tiešamība.»

«Bet tu taču saki, ka tu mīli arī viņu.»

«Tā ir. Bet tas ir pavisam citādi.»

Natalija piecēlās un izcēla ārā karamo lampu. Tā nejauki oda jau labu brīdi, viņā vairs nebija petrolejas. Viņa nopūta lampu ~ ārā bija jau gluži gaišs, un debesis starp priedēm bija sarkaniem mākoņiem svītrotas.

«Citādi, jā. Un tādā mērā citādi, ka tagad tev no citas sievietes būs bērns.

Man laikam gan vienmēr liksies, ka tu esi gājis un atdevis manu bērnu kādai citai.» Viņa juta, ka lūpas viņai paliek bālas un stīvas tai pašā acumirklī — nekad viņai nebūtu vajadzējis to teikt! Bet rūgtums bija tik briesmīgs.

«Bet tā nav tava vaina, ka man neviena nav bijis, to jau tu tagad esi pierādījis.»

Viņš pietvīka sarkans kā uguns. Vainas apziņu viņa sejā viņa nespēja panest: «Tu to esi domājis, neliedzies.»

«Natalij! Man liekas, tu pati vairs nezini, ko tu saki,» viņš lūdzās izmisis.

Skaļās raudas, kuras viņa nevarēja savaldīt, sabaidīja viņu tā, ka viņa izskrēja no istabas, viņam garām.

Augšā guļamistabā bija vēl gaišāks nekā lejā; aiz balkona durvīm, debesis bija nopūstas tīras un bālas, ar maziem sarkstošiem mākonīšiem augstu gaisā un skrejošiem lietus mākoņu lēveriem daudz zemāk pie zemes.

Drebošām rokām viņa bija noraisījusi kakla lakatu un saktas un sāka pogāt vaļā zaļo jaku, kad viņš klusu pieklauvēja pie durvīm. Viņa stāvēja klusu kā sastingusi un mulsām acīm raudzījās viņā, kad viņš ienāca iekšā. Piegājis pie savas gultas, viņš paņēma galvas spilvenu un vilnas segu.

«Es apsēdīšos lejā. Ir jau vēls rīts. Tā laikam tu gribēsi labāk?»

Aicināt viņu atpakaļ bet ko tas tagad varēja līdzēt. Viņa palika stāvot un raudāja rokas atspiedusi uz mazās kumodītes, kura kustējās. Tagad tas nekā līdzēt nevarēja, jo ja arī viņa tagad atsauktu viņu pie sevis, viss vecais tomēr būs beigts, un kāds būs jaunais, to neviens nezināja.

8

Telpa bija pilna saules gaismas, kad viņa pamodās, bet pulkstenis pusdesmit, kad viņa pameta acis uz savu rokas pulksteni. Viņa dzirdēja, ka bērni bija ārā. Tai pašā brīdī viņa visu atcerējās. Un viņai briesmīgi iesāpējās galva.

Gaiss istabā bija pilns vizošās jūras atspīduma un meža ēnu, kuras kustējās, kā arī vissaldāko saules dienas skaņu — maziem vilnīšiem lūstot un ritot atpakaļ, skujām šalcot un bērnu balsīm čalojot. Zemes bite dūkdama sitās kaut kur pret kādu vietu istabā. Priekškari uz balkona durvīm bija mazliet piepūtušies uz iekšu, un gulta viņai līdzās nebija apsegta ar segu, palags bija sarauts greizi un uz viņa neviens nebija gulējis.

-Taču savā ziņā būs kāda kārtība, viņa domāja, tālāk viņa nedomāja, tātad viņai it kā atlika vēl šāda vai tāda cerība. -

Nu viņa atcerējās, viņa bija sapņojusi par misis Eitliju un galvas sāpes viņai kļuva stiprākas, tādas izbailes un nelabums viņai uzmācās. Viņa neatcerējās, ko viņa bija sapņojusi, tikai Eitlija kundzes seja kā dzīva no jauna stāvēja viņai priekšā. Nu jau bija tik sen atpakaļ, kamēr tā vairs neatcerējās viņu, pat kad Sigurds teica, ka viņa likusi sveicināt — to viņš šad un tad bija darījis, vēl ilgi pēc tam, kad viņi vairs tur negāja.

~ Viņas istabas ar simtiem tukliem, spožiem zīda spilveniem, ar turku pīpējamiem galdiem, ar puķotu katūnu uz krēsliem un širmjiem ar kabatām fotogrāfiju ievietošanai. Tas bija tik groteski, kaut kas smieklīgs jaucās klāt viņas skumjām, izmisušām, mokošām domām par to, ka Sigurds un tā otra bija mīlējuši viens otru šai spilvenu un zemu, mīkstu mēbeļu krātuvē. Jā, nabadzīte; viņa jau vairs nedzīvoja Eikenā, viņai tātad bija vajadzējis atteikties no kundzes lomas muižā, nu viņai bija maza saimniecība ar suņu audzētavu un tamlīdzīgām lietām. Bet Natalija redzēja Eitlija kundzes seju sev priekšā, un viņai bija tā, it kā viņai vienmēr būtu licies, ka tā atgādina bordeļa saimnieci. Lai gan nekas slikts viņai par Eitlija kundzi nebija zināms ~ ka viņa izskatījās briesmīgi ar saviem gaišsarkanajiem matiem un sejas krāsu, kas likās esam mēļa, tas nozīmēja tikai to, ka viņa mīlēja izkrāsoties un ja seja, kuru tā ņēma savai mākslai par pamatu, nebija visai glīta. Un ja arī tā nekad nebija mēģinājusi slēpt, ka viņa līdz ausīm ir iemīlējusies Sigurdā, tas tomēr viņa laikam gan nekad nebija domājusi neko ļaunu ar to — citādi viņa nebūtu tik bieži uzlūgusi viņus pie sevis un devusi viņam puķes un augļus līdzi priekš viņa «jaunās sievas». Viņa nemaz nebija greizsirdīga, toreiz Sigurdam nebija nevienas citas sievietes, kā tikai viņa, to viņa bija jutusi tādā veidā, ka par to viņa bija droša. Un Sigurdam gluži naivi Eitlija kundze likās vecāka dāma, ar pieaugušiem bērniem, kad viņa pastāvīgi prasīja, ka viņam pašam jābrauc ārā uzraudzīt instalācijas darbus un viņai par katru sīkumu bija jāapspriežas ar viņu personīgi, tad tas bija tādēļ, ka viņa bija ļoti norūpējusies par savām jaunajām mājām, un, ka viņa katrā ziņā gribēja ar viņiem saieties, tas bija tādēļ, ka viņa pazina tik maz cilvēku še savā vecajā tēvzemē.

Tas bija netaisni, ja viņai tagad likās, ka viņa pastāvīgi bija ienīduši Eitlija kundzi, kā šo sievieti, tā viņas zīda spilvenus ar melniem kaķiem, pūcēm un sikspārņiem virsū… Bet viņa nevarēja nedomāt par to, kā Sigurds viens pats tur bija uzturējies ar šo svešo jauno meiteni, kura tātad — ar kuru viņa tātad bija dalījusies savā vīrā mēnešiem ilgi, pati to nezinādama. Tagad viņa redzēja visus Eitlija kundzes krāmus kā ielogojumu visam šim nepanesamajam, bet kapteiņa Eitlija pēc fotogrāfijās uzgleznotā ģīmetne, ar sēru šķidrautu izdrapēta, stāvēja kā lieciniece. ~ «Viņa platā zobgalīgā mute,» kā atraitne mēdza teikt, izsmejoši viebās pārim pretim. Bet tas bija—jā tas bija smieklīgi, ka Sigurds un viņa draudzene, kuru viņš ilgojās redzēt atgriežamies atpakaļ lauku mājās, pie zemes, pie lopiem un dzīvības siltuma un augšanas, ka viņi abi bija atraduši vietu pie norvēģu amerikānietes, kara atraitnes ar zilsārtu seju.

— Ak. Dziļi ieurbusi galvu spilvenā, Natalija žēli raudāja. Vai tāda bija pieviltā sieva — tik dusmīga, tik pilna netīru domu viņa bija kļuvusi, tik maziska un sīkumaina — viņai ienāca prātā tie spožie, krāsainie baloni, ar kādiem skraida bērni, likdami tiem lidot te pēkšņi baloniņā rodas sprauga un no viņa atliek vairs tikai staipīgs, tumšs, riebīgs lēvers. — Ak, Sigurd, Sigurd, es bez tevis laikam neesmu vairs pat cilvēks.

Asmunds, viņai iešāvās prātā ak, Dievs Kungs, ja nu viņš vēl būtu te. Varbūt arī Sigurds vēl nemaz nebija aizbraucis. Viņi varēja braukt ar tvaikoni pusvienpadsmitos. Uztrūkusies sēdus, viņa klausījās, baidīdamās dzirdēt viņu balsis. Tad viņa ieraudzīja, ka uz kumodes guļ zīmīte. Viņa piesteidzās klāt tā bija lapiņa kuru viņš bija izrāvis no savas piezīmju grāmatiņas.

«Mīļā, Talij. Es teicu Normai, lai viņa tevi nemodina, jo tu neesi vesela. Es piezvanīšu arī uz tavu veikalu un pateikšu to pašu, kolīdz es būšu iebraucis pilsētā. Es palikšu pa nakti mājās dzīvoklī, bet es labprāt gribētu, lai tu man piezvani rīt, tas ir, ja tu iebrauc. Kaut tu nejustos pārāk nelaimīga. Daudz sveicienu no tava S.»

Ja viņa pasteigsies, viņa varēs tikt uz tvaikoni, kurš atgāja pusvienpadsmitos. Viņa nevarēja pamest veikalu, viņai vajadzēja satikt Sigurdu un ar viņu runāt. Lai tur kā. Ar dusmām Natalija steigšus norāva naktskreklu un uzvilka peldu apģērbu. Viss, kas viņai bija ticis no skaistajām priekšpusdienām še ārā, bija divas nabaga svētdienas. Nu viņa tiešām paliks, izpeldēsies un pēc tam gulēs uz klints un sauļosies. Ak Kungs, nekādu labumu tas viņai nebija atnesis, ka viņa visus šos gadus bija apzinīgi pildījusi savus pienākumus, strādādama savu darbu un neļaudama sev vaļu.

Viņa bija tik jauna, ka mēs nekad nekā cita nerunājām, kā tikai par viņas lietām, Sigurds bija teicis. Tas viņam tātad bija izlicies tik neatvairāms -kā pārmaiņa, jājā.

Kas to varēja iedomāties, ka Sigurds bija skaities, vai kā lai to saka, tādēļ, ka viņa dažreiz bija skraidījusi peldu apģērbā no mājas un atpakaļ. Dievs to zin, cik bieži viņa bija aizskārusi viņa sajūtas, uz kurām tā nekad nebija skatījusies nopietni, ja viņai tās vispār bija zināmas. Vai arī viņš varbūt bija sācis uzdurties uz tādām lietām tikai tagad, kad viņam pašam bija ļauna sirdsapziņa? Natalija neskaidri nojauta, ka arī viņa droši vien atradīs daudz ko pie Sigurda, ko viņa gan arvien bija redzējusi, tikai nebija kritizējusi, pirms plaisa starp viņiem nebija kļuvusi redzama, un jo lielāka vērtīsies plaisa viņu attiecībās, jo kritiskāka kļūs viņa pati.

Mūsu attiecības nekad vairs nevar kļūt labas. ~ Ak, kas par muļķībām viņa tak nevarēja to tagad zināt. Tādu laulātu ļaužu droši vien bija maz, kas ne reizes nebūtu bijuši spiesti pārdzīvot tādu krīzi. Visiem tiem gadiem, kurus viņi bija nodzīvojuši kopā, vajadzēja nozīmēt daudz vairāk, nekā šim notikumam, kurā viņš, likās iepinies it kā aiz izklaidības. Viņu kopdzīve taču bija īstenāka. To viņš pats teica.

Bērns un viņa, tā otra, kurai tas būs. Ak, bet tā taču bija tikai maza varbūtība vēl pagaidām, un nebija zināms, vai no tā kas vairāk iznāks. Tas bija netaisni, ka viņa tādēļ tika izdzīta pati no savas dzīves. Tas nebūtu taisni pret Sigurdu, viņu laulība taču bija sešpadsmit gadu arī no viņa mūža.

Rīts bija tik mirdzoši jauks, kad viņa izgāja lejā uz beveņa, ka bija vēl grūtāk staigāt te ar tādu nelaimi plecos. Ūdens bija auksts un zaigojoši tumši zils ar saules spožumu, kuru salauzīja ūdens nirbēšana, tā kā viss virmoja no neskaitāmām, baltām dzirkstīm. Zem kbnts, kur beidzās krasts, mazajā strautiņā ūdens plūda pāri, izveidodams smiltīs jauku, mazu deltu un mirdzot ietecēja jūrā.

Bērni viņu bija ieraudzījuši un skriešus metās viņai klāt: «Tante Talij — nāc ar mums peldēt.» Mati viņiem bija viegli un gaiši kā cāļiem dūnas, un saulē iedegušie augumiņi īsajos peldu apģērbos izskatījās tik silti, ka gribējās tos glāstīt. Maikenas bija gaiši dzeltens un Torgala debeszils.

«Jā, bet jums drusku jāpaciešas. Vispirms es gribu izpeldēt kādu gabalu ārā.»

Ak, cik labi dzīvinošais aukstais ūdens apņēma viņu. Viņa peldēja aizvērtām acīm taisni saulei pretim. Ja viņa tagad aizpeldētu tik tālu ārā, cik viņai bija jaudas un tad nogrimtu .. . Muļķības. Labam peldētājam tas tiešām būtu grūts un moku pilns pašnāvības veids. Turklāt ari brutāls, pret bērniem un Normu — un Sigurdu tikai bērnišķīgas atriebības iedomas, lai viņš pēc tā, kas bija vakar noticis, nekad vairs savā mūžā neredzētu viņu.

Viņa nogulās uz muguras un ļāva, lai ūdens viņu nes — tik tālu ārā viņa vēl nekad nebija bijusi. Pēc sarkanās tumsas no saules caur aizvērtiem acu vākiem, zeme izskatījās nobālusi, ar klintīm un priežu mežu un vasarnīcām augstu un zemu kā maziem, krāsainiem saldumu gabaliņiem rīta saulē. Stranna atradās tālu no citām apbūves vietām — māja, kura bija nobeicēta brūna, lai atgādinātu baļķu istabu, izskatījās tik veclaicīgi, idilliski ar šur tur izkaisītajām, mazajām knābjainajām pūķu galvām. Arī Brotenas viņa varēja redzēt no šejienes, taisni augšā. Sarkanās saimniecības ēkas un lauki ap mājām bija dabūjuši svaigāku krāsu pēc lietus.

Vadīt vasaru un ļaut slīdēt vienai jaukai dienai pakaļ otrai, tam šī vieta bija kā radīta. Tas bija gluži nedabīgi, ka viss starp viņiem bija izlauzies uz āru taisni te. Viņa varēja redzēt abus mazos punktiņus krastmalā, vienu dzeltenu un otru zilu, un Normas gaišsarkano kleitu, viņa gāja uz aku.

Bērni skrēja viņai pretim, tā ka ūdens šļācās uz augšu, un Natalijai vajadzēja kliegt «neskrieniet nu tik tālu ārā!» Viņa stāvēja ūdenī, turēdama rokas zem Garija, kamēr zēns mēģināja peldēt. Maikenu viņa mazliet pieturēja zem zoda, un mazā meitene pūta ūdeni ārā, kliegdama: «Redzi, tagad es tā varu, tante Talij.» Bet nebija vairs tās skumjās, saldās vēlēšanās, kaut tie būtu mūsu bērni, kāda viņai bija agrāk, noņemoties ap mazajiem bērnu augumiņiem — sirds viņai tagad sažņaudzās skumjās. Kā būs tad, ja es tagad kādā skaistā dienā vairs nebūšu viņiem tante Talija viņai bkās, ka viņa jau redz to: pēc pāri gadiem viņa varbūt satiks Maikenu uz ielas, lielā skolas meitene palocīsies mazliet vēsi, viņa gandrīz nebūtu pazinusi tēvoča Sigurda agrāko sievu. — Viņa zināja, ka tas bija iespējams, bet nevarēja sev priekšā stādītiees, kā tā būs īstenībā.

«Nu jums jānāk man līdzi augšā — nē, tagad jūs nevarat vairs ilgāk palikt ārā,» viņa runāja prātīgi. «Dodiet man tagad savus peldu apģērbus, es tos izskalošu, bet jūs uzvelciet otrus peldu apģērbus un dzīvojieties pa sauli — nē, Maikena, vai tu nedzirdēji, ko es teicu?»

Viņa uzgāja augšā guļamistabā. Viņai nebija nekā cita ko uzvilkt, kā tikai kāda jau diezgan netīra vasaras kleita, citas bija veļā. Tautas apģērbu viņa iznesa ārā un rūpīgi uzkāra to drānu skapī koridorā. Lakatiņus un saktas viņa nolika kumodes augšējā atvilktnē. Sigurda tualetes piederumi bija prom -še viņiem bija vajadzējis dalīties un pietikt abiem ar vienu kumodi. Ātri viņa iemeta acis vienā no atvilktnēm tur gulēja vēl pāris maiņu viņa apakšveļas.

Norma bija uzklājusi viņai galdu apakšā lievenī. Natalija juta, ka viņa ir izsalkusi un ka viņai gribas kafiju -un galvas sāpes vairs nebija tik lielas pēc peldēšanās. Viņa mēģināja iestāstīt pati sev, ka nākotne jau gan rādīs kā būs un ka lielākā daļa laulību ir pārcietušas šādu vai tādu katastrofu. Viņa taču nebija no tām meitenīgi vientiesīgām sievām, kas nekā nesaprata, vai negribēja saprast, bet tikai šķaudījās, briesmīgi apvainotas, dabūdamas zināt, ka vīrs iepinies lietā, kam ar viņām nav nekāda sakara. Jā, ja viņas vīrs būtu no tās sugas, kas grib, lai sieva godīgi sēž mājās, bet paši patur sev tiesības iet medīt, kur gadās nu, tad viņa vis nesēdētu rātni mājās, pildīdama sievas lomu. Bet tas, kas bija noticis ar Sigurdu un šo Gordera jaunkundzi, varēja atgadīties ari tam vislabākam. To nevarēja uzņemt tik pārāk nopietni, kaut gan Sigurds to tomēr darītu, viņš bija tāds. Kaut tik tam nebūtu bijis seku.

Norma ienāca ar mazu dziļu bļodiņu, kurā virsū bija veršacs, tas izskatījās labi. «Kundze teica, ka kundzei nepatīkot auksts teļa cepetis, es tādēļ pagatavoju mazu panniņu.»

Jā, protams, viņa tagad redzēja, ka tā bija viena no tām ugunsdrošām bļodiņām, kuras viņa bija nopirkusi Bostādē.

«Paldies jums Norma, tas ir ļoti laipni no jums,» viņa sēdēja, skatīdamās uz trauku. ~ Tai pansionātā, kur viņi toreiz bija apmetušies, bija dzīvojis arī vecs profesors ar kundzi. Viņu dēls smējās, teikdams, ka māte nemaz tik slikti neredzot, kā viņa izliekoties, bet tēvam patīkot, lai būtu tā, ka viņš ir tas, kurš redz daudz labāk, viņš katru dienu lasot laikrakstus viņai priekšā. Viņš neesot arī gluži tik vājš uz kājām, kā viņš izliekoties, bet tad atkal māte varot justies laimīga, ka var būt viņam par atbalstu. Visā viņu rīcībā, tam, kā šie divi vecie sakritušie cilvēki pieskārās viens otra vītušām miesām, rūpēdamies, lai tām būtu labāk, bija kaut kas ļoti maigs. Natalija bija domājusi redzēdama, kā vecās sievas rokas izklāj pledu pār vīru guļamā krēslā un apsprauda to viņam visapkārt, ka mīlestība, pat veca, var kaut kam lieti derēt. Kad no mūsu miesām būs atlikušas vairs tikai asas sausas čaulas, mēs ar Sigurdu tik maigi un saudzīgi noglāstīsim viens otru un mīlēsim viens otru arī tad, atcerēdamies tos laikus, kad bijām jauni un dzīvības pilni un kopā baudījām viens otra svaigumu.

Natalija klusiņām izvilka kabatas lakatiņu un noslaucīja asaras, kuras lēni sāka ritēt. Ja tā būtu pēdējā reize še pagājušā naktī, lai gan viņa līdz tam nekā nebija nojautusi, tad jau viņa kā grēkāzis būtu izdzīta ārā tuksnesī. Viņa to gan neticēja, nebija tik viegli izpostīt tādas attiecības, kā viņu. — Bet sirds viņai sažņaudzās pie jaunajām domām, ja tas, kas vienmēr bija bijis brīvs mīlestības akts, pārvērstos par kaut ko tādu, ko viņi darītu padodamies kādai dziņai un aiz veca paraduma, tādēļ ka bija grūti to lauzt.

Ak jā — cik liels bija nodarītais posts, to neviens no viņiem vēl nezināja, bet gan jau laiks to rādīs. Droši vien tas būs lielāks, nekā viņa vispār varēja to tagad vēl iedomāties.

Natalija bija nogurusi nākošā rītā, viņa nakti maz bija gulējusi, un tādēļ viņas jūtas pret Sigurdu bija atkal pārvērtušās dusmās. Viņa to sajuta kā pazemojumu, ka viņa bija tikai staigājusi un domājusi, gulējusi nomodā un domājusi — vienmēr vienu un to pašu, šurp un turp, izmisušas, rūgtas un sevi nožēlojošas domas. Viņa nebija izrādījusies par stāvokļa noteicēju necik ievērojamā mērā. Viņa arī bija nomocījusies, baiļodamās par viņu, pirms viss tas beidzot atklājās un vēl arvien viņa nomocījās ar to, ka viņš bija izskatījies tik nožēlojams, kad viņam beidzot nācās atzīties, kādu sapīkumu viņš bija ienesis triju cilvēku dzīvē. Jā, velns ar ārā, nav taču nevienas tādas sievietes, kurai patiktu redzēt savu vīru pazemotu ~ sevišķi tad, ja tas nenotiek bez vainas no viņa puses.

Natalija apģērbās ļoti rūpīgi. Viņa bija atradusi, ka pussēras viņai ļoti labi piestāvēja, pa lielākai daļai tikai tādēļ tā arī viņās staigāja, jo neviens no viņu pazīstamiem pilsētā jau vairs neatcerējās, ka viņa nesen kā bija zaudējusi tēvu. Visjaukākā no baltajām vuāla kleitām bija tā ar svītrām un rokoko pušķiem pelēkā un lillā krāsā. Viņai bija maza, melna samta jaciņa pie tās un melna ļoti eleganta cepure.

Viņai bija jāskrien, lai paspētu uz tvaikoni, tas patlaban griezās iekšā, kad viņa tikko pa meža taciņu bija iznākusi uz stāva, maza klajumiņa ar akmeņiem un asu zāli, un tad viņa ieraudzīja tumšu lentu šķērsu pāri pār taku — nākošajā acumirklī tā kā pātagas aukla aizlocījās starp akmeņiem. Viņa tā steidzās, ka nepaguva apstāties, bet, kad tas viss bija jau pāri, viņai iedūrās kā ar nazi -čūska, pirmā, kuru viņa šovakar bija redzējusi te ārā.

Vēlāk, kad viņa sēdēja uz kuģa, viņa nevarēja nedomāt par čūsku ~ it kā tā būtu ļauna zīme, bet tās jau bija tikai muļķības viņai tomēr būs jāpasaka tas Normai: ak, kas tas būs par karu ar bērniem, kad viņa pateiks, ka viņiem jāstaigā vilnas zeķēs un brūnajos zābaciņos. — Vai viņa vēl paliks pie viņiem še ārā — pat to viņa tagad vairs nezināja.

Jā, arī tas vēl — Asmundam un Soņai tātad arī tas bija zināms lielākā vai mazākā mērā, cik īsti viņiem bija zināms, to viņa nezināja, bet viņiem ar Sigurdu būs jāsamierinās ar to, ka viņi tur maisīsies iekšā. Jā, esi gan tu, Sigurd, sagādājis mums labas dienas. Ja notiktu tik ļauni, kā varēja notikt, ja viņi abi kļūtu tik nelaimīgi, kā tagad pavisam grūti bija to iedomāties, tad pat bēdas būs pilnas riebīgu, neglītu, mazisku nepatikšanu. Vina reiz bija redzējusi beigtu putnu guļam uz skudru pūžņa vai tā bija jābeidzas arī mīlestībai.

Viņu gaidīja diezgan liels pasts, kad viņa iegāja savā kantorī. Viņa pārlika tālruni pie sevis un aiztaisīja durvis uz priekšistabu. Bet kad vajadzēja to darīt, viņai pietrūka drosmes vai patikas piezvanīt Sigurdam. Viņa tomēr vispirms gribēja izskatīt pastu cauri.

Vēstule no kāda skolotāja Eikarā ~ viņam bija ieteikta «Lietišķā māksla» kā vieta, kur mājas amatniecības darbus pieņēma komisijā. Viņš bija pielicis klāt uzņēmumus. Tie bija izzāģēšanas darbi — starp citu, arī lieli, veseli gabali, papīru kurvis, galda lampa. Ak, tu mans Dievs, par to taču nu gan nebija ko skaisties, it kā tas būtu personīgs apvainojums viņai nekad jau nepagāja necik daudz dienu no vienas reizes līdz otrai, kad viņiem jau atkal piedāvāja dīvainus un neglītus mājas amatniecības ražojumus. Natalija attaisīja vēstuli pēc vēstules. Pa lielākai da]ai faktūras.

Viņa izgāja priekšā kantorī: «Ak, ieskatieties te Totlanda kundze.» Totlanda kundze stāvēja uz kāpnēm, meklēdamās pa kādiem veciem vēstuļu vākiem, bet, mans Dievs, viņai taču laikam būs atkal bērns, kā es to agrāk nebiju pamanījusi, Natalijai ienāca prātā. Totlanda kundze uzmeklēja rēķinu, kuru Natalija viņai bija lūgusi parādīt viņa nosarka; viņa laikam bija redzējusi, ka Natalija to bija pamanījusi.

Totlanda kundzes vīrs, Tobens, kā viņa teica, bija kaut ko strādājis kādā ceļojumu birojā pagājušā ziemā, viņš bija cerējis dabūt tur pastāvīgu darbu. No tā tomēr nekas nebija iznācis, to Natalija zināja. Nabaga Alfhilde Totlande visus šos gadus viņa droši vien bija sapņojusi, ka viņai būs otrs bērns mazā puisīša vietā, kuru viņa bija zaudējusi. Vai viņa nu bija atļāvusies sev šo greznību cerībā, ka Tobens nu reiz pats sāks pelnīt?

Natalija šad un tad bija skaitusies uz viņu pēdējos gados. Uz jauno gadu bija pagājuši pieci gadi no tā laika, kad Natalija bija uzgājusi, ka Totlanda kundzei kasē ir iztrūkums un ka viņas grāmatas ir vestas nu, ar vārdu sakot, nekorekti. Viņai tiešām negribējās atcerēties tos vakarus še kantorī, viņai vienmēr bija licies nepanesami redzēt otru cilvēku nelaimes, kauna un baiļu salauztu, viņai bija tā, it kā viņa pati pa daļai atrastos otra ādā un arī trīsētu aiz kauna. Tas bija gadu pēc puisēna nāves; Totlanda kundze nebija spējusi tikt galā ar operācijām, ortopēdiskajiem līdzekļiem un visu citu. Kad viņi precējās, viņi tik droši bija bijuši pārliecināti, ka Tobenam tik vajadzēs izvēlēties, kuru labāk pieņemt no tām vietām, kas viņu gaidīja. Torbjerns Totlands bija glīts un patīkams, viņš bija dabūjis labu audzināšanu par daudz vispusīgu, jo bija gājis no vienas skolas uz otru ārzemēs, kur viņa tēvs bija dzīvojiskā veikalnieks, bet vismaz viņš perfekti prata franciski un angliski. Toreiz vēl bija labi laiki, bet Tobens Totlands nekad nevarēja dabūt darbu — izņemot mazas vietiņas, no kurām tas drīz vien atkal bija prom. Natalija pamazām bija sapratusi, ka viņam ātri apnika viss, un reiz viņš bija apgādāts, tad . . .

Patiesībā Natalijai Alfhilde Totlande nekad īsti nebija patikusi jā, nevar teikt, ka tā viņai ko varētu pārmest, bet, piemēram, uz tu viņas nekad nebija bijušas, lai gan viņas bija strādājušas kopā desmit gadu. Bet izveicīga un ļoti strādīga viņa vienmēr bija un apzinīga, kā Natalijai bija licies. Tā kā tas viņai bija liels trieciens, kad viņa atrada, kā tās lietas patiesībā bija.

Garās un nepatīkamās nokārtošanās scēnas ar Totlanda kundzi bija beigušās ar to, ka Natalija bija izgādājusi viņai aizņēmumu bankā, kurš viņai bija nepieciešams, lai viņa varētu nokārtot visu, kā arī likvidēt veselu kaudzi sīku parādu, ar kuriem viņa nezināja, kā tikt galā. Tas bija piederējis pie Natalijas plāna, kā palīdzēt otrai tikt atkal uz kājām pirmos termiņus nokārtot bija apņēmusies viņa. Un Alfhilde Totlande tā bija apbērusi viņu ar savām pateicībām, ka Natalija bija jutusies gluži neomulīgi un neērti, kad svešā sieviete krita viņai ap kaklu un viņu skūpstīdama ar asarām atzinās viņai, ka viņa saglabājusi veronālu, tā bijusi vienīgā izeja, kādu viņa vēl redzējusi.

Nu jā, Natalija bija samaksājusi pirmos četrus termiņus. Kad nāca piektais, Totlanda kundze, ļoti nospiesta, griezās pie viņas Tobens esot tik ļoti nervozs un nemaz nevarot gulēt, viņam esot vajadzīga gaisa pārmaiņa vai Nūrdgora kundze nevarot izlikt priekš viņas vismaz pusi no visas summas. Tas pats bija atkārtojies nākošā reizē -Natalija bija izlikusi. Abas pēdējās reizes Totlanda kundze nemaz vairs nebija runājusi par lietu, viņai tas acīm redzot likās pats par sevi saprotams, ka Natalija samaksās visu aizdevumu priekš viņas. Patlaban tas bija mazliet vairāk par divi simti kronām divas reizes gadā.

Nu, ko tur arī par to runāt, tas viņām abām būtu tikai nepatīkami. Totlanda kundze nevarēja nekā pati nomaksāt — alga viņai nebija gluži tik maza, bet sevišķi spīdošas jau vietas «Lietišķā māksla» nebija, un Tobena apgādāšana izmaksāja diezgan dārgi. Bija žēl Alfhildes Totlandes, viņas prasības droši vien nebija nekādas lielās un pati viņa bija spējīgs cilvēks. Natalijai ari vēl tagad likās, ka cita nekā viņa nebūtu varējusi darīt, kā to, ko viņa bija darījusi, kad tā palīdzēja viņai segt iztrūkumu. Bet, protams, viņa nebija pārliecināta, ka kārdinājums tikt pie «aizņēmuma» Totlanda kundzē varētu kļūt pārāk stiprs arī vēl otru reizi. Atbildīga sabiedrības priekšā jau bija Natalija. Un Totlanda kundze, bez šaubām, noprata, ka Natalija raudzījās viņai pakaļ, lai kā ari viņa centās izdarīt to nemanāmi. Stāvokbs bija nepatīkams, lai gan viņas abas izlikās to nemanām.

Tā jau tas bija, ka saimnieciskā ziņā viņa bija viena un neatkarīga ~ Totlanda kundze ar to rēķinājās, ja viņa arī apzinīgi par to domāja. Tāpat Asmunds skatījās uz Sigurdu. Vairāki no viņa draugiem tā bija darījuši. Un Sigurds nebija nekāds labais saimnieks — tas ir, viņš bija pedantiski taupīgs un kārtīgs ikdienišķā dzīvē, patiesībā arī stipri pieticīgs. Viņš vēl arvien bija tas pats krietnais lauku zēns, kurš nekad nevienu acumirkli nebija varējis aizmirst tos upurus kādus tēvs bija nesis, izvadīdams viņu līdz augstskolai, tā ka viņš jutās atbildīgs par katru ēru, kuru viņš izdeva pats priekš sevis. Katra vismazākā ērtība, kādas viņi pamazām bija padarījuši par saviem ikdienišķiem ieradumiem — ka viņi pa atvaļinājuma laiku atļāvās sev dažas ērtības, ka viņiem arvien "bija mazs dzērienu krājums mājās, ka viņi sev bija ierīkojuši vannu, — tas viss viņa acīs patiesībā bija liela greznība, kuru viņš baudīja tā, ka bija aizkustinoši to redzēt. Bet arī šai ziņā viņš bija zemnieks — viņam bija tik grūti pateikt nē, kad kāds no viņa tuviniekiem gribēja dabūt viņa parakstu. Tā tas bija bijis ari viņa mājās viņam patiesībā tas bija licies par daudz traki, ka mātei bija vajadzējis apgrozīt katru ēru pirkstos; ka sievai vajadzētu skaidru naudu rokās, to viņa tēvs nekad nebija varējis saprast, un tas, ko viņš izdeva bērnu izglītībai, arī viņam bija licies kaut kas ārkārtīgs. Tas nebija tādēļ, ka viņš viņu nemīlētu ~ ka viņš vispirms pazaudēja meitu un tad sievu, tas viņam bija bijis tāds sitiens, kuru viņš nekad nebija varējis pārvarēt. «Ja māte vēl būtu dzīva, viņš nekad tā nebeigtu,» Sigurds teica, kad viņš bija miris. Tas bija hipotēkas parāds, kas bija salauzis lensmani Nūrdgoru.

Patiesībā tas viņiem bija izmaksājis diezgan dārgi, ka viņi nebija ģimene, bet divi patstāvīgi dalībnieki kopējā mājturībā. Kad viņa iedomājās vien, cik daudz viņi bija nopelnījuši pēdējos gados — atskaitot nodokļus —, cik samērā vienkārši viņi bija dzīvojuši un kā viņi bija ļāvuši aplikt sevi ar labprātīgām nodevām. Bet tā viņi bija jutušies labi. «Laimi nevar nopirkt par naudu,» tā bija Dieva tiesa, pat ja cilvēks ir spiests savus ienākumus zināmā mērā nodrošināt, pirms viņš var personīgi pārliecināties, cik lielā mērā tas ir tiesa.

Viņa pat noteikti nezināja, cik daudz no saviem gada ienākumiem Sigurds acumirklī varēja paturēt pats sev. Vai viņš vispār varēja, tā kā ar viņu tagad bija, apgādāt sievu un bērnu? Tas jau izskatījās brīnumjauki, kad viņš tā staigāja, iztēlodamies sev, kā tas būs, kad viņš dzīvos pēc otras varbūtības kā ģimenes tēvs pēc labiem, veciem paradumiem, ar jaunu sievu, kura dzīvos mājās, tikai apkopdama viņa māju, un kuru lāgu lāgiem vajadzēs sevišķi saudzēt un lutināt, ja viņa būs cerībās — un tad ieradīsies groziņš ar zīdaini, ap kuru visam visā mājā vajadzēs grozīties, bet istabās būs patīkama nekārtība ap mazajiem un jauno māti. — Bet vai patiesībā Sigurds tagad varēja izdarīt tādu savas dzīves pārkārtošanu?

Domas tecēja kā skudras. — Bet Natalijai sāpēja sirds. Kā tas tā bija gājis, ka viņa nekad nebija varējusi būt tāda jauna sieva mājās, kurā tā vārda pilnā ziņā arī būtu mājās? Arī viņa sev bija vēlējusies šo otru varbūtību. Bet viņai tā bija bijusi nesasniedzama. Sigurdam neviens nevarēja liegt iedomāties, ka viņam tā būs sasniedzama.

Vakara debesis bija tik brīnišķīgas, kad tā gāja lejup pa viņu paši ielu! Dienu lieli, balti, labu laiku vēstoši mākoņi bija kāpuši augšup pār pilsētas jumtiem, slīdēdami pa dziļi zilo telpu ~ tagad tie vērtās rožu sārti, pie kam viņus it kā spieda uz augšu pa velvi šīfera zilas mākoņu gūzmas ar vara spožām atspulgām vietumis. Nakti droši vien bija gaidāms pērkons. Kaut tikai nu negaiss nesāktu trakot pār Strannu, kamēr Norma bija mājās viena ar bērniem, Norma tik ļoti baidījās no pērkona negaisa. Tai pašā brīdī viņai ienāca prātā, ka viņa jau šovakar vairs nevarēja izbraukt ārā — to viņa nebija atcerējusies, kad viņa bija zvanījusi Sigurdam un teikusi, ka var satikt viņu augšā dzīvoklī.

Viņš taču nedomās, ka tā satikšanos ar viņu tādēļ norunājusi tik vēlu, lai gadījumā, ja viņa būs spiesta palikt mājās pa nakti, viss nokārtotos pats no sevis — uf. Tas jau tiešām arī nebija izturams ~ bailes, nedrošība, slepens kauns, kurp arī viņa negrieztos, it kā zeme zem viņas līgotos, kolīdz viņa pakustējās. Un no jauna cēlās augšā sarūgtinājums, kurš tikai nostādīja viņu pazemojošā stāvoklī. Tur varēja i smieties, i raudāt — Sigurds bija atļāvies sev mazu grēkos krišanu un tādēļ viņai bija jākrīt tik dziļi kā tagad.

Turklāt Norma baidīsies, ja viņa neatgriezīsies tā nekā neteikusi. Droši vien varēja aizbraukt līdz Skijai un tur dabūt automobili, bet tomēr palika liels gabals, ko iet lejup caur mežu, pie kam vēl naktis tagad bija tik tumšas ~ varbūt vēl negaisā.

Sigurds bija uz balkona, kad viņa paskatījās uz augšu. Pār namu jumtiem dega sarkans atspīdums, un koku galotnes notēlojās jau rudenīgi tumšas pret nemierīgajām, draudīgajām debesīm ~ tāds iespaids viņai tūliņ palika.

Viņš atvēra viņai durvis pirms vēl viņa bija paguvusi savu atslēgu iebāzt atslēgas caurumā, viņš padeva labvakaru ļoti klusu un visā viņa gaitā bija kaut kas nedrošs vai līdzcietīgs, tā kā viņai izlikās, ka viņš spēlētu teātri. «Kaut tu tādēļ nejustos pārāk nelaimīga,» kā viņš rakstīja — Viņā pamodās jauna dziņa vainu uzvelt citiem, kura griezās pret vīru. Ja viņa taisīs scēnas, raudās, zaudēs katru savaldīšanos, viņa nekad viņam to nepiedos.

Dzīvoklī neizskatījās ļaunāk nekā parasti, kad viņa uznāca augšā paskatīties, kad tas stāvēja tukšs pa vasarām. Viņa tikai juta stiprāku putekļu smaku neapdzīvotajās telpās un tukšumu, kādu bija atstājušas novāktās lietas.

Natalija izgāja virtuvē , «man ir vajadzīga tase tējas, esmu nogurusi.» iMu viņš iznāca atkal viņai pakaļ tai pašā kaitinoši pazemīgā gaitā. Uz sola virtuvē bija salikti daži netīri šķīvji un tases. «Jā, nepaguvu vēl nomazgāt traukus,» viņš atvainodamies teica. «To es redzu gan. Bet tādas lietas tev vajag likt izdarīt Randema kundzei katrreiz, kad viņa uznāk augšā apliet puķes.»

«Vai tu ar to gribi teikt7 » viņš jautāja, kamēr viņa sagatavoja paplāti tējai, «ka tu pagaidām paliksi dzīvot Strannā, un ka tu vēlies, lai es palieku še?»

«Man jau ir jāpaliek pie bērniem vismaz tik ilgi, kamēr Soņa atgriezīsies mājās.» Lai nu viņš rīkojas vien kā viņam patīk, viņa gan sargāsies teikt viņam, ko lai viņš dara. «Tu taču nedomā, ka mums vajadzētu teikt Soņai, lai viņa ātrāk

D 503 izbeidz savu uzturēšanos tur augšā. Tad jau mēs būtu spiesti kaut kā izskaidrot to viņai.»

«To gan izdarīs Asmunds, tā man liekas,» Sigurds drūmi teica.

«Jā, darieties, kā zināt. Vismaz es neko tādu negribu darīt.»

Ārā tālu un dobji ducināja pērkons, kad viņa iznāca balkonā ar tēju. Viņas puķu kastes izskatījās diezgan skumīgas; lietas viņas bija, bet neviens no viņām nebija nolasījis novītušos ziedus un lapas. Gluži mehāniski Natalija sāka lauzt nost vecās ziedu galvas ģerānijām. ~ Sigurds agrāk bieži vien pēc tam bija saņēmis viņas roku un odis to — ģerāniju smarža esot tik jauka, viņš "bija teicis, «bet tev vajadzētu pagādāt sev mirti, tā smaržo vēl labāk. Mātei bija viena, kurai viņa pavasaros noknieba galotnītes, un tad mēs pēc tam gribējām ostīt viņas pirkstus.»

«Redzēju arī čūsku šorīt, skriedama uz tvaikoni,» Natalija runāja, ieliedama tēju. «Norma ir lieliska, bet viņa nevar uzņemties visu atbildību uz sevi.»

Sigurds nekā neteica.

«Bet man ienāca prātā ~ tu, kā pie jums tur augšā sauc griezi?»

«Par galvgrozi,» viņš izbrīnījies teica.

«Jā, to es zinu, bet jums tur bija arī vēl kāds cits vārds?»

«Dzeguzes kalpiņš.» Viņš nosarka. Tu pati vienmēr esi teikusi, ka nevajag nosodīt cilvēku, par kuru tu vairāk nekā nezini, kā tikai to, kas dzirdēts no citiem. Agrāk tu arī nekad tā nedarīji. Tev protams ir iemesls būt sarūgtinātai pret sievieti, ar kuru es tev esmu bijis neuzticīgs, bet viņa nav tāda kā tu domā,» viņš teica iekaisdams.

«Nē, nē, Sigurd, tu pārproti mani. Es tiešām saviem vārdiem negribēju piedot nekādu sevišķu nozīmi. Man tas ienāca prātā tikai tādēļ, ka redzēju nošautu vārnu, kura bija uzmesta uz skudru pūžņa. Tad es atcerējos, ka tu tāpat reiz biji izdarījis ar galvgrozi. Man nepatika, ka tu gribēji viņu nošaut, jo man viņa spalviņas likās tik vasarīgas un skaistas.» Viņa, apmulsusi, apklusa pēkšņi nu viņa atcerējās, ko viņš bija teicis, bet, mazs būdams, viņš esot dzirdējis stāstam, ka tas izmetot olas ārā no ligzdas, jo kalpojot dzeguzei, kurai tas palīdzot tā vietā ielikt dzeguzes olas.

Sigurds purināja galvu: «Viņa nekā nav darījusi ar nolūku izdzīt tevi no tavām mājām. Es laikam tev jau teicu, ka tas vēl nemaz nav zināms, vai viņa gribēs mani precēt, gadījumā ja mēs tiktu šķirti.»

«Ak, gan jau viņa to gribēs, ja tas būs tik tālu. Ja tiešām ir tā, kā tu stāsti.»

«Tā tas katrā ziņā ir. Tas bija zināms jau maijā.»

«Vai tad tādēļ,» Natalija klusu jautāja, «tev vajadzēja satikt to ārstu, Gorderu, toreiz pavasarī, kad tu piedalījies braucienā uz kalnu mājiņu un atgriezies mājās tikai otrā dienā?»

«Tad es varu saprast, ka tu negribēji ņemt mani līdzi.» Natalija sēdēja brīdi. «Bet vai tie citi, ar kuriem jūs bijāt kopā — zivju tirgotājs Gorders un viņa kundze — un Sverre vai tie visi zināja, ka tu esi tuvs draugs šai jaunajai meitenei?»

Viņš apdomājā: «-ak jā, nu es atceros. Asmunds laikam gribēja, lai mēs braucam viņam līdzi kaut kur ārā, viņš piezvanīja un. man vajadzēja izdomāt kādu atrunāšanos. Nē, mēs ne ar vienu citu nebijām kopā. Doktors Gorders ir attāls radinieks viņai. Es biju dabūjis zināt, ka viņš ir pilsētā un uzturēsies še kādu nedēļu. Viņa beidzot ļāvās pierunāties, ka liks viņam sevi izmeklēt. Pēc tam es viņu sastapu un izbraucu viņai līdzi ārā.»

Mākoņu sienā, kura bija satumsusi un tagad nobālēja, šaudījās tāli, ātri uzliesmojumi, bet pērkonu viņi nevarēja dzirdēt negaiss droši vien aizvilkās kaut kur tālāk prom.

«Viņa bija tik izmisusi — kaut gan viņa patiesībā apbrīnojami savaldījās. Bet ka tas esot precēts vīrs, tas viņas vecākiem izlikšoties briesmīgi. Un uz to izeju, kas būtu visiespējamākā, viņa negribēja ielaisties. Mēs runājām par to, ka viņa jau varētu palikt Apaldhaugās tik ilgi, kamēr vien tas bija iespējams, vēlāk viņa uz kādu laiciņu būtu varējusi aizbraukt prom, uz Dāniju vai Zviedriju. Bet to arī viņa negribēja, viņa teica, ka nu visam tam esot jādarot gals, šī noslēpumainība nomācot viņu un mani. Bet ja viņa palikšot tur ārā un es būšot pilsētā, tad viss tas, protams, turpināšoties. Bet no rīta viņa teica, ka tagad viņa esot izšķīrusies, viņa tomēr pirmdien aiziešot pie Gordera, tā kā bija norunāts. Es nevarētu liegt, ka tomēr jutos atvieglots ~ lai kā man tā lieta pati par sevi nepatika.

Natalija juta trīsas sevī. Tas bija nežēlīgi, bet viņai gribējās

J3l

kaut ko vairāk dabūt zināt par Sigurda attiecībām ar šo jauno Adindu.

«Otrdien Hansis Gorders piezvanīja, ka viņa paziņojusi, ka nevar atnākt. Kāda viņas draudzene no viņas puses atbraukšot uz Apaldbaugām, lai izpildītu viņas vietu kādu nedēļu ilgi, kamēr viss tas vilkšoties, bet viņu kaut kas esot aizkavējis. Es tai pašā nedēļā vēlāk izbraucu ārā, bet atradu tikai draudzeni. Tā stāstīja, ka vietu tagad izpildīšot viņa, bet Anne pēcpusdienā esot aizbraukusi uz māju.»

Anne. Natalijai sažņaudzās sirds. Tas likās tik dzirdēts. Tā viņa mātei bija vārds un viņa vienīgai māsai.

«Es vairs nesaprotu, ko lai es domāju. Zvanīt uz Vēumiem es neuzdrošinājos, tādās mazās vietiņās visam tiek piegriezta liela vērība. Bet tad es saņēmu dažus vārdus no viņas ~ tikai uz skatu kartiņas, kuru viņa bija ielikusi aploksnē. Jā, es sapratu to tā, ka tas bija pagājis pats no sevis, un tādēļ viņa domā, ka mums tagad ir jābūt prātīgiem un viss jāizbeidz.»

«Un to tu sajuti kā atvieglojumu?»

«Jā, tā bija.»

«Tad tik vien liela bija tava mīlestība uz viņu.»

«Ak, Talij, tik vienkārši tas arī nu gan nav, kā tu to iedomājies. Protams, savā ziņā es visu laiku apzinājos, ka esmu viņā iemīlējies. Es vienmēr priecājos ar viņu sastapties, bet pats sev es vismaz izlikos tā, it kā es citu neko nevēlētos kā to, kas man jau bija ~ man patika viņā skatīties un klausīties, kad viņa runāja. Varēja redzēt, ka tad, kad viņa taps vecāka, viņai būs tā smalkā, rāmā gaita, kāda bieži ir sievietēm labās lauku ģimenēs. Bet ik acumirkli visam tam cauri bija redzama viņas lielā jaunība un ka vēl paies labs laiks, līdz viņa būs iemantojusi tādu mieru un pašapziņu. Jā, tomēr, es biju viņā tā iemīlējies, ka nu es arī pats nesaprotu, kā es esmu varējis dzīvot tā — it kā abās pusēs robežai — ar tevi un ar viņu. Vismaz domājis es tā nekad neesmu — jā, tu zini, ir jau domas, kuras tikai tā pazib, tā gluži nevarīgi. Bet es domāju, ja tas, kurš dabūs viņu, tos dabūs kaut ko, ko ir vērts iemantot, un ka viņa būtu lieliska saimniece kādās mājās. Toreiz man neienāca ne prātā, ka es ar viņu gulēšu.»

Natalija no jauna nodrebēja. Tas dedzināja t; k sāpīgi. Bet reizē ar to tas bija arī kaut kas gluži cits ~ kā tad, kad iet krusas negaisam taisni pretim.

«Kad tu viņu novietoji ārā no pilsētas mazajā saimniecībā, vai tu tad neiedomājies, ka apstākļi tur ir labvēlīgi, lai jūsu draudzība varētu attīstīties?»

«Kā nē. Bet ne tik noteikti. Pirmās reizes, kad es apciemoju viņu, tur jau vēl bija Eitlija kundze ar meitu. Drīz pēc tam, kad viņas bija aizbraukušas, es izbraucu uz turieni kādā vajadzībā. Un tad es nokavēju pēdējo vilcienu.»

«Ar nolūku?» tas viņai gluži neviļu izskrēja no mutes.

«Es vismaz necentos ievērot laiku,» viņš apmulsis teica.

«Un ka tu vari paņemt automobili un atbraukt uz māju, tas tev neienāca prātā?»

«Tomēr. Bet mēs atlikām un atlikām piezvanīšanu. Un tad es jutu, ka viņai paliek bail. Bet man bija tāda sajūta, ka viņai vēl vairāk ir bail no tā, ka es viņu varētu pamest vienu ~ viņa droši vien pati to nemaz neapzinājās, bet . . . Toreiz es cieši biju apņēmies, braukdams uz māju, ka es tev visu izstāstīšu. Man pat nemaz neienāca prātā, ka es varu to arī nedarīt. Es nemaz nenojautu, ka, mājās pārbraucis, es it kā ieiešu caur durvīm citā pasaulē. Sākumā es tiešām domāju, ik reizes, kad es biju bijis tur ārā, ka nu tam ir jādara gals ~ tas ir, ka man pašam ir jāmodina sevi, jo tas bija pilnīgi nedabīgi un neīsteni dzīvot divas dzīves reizē, tā kā es to darīju. Viņa nekad neviena vārda nerunāja par nākotni, vai par to, ko es darū, kad neesmu kopā ar viņu, vai ko es esmu domājis par to, kā tas viss var beigties. Tikai tad, kad es jutu, ka ar viņu kaut kas ir, es piedabūju viņu, lai viņa saka, ko viņa ir domājusi. Un tad viņa teica, ka viņa nekā neesot domājusi ~ viņa vienmēr esot zinājusi, ka es esmu precējies, un ka ilgi tas nevar vilkties, un ka viņas acīs tas nemaz nebūtu citādi, ja es arī šķitos, gluži otrādi, tad viss kļūtu tikai vēl ļaunāks.»

«Jā, vai tad viņai tai ziņā ir tādi pat uzskati, kā viņas vecākiem?»

«Tā ir. Sākumā es nemanīju, ka reliģijai un tādām lietām būtu kāda nozīme priekš viņas. Es redzēju tikai to, ka viņai katru svētdienu bija jāiet uz baznīcu, kamēr viņa dzīvoja pilsētā. Es drīzāk ticēju, ka viņa dara to tādēļ, ka ir spiesta to darīt, bet ka īstenībā visa tā lieta ir viņai apnikusi un ka viņa izturas diezgan kritiski pret visu. Kundze, pie kuras viņa pirms tam dzīvoja, skatījās viņai cieši pakaļ, lai viņa izpildītu savus reliģiskos pienākumus, kā viņa tos sauca, un

Anne nevarēja viņu ciest — viņa sauca viņu par «svētītā ūdens slotiņu». Viņa mazliet pasmaidīja. «Viņa it kā pa pusei biļa saderināta ar vienu no saimnieces dēliem, viņš Vācijā un būs lopu ārsts. Jā, viņš var būt ir gluži labs cilvēks, bet starp viņiem nekas nav bijis norunāts; tikai viņa māte gribējusi apieties ar viņu tā, it kā visa šī lieta jau būtu galīgi nolemta un rīkojusies jau it kā ar vīra mātes tiesībām. Gorderi labprāt tam piekrituši. Tas viņu esot padarījis spītīgu, kā viņa vēlāk teica — bet viņa nekad neesot domājusi izstāties no baznīcas. Un kad viss tas starp mums ņēmis tādu virzienu, viņa nekā neesot domājusi, bet to arī viņa nekad neesot iedomājusies, ka tas varētu vilkties ilgi.

«Tā jau tad ir bijusi pārāk moderna jauna dāma, kā man liekas.»

«Ak, drīzāk tad jau tas viss ir pārāk vecs.»

«Kajauna meitene ielaižas ar vīrieti, jau iepriekš zinādama, ka runa var būt tikai par īslaicīgu sakaru? Nē, Sigurd. Es nedomāju, ka tādas būtu pat tā sauktās modernās jaunās meitenes -vismaz ne pārāk daudzas no viņām, cik brašas

viņas arī neizliktos -lielākā dala no viņām, ja viņām vīrietis

i » » *j >

patīk, tomēr sevī cer, ka no tā, ārpus programmas, attīstīsies kaut kas ilgstošs.»

Tagad bija jau gandrīz tumšs; vēl šad un tad kaut kur tālumā noplātījās rūsa.

«Man liekas, ka cilvēki ielaižas uz dažu ko arī zinādami, ka tas var nobeigties kādā vietā, no kuras nav izejas. Man bekas, tādas lietas ir bijušas jau kamēr pasaule pastāv Tas ir, ja viņi tiešām mīl viens otru.»

Bija labi, ka tagad bija tumšs. Pēdējais, ko viņš teica, — viņa nezināja kādēļ, it kā atņēma katru cerību. Lai gan viņai nebija bijis nekādu cerību, kuras tā apzinātos.

«Bet tādā gadījumā, Sigurd …» Viņai vajadzēja apstāties, viņa nevarēja runāt tā, ka balss viņai nedrebētu, tādas bailes viņai bija tagad. «Kas tad tagad būs kur tad viņa tagad ir?»

«Mājās, Vēumos, cik es zinu.Nu jau būs labs laiks pagājis, kamēr es par viņu ko esmu dzirdējis.»

«Bet tā tas tomēr ir ka viņai ir gaidāms bērns?»

«Pēdējais, ko viņa man rakstīja, bija tas, ka viņa man gan paziņošot, ja viņai vajadzēšot palīdzību, lai viņa varētu tikt kaut kur prom, tik lai es nemēģinot sastapt viņu, ja viņa brauktu cauri pilsētai. Viņa domāja, ka viņai būšot jāizbrauc augusta sākumā, citādi viņai bija bail, ka mājās varētu ko manīt»

Natalija sēdēja un dzirdēja savu sirdi sitam. Viņai būtu gribējies zināt, ko Sigurds domā — tas bija tāpat, kā noplēst kreveli no vāts, jā, ko viņš jūt, domādams par bērnu, kuru svešā jaunā meitene nesa sevī no viņa? Nu jau vajadzēja būt tik tālu, ka tā juta viņu esam dzīvu sevī. Natalija notrīsēja aiz sāpēm un nabadzības apziņas. Vai Sigurds par to domāja ~ ka viņa bērns kustējās šai Annē, kuru viņš mīlējis un kuru mīlēja

vinu?

>

«Anne Nūrdgors.» Viņa bija izteikusi to skaļi. Viņa redzēja, ka viņš sarāvās tumsā. «Taisni tāpat sauca arī tavu māti un tavu māsu. Viņas abas bija mirušas pirms mēs sastapām viens otru."

«Jā. -Bet ko tu ar to gribi teikt?»

Natalija piecēlās. «Paliek par aukstu še sēdēt īegaja

iekšā un aizdedzināja griestu lukturi. «Vai lai aizslēdzu balkona durvis?» viņš jautāja, ieiedams viņai līdzi.

«Paldies tas jau nav vajadzīgs.» -Istaba ar dīvāna stūri, lādi, Vērenšelda litogrāfijām ar zirgiem — viņa sāka saprast, kā Sigurds bija varējis atkal ieiet savā ierastā dzīvē katreiz, kad viņš atgriezās atkal ierastajos apstākļos.

«Bet ko tad tu tagad darīsi, Sigurd? Tu taču nevari ļaut, lai viss iet kā iedams, cilvēk! Reiz taču arī tev jāņem iniciatīva savās rokās.»

«Vai tas nozīmē,» viņš lēni jautāja, «ka tu uzaicini mani aiziet?»

«Tu to uzņem tā! -Kaut arī tā, ja vien tu ieņem šādu vai tādu stāvokli pret lietām. — Viss ir labāk, nekā ja tu tikai staigāsi prātodams un ļausi, lai notiek, kas notikdams.»

Viņš asi paskatījās viņā, izbrīnījies. Natalija apsēdās uz dīvāna, atspiedusi elkoņus nz ceļiem un galvu rokas. Jājā, Sigurd! Bet vai tu nesaproti — ka nespēj vēl īsti visu aptvert. Visus šos gadus esmu dzīvojusi tai pārliecībā, ka ja tu ko saki, tad tas ir taisnība.»

«Tā, man liekas, tas arī ir bijis. Man jau nekad agrāk uz ko citu nebija nekāda iemesla.»

«Un nu izrādās, ka tagad trīs ceturdaļgada tas laikam gan būs vilcies -tu esi paguvis ievilkt mani tādā mutulī ~ jā, tu esi pratis to izdarīt diezgan izveicīgā un viltīgā kārtā.»

«Par to es arī pats esmu brīnījies. Es nebūtu ticējis, ka tas ir tik viegli, pievilt savu sievu.»

Sieva! Šis svinīgais vārds bija viņai it kā pēdējais trieciens. Viņa piecēlās, uzvilka jaku, bet palika stāvot ar cepuri rokās.

«Bet to taču tu sapratīsi, Sigurd, tas ir kaut kas tāds, kam pāri tikt nav iespējams, Nesaku to tādēļ, lai tev ko pārmestu — kāds labums no tā būtu. Bet tam taču vairs nav nekāda pamata. Tas ir attiecībām starp mums. Ja mēs abi ar to bijām samierinājušies -tas ir, ka mums nebūs bērnu, tad to tomēr nevarēja sacīt, ka mēs esam ģimene, mēs bijām tikai divi labi biedri. Bet tie mēs bijām tādā mērā, ka — «ak, nu viņa laikam gan sāks raudāt! tā, ka tomēr bija vērts palikt kopā visu mūžu. Ja mēs mīlējām viens otru, un varējām dot viens otram tādu — tik pilnīgu — un — un īstu laimi — un mēs zinājām, ka varam viens uz otru pajauties, tad taču tas bija to nepatikšanu vērts. Pat ja arī manī un tevī bija zināma vientulība, tādēļ, ka mūsu dzīve nenesa augļus, kā vecos labos laikos mēdza sacīt.»

Viņš nolieca galvu piekrītoši un līdz ar to arī domīgi, kā viņai likās. Viņš izskatījās tik novārdzis no bēdām un no pazemojumiem, un no prātošanas par kaut ko, kas neatkarājās no viņa, tas viņai sāpēja vairāk nekā viņa spēja panest. Nē, viņa nespēja to panest, ka viņai sava vīra bija tik žēl, Vīrs ir daļa no tevis pašas, vismaz tā bija ar viņu.

«Viss tas tagad ir kļuvis citādi. Ja būtu tik vien, ka tev būtu bijis sakars ar kādu citu sievieti tu sapratīsi, man tas ļoti sāpētu, bet tik muļķe es neesmu, ka es to nesaprastu, ka tādas lietas var gadīties. Bet tas, ko tu saki, ka tu visus šos gadus esi lolojis domas par gluži citādu dzīvi — vai dažādām citām dzīvēm, kādas tu būtu varējis dzīvot. . .»

«To taču dara visi cilvēki, Talij,» viņš strauji pārtrauca. «Vai vismaz lielākā daļa cilvēku,» viņš teica mierīgāk. «Tikai no tā nemēdz iznākt nekas cits, kā tikai nevarīgi prātojumi.»

«Tev no tā tomēr ir iznācis bērns. Un tā, kas ar viņu staigā, ir bijusi tavs sapnis savā ziņā, tik tev tas nav nācis par labu, ka tu esi sapņojis pārāk reāli.»

Viņš sarāvās, it kā saņēmis sitienu no viņas. Un pēkšņi viņa gluži skaidri dzirdēja, ka kāds viņā atdarina viņas mātes balsi — vai nav labāk ļaut lai divi cilvēki kļūst laimīgi, nekā ar varu padarīt trīs cilvēkus nelaimīgus. Mammas vecā sprediķa teksts viņa gribēja sākt smieties un kļūt pilnīgi histēriskai, tik bēdīgi smieklīgs viss tas bija. Nabaga Sigurds, kā tas nu arī būtu vai nebūtu, vai tad viņš viens būs tas laimīgais?

Viņa saņēmās un teica mierīgāk: «Lai kā, Sigurd — tu tomēr tagad esi izvēlējies. Māju un bērnu un citu visu — tas nav nekas nesasniedzams tev, to tu tagad zini. Un tev vajadzētu likties, ka tev ir jādod savam bērnam māja un tai, kura ir viņa māte, patiesībā gan tagad vajadzētu būt Annei Nūrdgors.»

«Tas taču nav iespējams,» viņš noguris teica.

«Nē, laikam gan nē vismaz, ja mēs neķeramies pie līdzekļiem, kuri mums nevienam nebūs patīkami. Es vismaz nemēģināšu padarīt tev to grūtāku, ko tu arī nenolemtu darīt. Es — es, nevēlu tev nekā cita, kā tikai labu, tas tev ir jāzin.»

Viņš nekā neteica, un viņa stāvēja brīdi, rūgti vīlusies. Viņa pati nezināja, ko īsti viņa bija cerējusi, ka viņš darīs. Tad viņa piegāja pie spoguļa un rūpīgi uzlika cepuri galvā.

«Vai tu iesi?»

«Jā, man tomēr jātaisās, ka tieku prom.»

«Bet — tu taču šovakar vairs nevari izbraukt ārā uz Strannu?»

«Ak, gan jau radīsies kāds padoms, kā to izdarīt.»

«Vai tad nav labāk, ka tu pārgulesi še? — Es tevi netraucēšu,» viņš īsi noteica.

Viņu tas ārkārtīgi uztrauca, ka viņš tā bija varējis teikt.

«Es braukšu līdzi Sverrem,» viņa īsi noteica. «Viņam jābrauc tā vai tā uz Drēbaku. Citādi, tu zini, es būtu varējusi aiziet pie tantes Nannas un pārgulēt tur Bet tā kā Sverre solās apmest to līkumu līdz Nesodei, tad . . . Normai nebūs patīkami vienai ar mazajiem pavadīt mājās nakti.»

Viņš paskatījās uz viņu, bet neteica nekā, un viņa nevarēja izprast, ko nozīmē viņa sejas izteiksme. «Jā, tad nu ar labu nakti, Sigurd. Mēģini vismaz tā nenolaisties. Citi ir taisījuši tādus piedzīvojumus, palikdami tikpat mundri. Gan jau tad arī mēs kaut kā ar to tiksim galā, tu redzēsi.»

«Vai viņš atbrauks tev te pakaļ?»

«Nē, sastapšu viņu pilsēta. Pie austrumu piestātnes, pulksten divpadsmitos. Tā, nu man tagad ir jāiet. Ailabu nakti, Sigurd.»

«Jā, tad ar labu nakti.»

Viņš viņu nebija apkampis ~ tas viņu satrieca, pa trepēm lejā kāpjot ~ tas bija taisni tā it kā viņi baidītos nākt viens otram par tuvu. Un viņai iekrita prātā, ka viņš viņu gandrīz tikpat kā nemaz nbija saucis vārdā, kamēr viņi bija runājuši. Viņš, kurš parasti mēdza daudzināt, Talij, Taiij katra vārda galā. Bet viņa gan laikam pastāvīgi bija teikusi Sigurd, Sigurd, Sigurd, it kā viņu saukdama.

Kad viņa iznāca ārā, kājceliņu slapjās flīzes mirdzēja lukturu gaismā, un spožas un slapjas bija kalnu kļavu lapas, kuri rudenīgi kuploja ielas lampu dzeltenajā gaismā. Sīks lietiņš sijājās, viņai bija jāpaņem automobilis uz stūra.

Pirms viņa nonāca turp, viņa bija izšķīrusies; viņa pateica šoferim tās viesnīcas adresi, kur viņas tēvs un māte pastāvīgi bija dzīvojuši, Oslo būdami. Atbraukusi tur, viņa paskaidroja naktssargam, ka viņa aizkavējusiesi pilsētā un aizmirsusi paņemt atslēgu un nevarot tikt iekšā pati savā dzīvoklī. Viņi smējās par to abi, un viņš aizveda viņu pa eju līdz istabai, kurā, kā viņš stāstīja, redaktors Šēgors vienmēr esot juties tik labi; tā esot sētas pusē un tur esot ļoti kluss.

9

Dauzīšanās pie durvīm pamodināja viņu apmulsušu; un kad viņa apķērās, kur viņa bija, atgriezās atmiņas nelabas sajūtas veidā.

Viņa nevarēja vairs labi atcerēties, ko viņa un Sigurds bija teikuši viens otram vakaru pirms tam. Bet laikam gan viņam bija vajadzējis saprast viņu tā, ka viņa tieši pavēl viņam, lai viņš izgādā sev šķiršanos un apprec Adindu Gorderi. Tas gan nemaz nebija tas, ko tā viņam bija gribējusi teikt, vakar uziedama pie viņa augšā -viņa atcerējās, ka tad viņa bija domājusi, ka tam jau vēl nevajag zozīmēt, ka visam ir beigas. Pašsavaldīšanās, kas viņai bija kļuvusi par paradumu un tas, ka viņam bija tik grūti, bija vainīgs pie tā, ka viņa bija pārsteigusies.

Tas tomēr bija tas pareizākais, ja visu gribēja ņemt vērā — reiz jau bija gaidāms bērns. Un meitene turklāt vēl bija daudz jaunāka par Siguldu.

Acīm redzot viņiem tūbņ bija izgājis greizi jau pašā sakara sākumā. Droši vien šīs domas bija tās, kas viņu padarīja visnelaimīgāku ~ tādēļ, ka ar viņu viņam nebija bijis bērna. Viņa gluži miesīgi jutās apkaunota un atmesta. Lai kā tu negribētu uzskatīt visas tās vērtības, kādas divi cilvēki var dot viens otram mīlestības sakarā arī bez bērna, kāda balss tevī tomēr vienmēr saka, bet dabai nav cita nolūka ar to. To tātad arī Sigurds bija atradis Ļoti varēja būt, ka apprecējies ar to otru, viņš piedzīvos galvenā kārtā tikai vilšanos, būdams tajā dzīvē, viņš redzēs tik skaidri, kā vēl nekad, ko vērta bija bijusi viņu laulība. To nevarēja grozīt tas fakts, ka doba bija atmetusi viņu un izraudzījusies mazo Anni, kolīdz bija radies gadījums.

Natalija mazgājās un mazgājās ar dvieli, spiezdama to pret savām acīm. Ak, cik tas bija riebīgi, ka vajadzēja iztikt bez kārtīgiem tualetes piederumiem. Un tikai tai mazajā gabaliņā no mājas līdz pieturas vietai, viņa jau bija paspējusi salīt tā, ka drānas viņai vairs neizskatījās kārtīgas. Ja viņa ko nevarēja ciest, tad tās bija vuāla kleitas, kuras vairs neizskatījās gluži svaigas. Zeķes viņai būs jānopērk ceļā uz veikalu un jāpārmaina tās tur.

Totlanda kundze ienāca iekšā ar veselu kaudzi komisijas aplēšu un kamēr Natalija tās izskatīja cauri un parakstīja klātpieliktos čekus, viņa domāja, ka Totlanda kundzei tiešām vajadzētu laikā piesacīties, lai viņa varētu nokārtot atvaļinājuma atļauju. Andersena kundze bija bijusi prom divus mēnešus pirms zēna dzimšanas un trīs pēc tam, bet viņa lielāko laika daļu pati bija turējusi sev vietnieku, savu svainieni. Lillemūru gaidīdama, viņa bija aizgājusi pavisam, izgādādama savai svainienei savu vietu. Viņai tas bija viegli iespējams, Andersens bija priekšzīmīgs laulāts virs, un viņš nopelnīja tik daudz, ka viņi varēja iztikt, abi būdami spējīgi cilvēki. Totlanda kundze droši vien nevarēs ilgāk palikt prom, kā tikai tik ilgi, kamēr viņai būs brīvs vietas izpildītājs, Bet būtu ļoti labi, ja Natalija varētu nokārtot lietu nākošā valdes sēdē.

Tagad viņa nezināja arī, ko lai viņa iesāk pati ar savu atvaļinājumu. Šogad jau viņi bija domājuši braukt abi kopā. Sigurdam bija izdevies noīrēt Veltgjeltbuju, kas viņiem Rafstādē bija piederējusi viņa tēva laikā. Pagājušā gadā tā bija bijusi izīrēta pilsētniekiem, kā Sigurds vēl tagad teica, runādams par kaut ko tur augšā. Bija briesmīgi smieklīgi iedcmā-ties, ka ja viņš pagājušā gadā būtu drusku agrāk izbraucis, tad nekas no visa tā nebūtu noticis.

Viņa prātoja, vai viņai runāt ar Sverri par to, ko viņa vakar bija teikusi. Viņa pati nesaprata, kā viņai tas bija varējis iekrist prātā. Bija dažas lietas, par kurām tai tomēr vajadzēs ar viņu apspriesties ~ piemēram, Sūlstrandes grīdsegu noaušana aizkavēsies ilgāk, nekā viņa jau bija teikusi. Patiesībā tam nebija nekādas nozīmes, galvenā ēka šogad nekļūs gatava lietošanai. Tomēr bija dažādas lietas, kuras tai ar viņu vēl būtu vajadzējis pārrunāt.

Bet kad tā piezvanīja viņam, Dāles jaunkundze atbildēja, ka arhitekta šodien neesot kantorī, viņš droši vien nebūšot še sastopams ātrāk, kā tikai pirmdien, jo viņš pagājušā svētdienā peldoties esot ievainojis kāju. Viņa patlaban taisoties pie viņa iet: varbūt viņa varot ko pateikt, jeb varbūt Nūrdgora kundze gribot piezvanīt pati?

Brīdi vēlāk Sverre Reistāds piezvanīja viņai: «Vai tad tu nevari atnākt šurp uz šejieni? Brokastis taču tev tā vai tā būs jāēd. Jā, ja tu gribi būt tik laba un paņemt paraugus līdzi, bet ja tev liekas, ka lupatu ir par daudz, tad Dāles jaunkundze gluži labi var pieiet pēc tiem piemēram rīt.»

Natalija centās izdabūt salijuma pēdas no samta jakas. Sverre bija tāds, ka viņš arvien ievēroja, kas dāmām bija mugurā; pat pirms Henrietas laikiem viņš to bija darījis.

Kaut kas mazajā villu ielā atgādināja Dāniju. Balti nokaļķotie mūra nami ar slīpajiem, sarkanajiem jumtiem nebija ne lieli, ne arī mazi, logi un balkoni neizrotātajās fasādēs bija novietoti tā, ka visa māja likās esam patīkama, bet noteikta, mēs esam vienkāršas, bet mājīgas un praktiskas. Gandrīz jau pārmērīgi lielākā daļa dārziņu māju priekšā bija izgreznoti ar mazām rožu pergolām, bija tur arī treliņoti augļu koki un ziedoši stīgojoši augi stiepās uz augšu gar māju sienām. Sverrem bija ir aprikožu koks, ir viena vistārija, un koks bija nesis augjus pāris reizes, bet vistārija ziedēja gandrīz katru gadu.

Šīs villas bija cēlis kāds Sverres draugs — gadu desmit atpakaļ, vai apmēram tā, pār viņiem bija pārvilkusiees pagājušo laiku vai pārdzīvotas modes patēna. Bet Sverre viņas ļoti bija apbrīnojis, kad tās tika celtas. Toreiz viņš tikko kā bija atgriezies mājās pēc dažu gadu uzturēšanās Kopenhāgenā un bija ļoti sajūsmināts par to, kā dāņi ceļ mājas vienkārši, lietderīgi, patīkami. Viņš labi prata rakstīt un bija ievietojis laikrakstos veselu rindu korespondenču par to. Starp citu dažas par Nībūdēm; viņam bija laimējies uziet kādu mammas senci, komandkapteini Cēzaru Timoleonu Brūdersenu un arī citēt sulīgas vietas no šī vīra dienas grāmatām publicēšanai in extenso dienas presē tās bija mazāk piemērotas. Mamma tik jocīgi bija skaitusies — Natalijai bija jāsmejas par to domājot Izgājusi dārzam cauri, viņa iegāja pa lieveņa durvīm.

Sverre gulēja puszviļus lēnkrēslā un sveicinādams mazliet paliecās uz priekšu, kad viņa ienāca iekšā. «Tu atvainosi?» Vienu kāju viņš bija izstiepis un tā gulēja uz skrāģīša ar spilveniem, bet pēda bija resna baltajā zeķē. «Tas ir laipni no tevis, ka tu atnāci, Natalij.»

Nē, viņš nekā neesot manījis pirms viņš uzgājis augšā, tad viņš jutis, ka viņam stipri sāp, ja viņš grib uzmīt uz pēdas, viņš paskaidroja uz viņas neizbēgamajiem jautājumiem, kas un kā īsti bij a? Jā, viņš jau arī būtu varējis neiet tādā vietā jūrā, kura viņam nebija zināma. Jā, tas bija lūzums, all right. Viņam piestiprināšot kaut ko līkstij līdzīgu pie kājas un viņš nedēļas beigās sākšot iet — tā viņi tagad mēdzot darīt. «Sigurds saka, ka tā viņi esot rīkojušies arī ar Ahlmani pagājušā gadā, kad viņš pārlauzis kāju, un viss bijis ļoti labi.»

Pa pusei no viņa nogriezušies Natalija kaut ko meklēja pa savu portfeli, kuru viņa bija nolikusi uz galda pie loga: «Sigurds — vai tu ar viņu esi pēc tam runājis?»

«Vakar. Tu būsi tik laipna un pati paņemsi sev krēslu.»

«Laikam par veikaliem?» viņa jautāja, baidīdamās, ka viņš no viņas balss dzirdēs, ka kaut kas nav kārtībā.

«Jā, mums abiem būtu vajadzējis ierasties tajā nespējnieku patversmē.» Viņš šķirstīja paraugus, kurus viņa tam pasniedza. «Tas te būtu labs, bet vai tu domā, ka mēļā krāsa neizbalēs saulē?»

«Nē, es zinu, kā tā ārkārtīgi izbalēs.» Viņa smējās un viņš arī.

«Lieta tā, ka esmu saņēmis gluži jaunus priekšlikumus, no dāmas, kura iekārto telpu iekšieni; kad būsim paēduši, es tev parādīšu viņas zīmējumus tā sauktajam mūzikas salonam un blakustelpai. Man tie patīk, bet tad ir jāutājums, vai jūs ar tepiķiem varat iekārtoties citādi. Starp citu jauns ir tas, ka viņa grib tepiķus no tiem liellopu spalvu diegiem, kādus tu mums rādīji, tie laikam bija no kādas fabrikas Rigebuā. Dabīgā krāsā. Vara sarkans plīšs mēbelēm.»

«Plīšs tu saki?»

«Jā, tas laikam sāk atkal atgriezties. Tas ir nenovalkājams, un nav nemaz grūtāk turams tīrs, kā cits kas — ar putekļu sūcēju es domāju. Gludi izstiepts uz lieliem plankumiem tas atstāj pavisam citu iespaidu nekā uz agrāku laiku polsterētajām mēbelēm ar pogām un pušķiem.»

«Jā, zināms,» Natalija pamāja tik uzmanīgi, cik vien tas viņai bija iespējams.

«Bet, kā jau teicu, mēs viņas priekšlikumus apskatīsimies, kad būsim paēduši. Bet pastāsti man, kā jūs tur labi dzīvojat ārā Strannā? Vai tas priekš tevis nav pārāk nogurdinoši tur tik ilgi dzīvot?»

«Pagrūtālc ir celties no rītiem augšā, nenoliedzami.»

Viņas domas pavisam nebija klāt pie tā, ko viņa teica. Pēc visa notikušā, tas gandrīz bija vairāk nekā viņa spēja panest — un viņa nevarēja saprast, kas viņai bija uznācis, ka viņa tik idiotiski bija varējusi teikt, ka Sverre aizvedīs viņu turp. ~ Un turklāt vajadzēja tā sagadīties, ka Sigurds bija runājis ar viņu tieši pirms tam. Ne ilgāk atpakaļ kā pagājušā nedēļā Sigurds viņai bija apjautājies par viņu, viņai jau pilsētā šad tad iznāca runāt par viņu attiecībām uz Sūlstrandi -viņiem viņš jāuzaicinot kādu vakaru sev līdzi tur ārā, Sigurds bija domājis, viņš viņu neesot redzējis jau nezin cik ilgi.

Ak, blēņas, tagad taču visam tam nebija nekādas nozīmes. Viņai bija tā, it kā viss viņā saceltos un protestētu ~ tagad vairāk nekā jebkad tas nebūt nebija vienalga, ka viņa bija teikusi kaut ko, kas, kā Sigurds zināja, bija tīri, salti meli. Viņa varēja palikt vai traka par to domājot. Nekad viņai tik dedzīgi nebija rūpējis, lai iespaids, kāds Sigurdam no viņas paliktu, būtu tas, ka viņa ir absolūti patiesa.

Apmulsusi viņa raudzījās uz lielo akvāriju, kas bija uzcelts pie sienas tieši viņai iepretim. Sīkie sudrabainie un zeltainie pavizējumi ūdens zaļganā tumsā, zivīm izlokoties starp stādu kātiem, bija it kā viņas pašas nervu nodrebēšana. Dažas lielas gaišzeltainas zivis ar viļņojošiem plīvuriem pie spurām stāvēja pie stikla sienas, plātīdamas mutes; tas kā viņas izlocījās pēkšņi atstāja uz viņu riebīgu iespaidu.

«Jā, tas tiešām ir apgrūtinoši, ja ir jātaupa ūdens. Bet to

es zināju jau iepriekš, ka tā ir visnepatīkamākā lieta tādās

vietās.»

Viņa saimniece pilnīgi baltā, baltu miclti galvā, ienāca un lūdza piegaida. Sverre paņēma spieķi un piecēlās, atspiezdamies uz veselāskājas. «Vai neatspiedīsies uz manas rokas?» viņa lika priekšā, un viņš smējās, ieklibodams starp spieķi un viņu ēdamistabā.

Viņš izskatījās labi tagad, kad viņš vairs nebija tik jauns. Patiesībā viņš viņai nekad nebija izlicies tik ļoti neglīts — vai arī neglīts jaukā patīkamā kārtā, kā viņa arvien bija teikusi, kad citi ģimnāzijā bija runājuši par viņa lielo degunu, kurš jau toreiz bija bijis visai sarkans un tik savādi plāns un kaulains — pamatīgs trīsstūris viņa kalsenā un griezā sejā. Biezās, melnās uzacis bija viena šķērssvītra; tās virs deguna saknes bija saaugušas gandrīz kopā, bet labā mazliet nogāja uz leju un kreisā bija uzšāvusies uz augšu. Gandrīz visi klasē varēja uzzīmēt Sverres Reistāda karikatūras tā, kavarēja pazīt, kas tas tāds ir. Jau toreiz viņam bija bijis jauks, slaiks augums, bet viņš vinmēr staigāja drānās, no kurām tas galīgi bija izaudzis ārā, Vilies kundze tikko jaudāja apģērbt kārtīgi savus bērnus, bet brāļa dēlam viņa ļāva staigāt apkārt tā kā čigānam.

Sverre toreiz mēdza lielīties, ka viņa vectēvs esot bijis čigāns, kurš audzis vienkārši uz lauka, līdz viņa tēvs nodurts kautiņā un mātei atradies cits pavadonis. Mācītājs Feltborgs paņēmis zēnu pie sevis. Un, lai dabūtu Kristijani Feltborgu, viņš bija nolicis vienu eksāmenu pēc otra toreiz viņš domājis palikt par mācītāju. Bet tad izrādījies, kāds ģeniāls valodnieks ir bijis šis čigānu Jenss, un tā no viņa galu galā iznācis profesors Jenss Joakims Reistāds, austrumu valodu pratējs.

Vēlāk gan Sverre atzinās, ka viņa vectēvs gluži vienkārši bijis tikai apdāvināts kalpa zēns, kuru mācītājs Feltborgs pieņēmis un sācis mācīt. Čigāns tagad bija uzkāpis augstāk cilts kokā, bet būt viņš tur bija. No tā viņiem bija melnie mati un acis, kas gan patiesībā nebija melnas, bet gan tumši pelēkas, vai tumši zaļas. — Natalija paskatījās uz viņu, aizvedusi viņu līdz sēdeklim: «Nekā brūna nu gan tavās acīs nekad nav bijis -vai tas tiesa, ka jums esot čigānu asinis?»

Viņš sāka smieties: «Kā tas tev tagad varēja ienākt prātā?»

«Jā — es prātoju par to, vai man nepavadīt atvaļinājumu gluži klusu un mierīgi. Apmesties Guslundā, ja viņi mani tur gribētu uzņemt. Tikai veģetēt -lasīt, peldēties, sēdēt dārzā un knibināties ap kādu rokdarbu.»

«Jā, var jau būt. Kaut gan atklāti runājot, Natalij, man liekas, tas tev liksies pārāk primitīvi. Atmiņās tādas vietas, kur pavadīta bērnība, liekas tik jaukas.

Viņi tagad ir jau arī ļoti vci, es vienreiz biju tur šovasar un apciemoju viņus. No turienes ir arī tālu līdz kārtīgai peldu vietai.»

«Man vajadzētu aizņemties riteni . Es ilgojos pavadīt vienu atvaļinājumu atkal pie jūras.» Tikko viņa to bija izteikusi, kad jau viņas acu priekšā parādījās vecās kalnu ganības, kurās atradās Veltgjeltbuja, lieliem gabaliem kārkliem aizaugušas; sabrukušas kūts mūra pamatos mēdza dzīvot zebiekstes. Trīs mazie ezeriņi ziloja cits aiz cita rudenīgi sārtajā klajumā, kurš izpletās līdz pelēkajiem uzkalniem un akmeņainajai nogāzei pie Nonsvolas. ~ Tas bija it kā atcerēties pazaudēto paradīzi -izmisusi Natalija juta, ka acis viņai pildās asarām.

«Tad es tev labāk liktu priekšā apmesties Sūlstrandē,» Sverre teica. «Vai neņemsi vēl drusku teļa smadzeņu — tās tiešām ir labas.» Blakus ēkā nav vairāk kā astoņas viesu istabas, un uz to laiku tās būs varbūt jau tukšas. Bet Pederseni, kuri tur strādā zemi, var par tevi gādāt, Pedersena kundze gatavo lieliski.».

«Guslundā būs tā, ka mamma un Ragna gaidīs, lai es eju uz māju vismaz katru otro dienu. Tādēļ man tomēr tā kā īsti negribētos apmesties Guslundā. Ragna gaida bērnu septembrī, to tu varbūt zini un tādēļ, protams, viss grozīsies tikai ap to. Un es nevaru liegt, ka man sāk apnikt mūžīgi būt ideālai tantei citu bērniem.

Kad tas bija skaļi izteikts otra cilvēka klātbūtnē, viņa jutās ļoti atvieglota. Tas pēdējās dienās bija čūlājis viņā, kā vāts, bet viņa nebija gribējusi pati sev atzīt, kas tas bija. Jā, viņa mīlēja Ragnas un Nikolaja un Soņas un Hikluras bērnus un visus citus bērnus, kuri gaidīja un viņu vecāki gaidīja, ka viņai jāatceras viņi visos gadījumos ar dārgām un jocīgām dāvanām, jāizgudro izpriecas priekš viņiem un ar interesi jānoklausās visā, ko viņu mātes stāsta par viņiem. Un kur tad vēl to sievu bērni, ar kurām viņa šādā vai tādā kārtā bija nākusi sakarā veikalā ~ nevarēja nemaz saskaitīt visus tos bērnus, kuriem viņai vajadzēja būt par tanti. Viņa to bija darījusi tik labprāt; gluži nejust kā viņai trūka, viņa gan nebija varējusi, katrreiz, kad viņai bija nācies atcerēties kādu no šiem bērniem, bet viņa tomēr bija priecājusies, ka var sagādāt viņiem kādu prieku, bet nu uzreiz tas bija pāri viņas spēkiem. Viņa bija dusmīga iedomājoties, ka tagad viņai būs jānoņemas ar Totlanda kundzes lietām, un vēlāk, viņa cita nekā nedzirdēs, kā tikai par viņas bērnu. — Lillī -mazā — palaidnīte -mazā Andersena kundzes meitenīte reiz bija atbildējusi, kad viņi tai bija jautājuši, kāds viņai šodien ir vārds. Tas tā bija iznācis pēkšņi, aiz šķelmības, bet mazajai tas tā bija izdevies, ka nu viņiem katrreiz bija jāliek viņai tā teikt, kad māte ar bērnu atnāca uz veikalu un tad bija jāsūta pēc kūkām un banāniem un jāapbrīno mazā Lilija. — Tagad viņai likās, ka viņa vairs nespēs uzvest šo komēdiju vēl vienu reizi,

Sverre sēdēja it kā nogaidīdama, bet kad viņa vairāk nekā neteica, viņš pārgāja uz ko citu: «Tām valodām par čigānu senci, par kurām tu ieminējies ~ es ticēju arī pats. Tēvs lepojās ar to un zināms es arī. Varbūt reakcija pret to ir padarījusi mani tik birģelisku uz vecumdienām. Ar pieķeršanos tādām jaukām greznuma lietām, kā — kaktusi, akvārijs un tā tālāk.» Natalija tikai smaidīja mazliet piespiesti.

Kalpone nokopa galdu. «Paldies. Variet atstāt mums kafiju še. Ja drīkstu tevi traucēt ~ tie ir trešie vāki no augšas, pa kreisi. Esi tik laba, atnes man tos šurp, tad es tev parādīšu.»

Viņa par visu varu centās būt uzmanīga. Bet sajūta no tā nekļuva labāka, ka viņš manīja, ka viņa nejātas labi, kaut gan viņš mēģināja izlikties, ka nekā nav ievērojis.

«Tev tomēr vajadzētu izbraukt vienreiz man līdzi ārā un redzēt visu. Tik lielus pasūtījumus taču jūs nedabūjat katru dienu? Tu jau neesi arī redzējusi, kā tava māte jūtas jaunajā dzīvoklī.

«Vai nevaru tev kaut kā palīdzēt, Natalij?» viņš pēc brīža jautāja. «Liekas, it kā tu šāda vai tāda iemesla pēc nejustos īsti labi!»

«Tu to tomēr nevari, Sverre.»

«Nu jā.» Viņš klusēja brīdi. «Es tikai domāju — tā kā tu sāki runāt par Guslundu, manām čigānu asinīm un saldajām bērnu dienu atmiņām. Es taču varu teikt, ka tūliņ pēc taviem tuvākiem ģimenes locekļiem es esmu tavs vecākais draugs?»

«Ak jā, tas ir tik idiotiski. Redzi, es pagājušā naktī gulēju viesnīcā šepat pilsētā, bet man negribējās teikt to Sigurdam, ka bērni vieni paši ar kalponi ir tur ārā, — likās arī, ka būs pērkons. Tad es teicu, ka satikšu tevi pilsētā, teicu, ka tev jābrauc uz Drēbaku un ka tu esi apsolījis aizvest mani līdz Brotenām. Man nebija ne jausmas, ka Sigurds tikko ar tevi ir runājis.»

«Jā, kā tad tu to lai būtu zinājusi, ja viņš tev to neteica.»

«Nē, mums kaut kas bija pārrunājams, un tā mēs pie citām lietām nemaz netikām. Bet tagad mani, protams, kaitina tas, ka esmu sarunājusi tādus niekus.»

Sverre domīgi noraudzījās uz viņu.

«Tev laikam liekas tas ļoti nelaipni un vienaldzīgi no viņa puses, ka viņš nekā nav teicis par tavu nelaimes gadījumu.»

«Nē, nemaz nē. Savādi ir tik tas . ..» Viņš apklusa. Bet tad viņa arī pati pēkšņi atskārta, cik tas bija savādi, ka Sigurds nekā nebija teicis.

«. . . savādi ir tas, ka viņš man taisni acīs nepateica, ka es runāju niekus. Vai to tu gribēji sacīt?»

«Nav taču tūliņ jāizrunājas tik tieši, Natalij. Bet varbūt tu man atļausi, ka saku kādu lietu, pašas par sevi jau ir ļoti labas un teicamas tādas biedriskas laulības ar savstarpēju kustības brīvību un pilnīgu uzticēšanos, kurās katram ir savs darbs, savas intereses un sava sabiedrība. Tādās droši vien daudz mazāk tiek melots, nekā veco labo laiku laulībās — no tā nepatikšanu ir vairāk nekā labuma. Tikai nevajag ņemt to tik pārāk svinīgi, ja apstākļi vienotrreiz noved pie tā, ka -jā, tu saproti, ka cilvēki viens otram sāk stāstīt kādas pasakas.»

Natalija iespieda papirosa galu pelnu traukā urt nogaidoši raudzījās viņā, bet tagad viņš, kā likās, negribēja sastapt viņas skatu.

«Vai tu ar to domā kādu zināmu gadījumu?» viņa jautāja.

«Tjā. Tu zini, es saprotu, vai iedomājos ka saprotu ko tādu, ka nejauši var gadīties pateikt kaut ko tādu, nepārdomātu. Bet ja to, piemēram, gadās pateikt tādam cilvēkam, kā tava svainiene, no tā var iznākt daudz kas, kas pat sapnī nav rādījies.»

«Tu domā Soņu? Tagad es nesaprotu, ko tu īsti gribi teikt.»

«Nēnē, ir jau arī vienalga.»

«Nē, pasaki man, kas tas ir? — Vai esmu kaut ko teikusi Soņai, ko tā ar papildinājumiem no savas puses ir stāstījusi tālāk?»

Sverre Reistāds, acīm redzot, nejutās visai labi. «Es taču nepavisam nevaru zināt, ko tu viņai esi teikusi. Uz to jau nevar griezt nekādu vērību, ko viņa saka.»

«Tu sapratīsi, ka es tomēr labāk gribētu zināt, kas tas ir. Citādi viss tas var izlikties vēl ļaunāks nekā tas patiesībā ir.»

«Tas jau nebija nekas tik bīstams. Kaut kas par kādu jaunu meiteni, ar kuru es it kā esot bijis daudz kopā pagājušā ziemā. Es esot taisījies ar viņu saderināties, kā Soņa saka.»

«Tā ir Gordera jaunkundze?» Natalija ar izbailēm jautāja.

«Jā.»

«Vai tad tu viņu pazīsti?»

«Tikpat kā nemaz. Reiz tikai esmu ticis viņai priekšā stādīts. Esmu dzirdējis par viņas vecākiem un tamlīdzīgi. Viņiem bija nājas Bērdālē, kad tēvs tur bija par ārstu. Gorderi es atceros, bet viņa toreiz laikam nebija vēl nemaz piedzimusi -tomēr, piedzimusi viņa laikam gan būs bijusi — tas būs tā savus septiņpadsmit, astoņpadsmit gadus atpakaļ, bet viņu es absolūti nepazīstu, tu zini.»

«Sigurds pazīst viņu.» Natalija aizturēja elpu uz brīdi. «To tu droši vien zini?»

«Jā, es to zinu. Viņš jau mūs iepazīstināja abus. Satiku viņus rietumu dzelzceļa uzgaidāmā istabā kādā dienā.»

«Natalija sēdēja, kozdama sev lūpās.

«Patiesībā izrādās tā, ka es pēdējā no visiem Sigurda pazīstamiem, dabūju zināt par viņa draudzību ar šo jauno dāmu.»

Sverre paraustīja plecus.

«Tas bija tas, ko es gribēju teikt. Droši vien jums nekad nav bijis nekāda iemesla kaut ko slēpt vienam no otra. To tev nevajag aizmirst. Acīm redzot, viss tas, ko jūs katrs par sevi esat piedzīvojuši citur, ir bijis diezgan nesvarīgs. Ja tad gadās, ka viens vai otrs no jums piedzīvo kaut ko mazliet nozīmīgāku par tīriem sīkumiem, bet viņam nav vēlēšanās visu to izstāstāt, tad tiešām nav vērts ņemt to tik pārspīlēti svinīgi, Natalij.»

«Kā tu to vari zināt,» viņa iekaisusi teica, «kas ir vērts, lai es to ņemtu svinīgi un kas nav?»

«Nēnē, lūdzu piedošanu. Bet vai tev nekad nav ienācis prātā, ka Sigurds ar laiku ir kļuvis daudz jaunāks par mums citiem.»

«Vai tu ar to domā, ka esmu ātrāk palikusi veca nekā viņš?»

«Es domāju, ka tad, kad tu ar viņu iepazinies un ievedi viņu mūsu kliķē, mēs visi bijām apmēram vienos gados, viņš, tu, es, Gerda un visa tā vecā banda. Patiesībā tas tomēr ir stipri patvaļīgi, ka mēs cilvēki dzīves laiku mēram pēc tā laika, kādā zeme apgriežas ap sauli. Tas ļoti daudzām, aplēsēm var izrādīties kļūmīgi. Bet tīri fizioloģiski ņemot viens gads bērnībā vai jaunībā, nekad nav tikpat liela mūsu mūža daļa, kā viens gads vecumā, tad tas ir daudz lielāks un solīdāks mūža gabals. Un tādā pašā kārtā atsevišķi cilvēki nedzīvo savu mūžu arī vienādā tempā. Siguids nu reiz pieder pie tiem, kuri dzīvo nesteigdamies. «Vai tev nav uzkritis,» viņš mazliet pasmaidīja, «ka patlaban viņš staigā prātodams par problēmām, tā varbūt varētu teikt, par kurām mēs citi jau sen vairs nedomājam, jo neticam, ka ir vērts meklēt atbildi uz tām?»

«Vai tu ar to gribi teikt,» Natalija asi jautāja, «ka tev Sigurds liekas esam jauns, vai neattīstīts, vai kā īsti tu to gribi sacīt?» Viņa bija sarūgtināta tā vīra dēļ, kuru viņa bija radusi apkampt, bet līdz ar to viņa jutās ļoti nemierīga, jo neskaidri nojauta — vai gan viņa pati arī tā nebija domājusi?

«Nē, nekādā ziņā. Es tikai gribēju teikt, ka Sigurdam droši vien ir lemts nodzīvot ilgu mūžu. Ja viņš būtu palicis savās mājās uz laukiem,» Sverre pasmējās — «Vai tu nevari iedomāties, ka viņš varētu kļūt simtgadu vecs? Saggabāt visas savas gara spējas kā gudrs un modrs vecs goda vīrs, par kuru vietējais laikraksts katrreiz raksta, viņam jaunā gadu desmitā ieejot, ka viņš ik dienas ar interesi lasa to ar brillēm, vēl arvien cērt malku un dara vienu vai otru darbu, kas tīk?»

«Vai tu domā, ka starp mums viss jau ir tik tālu, ka man tas liekas patīkami, ja kāds zobojas par manu vīru?» Dusmas kūsāja viņā, bet vēl vairāk viņa juta bailes. Vai viņa gribēja vai nē, viņu no Sigurda atšķirs tā, it kā viņa stāvētu uz šēras un jūra apņemtu viņu visapkārt no visām pusēm.

«Es nezobojos, Natalij. Gluži otrādi. Ļoti var būt, ka ir kāds svarīgs iemesls, kādēļ pasaule tagad tā ir izgājusi no sliedēm.

Tehnika un tamlīdzīgas lietas ir cēlonis tam, ka vadību saņem savās rokās cilvēki, kuri dzīvo no dzīves koka kā negatavi, sarukuši āboli vasarā. Nav vairs spraiguma starp jaunajiem, kuri cer daudz ko no dzīves un vecajiem, kuri zin daudz ko par dzīvi. Tā vietā mums tagad ir jaunā jaunība, kura kaut ko gaida un novītusī jaunība, kura mēģina sev iestāstīt, ka arī viņa vēl atrodas gaidīšanas stadijā.»

Natalija paskatījās pulkstenī un sāka salikt savas lietas atpakaļ portfelī: «Man ir jāiet atpakaļ uz kantori. Bet tavos vārdos par sarukušajiem negatavajiem āboliem, kuri birst no koka zemē, ir sava daļa patiesības, kaut gan pretīgas.» It kā kaut ko noslaucīdama, viņa pārvilka ar roku pār galvu. «Nezinu, kā tas nāk, ka mēs visi tiekam ierauti tādā pašā darba dzīvē, bet tur piedzīvojumiem drīz vien nebūs vairs nekādas nozīmes. Tas, ko bijām mācījušies, būdami jauni un zinātkāri, tiek pārvērtēts reizi no reizes, jo tehnika iet uz priekšu milzu soļiem, kā mēdz rakstīt laikrakstos. Vecumam lielākai daļai no mums nav vairāk vērtības, kā automobiļiem un rakstāmmašīnām. Un ja tad cilvēkam nav dziļu sakņu dzimtā. Tev laikam gan ir taisnība, ka esmu kļuvusi vecāka par Sigurdu pēdējos gados.»

«Tam laikam arī ir pamats dzimtā,» Sverre teica izlīdzinoši. «Vai cilvēks dzīvo lēnākā vai ātrākā tempā. Sigurda ģimenē jau visi ir piedzīvojuši lielu vecumu.»

«Manam vīra tēvam nebija nekāds ilgais mūžs. Un Sigurda mātei bija pāri četrdesmit gadiem, kad viņa mira.»

«Viņa mira ar diloni, jo nebija uzmanījusies, kopdama meitu. Un lensmanis Nūrdgors noslīka -tas nav nekāds noslēpums, ka viņš pats bija vainīgs, es gandrīz būtu teicis. Bet Sigurdam mājās jau bija vēl dzīvi vesels bars tēva un mātes vecāku un citu ļoti vecu radinieku, kad jūs apprecējāties.»

«Ak jā.» Natalija uzlika cepuri labāk pie spoguļa. «Esmu tomēr priecīga, ka mūsu ģimenei nav tieksmju uz pārāk lielu vecumu. Man tiešām nav nekādas vēlēšanās piedzīvot Metuzāla gadus. Jā, nu tad sveiks un paldies, tu atļausi man piezvanīt un apjautāties, kā klājas tavai kājai.»

Ārā visur kāpa augšā mākoņi pār villu ielas koku galotnēm « tie bija viegli, gandrīz zili kā gaiss, ar saulainu maliņu un sārta, miglaina mirdzuma caurstaroti. Tie varēja izvērsties par daudz ko -tie varēja nozīmēt saules siltuma atgriešanos, vai pērkonu pēcpusdienā. ~ Laimīgā kārtā negaiss nakti bija nogriezies uz rītim no Bundefjorda, kā laikraksti ziņoja — pērkons bija iespēris Krokstādē un Enebakā.

Sigurda tēvs, jā, tas gluži vienkārši bija aizgājis no dzīves, kad tā kļuva viņam par sarežģītu. No jauna lielas bailes sāka mocīt viņu -cik savādu pasīvi nelaimīgu viņu bija padarījuši pēdējā laika notikumi; Sigurds, nabags, laikam gan ari nebija visai, spējīgs no sarežģītas situācijas izkļūt ar veselu ādu. ~ Bet, Dievs, Tēvs, ja nu viņam ienāktu prātā izdarīt tāpat kā bija izdarījis tēvs?

Tā piezvanīja viņam tūliņ, kolīdz bija atgriezusies atpakaļ kantori. Viņai vajadzēja dzirdēt viņa balsi — gan viņa izšķirs katru tās noskaņu! Vai viņš nevarēja būt tik labs un nosūtīt viņas veco mēteli uz tvaikoni? Viņa plaši izstāstīja viņam, kur viņš atradīs mēteli un papes kārbu ~ vērīgi klausīdamās, bet, cik no viņa atbildēm varēja dzirdēt, viņš bija diezgan mierīgs. Viņš to gan izdarīšot.

Viņš staigāja pa piestātni ar visu papīra kārbu, kad viņa nogāja lejā uz tvaikoni. Viņš likās mazliet klusāks, bet mierīgs daudz dabīgāks nekā viņa spēja būt tajās minūtēs, kamēr viņi stāvēja un runāja līdz laipas ievilkšanai. Viņš māja ar roku, tvaikonim krastu atstājot. Tas bija neizturami, tas bija idiotiski, ka viņai šī šķiršanās likās liktenīga, pat simboliska, kad netīrā ūdens svītra ar lēkājošiem gružiem un tvaikoņa ogļmelno dūmu atspīdumu izpletās starp viņiem.

10

Tad nāca dienas, kad Natalija nezināja, vai viņa ir nopirkta vai pārdota viņa lietoja šo izteicienu, kad viņas domas pastāvīgi riņķoja ap vienu un to pašu.

Šķiršanās. Tā viņai likās briesmīga; tas bija pavisam zemojoši un smieklīgi, ka viņi ar Sigurdu bija tikuši atrauti viens no otra tādā kārtā viņa baidījās no tā laika, kad viņai būs jārunā par to ar ģimeni, draugiem un pazīstamiem, — mamma, Ragna, Hildura, Soņa un Asmunds un diezin kas vēl nelaidīs viņu vaļā. Viņai likās, ka viņi ar Sigurdu taču bija tik nezināmi un nesvarīgi pasaulē, cik vien divi cilvēki tādi var būt. Viņi ieņēma vietu, jā gan, bet desmit bija tādu, kas to varēja ieņemt, kad viņu vairs nebūs. Viņiem bija radi un draugi, kas par viņiem domāja, bet visiem viņiem bija citi, par kuriem viņi domāja vairāk. Nekad viņiem dzīvē nebija bijis nekādas nopietnākas nozīmes, izņemot to, kāda tiem bija vienam priekš otra. Ja tā tagad bija zudusi, tad jau cits nekas neatlika, kā samierināties ar to pēc iespējas bez trokšņa. Bet runāt jau runās. Tas būs gājiens caur rīkstēm; cik garš to viņa nezināja. Tas nebūs ļauni domāts. Vispārējā labvēlība un līdzjūtība, kādu godīgi cilvēki jūt pret saviem līdzcilvēkiem arvien tiek sabikstīta un darbojas dzīvāk, ja notiek kaut kas tāds, ka godīgie cilvēki dabū ieskatīties savu tuvāko dzimuma attiecībās. Arī viņa nebija bijusi citāda.

Sigurds jau to bija piedzīvojis. — Reizēm viņa nožēloja, ka nebi ja mēģinājusi izvilkt kaut ko vairāk no Sverres Reistāda — viņa labprāt būtu gribējusi zināt, cik daudz viņam bija zināms. Un tad viņai ārkārtīgi gribējās viņam jautāt, vai viņam liekas, ka Adinda Gordere ir tik daiļa. — Ja viņa būtu mēģinājusi izvilkt visu to no viņa, viņa pēc tam aiz kauna nezinātu kur likties un to nožēlotu. Bet viņa nožēloja arī, ka nebija to darījusi.

Ak, Sigurd, Sigurd. No viņa vairs nekā nevarēja saprast, ja viņa negribēja izjautāt viņu. Viņa runāja ar viņu pa tālruni, viņa pāris reižu bija ēdusi kopā ar viņu pilsētā. Viņš, cik varēja redzēt, domāja, ka tagad pagaidām tas var ļaut visam iet savu gaitu viņš dzīvoja viņu dzīvoklī, viņa ārā Strannā. Viņa izstāstīja viņam, ka bija bijusi pie Sverres — uz to viņš nekā neteica. «Tev droši vien likās savādi, kad es tev teicu, ka izbraukšu ārā ar viņu.» Viņš nekā neatbildēja. «Ka es meloju — jo tu taču zināji, ka es to daru. Vai tev tas nelikās savādi?» «Jā, bet . . .» Bet?» «Tu zini, ka tagad jau es arī pats zinu, cik viegli tas ir izdarāms.» Viņa tālāk vairs nejautāja, rūgti vīlusies.

Viņa uzgāja dzīvoklī kādā vakarā, viņai bija vajadzīgas dažādas lietas. Kāds saspiests gaiss. Šodien bija bijusi silta diena. Natalija apgāja visapkārt attaisīdama logus.

Sigurda istaba nebija uzkopta. Drānas, kuras viņš bija novilcis, gulēja izsvaidītas. Natalija salasīja visu, kas bija dodams mazgāt un, uzrakstījusi zīmīti piestiprināja to pie saiņa. Pelēko uzvalku viņa uzkāra sienas skapī — aptaustījusi kabatas, kurās nekā nebija. ~ Būtu viņa atradusi vēstuli, tā neatturētos to neizlasījusi, viņa pati par to brīnījās.

Tas bija tik kārdinoši, meklēt pa dzīvokli, vai neatradīsies kaut kas, kas viņai varētu dot kādu nojautu -kā īsti ar viņu tagad bija? Viņa atmeta šo domu. Jau tā ir nelaimes diezgan, būs tikai vēl ļaunāk, kādēļ man padarīt sevi ļaunāku, pirms es vēl tāda esmu tapusi.

Viņš nebija atminējis apmainīt palagus uz gultas, kamēr viņa pēdējo reizi bija to izdarījusi. Viņa noņēma un salocīja netīro veļu un, sameklējusi tīru, nolika, kamēr nāks Randema kundze. Tādus sīkumus, kā nolikt un turēt kārtībā viņa drānas tos viņa bija uzņēmusies ar apslēptu prieku; viņai tā bija bijusi namamātes priekšrocība — prakstiskais biedriskums starp viņiem kļuva tik vājš, ja viņiem katram bija savs darbs un apteksne viņu mazās saimniecības kārtošanai. Sigurds sākumā bija pretojies, tā laikam arī nopietni domādams. Bet jau sen tas viņai bija kļuvis par paradumu, ka viņa salasīja viņa savalkātās zeķes no grīdas un deva viņa veļu mazgāt. Ja viņš dabūs savu mazo, jauno sievu un tai liksies, ka viņai pietiek darba diezgan, lai apkoptu māju un bērnus un tā var uzraudzīt arī viņu tā kā mazu bebīti, tad Sigurds skaitīsies un domās, nē, tad jau Talija bija daudz uzmanīgāka — ak, tas bija komiski, un bēdīgi, ka viņai varēja likties, ka tas būs mazs gandarījums, ja viņš ilgosies pēc viņas, kaut vai tikai tādā veidā.

Bija ļoti daudz silta ūdens ~ viņa gluži labi varēja arī nomazgāties, reiz viņa bija še. Telpa bija pilna baltu tvaiku, tā kā viņa labi neredzēja, liedama skuju ekstraktu vannā — viņai ielējās mazliet par daudz. Sigurds vienmēr salēja tik daudz. Pēc tam, kad viņš laiciņu bija gulējis, un gultas drānas viņam apkārt bija sasilušas, tās smaržoja pēc meža un skujām. — Viņai vel bija tīra veļa, viņa varēja pārvilkt citu ~ uzvilkt arī svaigu kleitu. Rūsas sarkano mazgājamā zīda kleitu no pagājušās vasaras viņa šogad vēl nemaz nebija to vilkusi, viņai bija sēras.

Viņa staigāja vēl aivien pa istabām; kad jau bija gatava un sakopusies. Viņa vakariņas nebija ēdusi, bet šovakar ar to nebija ko steigties Normas māsa bija ārā pie viņasm un viņa bija teikusi, ka varbūt šonakt paliks pilsētā. Varbūt viņi ar Sigurdu varēja iziet kaut kur kopā paēst, varbūt viņš tad viņai izstāstītu, ko viņš domā darīt. Natalija staigāja, meklēdama, ko viņa vēl varētu darīt.

Sirds viņai stipri sāka sist, kad viņa izdzirda atslēgu iebāžam priekšnama durvīs, bet tie nebija Sigurda soļi koridorā. — Tā bija tikai Randema kundze. Natalija runāja ar viņu par kopšanas darbiem.

Randemiete bija mazliet sapīkusi, pamanījusi, ka Nūrdgora kundze bija izlietojusi silto ūdeni. Viņa bija domājusi pamatīgi uzņemt visas grīdas, reiz jau inženieris bija aizbraucis.

Aizbraucis. -Ak tā, viņš bija aizbraucis.

Randemiete gribēja zināt, vai Nūrdgora kundzei jau ir zināma kāda kalpone, kad viņa brauks atpakaļ. Ja nē, tad viņa varēja ieteikt savu brāļa meitu, kura bija ļoti čakla — viņa varēja arī gulēt savās mājās.

«Jā, paldies, bet es vēl tagad nezinu, kā es darīšu rudeni. Bet es jums gan pateikšu tādā gadījumā.»

Tūliņ pēc tam viņa aizgāja. Bija jau par vēlu iet uz kuģi — un par agru iet uz viesnīcu un apgulties. Viņai bija jāiet kaut kur dzert tēju un palasīt avīzes. — Hildura bija atgriezusies mājās, to viņa zināja, bet viņa nevēlējās būt ar viņu kopā. -Jā, tagad viņa saprata, kādēļ viņai tik ļoti nebija gribējies visus šos mēnešus sastapt Hilduru. Tas bija tāpat kā ar dzīvnikiem; tie jūt, kad zeme sāk izslīdēt viņiem zem kājām, pirms vēl kāds to ir pamanījis.

Ak, viņai gribējās kliegt, raudāt. Viņa bija aizgājusi uz māju šovakar, it kā ar apslēptu nodomu, nē, ar ciešu nodomu, tikai pati sev to negribēdama atzīt. Viņa bija gribējusi no jauna iegūt Sigurdu, viņa gandrīz nemaz par to nebija šaubījusies, ka viņai tas vēl bija iespējams. Viņš bija viņas vīrs, tas cits bija tikai starpspēle, par kuru viņš arī pats vairs nezināja ko domāt. Tā otra taču bija zinājusi to, ka viņa ielaižas ar precētu vīru. Tā bija godīga spļe, ka viņa mēģināja atdabūt atpakaļ savu vīru.

Un nu viņš bija aizbraucis. Viņa pat nezināja to, uz kurieni viņš bija aizbraucis. Vai firmas darīšanās. Vai arī pats savā lietā.

Viņa aizgāja uz savu veco viesnīcu. — Šovakar viņai vismaz bija tualetes piederumi, viņai bija maza rokas somiņa līdzi.

Viņa pamodās pustumsā svešajā istabā un saprata, ka bija sapņojusi, bet viņa atgriezās pie atmaņas, it kā izkāpdama no bedres, kurā tā bija iekritusi — it kā mazliet apjukusi, saburzīta un sarūgtināta pēc negaidīta kritiena.

Viņa bija sapņojusi, ka guļ ar Sverri — it kā uz uzklāta plata guļamā dīvāna telpā, kuru tā neatcerējās, viņai it kā bija palicis tāds iespaids, ka tā bija neglīta un izjaukta, ar netīras veļas vīstokli uz mēbelēm. Istabā bija daži bērni, viens no tiem bija Minda tāda, kā viņa bija izskatījusiees tad, kad vēl nebija sākusi brilles valkāt. Rokās viņai bija putnu būrītis ar kanārijas putniņu; viņa stāvēja nosodoši raudzīdamās un gulētājiem.

Mans Dievs — sapnī redzēt sevi nepieklājīgā vai nepatīkamā stāvoklī — tas gadās katram. Pat neuzticības sapņus lielākā daļa precētu cilvēku dažreiz ir sapņojuši, kas tur ko uztraukties! — Par viņiem vairs nedomā un pēc dažām dienām atmiņas ir nobālējušas kā filma saulē. Un viņi nerodas tādēļ, ka ir vēlēšanās tādā virzienā, gluži otrādi. Ir tā, it kā ļauns rūķis sev par prieku tīši gribētu tevi sakompromitēt, kaut gan no nepieklājīgā stāvokļa nekad vairāk nekas neiznāk, kā tikai stāvoklis. Vismaz viņai sapnī arvien bija tikai redzes iespaidi; ar citiem jūtekļiem tausti, dzirdi, garšu, viņai nekad sapnī nebija nekāda piedzīvojuma. Cik bieži viņa, piemēram, sapnī nebija kārtojusi augļu traukus, bet nekad viņa nebija baudījusi sapņu augļus. Pat tad, ja viņa atcerējās, ko sapnī kāds viņai bija teicis, viņa to nebija dzirdējusi, tas viņai it kā bija kļuvis zināms kādā citā veidā. Vismazākā skaņa sapnī uzmodina no miega. Sapņošana jau pati par sevi ir tikai vāra iedomu rotaļa.

Ja atmiņas par šo sapni nepārvarami uzmācās viņai, padarīdams viņu īgnu un nemierīgu, tā ka viņa vairs nevarēja iemigt, tas bija no tā, ka viņa vakar pa māju staigādama bija slepeni cerējusi. Kā pārmaiņus te dzenas pakaļ, te vilina un dara visu, lai aizbēgušu dzīvnieku atgrieztu atpakaļ tur, kur tam jābūt, vakaram būtu vajadzējis beigties ar to, ka viņa Sigurdu ieslēgtu atkal savās rokās.

Atteikties no viņa to viņa nevarēja! Viņai sirdī tā iedūrās, ka viņai likās, ka viņa sāk grimt ar visu gultu. Viņa it kā īsti nebija bijusi skaidrībā par to, ko tas nozīmēja. Gluži viena viņa paliks. Pāris istabas kādā uz akcijām celtā namā un neviena, kas dzīvotu kopā ar viņu. Ēst viņai būs jāiet ārā no mājas, vai pašai jagatavo uz ātru roku sev kaut kas mājās — ja viņa negribēja ēst viena, viņai vajadzēs apskatīties pēc sabiedrības, kā mēdz teikt par svešiem, pret kuriem jūt zināmu remdenu labvēlību. Viņai, kura arvien bija radusi būt priecīga, ja vien tas, ar kuru viņa dzīvoja kopā, bija mājās. Vai tad viņai tagad katru nakti vienai pašai būs jāguļ aukstā atraitnes gultā jāatmostas ar pliekanu un pretīgu sajūtu no sapņiem, kurus kaut kas imponents un neatlaidīgs viņā saistīja kopā no ātri pazibošām domām un vēlēšanās, no visa tā, kam viņas es, nomodā būdams nepiegrieza vērības—gara dzīves nezālēm, kuras ievēro tikai slimīgi cilvēki, vākdami tās kopā. Dzīvot kopā ar Sigurdu, būt kopā ar viņu, tā bija bijusi tāda tik pilnīga laime, tāds apmierinājums, kas piepildīja visu viņas būtni. Vai viņa trūkumu tā beidzot sajutīs tikai kā vīra trūkumu gultā un bēdas pārvērtīsies tīri miesīgā mocībā, kā sāpes sāpošā pirkstā.

Tad dzīve vairs nebūs panesama. — Bet katru dienu cilvēki šķīrās; viņiem tas bija jāpanes, un viņa nebūt par to nebija brīnījusies, kā viņi to izturēja, dzirdēdama par citiem!

Mamma teikusi, -Talija, kurai ir pašai savs darbs … Tā viņa teica vienmēr, ja šl,artai sievai bija savs darbs, vienalga kāds; ja tikai viņa dabūja naudu par to, ko viņa darīja, mamma teica; viņai vēl ir labi, viņai taču ir darbs, kam dzīvot. Ja tai nebija nekā ko darīt ārpus mājas, mamma nopūtās te nu mēs redzam, cik slikti tas ir, ja sievietei nav pašai sava nodrošināta eksistence; tā viņa teica par bērnu mātēm. — Mamma un viņas domu biedrenes runāja par mīlestības komēdiju, it kā tas būtu visjaukākais darbs, kāds bija uzrakstīts pasaules literatūrā, viņas smējās par norakstītāju Stīveru, ka šis tips tagad esot izmiris. Viņām neienāca prātā, ka tad, kad bija runa par sievietes darbu, varēja likties, ka viņas labprāt būtu padarījušas visas sievietes par sieviešu kārtas Stīveriem.

Jā, protams, viņas darbs viņai bija devis apmierinājumu: tas viņas dzīvē bija ieņēmis svarīgu vietu; tagad viņai grūti nāktos no tā atteikties. Darbs ārpus mājas tiešām bija labs — bezbērnu sievietes dzīvē. Bet dzīve pati tas vēl nebija. Tāds tas vairs nav mūsu paaudzei, māmuļa mana. Ka mums būs jāstrādā un jāapgādā pašām sevi, kad būsim lielas, aitādām izredzēm mēs uzaugām no bērna kājas sākot. Darbs jums bija kara laupījums, kuru jūs sev bijāt ieguvušas un par to triumfējāt. Mums viņš tāds vairs nav

Ir taču tik daudz kas cits pasaulē kam dzīvot, Talij, mamma teica. Tik daudzi, kam tu vari palīdzēt un būt kaut kas. Tam, kas dzīvo un pelna, lai citiem darītu prieku, nav laika būt nelaimīgam. Vai tiešām jūsu egoisms bija tik šaurs un naivs, ka jums jūsu dzīves veids likās pietiekoši plašs tikai tādēļ, ka jūs bijāt izpalīdzīgas un pakalpīgas tiem cilvēkiem? Man tev jāsaka, ka mums tā nav nekāda sensācija, tā ir gluži dabiska lieta; mēs taču esam biedri, mums ir zināma solidaritātes sajūta ar tiem cilvēkiem, ar kuriem liktenis saved mūs kopā, tas tik vēl trūka, ka mēs tiem nepalīdzētu, ja to spējam. Šī solidaritāte ne par matu nemazina mūsos prasību pēc laimes, kura piederētu tikai mums, prasību pēc kaut kā iekšķīgi tuva un sirsnīga kādā vietā, no kuras visi citi ir izslēgti ne vairs tad, kad tā ir kļuvusi pierasta un dabiska. Es bez Sigurda būšu tikpat nabaga, ja arī savā nabadzībā varēšu dot kaut ko katram cilvēkam, ko satikšu tā ir patiesība, bet tas, ko tu sludini, ir saldi meli.

Viņa gulēja vēl īsu brīdi pirms viņai bija jāceļas augšā un jāiet uz kantori. Bet šai dienā bija it kā jauna, svešāda krāsa ~ Natalijas acīs visu pasauli tagad sedza svinam līdzīga, nedzīva krāsa. Neizdevīgais apciemojums dzīvoklī bija iznīcinājis viņā cerību. Viņai vairs nebija di'osmes mēģināt no jauna, to viņa zināja pati sevī, lai gan vēl nedrīkstēja to sev atzīt.

Lai Sigurds piezvana viņai, tā nezvanīs viņam, viņa prātoja. Ja viņš bija aizbraucis prom pat nepateicis to viņai, tā negribēja viņu traucēt. Lai viņš kārto vien pats savas lietas kādu laiciņu, es tur neiejaukšos, tad redzēsim, kā viņam tas patiks.

Natalija bija veikalā kādu dienu. Kad sāka ierasties ārzemju tūristu pulciņi, viņai vienmēr vajadzēja būt tur un pārdot, Bija tā ap slēdzamo laiku, kad kāda jauna meitene uzrunāja viņu: «Piedodiet, bet es še pavasarī nopirku kādu darbu . . .» Andersena jaunkundze bija aizņemta. Natalija piegāja pie izšuvumu galda un apkalpoja pircējus, sameklēdama pareizās krāsas zīdā. Pircēja atstāja uz viņu diezgan nenoteiktu iespaidu «jauna, diezgan glīta, gaišmataina, bet pasmaga

tamborētu zilu micīti galvā un pelēcīgu lietus mēteli mugurā.

Aizgājusi un samaksājusi pie kases, viņa atgriezās atpakaļ: «Atvainojiet, bet vai jūs neesat Nūrdgora kundze. Vai varbūt nebūtu iespējams runāt ar jums vienu acumirkli.» Pirms viņa paguva vēl ko pateikt, Natalija zināja, kas viņa tāda bija. «Mans vārds ir Gordere, Gordera jaunkundze.»

Laiks bija jau veikalu slēgt. Natalija rādīja ceļu, caur pirmajām kantora telpām, kur Totlanda kundze patlaban visu nolika pie malas, uz savu istabu. «Esiet tik laba, vai neapsēdīsieties?» Krēsls atradās otrā pusē viņas rakstāmgaldam; svešajai dienas gaisma krita tieši sejā.

Natalija pārlika vāku savai rakstāmmašīnai un aiznesa to prom uz blakus galdu. Starp viņu un otru sievieti nebija nekā cita, kā tikai kails galds ar plankumainu zaļu tūka virsu, kad viņa apsēdās. Iekšķīgi viņa drebēja no uztraukuma un tādēļ viņas balss izklausījās nedabīgi sausa:

«Nu, ko jūs no manis gribat, Gordera jaunkundze?» Ak, viņa dzirdēja arī pati, ka viņa runā kā klases audzinātāja ar skolnieci! Un viņa redzēja, cik ļoti jauna šī otra bija — viņa jutās jau stipri padzīvojusi un caurcauri neauglīga.

«Man likās, ka jūs varbūt domājat . . .» jaunā meitene nedroši teica.

Natalija purināja galvu: «ka mums abām būtu kas pārrunājams? — Sakiet, lūdzama, kāda gan tam varētu būt nozīme?»

«Varbūt gan nekāda. — Es jums tikai gribēju izstāstīt, ka tagad aizbraucu. Uz Zviedriju, un kas ar mani vēlāk būs, to nezinu. Bet to es jums varu apsolīt, ka nekad vairs nesatikšu — jūsu vīru,» viņa klui teica, it kā viņai grūti nāktos dabūt vārdus pār lūpām. Viņa nosarka, nolaizdama acu plakstus. Viņai bija tik garas skropstas, tās bija gaišas, zeltainas, bet izskatījās skaistas. Viņa bija no tām, kas liekas arvien daiļākas, jo vairāk uz tām skatās. «Arī nerakstīšu viņam,» viņa teica, kad Natalija neatbildēja. «Es pilnīgi, pazudīšu no viņa dzīves, Nūidgora kundze.»

«Vai jums neliekas pašai, ka ir jau krietni vien par vēlu? — Mani tas tagad vairs neko lielu nevar interesēt, ko jūs gribat darīt. Vai jūs to nevarat saprast?»

Jaunā meitene ātri paskatījās uz viņu un tad atkal uz vīstokli ar izšuvumu, ap kuru tā sēdēdama knibinājās.

Viņas plaksti bija tik loti jauni — zem gaišajām uzacīm tie bija gaiši un gludi, bez vienas grumbiņas zīda gludajā ādā. Natalija jutās nevarīga, sarūgtināta un aizkustināta reizē, kad tā uz viņu skatījās. Pusgaros, gaišos matus viņa nēsāja tieši no pieres atpakaļ atsukātus, aiz ausīm ~ tie bija gaiši no virsas, bet apakšā, kur cirtas dalījās, tie bija pelnu pelēki; viņa atgādināja gaišmatainus bērnus, kuri steidzas tev atvērt vārtus pie nomaļiem lauku ceļiem. Arī acis viņai bija bērnišķīgas, dzidras un pelēkas, bet acu baltums vēl ļoti zils.

Viņa pebija tik glīta, cik patīkama — vaigu kauli bija plati, deguns mazs, bet mute Kela un gaiši sārta, ļoti jauka. Mazi gaiši vasaras raibumiņi virs deguna saknes un gaiša ādas krāsa. Ja to zināja, varēja jau redzēt, ka viņai bija gaidāms bērns viņa kustējās mazliet neveikli, it kā viducis tai nebūtu lokans. Natalija iekšķīgi nodrebēja aiz sāpēm to iedomādamās. Šī jaunā meitene piebriedis, kļūdama pilna, kā ogā piebriest

kauliņš. >

«Man gan katrā ziņā liekas, ka tas labākais būtu, ka jūs apprecētos, kolīdz viņš būs paguvis nokārtot savu šķiršanos.»

Adinda Gordere no jauna pietvīka. «Nevaru viņu precēt arī tad, kad viņš būs izšķīries — sapratu tā, it kā viņš jums to būtu izstāstījis.»

«Nevaru un nevaru.» Viņas balss kļuva asa un skaļa, un viņa tomēr juta kaut ko labvēlībai līdzīgu pret šo bērnu. «Taisnību sakot, man likās, ka jūs to tikai tā sakāt, tādēļ ka redzat, cik ļoti viņš vilcinās spert kādus izšķirošus soļus. Jo to jūs, protams, būsiet ievērojusi jau sen, vai nē? — Jūs teicāt, ka pavasari esot bijusi še veikalā — droši vien tādēļ, lai paskatītos manī?» Viņa mazliet nogaidīja, bet Adinda tikai paskatījās viņā ar savām pārāk nopietnām acīm. «Vai tā nebija?» Adinda drusku palocīja galvu.

«Katram ir savs lepnums, ko?» Natalija zobgalīgi pasmaidīja. «Jūs zināt, ko lapsa teica par sērmūkša ogām, ka tās karājoties par augstu un esot par skābām!»

«Bet tādas jau viņas arī ir.» Adinda Gordere no jauna pietvīka.

«Ko jūs ar to domājat?» Natalija pārsteigta paskatījās uz jauno meiteni.

No jauna viņa pameta acis uz augšu un nodūra tās atkal tai pašā kaitinoši patīkamā kārtā. «Jā, tā jau tad ir tā lieta,» viņa mazliet dzedri teica.

«Ja cilvēks nevar dabūt to, ko viņš vēlas, tad viņam neatliek nekas cits, kā redzēt lietas tādas, kā tās ir.»

«Man jāsaka, ka tas nesaskan ar maniem piedzīvojumiem, ka cilvēki būtu tik lietišķi.»

Adinda nosauca. «Varbūt tas notiek tad, ja viņi nav tik droši pārbecināti, ka tas, ko viņi vēlas, nav dabūjams.»

«Vai jūsu reliģiskā pārliecība ir vainīga pie tā, ka jūs, pēc jūsu domām, nevarat precēt savu mīļāko?»

«Jā,» Adinda Gordere klusu teica.

«Bet kur tad bija jūsu reliģiskā pārliecība, kad'jūs ielaidātics ar precētu vīru? Jo, ka viņš ir precējies, to taču jūs zinājāt visu laiku?»

Otra palocīja galvu.

«Vai tad jums nelikās, ka tas ir grēks? Jo, cik es jūs saprotu, jūs tagad Sigurdu gribat atstāt sēžot tādēļ, ka pēc jūsu domām ir grēcīgi precēt šķirtu vīru?» Adinda Gordere tikai sēdēja un skatījās viņā — viņa atgādināja skolnieci, kura apzinās, ka tā pastrādājusi kaut ko gluži nepiedodamu. «Man jāatzīstas,» Natalija kodīgi teica, «ka nesaprotu, ko īsti jūs esat domājusi.»

«Laikam es vispār nebūšu domājusi.» Tagad viņa bija tuvu raudām. «Tas ir, es domāju gan. Bet, ja cilvēku, tā sakot, tikpat kā apgriež apkārt, tad viņam sāk izskatīties neīsts viss, kam viņš ir pieradis ticēt un ko viņš domā. Tā es dažreiz domāju, kādēļ gan taisnība lai būtu tikai mums, ja visi citi cilvēki domā ko citu. Tie arvien saka, ka ir labāk, ja divi cilvēki šķiras kā draugi, ja tie absolūti nesader kopā, nekā ja viņiem jādzīvo kopā un ar varu jāpiespiežas būt citādiem, nekā viņi ir bijuši arvien — ka labāk ir, ja divi kļūst laimīgi, nekā ja trim jābūt nelaimīgiem.»

«Vai tad jūs domājāt, ka mēs ar Sigurdu abi esam nelaimīgi?»

Viņa neatbildēja.

«Kādēļ tad īsti jūs tā domājāt?»

«Tādēļ, ka par daudz biju viņā iemīlējusies,» Adinda klusu teica. «Patiesībā tam nav nekādas lielas nozīmes, ko cilvēks domā un kas viņam izliekas tādā pilnīgi apgrieztā stāvoklf.»

«Apgrieztā stāvoklī. Tā jūs to sakāt. Jāja.» Natalija nogaidīja

drusku. «Un nu jūs atkal esat atgriezta atpakaļ, vai tā nav?»

Jaunās meitenes neizsakāmi nopietnās acis padarīja Nataliju vai gluži traku. Viņai meitenes bija arī žēl -tāds muļķa bērns, kurš pats savas vainas pēc bija nokļuvis šajā bezizejas stāvoklī, un nu viņa iedomājās, ka pietika tikai atgriezties, vai kā viņi to sauca, un tūliņ brīnišķīgā kārtā kļūst atkal labs viss, ko viņa sev un citiem bija nodarījusi.

«Dieva dēļ, kāda interese tam var būt man? Laulību nevar saķitēt kopā kā porcelānu, kad tā reiz ir sasista gabalos. Vai jūs to nesaprotat, bērns?»

Adinda Gordere izņēma mutautiņu no savas smieklīgi mazās rokas somiņas. Viņa norija asaras pāris reizes, bet vēl viņa varēja savaldīt raudas.

«Es saprotu gan, ka jums var izlikties idiotiski tas, ka esmu atnākusi šurp. Gribēju jums pateikt, ka es nožēloju to ļaunumu, ko esmu padarījusi jums un tāpat arī Sigurdam, ka ļāvu tam turpināties tik ilgi, līdz bija jau par vēlu. Es zināju ļoti labi, ka man būtu vajadzējis sargāties no viņa. Bet man bija kauns to darīt, kamēr es vēl nemaz nezināju, vai viņš manī ir iemīlējies, jeb vai viņš tikai grib būt pret mani laipns, tādēļ ka esam no vienas ģimenes. ~ Bet es, saprotu, gluži labi zinu, ka man tomēr nebūtu vajadzējis sastapties ar viņu.»

«Noteikti. Sevišķi vēl tādēļ, ka jūs patiesībā ļoti labi zinājāt, ka viņa gādība par jūsu lietām, nebija tikai tāda veca tēvoča laipnība jo to jūs taču negribēsiet apgalvot, ka jūs to nesapratāt, ja gribat būt gluži godīga.»

«Nē,» viņa klusu teica.

«Klausieties tagad. Man nav ne mazākās vēlēšanās padarīt visu priekš jums vēl ļaunāku — jums droši vien jau tā ir diezgan grūti. Bet jums jāsaprot tas visu to lietu manās acīs nepadara labāku, ka jūs nākat še un atzīstaties, ka esat grēkojusi. Jums nekādā ziņā nevajag iedomāties, ka es teikšu, ka jums visu piedodu, ejiet ar mieru un vairs negrēkojiet. Gluži otrādi. Man būtu daudz, daudz vairāk cienības pret jums, Gordera jaunkundze, ja jūs gribētu uzņemties sekas, kādas ir — jūsu krišanai, tā laikam to saka. Domāt mazāk pati par sevi, bet vairāk par bērnu, kuram jūs gribat dot dzīvību, neskatoties uz visu. Un par Sigurdu arī. Vai jums tas liekas pieļaujami, ka viņš tagad paliks stāvot kā ģeķis, kad abas viņa dāmas atsakās turpmāk ar viņu ielaisties ~ lai ar viņu notiek kas notikdams.»

Adinda sēdēja galvu un plecus noliekusi, tagad viņa raudāja klusu un žēli.

«Tā ir mana nopietnība, Gordera jaunkundz. Es tiešām vēlos visvairāk, kaut jūs ar Sigurdu atrastu veidu, kā kļūt kaut cik laimīgiem. Nav nekādas jēgas ka triju cilvēku dzīve tiek izpostīta, tādēļ, ka viņš un jūs abi esat bijuši — vieglprātīgi, teiksim? Daudz labāk būs, ja mēģināsiet kaut ko izglābt no vispārējā sabrukuma.» Natalija iekoda sev lūpās, viņai uznāca histēriska vēlēšanās smieties.

«Jā, bet es taču zinu, ka taisni tas nav iespējams! Tas, ko jūs teicāt par Sigurdu, ka viņš vilcinās spert kādus izšķirošus soļus tas nav iespējams, to es jau sen esmu sapratusi. Nevar taču būt tā, it kā jūs nebūtu bijuši viens ar otru precējušies tik daudz gadu ~ pat ja viņš gribētu izlikties tā, it kā tas būtu jau pagājis. -Es ļoti labi saprotu, ka jūs esat tāda pret mani, bet es nesaprotu, ka jūs . . .» viņa apklusa un nosarka no jauna.

«Mums nav bērnu, kā jūs zināt,» Natalija klusu tica. «Būtu man bērns, tad es domāju gan, ka es vēl mēģinātu visu turpināt. Tas ir sadzīvot ar savu vīru.»

Adinda Gordere nedroši paskatījās uz viņu.

«Bet, kā jau teikts. Ja jums tagad ir ļauna sirdsapziņa, tad tas nāk pārāk vēlu. To, kas ir noticis, vairs nevar griezt par labu. Nav man tāda daba, ka es varētu ņemt atpakaļ savu vīru, tādēļ, ka jūs nākat un sakat, ka tagad jūs esat ar mieru atdot viņu atpakaļ — paldies par aizdevumu! Ja jūs esat sapratusi, ka mēs reiz esam viens otru mīlējuši, tad, man liekas, jūs darītu taktiskāk top nepieminēdama. Nav nozīmes, ka vēl ilgāk par to runājam, Gordera jaunkundz.»

Natalija pietrūkās kājās, un tad piecēlās arī otra. Nabadzīte, viņa izskatījās kā bērns, kuram liekas, ka tas ir barģi nosodīts.

«Un jūsu vecāki, Gordera jaunkundz vai tie zin, kā ir ar jums?»

«Jā, tagad viņi to zin.» Viņa drebēja aiz apvaldītām raudām.

«Un viņi tiešām domā, ka jums nevajag precēties, pat tādā gadījumā, ja jūs varat dabūt v-iņu ~ tā kā tā lieta tagad ir?»

1C1

«Nē, ja es apprecētu šķirtu vīru, viņi negribētu nekā vairs par mani zināt. Tad es droši vien nekad vairs nevarētu atgriezties uz māju.»

0 563

«Bet tagad jūs varat atgriezties mājās? Ar bērnu?»

«Jā, tēvs saka, ka pēc viņa domām man jānākot atpakaļ uz māju. Mājās jau ir darba diezgan, ko man darīt. Viņš saka, ka es varbūt būšot tik spējīga, ka reiz es varēšot valdīt māju. Viņa vecā māte to esot valdījusi daudz gadu, kad palikusi atraitne. Vēumi jau nav arī nemaz tik lieli.»

«Bet jūs taču laikam esat pilngadīga -tā kā viņš nevar aizliegt jums apprecēties, ja jūs pati to gribat?»

«Nē, man paliks divdesmitdivi gadi decembrī.» Viņa nogurusi nopūtās.

«Jājā. Bet neaizmirstiet to, ko es jums teicu. Es palieku malā.Bet man nav ne mazākās vēlēšanās, lai jūs kļūtu nelaimīga — tāpat arī Sigurds. Tas man liekas pavisam nevajadzīgi. Piedošana un tādas lietas nav manā dabā. Bet man tiešām liekas, ka tas man nekādu apmierinājumu nedotu, ja jūs abi kļūtu nelaimīgi. Gluži otrādi.

Adinda Gordere raudzījās viņā ar savu savādo pētošo, nedrošo skatu — kā bērns raugās svešā cilvēkā, par kuru tas nezin ko domāt. Bet Natalija bija atslēgusi veikala durvis un gaidīja, turēdama tās atvērtas viņai. Viņa palocījās un nočukstēja nedrošu sveicienu, un tad viņa klusu aizgāja.

Tātad viss ir pagalam. Un mana sirds ir salauzta. — Natalija aizgāja atpakaļ uz kantori un, visu novākusi, uzlika cepuri pie spogoļa.

Salauzta sirds. Viņai tas bija licies idiotisks skats. Jo viņa bija iedomājusies stiklu, vai ko citu, kas sadrūp šķindēdams un grabēdams. Bet tagad viņai likās, ka sirds viņai bija salauzta, kā, piemēram, durvīs roku var saspiest putrā; viņa atcerējās dažus skautu zēnus, ar kuriem viņi ar Sigurdu reiz bija braukuši kopā līdz Ralstādei, vienam no viņiem briesmīgi bija saspiesta roka kupejas durvīs.

Viņa apskatīja pati sevi spogulī. Acis viņai atradās diezgan dziļi, glīti veidotos acu dobumos. Bet pilnums ap viņām bija zudis, plaksti bija tapuši gluži plāni, smalkām rieviņām svītroti. Tie izjauca visu viņas labi uzturēto jaunavīgumu. Velns būtu parāvis visu to konservēto jaunavīgumu, kāds nepieciešams veikala dzīvē ~ tu nedrīksti kļūt vecāka, ja tev vienmēr ir jābūt kopā ar cilvēkiem, kuriem tas, ko tu savā mūžā esi piedzīvojusi, ir pilnīgi vienaldzīgi.

Nabaga meitene, acu baltums viņai vēl bija bērnišķīgi zilgans, augums smags aiz grūtniecības viņa būs vēl skaistāka pēc kādiem desmit — piecpadsmit gadiem, kad darbs un rūpes būs padarījuši ādu gludu un spožu uz pieres un acu dobumus lielus un dziļus, kad viņai būs radies īsts lauku sievas augums — un tā smalkā, rāmā daba, kāda pēc Sigurda domām viņai ar laiku būs. Tad viņa būs pārvērtusies vienā no tām mierīgām lauciniecēm, par kurām mēdz teikt: ak, kāds jauks cilvēks.

Esmu atteikusies no visa, Natalija domāja. Es atsakos, tik ļoti jauno Annas Gorderes acu plakstu dēļ.

II DAĻA

1

«Paldies tev.» Natalija pagriezās un māsas meita pārvilka vēl pēdējās pāris reizes ar suku pār viņas drānām, «Nu, ko tu saki par savu mazo māsiņu, Minda?»

«Ak jā, nu jau mēs sākam ar to aprast.» Nebija īsti pareizi jautāt lielajai, četrpadsmit gadu vecajai meitenei tādas lietas, Natalija to zināja ļoti labi. Kādi bērni tagadējos laikos arī nebūtu, viņi nevarēja būt visai sajūsmināti par visu šo traci. Vai redzot savu māti tā pārvērtušos, Jo Ragna faktiski bija kļuvusi par desmit gadiem jaunāka ~ laimīga jauna māte, un mazliet ģeķīga, mazliet bērnišķīgi iedomīga, kura vēlējās, lai viņu lutina. Taisni tāda pat, kāda tā bija bijusi citas reizes, kad viņai nāca bērni,

«Pēc viena gada mēs ar Tomēnu droši vien ķildosimies, pie kura no mums viņa grib iet, man tā liekas,» Minda teica pat nepasmaidīdama.

«Viņa taču ir ļoti jauka!»

«Vesela un dūšīga, vairāk jau neviens no tādiem neprasa.» Tagad viņa smējās. «Viņi ir briesmīgi jocīgi. Protams, viņa mums liekas mīļa, to taču tu saproti.»

Ragna piecēlās no guļamā krēsla, kad Natalija iznāca ārā balkonā. «Vai neiesim tikmēr dārzā — paies vēl stundas ceturksnis līdz pusdiena būs gatava. Tu zini, cik grūti tagad ir panākt to, lai mājā viss ietu kārtīgi. Kas tā ir par nelaimi, ka ar kopējām un meitām vienmēr iznāk nepatikšanas!» Viņa paķērās māsai zem rokas. «Kaut tu zinātu, cik šovasar viss bija brīnišķīgi! Un kāds milzums augļu!» Augļu koki vai līka aiz smaguma ar stutēm zem visiem zariem, un zem viņiem zāle

r

bija dziļi rudenīgi zaļa un pilna lielu baltu ziedu, pelašķu un govju kumeļu.

Stiprajā pēcpusdienas saulē mirgoja ziemas puķu spilgtās krāsas, bet flokši smaržoja jau rudenīgi asi.

Natalijai uzmācās nervozas bailes, ka māsa gribēs runāt par viņas bailēm, reiz tā ved viņu dārzā, tālāk nost no bērniem jj un. visur klātesošās aukles. Bet Ragna Adlere runāja par

saviem ievārījumiem: «Vīramāte ņemas no rīta līdz vakaram veselas trīs nedēļas.»

«Ko tad teica mamma, ja tava vīramāte bija še tik ilgi?» «Ak, vai zini, tādos apstākļos jau pat mammai ir jāpiekrīt, ka ģimenīgajam sievietes tipam ir savas labās puses. ~ Bet tu, vai tev neliekas, ka mamma ir iekārtojusies ļoti labi? Leļļu namiņš, bet jaukas telpas un tik daudz saules!»

Natalija domāja par mazo cilvēka bērnu vannā. Kad viņa ieradās, bija taisni laiks apkopt to pirms gulētiešanas un tā viņa saņēma rīkojumu būt klāt pie Mazulītes mazgāšanas. Kāda savāda pienaini skābena smarža nāca no vīstokļa, kad aukle to attina, saņemdama mazās kājiņas savā pieradušā plaukstā un paceldama bērna dibeniņu uz augšu. Viens, divi, trīs viņa to jau bija noslaucījusi ar atlikušo autiņa malu — gandrīz vīna sarkans un silts kā samts likās kailais zīdainis, kad tas gulēja vannā uz māsas Eivoras zeltaini spalvainās rokas. Diezin cik reižu viņa tā bija stāvējusi sieviešu pulciņa maliņā, kas sajūsminājās par cita jaunpiedzimušo bērnu. — Tas tagad bija jau tik sen atpakaļ, kad viņa bija apbrīnojusi no , sirds un jutusies laimīga, būdama pārliecināta, ka arī viņai tiks sava pienācīga daļa no tā. Vai Ragnai pavisam ir kāda jēga par to, ko nozīmē vienmēr tikai noskatīties, viņa domāja, kad māsa paņēma pretim no jauna satīto vīstokli un pielika bērnu pie krūts. -Viņa tūliņ gari iesāka stāstīt, ka Mazulīte no sākuma nemaz lāgā nav gribējusi ņemt krūti Tomass ēšanas mākslu pratis jau tūliņ no pirmās reizes, kad tas pielikts klāt. Tad viņa bija paglābusies augšā viesistabā, lai sakoptos pēc garā brauciena ar automobili.

«Žēl, ka Sverre nevarēja palikt uz pusdienu,» Ragna teica, ieliedama zupu. Šēgora kundze piebalsoja «Jā, tiešām žēl!» Sverrem te nu gan nebūtu nekā patīkama, Natalija iekaisusi domāja. Madsa nebija mājās un Tomulēns bija vienīgais vīrietis pie galda. Saruna, kuru vadīja māsa Eivora, piedaloties

nedēļniecei un vecmāmuļai, nu gan bija mazliet par daudz speciāla. Pāris reižu Ragna sastomījās un pameta acis uz saviem lielajiem bērniem -āda viņai tagad bija kļuvusi tik meitenīgi gaiša, ka viņa ātri vien pietvīka, un tas ļoti labi saderējās ar viņas spožajiem, sarkanajiem matiem. «Minda ir prātīga meitene,» vecmāmuļa reiz mierināja, kad no Ragnas atjaunotām gaišsārtām lūpām atskanēja kaut kas protestam līdzīgs. «Vai nav tiesa, Minda? Minda būs ārste tāpat kā viņas tēvs,» Sēgora kundze teica Natalijai. «Viņa grib studēt medicīnu, vai nē, Mmda mana?»

«Ak tā gan, tu domā palikt par ārsti, Minda.» Māsa Eivora bija paziņojusi, ka nu tiešām esot laiks, ka Adlera kundze iet gultā. Mazulītei drīz vajadzēja vakariņas un Adlera kundzei nebija tā jāpiepūlas, kad tā baroja viņu guļus. Šēgora kundze aizsteidzās viņām abām līdzi, lai šo to palīdzētu, un Minda ielēja kafiju tantei.

Meitene saviebās. «Ja es vispār varēšu beigt vidusskolu. — To es teicu toreiz, kad es vēl biju maza, bet vecmāmuļa, nabadzīte, jau nesaprot jokus. Vismaz ar svētām lietām nē. Ko nu es varu studēt!»

«Tad tev nav viegla galva?»

«Nē, tā ir, kā tu saki.»

«Nu tādēļ vien vēl cilvēks var būt diezgan spējīgs. Bet kaut kāds eksāmens jau tev būs jānoliek, tu zini, ka mūsu laikos tas ir vajadzīgs, vienalga par ko tu arī negribētu kļūt.»

«Jautājums ir tikai tas. .» Minda apskatījās apkārt, bet tuvumā neviena nebija. Viņa uzsmaidīja tantei un, paķērusi papirosu, aizdedzināja to. «Jautājums ir tikai tas, vai kāds mums jautās, par ko mēs gribam kļūt, kad nāks mans laiks. Ja Norvēģija piemēram, būs padomju republika līdz tam laikam, tad jau gan citi būs tie noteicēji, pie kāda darba pielikt lielāko daļu no mums. Tu zini, kā to lietu arī negrozītu, lielākā daļa darbu pasaulē ir tādi, kurus neviens negrib darīt, ja tas var darīt ko citu.»

«Vai tiešām, Minda. Atceros, ka tavs tēvocis Sigurds nesen atpakaļ izteicās tamlīdzīgi.»

«Droši vien viņš būs zinājis, ko viņš saka. Viņi abi ar brāli jau ir taisījuši līdzi lielo ieceļošanu pilsētā. Vismaz tēvocis Sigurds var to atzīt. Vecmāmuļa, piemēram, nekādā ziņā negrib pieļaut, ka patiesībā viņa nevar ciest nevienu darbu, izņemot tādus stāvokļus, kur vienai dāmai ir daži apakšnieki. Patiesībā citu cilvēku izrīkošanu viņa dēvē par darba prieku.»

«Tēvocis Sigurds bija spiests atrast sev kādu citu nodarbošanos. Rafstāde palika brālim. Tas kļuva par juristu, bet sākumā viņš cerēja būt par lensmani, tāpat kā tēvs.»

Pirmo reizi viņai bija bijis gadījiens pieminēt viņa vārdu. Viņa bija baidījusies, ka Ragna ar māti gribēs pārrunāt šķiršanos, Uz ko viņa nebija sagatavojusies, tā bija šī uzmācīgi taktiskā klusēšana, varbūt viņas pat nemaz nedomāja būt taktiskas, viņas tikai bija pārāk aizņemtas ar mazo jauno radībiņu, kas viņām bija atnākusi; mazliet izklaidīgi viņas saņēma vecāko māsu, kurai bērnu nebija — tā savā ziņā bija kaut kas līdzīgs agrāko laiku tantēm-vecmeitām Viņas laulība bija bijusi gluži privāta lieta, kurai nebija nekādas nozīmes nevienu, izņemot vienīgi viņu pašu; tas uz viņām neatstāja nekādu iespaidu, ka nu tās vairs nebija. Gan Talija zinās, ko viņa darīs. Gan viņa zinās.

Mamma jau arī nekad nebija slēpusi, ko viņa domā par Sidurdu. Gluži neievērojams cilvēks, tā bija tikai ļoti spējīgās Talijas iedoma, ka viņa viņu bija pieņēmusi. Ragnai viņš patika, kā viņai patika lielākā daļa cilvēku, aiz laiskas labsirdības. Siltu un dzīvu interesi Ragna juta tikai tiem, kurus viņa varēja saukt par «saviem cilvēkiem», bet uz Sigurdu viņa droši vien nekad nebija skatījusies kā uz savu cilvēku.

«Tu vienmēr biji draugos ar tēvoci Sigurdu, Minda, vai nē?» Tas viņai paspruka kā klusa žēlošanās.

«Jā, man tēvocis Sigurds patika loti labi.» Minda sēdēja brīdi. Un arī bērns tagad izteica kaut ko, ko tas, kā likās nebija iepriekš padomājis: «Daudz labāk nekā tēvocis Sverre, katrā ziņā.»

Tikai acumirkli vēlāk Natalija apķērās bet nē, tas nevarēja būt iespējams. Ja tā, tad to viņi domāja, uz to lika cerības.

«Vai jūs arī viņu saucat par tēvoci?» viņa sausi un asi teica.

«Pēdējā laikā mēs viņu esam sākuši saukt par tēvoci.» Brilles meitenes skatu padarīja neizdibināmu, bet Natalijai likās, ka tas ir brīdinājums, vai arī viņa varbūt gribēja pateikt kādu ievērojamu ziņu.

Viņas bija sēdējušas augšā pie Ragnas -tādā gaisā, kas Natalijai nepatika, kaut gan balkona durvis stāvēja vaļā. Vāja lizola smaka bija jūtama vēl bez visām citām ziedu, parfīmu un papirosu smaržām. Ēnām istabā bija apelsīnu dzelteno nolaižamo priekškaru krāsa, aiz kuriem spīdēja vakara saule; Ragna gulēja, izskatīdamās tik daiļa siltajā gaismā. — Kad kalpone ienāca un teica, ka nu jau piebraucis automobolis Nūrdgora kundzei paka], Natalija jutās kā atsvabināta, bet tas viņu arī mulsināja muļķīgās iedomas dēļ, kūru meitene viņai bija atklājusi.

Māte pavadīja viņu lejā un pārāk sirsnīgi apsveicinājās ar Sverri Reistādu dārza istabā. Sasodīts, kam tas bija vajadzīgs, viņa taču šodien jau reiz ar viņu bija apsveicinājusies.

«Vai tu, Sverre, nedzertu tasi kafijas pirms jūs aizbraucat? Tas nevilksies ilgāk kā vienu acumirkli..»

«Nē, paldies, Sēgora kundze, es tikko dzēru kafiju pie Pēra un Tordisas. Nē, paldies, — mēs jau aizbrauksim līdz turienei pusstundas laikā.»

«Es jau visu vasaru par to esmu domājusi, ka man kādreiz jābrauc ārā un jāapskatās tava jaunā viesnīca, bet no tā nekas nav iznācis. Nu man būs jāskatās uz to nopietnāk un jāizdara tas, kamēr Talija būs tur.»

«Jā, tas jums katrā ziņā ir jādara, Šēgora kundze. Man pašam patiktu jums visu izrādīt. Bet, par nožēlošanu, man gandrīz vai tūliņ ir jābrauc uz Oslo atpakaļ. Bet es ceru atkal atgriezties jau nākošās nedēļas beigās.»

Māte sirsnīgi noskūpstīja viņu uz abiem vaigiem, kad viņa taisījās kāpt automobilī. «Lai nu tev, bērns, būtu īsti labas brīvdienas. Neesi nu neuzmanīga, mana mīļā Talij.» Ak, tu dieniņ, tas jau bija gandrīz kā līgavas aizbraukšana no mājām.

Neviļus Natalija ievilkās labi augstu savā stūrī un neatlaidīgi raudzījās pa logu laukā. Ārā no fjorda mutes tumšu mākoņu kārtas kāpa augšā debesīs, kur viegli spalvu mākonīši augstākās gaisa kārtās sāka vērsties misiņdzelteni. Saulrietu uz fjorda viņai gan šovakar neredzēt. Fjords bija pelēks, ar vieglu, brūni mēļu atspulgu, maziem, viegli ņirbošiem vilnīšiem, kāds tas šai gada laikā pa darbdienu vakariem mēdza būt ~ Tas ir, patiesībā viņu vīla viņas atmiņa, ja viņai likās, ka arvien, svētdienas vakaros tas gulēja kluss, atspoguļodams debesis garajos, gludajos vālos, un ja tas bija tiešām sabangots un viļņi dunēdami sitās pret krastu, tā ka putas šķīda tālu še pār ceļu pāri, tad tā nu gan nebija darbdiena.

«Tava māte ir tiešām braša,» Sverre reiz teica.

«Jā, saki, kāpēc gan lai viņa tāda nebūtu? Tas taču nav vēl nekāds lielais vecums.»

«Nē, jau. Bet es atceros, tu teici, ka viņa esot diezgan savārgusi, kad viņi bija iebraukuši pilsētā pagājušā rudenī. Tavs svainis bija atsūtījis viņu uz pilsētu, lai viņa parunā ar kādu speciālistu.»

Tas bija taisnība, nebija vēl ne gads pagājis, kamēr mamma ar tēvu pēdējo reizi bija bijuši pilsētā. Tikpat labi tas varēja būt bijis kādā citā mūžā.

«Varbūt tev labāk būtu paticis sēdēt priekšā pie šofera,» viņš jautāja; viņa vēl arvien nenovērsdamās raudzījās pa logu laukā. -Sverre vēl staigāja ar spieķi, bet to gandrīz nevarēja manīt, ka viņš vairās mīt uz zemes. Viņš pats drīz varšot sākt braukt, viņš teica.

«Eikelandsvoga,» Sverre teica. Vecās lietū un vējā izbalējušās ēkas pacēlās līdzenumā starp gludi noberztiem granīta pauguriem ar biezu jaunaudzi kalnmalās. No spraugas mākoņu segās pamirdzēja saule, piedodama viļņiem fjordā vara mirdzumu, un govis, kuras virtenē nāca uz māju, izskatījās gluži sarkanas. Lielo ozolu, kurš pacēlās tur, kur ceļš nogriezās uz leju, viņi abi ar Sverri reiz bija zīmējuši, iedami ģimnāzijā. Ar savām zīmēšanas burtnīcām viņi bija sēdējuši še taisni augšā uz klints. Vilies kundze pa vasarām bija dzīvojusi uz laukiem Eikelandsvogā, tā ka Sverre labi pazina ļaudis, kuri te dzīvoja, viņa bieži vien bija nākusi viņam līdzi uz šejieni.

Lauku ceļš iegriezās mežā. Lielie akmens vaļņi abās pusēs bija sabrukuši un apauguši ar sūnu; atkalredzēšanās ar tiem viegli aizkustināja viņu. Uz šejieni viņi bija nākuši staigāt. Daudz vietās bija gandrīz necaurejama jaunaudze, vietām bija purvains un tālāk iekšā bija daži mazi ezeriņi starp vientu-ļiem, stāviem pelēksārta granīta uzkalniem, uz kuriem liepas auga klints spraugās, ziedēdamas un smaržodamas jūlijā. Izbraukumi no skolas vienmēr notika uz Kili, bet to no ceļa nevarēja redzēt. Viņi dabūja pirkt pienu un kafiju kādā vecā ēkā, kura piederēja pie laivu būvētavas un gulēja zālē aizaugušā lauku dārzā, ēzdami līdzpaņemto ceļa maizi.

Tik daudz ceriņu kā tur, viņa nekur citur pasaulē nebija redzējusi.

Viņa tomēr bija priecīga, ka bija atbraukusi šurp. Un nepatīkamais garastāvoklis, kāds viņai bija uznācis, pārvērtās patīkamā sērīgā sajūtā; vai tu vēl atceries, viņai gribējās Sverrarn jautāt. Te viņš pēkšņi izteica to!

«Vai atceries kādu Jāņu nakti, kuru mēs pavadījām ārā uz Ho salas ~ Nikolajs tikko nebija sašāvis sev pirkstus? Še ceļš nogriežas lejā uz Kili.»

«Es tikko par to domāju.» Natalija smaidīja. «Vai redzi, kas mušmiru, šai mežā arvien ir bijis tāds milzums sēņu.»

Patiesībā tas taču nebija nekas savāds, ka Ragnas bērni teica — tēvocis Sverre. Cik viņš pie viņiem Sumarlidē nebija grozījies visus tos gadus, kamēr viņš gāja skolā. Niks bieži bija vedis viņu līdzi uz māju arī pa brīvdienām.

«Kādēļ jūs viesnīcu necēlāt Eikelandsvogā, tu? No turienes ir brīvs skats uz jūru. Un nevis šaurajā Holmekilē.»

«Gan tas vēl nāks. Ja ar Sūlstrandi ies labi, nebūs ilgi jāgaida līdz kāds uzcels konkurējošu peldu viesnīcu Eikelandsvogā. Bet tu zini, ka Holmekile bija jau pazīstama. Tur jau bija diezgan daudz vasarnīcu, bet tas tiesa, tās ir radušās pēc mums.»

Baznīca balta, krāsota koka ēka zem milzīgiem ošiem un gobām. Aiz nosūnojušā akmens vaļņa auga gara dzeltena zāle uz kapiem; greizi koka krusti baloja starp noziedējušām vilku pupām un dienas liliju puduriem. Tuvāk pie baznīcas bija redzami sarūsējuši dzelzs treliņi un ampīra pieminekļi dažām bagātākām kapa vietām. Viņai radās vēlēšanās atnākt šurp pēc vakariņām.

Zari sitās pret automobiļa jumtu; viņi brauca pa lapotu tuneli gar mazo upīti. Ap vecajām istabām bija izvilkti tīkli žāvēšanai, bet pa starpām mirdzēja jaunās vasarnīcas Noasa šķirsta krāsās. Ceļš gāja lejpus Ilolma māju tīrumiem, tad tas pagriezās — un tur nu bija Sverres viesnīca uz lielā, pret jūru nolaidenā klajuma, taisni tajā vietā, no kuras varēja manīt pamirdzam jūru aiz salām un saliņām. Vieta bija skaista.

Viņš palīdzēja izkāpt viņai no automobiļa. Gandrīz aizkustinoši nogaidoši noraudzīdamies uz viņu, viņš smiedamies teica:

«Jā, tā nu te tagad izskatās.»

Jūra bija satumsusi, un debesis tumšsarkaniem vakara mākoņiem nomigloiušās. Mazs auksts vējiņš pūta pār visu -tas viss taču bija tik labi pazīstams, tāds rudens vakars mājās, mazliet pēc saules rieta.

Peldu viesnīca — gara divstāvu ēka, kurai jumtu nevarēja redzēt, ar veselu rindu lielu logu gar nama priekšpusi — nekā ievērojama tur nebija. Mājas krāsa atgādināja izbalējušu kazas sieru, vismaz šinī apgaismojumā. Blakus ēka atradās vairāk uz leju, starp kailiem klinšu pauguriem. Kad durvis atvērās uz apgaismoto balli, tas bija kā patīkams aicinājums ieiet siltumā.

Praktisks iekārtojums un solīds darbs, tā tas bija vienmēr, kad Sverre ko cēla, bet nekad nekā īpatnēja ne redzētvērta tur nebija, viņa mazliet līdzjūtīgi domāja un teica: «Jā, vai zini, še jau izskatās visai pievilcīgi!»

«Rīt mēs apskatīsimies visu!» Viņš izskatījās apmierināts. «Tā ir Nūrdgora kundze, Pedersena kundze. Pedersena kundze te tagad ir saimniece, kamēr viesu ir tik maz.»

Radio skanēja kādā telpā aiz halles, un Pedersena kundze kāpa Natalijai pa priekšu augšā pa trepēm. Sarkanbrūnais celiņš labi saderējās ar kodināto paneli un tomātsarkanajām trepju margām. Bildes ar veciem buriniekiem pie sienām ~ Dievs to zin, kur viņi tik daudz viņu ir sadabūjuši — tās tagad sāk palikt retas.

Pirmais, ko viņa istabā iegājusi ieraudzīja, bija uguns mazajā kamīnā. «Nē, kas tā par burvīgu telpu, Pedersena kundze!» Pedersena kundze lepni paskaidroja, ka šai mājā ir četras istabas, ar kamīnu patiesībā divkāršas istabas — bet šinī laikā, kur viesu esot tik maz, arhitekts teicis, ka tās varot izdot par to pašu. Tur bija drānu skapis, tur mazgājamais nodalījums, un ja Nūrdgora kundzei kaut ko vajagot, tad lai tikai zvanot. Tur bija zems dīvāns un plata gulta ar dažiem tumšiem spilveniem uz tumši violetās gultas segas.

Gongs taisīja nesamērīgi lielu troksni, tas laikam bija domāts viesu ataicināšanai no jūrmalas, meža un salām. Viņai ienāca prātā citi vasaras pansionāti, un ļoti nerātnie vasaras viesu bērni, kuri kāvās, lai tiktu pie gonga apstrādāšanas. Toreiz viņa vēl nepiegrieza tik lielu vērību vietai, kur viņa dzīvoja, jo viņai bija pašai sava māja, kurā atgriezties. Nu viņa bija ieskaitīta lielajā armijā ne visai jaunu dāmu, kurām jādzīvo visu gadu no vasaras brīvdienu iespaidiem, kā bija teikusi pārvaldniece, kuru Natalija bija satikusi Valdresā pagājušā gadā.

Sverre stāvēja un gaidīja viņu hallē. «Mēs ēdam kamīna istabā.» Tā bija vienīgā kopējā istaba blakus mājā.

Pārējie viesi bija veclaicīgs kungs ar smailu, pelēku bārdiņu un agrāko laiku zelta brillēm ~ rakstnieks Bernhards Bergs. Jauns zēns ar ilgviļņiem matos ~ Edmunds Jandels, savā ziņā viņš bija glīts -tomēr nekā pievilcīga viņā nebija; viņš izskatījās tā, it kā tas savu sejas izteiksmi būtu iestudējis pie spoguļa. Tirgotājs Osens ar kundzi bija ļaudis vidējos gados, īsi un drukni un abi apbrīnojami viens otram līdzīgi; abiem bija bērnišķīga sārti balta sejas krāsa un bērnišķīgi dzidras, gaišas acis.

Saruna pie galda grozījās gandrīz vienīgi ap arhitektu Reistādu, un viņš, taisnību sakot, izskatījās mazliet komisks, kā viņš tur sēdēja, noklausīdamies diezgan naivajos komplimentos par viesnīcu, kuru viņš bija cēlis. Kad labie ļaudis dabūja dzirdēt, ka viņas firma bija devusi labu daļu tekstilpreču, viņi tūliņ bija gatavi izteikt savu sajūsmu arī par tām. Natalija mēģināja uzmundrināt pati sevi ~ viņa taču bija te, lai peldētos un dzīvotu pa āru, un viņai bija jauka istaba. Bet viņa vēlējās, kaut viņa nebūtu atbraukusi šurp. — Un ceptā bute bija jēla iekšā pie asakas, bet kartupeļi izvārīti tā, ka juka laukā.

Ārā esot gluži tumšs, Sverre pretojās, kad Natalija gribēja iet pastaigāties pēc vakariņām. «Ak kungs, tev taču nav jānāk līdzi — neviens jau nenāks un mani nepaņems» — iziet ārā un ielpot svaigu gaisu viņai vajadzēja, bet par to nevarēja būt runa, ka Sverre laistu viņai vienai iet.

Ledusauksts vējš sitās viņiem apkārt, un jūra vienmuļi šņāca -ak, savā ziņā jau tāds rudens vakars pie fjorda bija diezgan mājīgs. Lapainajā tunelī gar Holma upi oda pēc sēnēm un vītušām lapām nemaz nelikās vilinoši tālāk iet.

Skaļrunis burkšķēja kamīna istabā, kad viņi atgriezās atpakaļ. «Es biju domājis man ir līdzi drusku tiešām laba tokajieša. Vai mēs nevarētu iet ar to pie tevis? Jā gan, Natalij, tev ļoti labi noderēs kāds malks pirms gulētiešanas!»

«Baidos, ka tu nožēlo, ka esi atbraukusi šurp?» viņš jautāja — viņa sēdēja, raudzīdamās mazajā auguntiņā; viņa gandrīz tikpat kā nebija pieskārusies lūpām pie vīna un nedarīja neko, lai neļautu noklust sarunai.

«Dzīvot pansijās man tiešām nekad nav paticis.» Natalija nodrebinājās. «Tagad man liekas, ka esmu bijusi liela muļķe to vienmēr no jauna atkal atkārtodama. Kur es gluži labi būtu varējusi rudenī apmesties kalnos un tamlīdzīgi. Tā jādomā ir vecā māņticība par dievu nenovēlību—ka var nodrošināt laimi, labprātīgi upurējot daļu no tās »

«Tu domā tikai par to vien visu laiku?» viņš klusu jautāja.

«Jā, vai tas ir tik savādi?»

«Nē, tas, protams, ir dabiski. Bet vai tu esi droša par to…»

«Droša par ko?»

«Nezinu, vai tu gribēsi, lai saku to, ko es patlaban domāju.»

«Tas atkarīgs no tā, kas tas ir.»

«Es zinu, pati tu visu laiku esi bijusi pārliecināta, ka mīli savu vīru tikpat stipri kā sākumā. Bet vai tu esi droša, ka tas tā bija?» — Viņa gribēja sākt runāt, bet viņš neļāva viņai. «Daži cilvēki, Natalij, ir uzticīgi tādēļ, ka viņiem ir mīļa uzticība. Tu esi uztraukta un ~ un — jā, nelaimīga, atklāti runājot, ka Sigurds nav bijis tikpat uzticīgs kā tu visam tam, ko jūs kopā esat piedzīvojuši. Bet ja tu gribētu būt patiesa — nesaku, ka tev būtu kāds iemesls būt sevišķi patiesai pret mani, un ja tu man teiksi, lai es ciešu klusu, es to darīšu tai pašā acumirklī. Bet ja tu gribētu būt īsti patiesa — vai jūs ar laiku nezinājāt arvien mazāk viens par otru?»

«Ka es ar laiku esmu zinājusi arvien mazāk un mazāk par Sigurdu, tas jau ir skaidri redzam s. Tur taču nav vajadzīgs nekāds sevišķs patiesīgums, lai to atzītu.»

«Un viņš droši vien arvien mazāk būs gribējis zināt par tevi.»

«Ak -ja tu domā to riebīgo sarašanos, kurai ļaudis uzkrauj visu vainu, ja viņi laubbā nevar saprasties; kāds tam ir sakars ar mīlestību, pēc tavām domām?»

«Tam tomēr ir kāds sakars ar mīlestību. Ne ar to, ka divi cilvēki viens otrā iemīlas. Bet, ja tas notiek tādā kārtā, it kā viņi būtu iemantojuši nezin kādu laimi, tad tādu mantu ir grūti saglabāt, ja viņi pēc tam neiemācās labi viens otru pazīt,»

Natalija rūgti iesmējās: «Tu sprediķo. -Tu runā, neņem man ļaunā, tā, it kā tu rediģētu sieviešu lapaspusi šādā vai tādā sestdienas pielikumā.»

Sverre Reistāds arī iesmējās: «Vai tu zini, Natalij, ka es to kādreiz esmu darījis? Arī tava tēva laikrakstā, divus mēnešus, kamēr tava māte braukāja apkārt, turēdama priekšlasījumus. Jā -tas bija tai ziemā pēc tam, kad tu atgriezies mājās no kalniem kopā ar Sigurdu Nūrdgoru, un jūs viens otrā tā bijāt samīlējušies, ka neko tamlīdzīgu es nekad neesmu redzējis. -Ja man ir atļauts, es varu tikai teikt, ka savas zāles es ieņēmu diezgan labi. Jā, nav ko pateikties, ka es biju spīdoši izsists no pozīcijām, to es gan sapratu. Bet toreiz es tad rakstīju apcerējumus par mīlestību tava tēva godātā lapā un, Dievs to zin, man tiešām likās, ka tas palīdzēja. Tomēr, man liekas, es jau toreiz domāju man bija tāda sajūta, ka uz ilgāku laiku jūs tik labi kopā nesaderēsiet.»

«Bet to tu sargājies izrādīt! Tu piekriti viņa uzņemšanai mūsu kliķē un izlikies, ka tev viņš patīk ļoti labi. Tu taču biji viņa draugs visu laiku.»

«Protams, viņš man patika. Izrādījis — ko lai es būtu izrādījis! Es tiešām nezinu, vai neesmu novērtējis Sigurdu augstāk nekā jebkurš no jums, tevi neizslēdzot. Tas ir gluži reāli tādu, kā viņš ir, ar savām labām pusēm un savu aprobežotību, bet es, protams, atzīstu, ka uz cilvēku, ar kuru tu esi precējies, ir grūtāk skatīties reāli. Ja saiet kopā divi ar tik dažādu pagātni, tad tāda vienkārša uztvere būtu savienota ar pārāk lielu varmācību pret sevi. Prasītu ierasto uzskatu pārveidošanu.»

«Lai Dievs pasargā, vai nu tu arī sāksi runāt par dažādām pagātnēm. Vai zini, ka tādas valodas es esmu dzirdējusi jau tik daudz, ka man tās jau ir apriebušās.»

«Tādēļ jau tās nav mazāk patiesas. Tev nevajadzētu aizmirst, ka lielākā daļa no mums uzaugot izvēlas sev zināmu erotisku paraugu. Pirms sākas miesīgo piedzīvojumu laiks, mēs gandrīz arvien jau iepriekš esam izdomājuši kā tas viss būs. Un ideāli, vai paraugs, vai shēma, jādomā, radīšanas procesā ir svarīgāki nekā pārošanās.» Viņš klusu smējās. «Tu zini, zivis — tādu zivju sugu samērā nav daudz, kas savu rotaļu beigtu ar pārošanos. Tās iet pūļos, rotaļājas, dažas mazuļiem izrok bedrītes, kā laši un foreles; šī shēma ir viņās un kaut kas viņas dzen to piepildīt. Un tas, droši vien, visur ir pirmais — vēlēšanās realizēt savu erotisko paraugu, izdziedāt tādu skaņu un darināt tādu ligzdu, kādu tava māte tevi spiež darināt. Patiesībā tas ir tas svarīgākais arī cilvēkiem — svarīgāks nekā tas, ar kādu otra dzimuma indivīdu beigt rotaļu.»

«Tu runā muļķības! Ir taču tik daudz paaudžu starp mums un zivīm — ja ir tiesa, kā tēvs apgalvoja, ka mēs no tām esam cēlušies. Viņš teica, ka tas esot zinātniski pierādīts. Tas ir zinātniski pierādīts — viņi ar mammu abi vienmēr teica, kad viņi stāstīja mums pasakas, tāpat kā vecu ļaužu stāsti vienmēr iesākās ar — reiz bija . . .»

«Nu, cik man zināms, tad mūsu izcelšanās no zivīm vēl gan nav zinātniski pierādīta, bet, nav jau sacīts, ka tādēļ tur nevarētu būt arī sava daļa taisnības.»

«Bet vismaz man gar to nav nekādas daļas.» Natalija izdzēra savu glāzi. «Zivis mēs ar Sigurdu tomēr nekad neesam bijuši.» Viņa juta, ka šovakar mazais vīna malciņš tūliņ atstāja uz viņu iespaidu; viņa iekaisa un viņā radās vēlēšanās runāt visu, kas nāca mutē. «Tu esi domājis, ka ilgāku laiku mēs ar Sigurdu nevarēsim sadzīvot? — To nu tu gan neesi darījis — tagad jau ir viegli teikt, bet nekāda iemesla tev nebija tā domāt. Ka vīrietim gadās kāds piedzīvojums, tā ir tāda nelaime, kas var būt, tas vēl nenozīmē, ka tā, ar kuru viņš ir precējies, tomēr nav tā, ar kuru viņam vislabāk sader kopā garajās dzīves gaitās. Še tikai nelaime bija tā, kajaunā meitene ir tāda, ka viņš nevar atstāt viņu. Tas ir tāds fakts, kura priekšā es esmu atkāpusies. Bet tas ir tikai nejaušs gadījums, vai tu saproti, nejaušs gadījums.» Viņai trūka elpas.

«Nejaušs, jā. Ka viņam gadījās sastapties taisni ar tādu jaunu meiteni. Ka viņam vajadzēja sniegt viņai palīdzīgu roku un uzmesties viņai it kā par aizbildni un likteņa noteicēju. Līdz ar to tas tad arī citādi nevarēja iet, kā tas ir gājis. Jo erotiskā shēma, kādu viņš sevī bija izstrādājis zēns būdams — sākumā viņš, protams, nemaz nedomāja, ka tā ir erotiska, tikai, ka, liels izaudzis, viņš būs ļoti, ļoti labs pret savu māti. Viņš ir runājis ar mani pāris reizes par savu māti atceros, ka tas uz mani atstāja iespaidu, jo es gandrīz tikpat kā neatcerējos savu māti, man bija tikai seši gadi, kad viņa nomira. Mana māte bija kā zeme, Sigurds reiz teica, visi sūca spēkus no viņas un dzīvoja savu dzīvi pāri viņas dzīvei, visi viņu tā bija aizmirsuši, kā aizmirst zemi aiz tā, kas viņā aug. Viņai nomirstot, viņam tas palika kā paraugs, ja man reiz būs sieva, viņai nebūs tā jāmokās, nesaņemot par to nekādu pateicību, ne godu, ne ari jāpiedzīvo tas, ka no viņas visu ko prasa un visu nolemj viņai nekā nevaicājot. Es būšu pret savu sievu tāds, kādiem viņiem vajadzēja būt pret manu māti.»

Natalija sakustējās strauji un apgāza savu vīna glāzi. Viņa juta, ka nav gluži droša uz kājām, kad aizgāja pēc dvieļa, ar ko uzslaucīt izlijušo vīnu. Sverre noliecās un sabikstīja uguni

«Un iznāca tā, ka sastapāties jūs abi. Tavs ideāls bija biedriskums un pašpalīdzēšanās. Tu gribēji būt tā, kas dod, nevis kas saņem.»

«Tas nebūt nebija mans ideāls, kā tu to saki! Dievs to zin, ka man nekad nav bijis tāds princips, ka es gribētu būt viņa sieva, kura pati pelna, vai kas tamlīdzīgs. Mēs tikai gribējām apprecēties abi, cik ātri vien iespējams, bet tādā gadījumā es biju spiesta palikt pagaidām savā vietā. Un tad tu zini, visa tā sprediķošana par pašapgādāšanu un beidriskumu mīlestībā — es vismaz un Gerda, mēs bijām noskaņotas gandrīz vai gluži pretējā virzienā. Vienīgi tikai Ragna vienmēr teica jā un āmen uz visu, un apprecēja labu, vecu laiku ģimenes apgādnieku. Nē, tu — ja man vispār ir bijis kāds erotisks paraugs, tad tikai negatīvs — nekad nekā tāda, kas līdzinātos ģimenes dzīvei mūsu mājās!»

«Tu gribi teikt, ka vēlējies vīru, ar kuru tu varētu dzīvot kopā bez ķildām, trokšņa un savstarpējas berzēšanās. Klusu ciest ir zelts, vai nav tiesa, un runāt ir sudrabs, un mājā pie jums tai ziņā bija gluži kā Kongsbergas naudas kaltuvē. To es sapratu jau toreiz, ka taisni tādēļ Sigurds tūliņ dabūja tevi visu, ar visiem kauliem un ādu ~ jā tajā laikā jau viņš bija arī sasodīti skaists puisis, bet mēs citi tomēr jutām arī, ka vispievilcīgākā viņā bija viņa lēnprātība, — Mēs visi bijām vairāk vai mazāk nedroši -mēs pozējām un paši nezinājām, cik svarīgi lai mēs izliekamies; lai tikai neviens nemanītu mūsu vājību. Viņam absolūti trūka iedomības — viņam it kā pietika ar to, kāds viņš no dabas bija, visā pazemībā un mierā. Tas tad arī man tūliņ lika atzīt, ar to es nekādu cīņu nevaru uzņemties ~ viņš nekad nesapņoja būt citāds nekā viņš bija, un es, Dievs esi man žēlīgs, nezināju, ne kāds es esmu, ne kāds es gribu būt, tikai to, ka man vismaz jāizliekas citādam, jāmaskē sevi. Bet pat, ja tu nevarēji atzīt viņus un viņu izturēšanos — to, ka viņiem nekad neatlika laika klusēt vai izdomāt kādu domu līdz galam, tad jau viņi tomēr ir noteikuši tavus uzskatus pretdaudzām lietām Šēgori, mēs teicām par jumsvisiem kopa. Atceries vien, cik ļoti tu atšķīries no tantes Kajas un Villēm — patiesībā tu dziļi nicināji manas māsīcas ar visu viņu uzmanīgo, mazo viltīgumu un tanti, kura vienmēr sprediķoja, ka cilvēkam jābūt prātīgam, jāprot labi sadzīvot ar cilvēkiem, kuriem ir iespaids un tā tālāk.»

«Nabadzītes, liels nekas gan tavām māsīcām no tā nav ticis. ~ Bet tu, Sverre, vai tad tev arī bija tāda erotiska shēma? ~ Kad tu jūsmoji par mani mūsu zaļā jaunībā, vai tas arī bija tādēļ, ka tu biji sadzejojis kādu tādu gabalu, kuru tu gribēji dzīvē uzvest, un tad tu iedomājies, ka es varētu noderēt galvenai lomai.»

«Nē, tu, tas bija taisni otrādi; gabals bija sadzejots par tevi. Vai par Gerdu No sākuma es mīlēju jūs abas. Vienu dienu vairāk Nataliju, otru vairāk Gerdu. Bet arvien Sēgoru meitenes. Ar visiem jūsu apdāvinātiem un ievērojamiem vecākiem un jūsu brīvo, gaišo, savādo māju Sumarlidē. Jā, tu nezini, cik lieliski tas izskatījās manās acīs — augšā pie jums, tur bija gara dzīve, brīvība, norvēģiskums un, Dievs to zin, kas vēl viss tur nebija jā, tu smejies!» Viņš arī smējās līdzi. «Un kad jūs tā pamazām pieaugāt — jūs zīmējāt un jūs audāt, un tu ar harmoniku un jūrnieku dziesmām, un Gerda ar stabuli un tautas dziesmām • lai Dievs mani pasargā! Tēva deviņdesmito gadu romantika ar čigānu meitenēm un čigānu dziesmām un viņa jūsmošana par visu, kam bija kāds sakars ar mākslu, sevišķi, ja kas bija mazliet diletantisks — ar visu to jau es biju piebāzts, kad es aizgāju uz pilsētu. — Es jau biju ārkārtīgi rātns bērns attiecībā pret savu tēvu, apriju katru vārdu, kas izgāja no viņa mutes, acu nepamirkšķinājis. Zēni, kuriem nav mātes, bieži ir tādi, to es esmu ievērojis -parasti dēli iemācās no mātes kritizēt savu tēvu. Vai nu viņa apbrīno vīru un tā pamodina dēlos kritikas garu — vai arī tā kritizē viņu un dēli mana to un viņiem atveras acis un tie ierauga viņa vājības. Bet ja tante Kaja bija nemierā ar tēvu, tu zini, tas tikai padarīja vēl ciešāku manu pieķeršanos viņam. Un viss, kam tante atrada iemeslu pieķerties, līdz ar to kļuva lielisks un apbrīnojams. Bet tu zini, ka pie jums viņa ļoti daudz ko atrada, kam pieķerties.»

«Tad jau tas patiesībā ir tavas tantes nopelns, ka tu mūs tā cienīji?»

«Jā, un arī Audhildes, Turidas un Halgerdas. — Tās bija vardes, kuras kurca dīķi un jūs māsas no Sumarlīdes kaut kas līdzīgs nārām, kuras rotaļājas krastā ~ Heijerdāla vai Eilifa Petersena, bet tu, droši vien, neatceries šo viņu veco gleznu. Nu jā; Ragna jau bija vēl tikai bērns un kad viņa paaugās, tūliņ bija redzams, ka viņā no nāras nebija nekā, tikai milzīgi prātīgs cilvēka bērns. Un kolīdz Gerda bija pieaugusi, kad jau arī viņai radās pieauguši pielūdzēji un viņa zaļiem pusaudžiem neskatījās vairs ne virsū. Reižu reizēm es viņā ārkārtīgi biju iemīlējies, bet ilgi es tāds nespēju būt, kad tu biji mans biedrs ~ ak kungs, cik tu biji mīļa, Natalij! Tik daiļas un tik nopietnas un īstas draudzens gan laikam nav bijis nevienam zēnam! Nē, tu nevari iedomāties, kā es tevī biju iemīlējies!»

Viņa drusku papurināja galvu: «Tu tik daudzās esi bijis iemīlējies, Sverre.»

«Nepavisam nē tā bija tikai nedrošība un bailes. Es tikai neuzdrošinājos taisīt izšķirošo uzbrukumu tev, pirms no manis kaut kas būs iznācis -man bija bail, ka citādi es tavās acīs būšu tikai tavs vecais skolas biedrs, nevis kāda spīdoša figūra. Jā, velns to zina, ko es patiesībā domāju, bet man tā bija bail no tevis, un es biju tik pilns mīlestības uz tevi, ka tā plūda pāri un es izlikos iemīlējies katros brunčos, kurus es ieraudzīju — vai apmēram tā. Bet patiesībā tā arvien biji tikai tu. Citu nekad nav bijis, ne arī būs, Natalij. ~ Ja es tevi arī nekad nedabūtu — tu arvien paliksi vienīgā sieviete manā mūžā.»

Saskaitusies viņa atņēma viņam savu roku: «Nē, Sverre, Sverre.»

«Jā. Ja tu arī šoreiz negribēsi mani ak kungs, es negribu zvērēt, ka es atkal neiesākšu ar kādu, kuru man nejauši gadīsies sastapt uzgaidāmā istabā, ir vienu, ir vairāk reižu. Aiz veca ieraduma. Tādi mēs, diemžēl, esam palikuši, ka pārāk viegli skatāmies uz pārejošiem sakariem tas patiesībā ir gluži traki, tās nu reiz ir manas domas, un mēs saņemam arī diezgan bargu sodu par šo par ieradumu palikušo izlaidību. Kad esam jau pietiekoši gados un mūs māc sirmums, kā saka Nūrdlandē. Sešdesmit gadu veci veči paliek par bērniem un iedomājas, ka tā ir mīlestība, kad vecais Ādams prasa vakariņas. Ak, vai zini, nekas man nav tik riebīgs, kā tāda Hieronima erotika. Un es zinu, ka arī man pašam tā neies garām. — Vienīgi ja nu varbūt mēs abi. Jo tu zini labi, ka mēs divi, mēs gan varētu iztaisīt no dzīves kaut ko gluži citu, tā kā bīstamajiem gadiem nākot, mēs tos saņemtu bez bailēm no tukšuma. — Neaizmirsti to, Natalij — tu arī nonāksi līdz tai vietai agrāk vai vēlāk, kad tu atzīsi, ka nu tev ir jāpasteidzas, ja ir vēl kaut kas, ko tu gribi dabūt no vīriešu dzimuma — erotika, draudzība, vai tikai pierādījums, ka tevī ir vēl kaut kas pievilcīgs. Apdomā to, es tev saku, jo mūsu dienās pat Madaļas paliek kā bez prāta no bailēm -ļaujas pazemoties no pirmā pienapuikas, kas tām gadās ceļā, jo rīt būs jau par vēlu mīlestībai. -Vai arī tev neliekas, ka tad jau ir labāk nodrošināt sevi pie laika, lai tu vari sagaidīt šos gadus kopā ar vīrieti, par kuru tu zini, kāds viņš ir kā cilvēks. — Ir pazinis tevi jau tik sen, kā es. Es taču mīlu visu tavu dzīvi, tu saproti, visā viņas apmērā. Tā kā tava dzīve man būs tikpat dārga tad, kad tā ies uz galu, kā tad, kad tā sākās -un es biju nelaimīgs kā suns, kad tu aizgāji ar citu.»

Kamīns gandrīz jau bija izkurējies — patīkami un silti bija sēdēt dziļajā sofā ar spilveniem, rūtīm vējā viegli grabot un jūrai ārā vienmulīgi maļot. Natalija nepretojās, kad viņš aplika viņai roku ap pleciem un lēnām pievilka viņu tik cieši sev klāt, ka tā juta viņa siltumu. Bet kad viņš piespieda viņu ciešāk un viņa seja pieskārās viņas vaigam, tā atstūma viņu nost -bez kādām dusmām: «Nē, Sverre — tu taču patiesībā esi ļoti cinisks ~ ja tas nozīmē, ka tu bildini mani? — Tu taču prasi, lai ņemu tevi ~ kā zināmu nodrošinājumu vecuma dienām — tam gadījumam, ja es vairs nespētu dzīvot celibātā, uz kādu es pati pret savu gribu esmu notiesāta! — To taču tu nupat te teici?»

«Gluži tik ciniski es to tomēr neesmu teicis.»

Viņa pavirzījās mazliet tālāk no viņa. «Nē, Sverre, tik lietišķi es tomēr nespēju skatīties uz lietām.»

«Kādēļ lai tas būtu tik briesmīgi atzīt to, ka nav labi, ja cilvēks ir viens? Vīrietis un sieviete tā ir visdabiskāk, ja cilvēki sagaida to, kas ar mums notiek te pasaulē.»

Natalija neatbildēja.

«Tu zini, ka viss tas ir taisnība, ko es nupat teicu.»

«Tas ir taisnība!» viņa izsmejoši atkārtoja. «To tu saki vienmēr.»

«Jā — tev es laikam gan nekad neesmu teicis neko nepatiesu, Natalij.»

Viņa purināja galvu.

«Tā tev liekas. Bet man liekas, tu iedomājies, ka esi mani mīlējis daudz vairāk, nekā tas ir bijis patiesībā. Tā taču arī nav, ka visi citi tavi sakari nebūtu bijuši nekas.»

«Tu domā Henrietu? Tas, protams, nebija tikai sīkums — bet tā tomēr bija tikai draudzība nē, nesmejies, negribu teikt, ka tā bija platoniska draudzība tā patiesībā būtu tikai jēdzienu sajukums jāsaka ir platoniska mīlestība. Bt tā tomēr bija tikai tāda uzgaidāmās istabas pazīšanās. Viņa gaidīja un es gaidīju un ja tu nāktu, tad mēs abi sēstos vilcienā un aizbrauktu, Dievs vien to zin, kurp mēs dotos. Tikai tu nekad nenāci, biju gatavs atteikties no tevis vairāk reižu, bet nekad pilnīgi. Tā mēs ar Henrietu satikāmies tā sakot uzgaidāmā istabā, un galu galā mēs no stacijas kopā aizgājām uz mājām. Eslabprātbūtu apprecējis viņu, man viņa ārkārtīgi patika. Bet viņa negribēja, viņa bija par daudz gudra, Viņa zināja ļoti labi, ko es no savas puses mūsu sakarā biju ielicis un ko nē. Man liekas, ja es viņai tiešām būtu varējis solīt kaut ko mīlestībai līdzīgu, tad viņa izvēlētos mani tā otra vietā, neskatoties uz viņa naudu. Viņa nebija aprēķinātāja, bet viņa redzēja lietas viņu īstā gaismā. Tas bija ļoti prātīgi darīts, ka viņa deva priekšroku bagātam vīram, kurš viņu mīlēja un kurš viņai patika ļoti labi un nevis tādam, kurš lāgiem pelnīja mazāk un lāgiem vairāk un mīlēja viņu, bet vēl daudz vairāk kāda sava drauga sievu, Mēs jau toreiz, kad es dzīvoju pie Henrietas, tik daudz bijām kopā, tu vari iedomāties, ka viņa saprata, kā tās lietas stāv.»

«Nē, Sverre. Visu to tu esi izgudrojis tikai vēlāk. Domājams, ka tu tam tici. Bet jūs ar Henrietu Dammi tiešām bijāt tik labi draugi neviens to nevarēja saprast, kādēļ jūs neapprecējāties ~ un arī mēs ar Sjgurdu vienmēr bijām draugi. Un Henrieta pret mani nekad nav bijusi citāda, kā tikai laba un mīļa. Un nu tu gribi, lai es tev ticu, ka toreiz esmu bijusi tev kas cits nekā tikai ļoti tuva bērnības draudzene un Henrieta to ir sapratusi ~ Sverre, Sverre, tu to pats esi sadzejojis!»

Viņš smējās.

«Tu arī saprati mani, Natalij. Tu tikai negribēji to zināt. Tā jau tad ir māksla būt laimīgam un tikumīgam, ka var skatīties pāri vienai daļai no tā, ko redz. — Bet kad tev vajadzēja Sigurdu padarīt greizsirdīgu, tu pēkšņi izdomāji pasaciņu par to, ka es esot solījies aizvest tevi ar automobili līdz Nesodei un pavadīt tevi tālāk līdz Strannai nakts vidū un tai visnelāgākā laikā. Tu izgāji no tā, ka es, pats par sevi saprotams, darīšu visu, ko tu man lūgsi un ka Sigurds arī ticēs, ka esmu katrā laikā gatavs uzupurēt savu ērtību kādas tavas iedomas dēļ.»

«Mans Dievs, vai tad par to ir jāraud, kā tev liekas!» viņš teica brīdi vēlāk. Bet kad viņš no jauna pievirzījās viņai mazliet tuvāk, viņa strauji piecēlās:

«Tu taču nemaz nezini, par ko es raudu.» Viņš satvēra viņas roku un gribēja no jauna novilkt viņu atpakaļ uz sofā, bet viņa pretojās: «Esmu tik nogurusi tas ir tādēļ. Vai tiešām tu domā, ka esmu tāda lieta, kuru tev tikai vajag paņemt, tādēļ ka tas, kam esmu piederējusi, mani ir nometis zemē?»

Ari viņš piecēlās. Viņa piegāja pie loga un atvēra to. Bet vējš pārāk strauji sitās iekšā. Sverre pienāca un palīdzēja to atkal aiztaisīt un parādīja viņai ventilācijas ierīci.

«Nē, Natalija -no tā tad es taisni baidos. Ka tu tikai tādēļ, lai tas neizskatītos tā — it kā tu būtu lieta, kuru var pacelt no zemes, kā tu saki, esi spējīga nobēgt mazā jumta istabiņā un uzlikt sev pašai pienākumu dzīvot vienai, pilnīgi nododoties tikai savam darbam un tā tālāk. Ko mamma neteica par sievietes pašapziņu un cieņu pašai pret sevi -nē, Natalij, nē, es nejokojos, lai Dievs pasargā, taisni tādēļ jau es tevi esmu dievinājis visus šos gadus, Natalij no Sumarlides. Bet tu neiesi un nepaliksi par tādu profesionālu darbinieci tikai tādēļ, ka tīri teorētiski ņemot to tev kā lepnai un pašapzinīgai sievietei vajadzētu darīt, ko? Lai ļaudis iet klosterī, cik vien viņi grib, man tai ziņā nav nekādu aizspriedumu, ja vien viņi tam ir aicināti. Bet tu taču pietiekoši ilgi esi bijusi kā klosterī savā veikalā! Topi mana sieva, tu — es zinu, kāda tu esi, un es gādāšu, lai tu varētu dzīvot tādu dzīvi, kāda tev piederas. Tu neesi lieta, nē, bet dārgums, kuru otrs ir izlaidis no rokām tikai aiz neveiklības jā, tad tu sapratīsi, ka tādā gadījumā es to ņemšu, ja vien man tas būs iespējams.»

Viņa klusu stāvēja, ļaudama viņam sevi apkampt bija tik labi just viņa svārku rupjo audumu pie pieres, un viņa siltums sildīja viņu. «Tev tagad ir jāiet,» viņa klusu teica, bet nekustējās. Viņa roka, kuru tas viņai bija uzlicis uz galvas, likās tik laba -bija tik savādi ļaut sevi glāstīt cilvēkam, kas to nekad nebija darījis. Viņa vēlējās, kaut viņš to būtu noskūpstījis tikai lai zinātu, kā tad ir. Bet viņa tikai atkārtoja: «Bet nu tev ir jāiet!»

«Vai man tas ir jādara?» viņš klusu jautāja. «Rādi, kāda tu izskaties!» Viņš mazliet atlieca viņas galvu atpakaļ. Viss Natalijā dr ebēja, it kā no nedrošības.

«Nemoki mani tā, Sverre. Tas nav labi no tevis.»

Viņš vēl arvien skatījās viņā. Tad viņš iesmējās tiem savādiem, sīkiem smiekliņiem, kurus tie agrāk mēdza sajukt par viņa čigāna smiekliem.

«Nē, nē, ja tu to uzņem tā, tad es tevi nemocīšu.»

«Droši vien ir jau arī ļoti vēls,» viņa žēlojās. «Es esmu tik nogurusi.»

«Pvā tad.» Viņš noskūpstīja viņu. Natalija ļāva viņam to darīt savādi mierīga un novērojoša. Viņa lielais deguns tai likās tik svešs pie sejas, bet viņš skūpstīja labi, tā, it kā uz viņu varēta paļauties.

«Tad ar labu nakti, Natalij, guli mierīgi! Tu būsi nogurusi nabadzīte, man tas nemaz nebija prātā. Jā, es tad nu iešu, reiz tu saki, ka man ir jāiet.»

Viņu apņēma aukstums, kad viņš bija palaidis viņu. Bet tas bija tikai tādēļ, ka viņa bija nogurusi un mazliet noreibuši no vīna, kuru tā bija iedzērusi ka viņai bija šī vilšanās sajūta visā miesā. Galva viņai bija pietiekoši skaidra, lai viņa saprastu, ka tā bija muļķība, no kuras viņa bija atturējusies.

Ātri viņa mazliet sakārtoja istabu, noģērbās un nosalusi saritinājās svešajā gultā, kura plata un auksta un pārāk liela iepletās uz visām pusēm no viņas. Bet kolīdz tā viņā bija apgūlusies, viņa jutās patīkami atvieglota pēc visas šīs izskaidrošanās, vai kā to lai saka. Viņa nožāvājās aiz aukstuma un noguruma, zinādams, ka nu viņa tūliņ iemigs.

Viņa atmodās ar tādu sajūtu, it kā viņa būtu izsprukusi no cilpām. Bet viņa jutās arī mazliet nedroša un drusku baidījās sastapties ar Sverri šodien.

Tas, protams, bija tiesa, ka savā zinā viņa nebija gribējusi redzēt kaut ko, ko tā nojauta, un tikai bija ņēmusi no izdevīgās puses to, ka viņa vienmēr varēja palaisties uz savu veco draugu Sverri. Viņa pat par to nebija padomājusi, bet viņš bija apmierinājis kādu mazu prasību — viņai arī patika likt pie sevis apbrīnot kaut ko, ko Sigurds nepamanīja, kā viņa zināja; viņai patika, ka viņu ievēro, viņai patika mazas uzmanības, kuru viņas apzinātie jēdzieni par abpusību mīlestības sakarā viņai nebija ļāvuši meklēt pie Sigurda. Būt par sievieti pēc vecu laiku parauga, piederēt pie cilvēces vājākās un cēlākās daļas, kuru vīrs lutina un mazliet pazobo ~ tāda viņa Sigurdam nekad nebija vēlējusies būt. Bet pamēģināt, kā tas bija . . .

Nopietni viņa nekad nebija vēlējusies, lai kāds vīrietis kaut ko tamlīdzīgu viņā redzētu. Tas bija tikai tā starp citu, ka Sverre uzņēmās šo viņas kavaliera lomu — tā viņai bija licies! Arī viņam taču, piemēram, sakars ar Henrietu Dammi bija bijusi nopietnība toreiz, kad tas pastāvēja, un tas ar viņu joks un niekošanās, gan ar mazu sentimentālu pieskaņu ~ viņi kopā bija uzauguši, viņa pirmo erotisko lidojumu mērķis bija bijusi viņa. — Protams, to viņa zināja, ka reiz viņš viņā bija stipri iemīlējies, bet viņa nekad nebija mīlējusi Sverri Reistādu, vismaz ne tā, ka tam varētu būt kāda nozīme. Kaut gan viņa bija mēģinājusi sev iestāstīt, ka tas tā ir. Nē, tu esi sācis dzejot, Sverre. Tādēļ ka tu gluži nejauši esi patlaban brīvs, un arī es esmu brīva. Tā tikai vēl trūka, ka es būtu ļāvusies ievilināties tavos tīklos. Tas mums abiem varētu būt ļoti kļūmīgi. Ka tas bija kaut kas mierinošs un uzmundrinošs, ka viņu gribēja bildināt, vai arī cildināja cits vīrietis, pēc tam, kad viņas pašas vīrs viņu galīgi bija atstājis ~ nebija nozīmes noliegt.

Kad viņa nonāca lejā brokastīs, tur sēdēja tikai Osenu pāris visi citi jau bija paēduši.

Laiks bija brīnišķīgs, gaiss zils un rāms un pilns gaismas un zvanu skaņu, kuras plūda no zemes puses. Sverre staigāja lejā pa klintīm, kad viņa iznāca ārā uz terases ~ viņš tūliņ ievēroja viņu un steidzās augšā.

«Tu nu gan gulēji tas ir labi!»

Zvanu skaņas kļuva te skaļākas, te lēnākas, atkarībā no vēja.

«Bet saki, vai kādreiz esi bijusi Holma baznīcā? — Nē, nu tad tiešām uziesim tur augšā pēc dievkalpojuma — tā tiešām ir brīnišķīga iekšpusē, burvīga rokoko iekārta.»

Viņš izrādīja viņai galveno ēku, sākot no pagrabiem līdz jumta terasei — un garāžu un saimniecības ēkas, un mazo silto vannu nodaļu mazgātuvē. Viss bija tik praktisks un labs; Natalija arī veikala dēļ bija ieinteresēta, saņemto pasūtījumu dēļ. Līdz ar to viņa bija pilna iekšējas nepacietības.

Vēlāk viņi uzgāja augšā līdz baznīcai. To tiešām bija vērts apskatīt. Arī altāra veidojums bija labs — daļa figūru no viduslaiku beigām, un oblātu trauks, vērtīgs baroka darbs sudraba kalumā.

Sverre piedāvāja mazliet paieties gar upi. «Bet vai tu tiešām vari tik daudz staigāt savas kājas dēļ?» Viņš paskaidroja, ka viņam taisni vajagot iet.

Stāvajās klints sienās ielejas ziemeļpusē ieķērušās karājās liepas, viņu bāli dzeltenā lapotne mirdzēja. Dažas kļavas bija sarkanas un dažām krāsas bija tik gaišas, ka atgādināja vaska pupas, bet bērzu jaukais, siltais spožums atgādināja vecu zeltu. Uz lauka atāls bija sulīgi zaļš pret koku rudenīgo krāšņumu, un mazās saimniecības, kuras te cita aiz citas bija redzamas ielejā, snauda svētdienīgi mierīgi zem liebem, veciem kārniņu jumtiem, uz kurim kuplās kalnu kļavas birdināja savas raibās lapas lejup. Ak kungs, tiešām, arī še ir ļoti skaisti.

Tas bija pārāk muļķīgi, bet viņu nervozēja domas, ka viņiem abiem būs reizē jāpeldas gluži vieniem. Taisni tādēļ, ka viņi to tik bieži bija darījuši agrāk ~ visas vecās atmiņas it kā deva vaļu jaunām varbūtībām ar gluži jaunu nozīmi.

Bet kad viņi nonāca atkal lejā līdz Sūlstrandei, gongs jau aicināja pusdienās — Sverre ne ar vārdu nebija atgriezies pie tā, par ko viņi bija runājuši naktī.

Un kamēr viņi vēl sēdēja pie kafijas uz terases, varēja dzirdēt automobili piebraucam.

«Ak, velns, jau tik ātri! — Jā, tad nu man tomēr ir jāatvadās. Svētdien ceru atkal atbraukt. Jā, kaut nu tev še patiktu, Natalij. Tā jau pa daļai ir mana vaina, ka atvedu tevi te lejā, man jāsaka tev, ka man kā slogs gulēs uz dvēseles, domājot par to, kā tev še klājas. Bet ja vien pieturēsies tāds laiks kā tagad …»

Viņai bija dusmas pašai uz sevi un likās arī komiski, bet viņa jutās mazliet vīlusies, kad viņš bija aizbraucis. Jā, diezin cik patīkami tas nav, ja tu esi sagatavojusies būt prātīga, rezignēta, rāmi noraidoša pret vīrieti, un viņš nedod nekādu izdevību parādīt kaut vismazāko dvēseles satraukumu. Ak, cilvēks pats nepazīst savas vājības, kamēr viņš sēd silti ietīts mīlestībā un laimē. Bet ja tu esi izmests ārā, tu sāc pamazām pazīt pats sevi.

Peldēšanās bija brīnišķīga. Bet gaiss bija tik auksts, ka atlika tikai tūliņ apģerbties un pec tam iet kādu gabalu gar jūrmalu.

2

Pirmos rītus viņa pamodās mīkstas, mitras un baltas miglas pasaulē Dažreiz tā bija tik bieza, ka, iedama uz jūru, viņa tikko varēja saskatīt tuvākās salas. Varēja iedomāties, ka pati jūra izpletās zem miglas sienas un laizīja klintis. Motorlaiva, kura neredzama kaut kur pukstēja un airu plunkšķināšana, kādam iroties miglā, radīja viņā neizsakāmu vientulības sajūtu,

Zāle klinšu spraugās bija nobālējusi un puķes, kādas var sastapt jūrmalā, jau bija sēklās. Ģerāniju pasugām bija asins sarkanas lapas un gari sarkandzelteni stārķa knābji. Un visi zilganzaļie un dzeltenzaļie stādi ar čemurotieni kātiem un gaļainām lapām bija nobāluši un stīvi un pilni mazu zirnīšu. Iedama skolā, tā visus viņus bija zinājusi — botānika bija viens no tiem priekšmetiem, kuram viņai bija bijusi interese. Interese laikam bija par daudz teikts, tādā gadījumā viņa taču nebūtu visu to atmetusi, kolīdz viņa ar ģimnāziju bija galā. Bet viņai vismaz bija paticis piesavināties daļu diezgan nesakarīgu zināšanu par botāniku, ģeoloģiju, insektiem un putniem. Tāda nodarbošanās deva viņai un Sverrem Reistādam iemeslu klaiņot apkārt. Šīs atmiņas par visu, kas viņiem bijis kopīgs pārejas gados, bija bīstamas tagad, kur viņa atkal bija atgriezusies vecajās vietās. Viena pati un pamesta no tā, kas bija pārvaldījis lielāko daļu no viņas pieauguša cilvēka mūža. Patiesībā tas bija jau gandrīz fantastiski, cik tuvu un reāli viņa tagad atkal atcerējās daudz lietu, kuras viņai bija aizmirsušās un izgaisušas no atmiņas, kamēr viņa dzīvoja kopā ar Sigurdu.

Bet tas tomēr bija pārāk mežonīgi turēt Sverri aizdomās, ka viņš būtu spējīgs uz tik lielu viltību, ka tas jau iepriekš visu to būtu paredzējis. Vispār, viņai labāk patika ticēt viņa negrozāmai mīlestībai uz viņu, neskatoties uz viņu abu atsevišķu dzīvi katram par sevi un uz savu pusi to viņš nupat kā bija izgudrojis. Tāpat kā kādreiz agrāk viņš bija izgudrojis visus tos stāstus par savu senci-čigānu. Lai liktos interesantāks, Tā arvien bija bijusi viņa vājība. Tas bija taisnība, ka viņš bija iemīlējis arī Sigurdu Nūrdgoru tādēļ, ka viņš bija pilnīgi dabisks.

Viena lieta, kuru Sverre bija teicis, bija tik patiesa, ka viņai likās, ka tā iekšķīgi noasiņotu, ja viņai naktī pamostotoes, ienāktu tas prātā. Toreiz, pēc bankrota, kad Sigurdam nebija bijis nekāda darba, bet viņa bija strādājusi, viņi bija pārdzīvojuši krīzi, lai gan neviens no viņiem to nebija gribējis atzīt. Ar prātu viņš tam bija piekritis, ka labi bija, ka vismaz viņai bija vieta. Bet ar saviem instinktiem viņš nekad nebija varējis tikt pilnīgi pāri visam tam. Viņu visintīmākās attiecībās kaut kas bija mainījies. Pat viņu pirmajā ziemā, kad viņi vēl nebija oficiāli apprecējušies un daudz kas bija bijis ļoti nomācošs un grūts, viņš viņu arvien bija ņēmis ar zināmu dzīvnieciska nevainību. It kā viņš pilnīgi būtu pārliecināts, ka viņi divi ir sagājuši kopā tādēļ, ka tas citādi nemaz nevarēja būt, ka viņiem vajadzēja vienam otram piederēt. Viņa drošums toreiz bija nozudis, bet viņi abi bija mēģinājuši sev iestāstīt, ka tas ir gluži dabiski nav tādas mīlestības, kas ar laiku nemainītu krāsu.

Kādā naktī viņa sapņoja, ka tā atrodas Rafstādes lielajā istabā. Patiesībā tā nebija visai glīta — resnie baļķi sienās bija nokrāsoti gaiši sarkani, skapis un trauku galds bija nokrāsoti rieksta koka krāsā ar baltiem marmorētiem pildiņiem. Sienā iedarinātie soli un vecais garais galds bija atstāts stāvam dienvidu galā, bet pie krāsns stāvēja sarkankoka mēbeles ar zaļu ripsa audumu pārvilktas, kuras vecais lesmanis bija nopircis ūtrupē. Tomēr šai istabā bija jūtama sava īpatnēja omulība, viņa vienmēr atcerējās viņu ar prieku. Bet sapnī viņu padarīja tikai nemierīgu tas, ka viņa atradās tur. Viņas vīratēvs gulēja pusdienu uz sofā. Sigurda nebija iekšā, bet viņa zināja, ka viņš kaut ko dara virtuvē. Viņiem it kā kaut kur bija jāiet, un viņai bija bail nokavēties.

Pacieties! ~ Drīz nobālēs atmiņas par visiem sapņiem. Viņa atcerējās, ka bija sapņojusi kaut ko riebīgu par Sverri kādu laiciņu atpakaļ; toreiz viņa bija bijusi gluži nelaimīga pamozdamās, bet tagad iespaids bija nobālējis, kā filma, kura ir gulējusi saulē.

Vēlāk priekšpusdienā parādījās saule, un iestājās starojošs rudens laiks, silts kā vasaras vidū. Natalija viena pati varēja lietot peldu māju — Bergs ar Jandeli peldējās ārā uz vienas no salām, un Osena kundze paskaidroja, ka viņa un viņas vīrs šogad jau esot beiguši peldēties; vienu laiku ūdenī bijis daudz dzeļošo medūzu.

Natalija gāja tālus gabalus. Kādā dienā viņa pārgāja pār kalniem līdz Kilei, bet mājā pie laivu būvētavas tagad dzīvoja citi ļaudis. Un viņa bija tik nervoza, ka viņai vienai negribējās iet atpakaļ uz māju caur mežu. Viņai nepatika sastapt govis un vaļā palaistus zirgus, un kad viņa augšā pie vecā iedus dambja uzdūrās pīļu dzimtai, viņa tā satrūkās, ka vēl ilgi pēc tam drebēja. Viņa aizgāja pa lauku ceļu atpakaļ līdz Holmekilei.

Dienu vēlāk viņa bija nodomājusi aiziet līdz vecajām raktuvēm. Bet kad viņa bija pagājusi jau gabaliņu aiz pēdējām mājām, viņai meža vientulība pēkšņi izlikās tik nomācoša, ka viņa pagriezās atpakaļ

Osena kundze skriešus panāca viņu kādā dienā, kad viņa bija ceļā uz lauku tirgotavu — viņa piebiedrojās Natalijai. Gandrīz tūliņ viņa teica savu izbrīnīšanos — vai ari Nūrdgora kundzei neliekoties, ka Bergs un Jandels esot savāds pāris? Acīmredzot viņu tas ārkārtīgi interesēja, vai tas varētu būt kaut kas tamlīdzīgs par ko viņa tik daudz bija lasījusi — jā, tā sakot, kaut kas perverss? Natalijai darīja prieku likt viņai vilties cerībās, pieņemusi tik mierinošu seju, cik vien viņai bija iespējams, viņa apgalvoja, ka viss tas droši vien esot gluži nevainīgi. — Viņai tomēr liekoties, ka no Berga puses tas gandrīz tā varētu būt. Vecajam kungam laikam gan esot kāda vājība, kas to velkot pie zēna, bet viņš varbūt arī pats neapzinoties, ka tam varētu būt dziļāki iemesli, nekā tas, kādu viņi uzdodot: Jandels gribēja kļūt par mākslinieku un Bergs palīdzēja viņam tikt uz priekšu. Tikko Jandels bija dabūjis zināt, ka viņas vadībā ir «Lietišķā māksla», kad viņš jau bija klāt ar veselu kaudzi zīmējumu, lai viņai tos parādītu — uzmetumus ekslibriem, sienu segām un citām tādām lietām — viss tas bija ļoti bezgaumīgi. Viņš likās sevišķi neapdāvināts, bet viņam bija zināmas spējas paraugu atdarināšanā. Bet arī Bergam acīmredzot trūka lielāku mākslinieka dāvanu. Osena kundzei bija izdevies sadabūt tās divas grāmatas, kuras tas bija izdevis gadus divdesmit piecus atpakaļ un viņa par visu varu gribēja tās aizdot Natalijai izlasīt. Tās bija kaut kādas sentimentālas sēnalas, bet vienai bija bijuši panākumi savā laikā, tas viņai tagad ienāca prātā citām jaunajām meitenēm zīmēšanas skolā tā toreiz bija likusies smalka un jauka. Bergs pats bija mazs mīlīgs vīriņš. — Bet tas tomēr bija savādi, ka viņai tā arvien bija jānogrimst visdažādākās atmiņās no aizvēsturiskiem laikiem — te šajā Sverres augstākā mērā modernā viesnīcā.

Patiesībā viņa pavisam maz redzēja citus viesus. Tie spēlēja bridžu pa vakariem lejā viesistabā. Bet Natalija nekad nebija bijusi nekāda dedzīga kāršu spēlētāja, un kamēr viņa bija precējusies, viņa tikpat kā nebija spēlējusi neko citu, kā tikai melno pēteri un komētu bērnu viesībās; Sigurdam noteikti nepatika kāršu spēle. Tādās lietās viņš mājās bija par daudz atskatījies — tas neesot par velti, viņš reiz teica, ka večiem Tangenā tas bija licies grēks, un viņa māte vienmēr esot bijusi ļoti neapmierināta, kad tēvs aicināja zēnus pie kāršu galda.

Sigurds un Sigurds un Sigurds. Patiesībā viņa jutās kā no tēvzemes izraidīta, un viņa šaubījās, vai viņa vispār jebkad kādreiz varēs pierast dzīvot bez viņa, Dažreiz viņa ievēroja, ka tā ilgojas pēc veikala; tur viņai vismaz diena bija aizņemta. Kaut gan viņai bija bail no daudz kā, kad viņa iebrauks pilsētā. Kad Sigurds būs aizvedis savas lietas, Hildura sakravās viņas, tā viņa. bija solījusies. Dzīvokli viņiem bija izdevies izdot — viņai bija jāatrod sev mītne pa rudeni. Bet par to viņa tagad nespēja domāt.

Viņai katru vakaru mazliet iekurināja kamīnu; tas vismaz bija patīkami un tad viņa varēja sēdēt augšā savā istabā, lasīt, šūt; iet agri gulēt un gultā guļot lasīt.

Māte pieteicās uz pusdienu vienā dienā, ar divām draudzenēm, kurām arī gribējās apskatīt Sulstrandes peldu viesnīcu — «tante Marija un Bīres kundze, tev taču nekas tur nebūs pretim, Talij manu?» Tai pašā vakarā uznāca lietus, vienmuļš un smalks tas tecēja zemē, visur bija bieza migla, kad viņa gāja uz pastu, kur satiksmes automobilis apstājās šai gada laikā. Mamma bija paņēmusi līdzi arī meiteni Minda esot nokavējusi skolu galvas sāpju dēļ, viņa paskaidroja, un Ragnai būšot vairāk miera, ja viņa būšot izbraukusi viņām līdzi uz šejieni. Izrādījās, ka tādēļ iebraucēju mazā kamīna istaba bija stipri pārpildīta. Natalija sadabūja atslēgas un izvadāja māti un dāmas visapkārt pa galveno ēku, garažām, mazo silto vannu iestādi. Viņas bija ārkārtīgi sajūsminātas un izteica vēlēšanos pavadīt še brīvdienas nākošajā vasarā, viena dedzīgāk par otru. «Iedomājies, cik. tas ir skaisti, ka tas ir Sverre Reistāds.» «Tante Marija» bija bijusi viņu skolotāja vidusskolā. «To es vienmēr esmu teikusi, ka no tā zēna kas iznāks.» Bīres kundze bija attāla rada Vilies kundzes vīram. Vecās dāmas nodziļinājās jautājumā par Sverri Reistādu, un, bijis kur nebijis, tās atgādināja Natalijai te vienu lietu, te otru no skolas laikiem Minda klausījās, iepletusi acis kā pūce, un Dievs to zm, ko tas meitēns domā, droši vien kritizē mūs visus, tante domāja.

Natalija bija cerējusi, ka viņas nepieņems viņas ielūgumu palikt arī uz vakariņām ~ satiksmes auto gāja atpakaļ uz pilsētu pulksten septiņos. Bet viņas norunāja samaksāt automobili un palika, kamēr pulkstens bija pāri vienpadsmitiem. Natalija pēdējo stundu bija gatava vai raudāt aiz noguruma.

Sestdien priekšpusdienā satiksmes autobuss bija atvedis sūtījumu Nūrdgora kundzei. No Sverres — konfektes un grāmatas. Klāt bija pielikta zīmīte. Viņš tā bija priecājies, ka varēs atbraukt, bet viņš bija ticis aizkavēts. Viņš cerot, ka viņai vēl arvien tur patīkot un lai viņa atpūšoties labi.

Vēl arvien? Kur viņš bija ņēmis tādu ideju, ka viņai vispār jel maz patīk šī vieta. Viņa staigāja, uzskaitīdama pie sevis visu, kas viņai Sūlstrandē nepatika: vieta pie ieslēgtās Holmekiles bija neizdevīga. Pedersenas kundzes ēdiens nelāgs. Ar tīrību bija tā kā bija — bet tādas zemas un platas mēbeles, zem kurām nevar pakļūt ne ar putekļu sūcēju, ne ar lupatu tiešām arī ir ārkārtīgi nepraktiskas. Cik riebīgi un nehigiēniski še vajadzēja būt sezonas laikā, kad viesi nāca un gāja istabās, kuras nevarēja kā nākas iztīrīt.

Tad viņa apstājās un sāka smieties. Ak tad tik ļoti vīlusies viņa bija, ka viņš nebija atbraucis. Bet viņa tiešām garlaikojās, to viņa nekad nemēdza darīt, kad viņa bija viena, bet tas bija agrākā pasaulē, kad viņa vienmēr sevī priecājās, ka būs atkal ar Sigurdu kopā.

Še nebija patīkami. Bergs un Jandels vienā dienā bija aicinājuši viņu pabraukties ar motorlaivu; viņi bija bijuši ārā uz kādas salas. Bet ko lai dara ārā uz mazajiem pauguriem šai gada laikā ~ ne vairs var peldēties, ve vārīt kafiju. — Tas arī bija taisnība, ka ūdenī bija nejauki daudz medūzu. Oseni taisījās prom svētdien — liels zaudējums tas gan nebija. Bet palikt še visas brīvdienas, to viņa nespēja.

Dažās no vasarnīcām bija ieradušies cilvēki tie droši vien bija ieradušies pavadīt še vīkendu šai skaistajā laikā. Bet viņa nepazina nevienu no tiem. Vakarā viņa nogāja lejā un staigāja gar jūru mēness gaismā ~ lieli, melni mākoņi gaišām malām skrēja pār bāli pelēkām nakts debesīm. Bet viņa turējās pie ūdens, viņai nebija drosmes uzņemties garāku gājienu pa laukiem naktī.

Nē, viņa apņēmās braukt atpakaļ uz Oslo pēc vienas nedēļas: atlikušās brīvdienas viņa varēs izmantot tad, kad uzkritīs sniegs. Varēja dzirdēt, ka Totlanda kundze bija priecīga, kad Natalija pateica to pa tālruni, «iebraukšu pirmdien vai otrdien». Nabadzīte, viņai droši vien neklājas diez kā, bet nu jau viņa drīz dabūs atvaļinājumu.

Laiku nākošajā nedēļā lielīt nevarēja. Piektdien lija stipri jau no paša rīta sākot, bet vēlāk dienā mazliet noskaidrojās, un saule spīdēja, kad Natalija izgāja ārā pēc pusdienas.

Lauku ceļš bija ārkārtīgi dubļains, bet staipekņi uz vecajām akmens sētām izskatījās tik mirdzoši zaļi saules svītrās. ~ Tagad bija meža zemes laiks -nobirušas bērzu lapas sarkanos mellenājos, spoži brūklenāju vainagi ap skudru pūļiem un veciem celmiem, nebeidzamas sūnu sugas, un sēnes, sēnes visdažādākās krāsās un veidos . Zelta dzeltenās gailenes, lakas sarkanās un ādas brūnās mušmires ar baltām pērlītēm virsū, gaiši mēļās plīvura sēnes un kāda pasuga tumšu pelēkzilu, kuras izskatījās brīnišķīgi skaistas, viņas auga tur, kur sūnu sega bija plāna un celiņus zem priedēm klāja nobirušās skujas.

Viņa bija pārkāpusi pār valni mežā, kad pa ceļu tuvojās kāds automobilis. Tas tak bija Sverre. -Viņš viņu neredzēja, viņš brauca caur ūdens pančkām, tā ka dubļi šķīda.

Kā tad viņš atbrauca jau šodien? Natalija gāja tālāk pa taciņu, uz kuras tā nu nejauši bija uzmaldījusies, tā veda uz zemes ragu starp Holmekili un Kali. Vējš bija padarījis klajas daudzas vietas, kur pa lielākai daļai bija lapu koki. Ir tādā pasuga, kuru nobirušās lapas ir gluži mēļas aoakšpusē, ar sudrabainu atspulgu no mitruma — jau tad, kad viņa vēl bija bērns, tās viņai bija likušās tik skaistas. Patiesībā tas ir savādi, ka lapas vienmēr krīt ar apakšpusi uz augšu. Kā viņa bija nākusi uz domām runāt par to ar Gerdu. Gerda laikam bija teikusi kaut ko par dzīvošanu ar īsto pusi uz āru — jeb vai viņa to bija teikusi? Lapas tomēr mirst ar kreiso pusi uz augšu.

Uzkāpusi kailā klinšu paugurā, viņa redzēja jūru līdz pat apvārsnim. Ūdens bija tumši zils un debesis gaišas, mākoņu svītrām klātas. Virši bija slapji, bet viņa arī pati bija slapja un tādēļ varēja sēdēt viņos. Viņa pasēdēs un izpīpēs papirosu.

Klints piekājē bija purvs ar dažiem maziem ezeriņiem gandrīz pilnīgi dzelteniem ašķiem aizaugušiem. Tas laikam bija tur, kur viņa pagājušā reizē bija satikusi govis — tad viņa varēja pa šo taku aiziet uz māju. Eglēs aiz viņas čirkstēja un vīteroja daži sīki putniņi, kurus viņa nevarēja ieraudzīt — laikam zīlītes. Sigurds tās sauca par egļu utiņām.

Dažreiz viņai likās, it kā patiesībā tāda ar Sigurdu kopā dzīvota dzīve viņai nemaz nebūtu bijusi. Tas bija tādēļ, ka viņai bija tik grūti, ka viņa nespēja kārtīgi par to domāt, kā viss bija bijis ~ tagad, kad viņa zināja, cik daudz no laimes, kurā viņa bija jutusies tik droša nekad nekas cits nebija bijis kā tikai ilūzija. Savā ziņā viņai bija bijis iemesls iedomāties, ka viņi nekad viens no otra nevarēs aiziet — bet viņa visu laiku ar nolūku nebija gribējusi redzēt daudz ko, kas norādīja uz briesmām, ka viņi sāk attālināties viens no otra. Tagad viņai likās tik labi, kā viņa viņu pazina, tai gan būtu vajadzējis saprast, ka viņš samierināsies ar savu jauno dzīvi. Atmiņas par tiem sešpadsmit gadiem, kurus tas bija nodzīvojis kopā ar viņu, nobālēs, pēc dažiem gadiem viņam jau liksies, ka dzīve ar jauno sievu un bērniem ir tiešs tās jaunības turpinājums, kurā piedzīvojums ar viņu pašu ir tikai mazs starpgadījums.

Vienu sūnu pasugu viņa še lejā nebija redzējusi spilgti gaišzaļo, kura augstos kalnos aug gar maziem ūdens dobuļiem, un parasti kopā ar sūnu aug maza; smalka sarkankātaina zālīte, kuru var sastapt kalnos. Šo sūnu viņi mēdza nest iekšā un aplikt to pavarda plāksnei apkārt, sakopdamies uz svētdienām Sigurds bija viņai iemācījis to darīt, jo tāds viņiem osot paradums, viņš bija teicis.

Nu viņai nekad vairs neredzēt kalnu, kur viņi abi kopā bija mituši. Un viņai jau sāka likties tā, it kā šos kalnus viņa būtu redzējusi tikai sapnī.

Lejā pa purviem viņa bija sākusi iet pa nepareizu taku; tā izveda beidzot lielākos klajumos pie ūdens. Lietus mākoņi nāca atkal augšā, jūra zem viņiem izskatījās brūngana un pelēka. -Šī grūtsirdīgā vakara gaisma bija tik ļoti pazīstama jau no seniem laikiem — modināja noskaņu atbalsīs no tiem laikiem, kad viņa vēl bija gluži jauna meitene un katru tādu drūmu dabas iespaidu izmantoja, saistīdama to pati ar savām sajūtām — savu neiecietību pret visu, kas viņu sēja pie mājas, skolas, mazpilsētas, savām ilgām pēc tā, ko viņa dēvēja par «dzīvi». -Rudenīgā nora jūras krastā ar vientuļiem, augstiem paegļu krūmiem, viļņu šalkšanu un bangu loka balto mirdzumu gar krastu, dzelzs zāles puduriem, kas nemierīgi locījās smilšu joslā un tumšo aļģu mala gar visaugstāko ūdens pacelšanās vietu — tas viss saderēja kopā. Tad viņa vēl nekādu Sigurdu nebija pazinusi.

Ar zināmu gandarījumu viņa konstatēja, ka laikam gan ieradīsies stipri vēlu pie vakariņu galda. Nebija iespējams apiet apkārt gar ragu, viņai vajadzēja kāpt atkal atpakaļ kalnā. Viņa nemaz necentās sev noskaidrot, kā tas nācās, ka viņa labprāt gribēja vēlāk atgriezties mājās; viņai vairs nebija bail iet vienai pa meža takām, lai gan jau sāka tumst un kad lietus no jauna sāka līt, viņa gandrīz bija jautra.

Bija jau gluži tumšs, kad viņa pārnāca mājās. «Dievs sargi mani, kur tad tu esi bijusi tādā laikā,» Sverre Reistāds sauca; viņš tūliņ atrāva vaļā durvis, kolīdz viņa pieklauvēja ar durvju āmuru. «Man pat nebija ne jausmas kur tevi meklēt, citādi es būtu gājis tev pretim.»

«Labvakar. Bet, mīļais draugs, vai tu jau šodien esi klāt? Saki, draugs, tu taču nebūsi gaidījis mani? Jā, jā, cerēsim, ka tu nebūsi pārāk izsalcis, jo man noteikti ir jāpārģērbjas es esmu slapja kā vārna.»

Pie mazās uguntiņas kamīnā bija baudījums pārvilkt visu no augšas līdz apakšai. Sakārtojusi matus, viņa atsvaidzināja seju. Zīļu rota no abata un jada un ķīniešu naudām, kuru Sverre viņai reiz bija iedāvinājis pārbraukdams no ārzemēm, labi izskatījās pie rūsas sarkanās zīda kleitas.

«Ak, cik svinīgi!» Natalija teica, mēģinādama runāt gaišā balsī. Galds bija piebīdīts pie kamīna, uz tā bija sveces sveč

turos. Klāts bija diviem. Sverre paskaidroja, ka Bergs ar Jandeli aizbraukuši uz pilsētu uz kino.

«Esmu briesmīgi izsalkusi — ak cik lieliski!» Pedersena kundze ienāca iekšā ar vēžu bļodu -no Fardāles Sverre paskaidroja, viņš tos bija nopircis pa ceļam. «Jā, sveika, Natalij, labi, ka tu beidzot esi gatava.»

«Bet, klausies, kas tad tas ir?» Viņš bija runājis uz «Lietišķo mākslu» vakar, un tur viņam teikts, ja viņš varot gaidīt līdz pirmdienai, viņš varēšot runāt ar Nūrdgora kundzi pašu.

«Tas tomēr neiznāk ērti, ka es vēl ilgāk palieku prom.» Natalija izstāstīja par Totlanda kundzi.

«Un to tu dari nevis tādēļ, ka tev še nav paticis?»

«Ak nē, nav jau še tik ļauni.» Tas ir, patiesībā jau bija par vēlu apmesties piejūras. Un pārējie viesi jau paši par sevi bija labi diezgan, bet ne lai pavadītu kopā ar viņiem divas nedēļas.

«Un tu taču gribēji gluži viena dzīvot Guslundā. Es tev teikšu vienu lietu, Natalij, es tomēr neticu, ka tu tik labi justos viena, kā tu sev to gribi iestāstīt.»

«Būt vienai pašai tādā vietā, kur neviena cita nav, ir tomēr gluži kas cits, nekā būt vienai, kur tomēr ir cilvēki. Pie tam . . .» Viņa smaids kaitināja viņu. Un viņa pēkšņi klāja vaļā savus neapmierinātības iemeslus, ar šejieni — Pedersena kundzes ķepīgās mērces, puszaļos vai sašķīdušos kartupeļus, nepietiekošo tīrību un nepraktiskās mēbeles, zem kurām nevarēja pakļūt apakšā. Vispār, pie pirmklasīgas atpūtas vietas slavas nezin vai Sūlstrande kādreiz tikšot.»

«Nerunā, nerunā, tādas lietas tev man nevajag teikt!» Sverre smējās pilnā kaklā. «Ja sabiedrība dabūs zināt, ka tu tik nežēlīgi kritizē vietējo iestādi, tad es vairs nevarēšu apgādāt jums pasūtījumus.» Par mēbelēm jau neesot atbildīgs viņš, vismaz ne viens pats un ar Pedersena kundzes virtuves mākslu iestādei nebija nekāda sakara, viņa aiz tīras labprātības esot uzņēmusies gatavot dažiem pansionāriem blakus mājā pēc sezonas.

«Tu jau pats nezināji, kā viņu lielīt,» Natalija nicīgi noteica.

«Nu, tad mans iespaids ir bijis nepareizs.»

193

«Patiesībā tu nekā nesaproti no ēdiena, to es tev teikšu! Tu gribi visādā ziņā izlikties, ka esi izvēlīgs, gardēdis un vīnu pazinējs un nezin kas vēl viss. Tu, Sverre, visādā ziņā gribi

7 5G3

spēlēt liela kunga un dzīves baudītāja lomu, bet patiesībā…»

«Patiesībā es esmu nabaga bārenis no Bērdāles, kuram likās, ka jūs dzīvojat pārbagāti Sumarlidē, salīdzinot ar to, pie kā es biju radis.»

«Ak!»

«Ak jā. Bet ēd un dzer tagad, Natalij — vismaz tas te taču ir labs?»

«Bet toreiz, kad tu biji Henrietas Dammes īrnieks? Viņa bija apbrīnojamu ēdienu gatavotāja. Ārkārtīgi izsmalcināta mājas māte.»

«Jā, lai Dievs sargā — tur viņai bija lielākas spējas nekā mākslā.»

«Ka tu viņu neapprecēji, to es nevaru saprast.»

«Tu zini, ja tu gribi dzirdēt, kādēļ no tā nekas nav iznācis,» viņš paskatījās viņā ar savādu smaidu — «man nav nekā tāda, ko es tev tik labprāt stāstītu, kā to. Vēl vienreiz, un vēl tik daudz reižu, cik tu gribi manī klausīties, Natalij.»

«Nē, Sverre.» Kad viņš piecēlās, un galdam apkārt apgājis, piegāja pie viņas, viņa noraidoši sakustējās, bet viņa bija tik nogurusi.

«Es tikai uziešu augšā nomazgāties,» viņa teica, parādīdama savas rokas. Galds, pie kura viņi bija ēduši vēžus, savā ziņā izskatījās skaists, cik nesakopts tas arī nebūtu, bet čaulu gaišais sarkanums sevišķi izcēlās sveču gaismā, kas svečturos jau gandrīz bija izdegušas. «Vai mēs nevaram iet pie tevis augšā, Pedersena kundze droši vien jau ir aizgājusi pati uz savām mājām.»

Ūdens tecēja gar rūtīm zemē, un kad Natalija paraudzījās caur durvīm uz terasi, lietus kā siena stāvēja ārpusē; tas lēca atpakaļ no flīzēm. Laiks izšķīra visu — tas ieslēdza viņus abus ar Sverri Reistādu.

Augšā viņas istabā, viņš tikmēr uzpūta no jauna uguni, kamēr viņa mazgājās un mazgājās mazajā nodalījumā.

Viņa bija pienesusi istabu pilnu ar rudens lapām un sarkanām un melnām ogām vāzēs. Uz kamīna zimzes un rakstāmgalda stāvēja trauki ar sūnām un sēnēm — maziem jau-kiem poķīšiem un koraļļiem līdzīgajām gailenēm. Nataliju pēkšņi pārņēma lielas skumjas visu to ieraugot tas nedrīkstēja tā būt, ka nevienam gar to nebūs daļas, jā viņa rūpēsies par to, lai pie viņas būtu skaisti un mājīgi.

Viņa negribēja būt viena, tāda viņa bija bijusi jau tik ilgi.

«Esmu nogurusi, Sverre, ~ es domāju, es tūliņ iešu gultā.»

«Dari to. Vai drīkstu pie tevis ienākt, kad tu būsi apgūlusies?»

Viņa sāka raudāt. Kad viņš piegāja un pievilka viņu sev klāt, viņa sāka vēl vairāk raudāt. Cik labi bija tikt apkamptai un šūpotai. Beidzot taču reiz bija pienākusi viņas kārta būt tam mazam nabadziņam, kuru pieņem un par kuru rūpējas. «Jājā, ienāc vien,» viņa nopūtās. «Ja tu tiešām vari ieredzēt tādu muļķi, kāda es esmu.»

«Paldies Dievam, ka tu tāda esi,» viņš čukstēja, gandrīz noslāpēdams viņu ar saviem skūpstiem, pirms tas viņu atlaida.

Zibensātrumā viņa noģērbās, iegulās lielajā gultā un saritinājās pie sienas. Viņa bija nodzēsusi visas sveces, izņemot vienu uz kamīna zimzes, kuras gaisma plīvoja pār griestiem un sienām, un lietus sitās pret rūtīm. It kā negaisam un naktij izbēdzis nabaga bērns, Natalija plati ieplestām acīm gulēja un gaidīja.

Viņš ienāca, ietinies tādā kā melnā zīda mētelī, ar lielu, zeltā izšūtu krizantēmu uz viena pleca. Un neskatoties uz to, ka viņa bija it kā drusku apreibusi, pilna vēlēšanās aizmirst un piedzīvot kaut ko neprātīgu, viņā bija arī maza drusciņa vēsas pārgudrības — ak kungs, kā tas izskatījās pēc Sverres, staigāt apkārt tādās mandarīna drānās, jo tādas viņas tiešām arī bija.

Nākošā acumirklī viņš bija nometis savu masku tērpu un ieslīdēja pie viņas gultā. Izmisusi viņa juta, ka viņš raušus pierauj viņu sev klāt, un nu viņš bija tas, kura rokās bija pārgājusi spēles vadība, viņa nekā vairs nevarēja noteikt.

3

Kad viņa pamodās, sāka aust diena ārā aiz loga bija balta migla. Viņa viena pati gulēja gultā — tad viņa atcerējās, ko viņa bija izdarījusi. Viņa gulējakā sasista. Un līdz ar to viņai ienāca prātā citas reizes, kad viņa bija pamodusies ar kauna un izmisuma jūtām par to, ko viņa bija sapņojusi — un atvieglojuma jūtām, kad bija atģidusies, paldies Dievam, tas taču bija tikai sapnis. ~ Tagad viņai likās, ka tie visi bija bijuši it kā biedinājumi, un viņa nebija tos ievērojusi.

Natalija aizdedza seju ar rokām, apsviedās apkārt un palika guļam, saritinājusies pie sienas. Teatralizētais žests

palīdzēja — viņai bija izdevies izteikt savu pirmo, neapzinīgo izmisumu. Pēkšņi viņai iešāvās prātā — vai tad tas tiešām bija tik briesmīgi?

Viņa juta cietu, aukstu piku naktskreklā uz krūtīm. Sakta. Natalija noņēma to, apsēdās sēdus un skatījās uz to, gluži izbrīnījusies.

Tā bija pamatīga krūšu rota Bidermeijera stilā, bet skaista savā ziņā. Izlocītām zelta lentēm, tumšzaļu un laša sārtu emalju, dažām lielām pērlēm vidū un trim pērlēm nosētiem pakariem. — Henrietai Dammei bija bijusi līdzīga, tikai mazāka un dominējošā krāsa tumši zila, Sverre viņai to bija iedāvinājis reiz no Kopenhāgenas pārbraukdams ~ tā it kā bija piederējusi grāfienei Dannerei.

Tas bija tik jocīgi, ka viņai nāca smiekli, un savā ziņā jau tas bija arī aizkustinoši Tas, ko Sverre bija domājis, apbalvodams viņu ar šo karalisko kāzu rīta dāvanu, pirms viņš šonakt aizgāja pats uz savu istabu. Tajā pašā laikā viņa jutās ļoti nepatīkami un viņas bailes pieņēma noteiktāku veidu.

Jā, viņai tiešām vajadzēja būt nelaimīgai par to, ko viņa bija izdarījusi. Viņa bija sagūstīta un Sverre tik viegli viņu vaļā nelaidīs, ja viņš viņu bija dabūjis tik tālu, kā viņš gribēja. Tur varēja ir smieties, ir raudāt par to.

Patiesībā viņa pati nezināja, kādēļ viņai pēkšņi vajadzēja sajust tādu bezgalīgu neuzticību pret Sverri Reistāclu vienīgi tikai tādēļ, ka tā pati labprātīgi bija izraudzījusies viņu par savu mīļāko? Un to nevarēja liegt — viņa pati bija ļāvusies, lai viņu aizrauj līdzi šonakt. Varbūt tādēļ viņa jutās uztraukta — viņai bija bijis mīļākais, visai apmierinošs un simpātisks mīļākais. Bet viņa nevarēja pati sev iestāstīt, ka tā mīl viņu. — Bet viņš taču viņai bija paticis arvien, viņa viņam bija uzticējusies kā draugam. Jā, skatījusies uz viņa draudzību kā uz piedevām pie savas dzīves, patīkamu un drošu īpašumu. — Viņa tā bija bijusi pārliecināta, ka tikai no viņas atkarīgs tas, uz kādiem pamatiem viņi sastapsies.

Visvairāk viņu baidīja domas, no kurām viņa nevarēja atsvabināties -ka viņš bija rīkojies pēc viltīga, vai labi pārdomāta plāna, lai dabūtu viņu šurp. Bet viņa atmeta tās — tāds aprēķinātājs viņš tomēr nebija, viņš nevarēja zināt, ka viss tas uz viņu atstās tādu iespaidu, nevarēja zināt, ka viss tas uz viņu atstās tādu iespaidu, ierastā apkārtne še mājās, vientulība, mazdūšīgais nogurums, kāds viņu bija pārņēmis pēc visa tā, kas viņai šovasar bija jāpārdzīvo. — Tas jau nozīmētu, ka Sverre pazīst viņu daudz labāk, nekā viņa pati pazīst sevi un ka viņa patiesībā nepazīst Sverri. Viņa nekad nebija centusies pazīt viņu citādi, kā tikai no vienas zināmas puses. — Cisisibeatet saucās kāda Mauritsa Hansena novele, viņai ienāca prātā ~ tanī laikam bija runa par tādu sakaru starp precētu sievu un vīrieti, kuru tā turēja it kā pāža vietā.

Ak, viņai bija bailes no viņa. — Bet viņa jau tiešām arī bija daudz lielāka nepraša nekā lielākā daļa citu sieviešu, lai ielaistos tādos piedzīvojumos; tas, ko Sverre dēvēja par erotisko sbēmu, nekad sevī nebija slēpis problēmu, kā vispatīkamākā un labākā kārtā izbeigt mīlestības sakaru. Un kāds instinkts viņā pretojās tam, ka viņa atdod savu brīvību Sverres rokās.

Kad kāds pieklauvēja pie durvīm, viņa uztrūkās — tā saprata, ka laikam ir bijusi atkal iemigusi. Bet kad Sverre ienāca iekšā un tā ieraudzīja viņa sejas izteiksmi, viņai bija jāsmaida -ak kungs, cik viņš bija mīļi neglīts! Atmiņas par rūgtajām pārdomām pirmās pamošanās laikā tapa neīstas. — Patiesībā, kādēļ lai tas būtu tik briesmīgi. Labāk rādīt jautru seju un lūkot ņemt visu no labās puses — tas taču bija Sverre, viņas vecākais draugs pasaulē. Atbildēdama viņa skūpstiem, viņa saprata, ar mazu baiļu saltumiņu līdzās priekam, ka viņa glāsti laikam gan vienmēr modinās viņās citas jūtas, nekā tai bija pret viņu vienai esot.

Sakta — viņš kaunīgi smējās, kad viņa pateicās par to. Viņš to esot glabājis daudz gadu. «Tā bija domāta tev visu laiku. Kad tev pagāja piecpadsmit gadu veikalā, es jau domāju, ka viņi tad rīkos svētkus tev, mielastu ar runām un tā tālāk.»

Natalija purināja galvu tagad viņai patika viņa rokas, kuras rotaļājās ap viņas dilbu. «Vai tiešām tu atcerējies šo dienu! Tad tu laikam biji vienīgais, kas to darīja.»

«To es redzēju. Tādēļ negribēju to rādīt. Jā, redzi, es vienmēr esmu atcerējies tādas lietas, kam ar tevi ir bijis sakars. — Bet tad es to atstāju ~ lai stāv, līdz nāks kāds gadījums, Man viņa bija līdzi četrpadsmit dienu atpakaļ. Es tā pa daļai biju cerējis, ka tas būs kaut kas līdzīgs aizvešanai, kad atvedu tevi šurp.» Viņš smējās. «Nu man tā vietā vajadzēs aizvest tevi uz Oslo, ja tā tiešām ir tava nopietnība, ka tu gribi iebraukt svētdien.»

«Esmu jau pasūtījis vietu uz kuģa, rītvakar.» Ragnas mazajai meitiņai būs kristības, tā kā man jāiebrauc jau no rīta.»

«Jā, bet tādā gadījumā es piezvanīšu Ragnai un teikšu, ka arī es esmu te, gan jau tad viņa arī mani ielūgs.»

«Vai tev prāts! Tev jau nav uzvalka līdzi.»

«Nu, bet es taču esmu iebraucējs? Man jau nav jāuzstājas viesību uzvalkā.»

«Mīļais, tas ir domāts lielā stilā. Madsa brālis no Amerikas būs tur un nokristīs viņu, tādēļ vien viņi ir atlikuši savu atgriešanos mājās. Viņu tur būs ļoti daudz. Vecā Adlera kundze turēs bērnu un vismaz viena no meitām būs viņai līdzi. Man liekas, Ragna teica, mēs būšot divdesmit divi pie galda.»

«Nu, es redzu, tu negribi ņemt mani līdzi.» Viņa nekādā ziņā to negribēja. Tikai domas vien par to, ka viņa varētu ierasties kopā ar viņu tādās ģimenes viesībās, modināja viņā to pašu saldējošo baiļu sajūtu kā šorīt no rīta.

«Ko tu vilksi mugurā?»

«Man ir jauna tērps — pelēks šifona samts. Viņš ir pakārts tur sienas skapī,» viņa teica, gribēdams viņam izpatikt. Sverre vienmēr bija piegriezis tam vērību, ja viņai bija kāda jauna skaista lieta. — Viņš tūliņ piegāja un attaisīja sienas skapja durvis.

«Tev tas katrā ziņā piestāvēs labi. Tāda pati krāsa kā tavām acīm. Vai tad es vismaz nevaru aizvest tevi uz pilsētu.

«Zini, mēs vispirms brauksim uz baznīcu. Es pārģērbšos pie mammas.»

«No doing ~ vai tā tu to domā?»

Natabja smējās: «Gan jau tu mani redzēsi viņā kādu citu reizi.»

«Nacionālajā teātrī nākošajā nedēļā laikam ir kāda pirmizrāde — vai neaiziesim uz to?»

«Par to runāsim vēlāk. — Bet tu, nu man tiešām ir jāceļās augšā.»

Viņš bija jau pie dui^vīm, kad viņš pagriezās atpakaļ un teica, it kā viņš pats priecātos par savu laimīgo iedomu:

«Bet, Natalij tu vari likt, lai tev atnes brokastis uz paplāts. Vai tu labāk negribi tā?»

«Nē, negribu vis!» Viņa smējās, «ēst gultā man nekad nav paticis.»

«Nē, nē,» viņš priecīgi teica. «Es jau arī šodien labāk gribu brokastot kopā ar tevi, tu zini.»

Tikko viņa bija palikusi viena, kad jau atkal atgriezās nepatīkamā sajūta, ka viņa ir sarūgtināta. Kā tad, kad viņi rotaļājās būdami bērni — arī tad rotaļa beidzās ar to, ka tevi «saņēma gūstā» un vajadzēja izvēlēties, ko tu gribi, ābolus, vai bumbierus. — Bet toreiz jau tas nebija nekas briesmīgs. Viņa mēģināja sev iestāstīt, ka gūsta sajūta ir tāda pati kā toreiz.

Rafstādē viņiem vienmēr pasniedza kafiju ar maizītēm gultā, kamēr viņi gaidīja, lai istaba tā iesilst, ka viņi var celties augšā. Krāsnī čūkstēja bērza malkas pagales, tās no ārienes gandrīz arvien bija apledojušas. Bet kafijas dzeršana gultā it kā piederēja pie Ziemassvētkiem Rafstādē. Tas bija taisnība, ka parasti tas viņai nepatika.

Sirdī viņai mainījās nepatika ar jaunām cerībām. Vai tā bija tikai viņas iedoma, ka viņai likās, ka tiklab Bergam, kā Jandelim un Pedersena kundzei vajadzēja saprast no Sverres izturēšanās, kāds tagad sakars starp viņiem bija? Un ka taisni to viņš gribēja -nostiprināt stāvokli, padarīt viņai grūtāku aiziešanu no viņa? Viņš bija tik labs un mīļš pret viņu, tik patīkamā kārtā priecīgs, ka arī viņa kļuva priecīga; kādēļ gan lai viņa neiemācītos mīlēt savu veco draugu citādā veidā, vai viņa jau to nedarīja? ~ Sverre nabadziņš jau nevarēja zināt, ka viņa savā klusā prātā domā par bēgšanu. Tas būtu vienkārši nepieklājīgi turēt viņu tādās aizdomās pēc pagājušās nakts!

Saule iznāca no mākoņiem, viņiem sēžot un ēdot brokastis.

«Vai tev labi ir apautas kājas? Jā. Vai neiesim pa augstieni lejā uz Kili? Taka gar ledus dambjiem ir ļoti jauka.»

«Esmu tur jau bijusi, es tev teikšu. Es gandrīz arvien esmu gājusi kalniem pāri, iedama pastaigāties. Ir kāda cita vieta, kurp man labāk tiktu aiziet.» Viņa mazliet nogaidīja. «Vai atceries vecās raktuves, kur mēs reiz bijām? Tas laikam bija uz Vārnu lejas pusi.»

«Mekelosena, to es ļoti labi zinu, kur tā ir,» viņš priecīgi teica. «Vai tu atceries, ka mēs reiz tur bijām? Gerda bija un Nikolajs un tas jaunais puisis no Telemarkas, kurš vēlāk nolika aksāmenu teoloģijā, vai tu vēl atceries, kā viņu sauca?»

«Drengs Bondāls -jā, viņam atļāva nolikt eksāmenu. Tur augšā bija ļoti romantiski, tā man likās. Mēs metām akmeņus milzīgā, melnā rīklē un klausījāmies, kā ūdens plīkšķ dziļi lejā. Mazs ūdenskritums arī tur bija. Un Drengs un Nikolajs staigāja, lasīdami akmeņu paraugus.» — Mauritsam Hansenam ir kāds stāsts par vecām raktuvēm; man vienmēr likās, ka tas norisinās tur. Vai atceries, mēs ņēmām lasīt Mauritsu Hansenu no Vingfeltiem? Vēlāk es nekad vairs viņa darbus neesmu lasījusi, bet vai viņā nav arī daudz kas labs? Es tik dzīvi atceros vēl daudz ko.

«Vai tu gribētu viņu dabūt? Es droši vien-varētu dabūt viņu antikvariātā.»

«Nē, Sverre, ar to tu neiesāc, ka gribi tūliņ visu man dot.»

«Jā, bet, ja tas man dara prieku?»

Tas nebija tas ceļš, pa kuru viņa bija nogriezušies, pēdējo reizi te iedama viņiem jāejot tālāk uz augšu gar upi, Sverre teica. Uz alkšņu pelēkajiem stumbriem tik jauki rotājās saules gaisma, tagad, kad koku vainagi bija tik klaji un viegli un lapas, kas vēl bija palikušas galotnēs, bija slimīgi bāli zaļas. Ķivuļu bariņš aizspurdza viņiem pa priekšu un, ar gaišajām pavēderēm gaisā šūpodamies, knābāja alkšņu čiekuriņus.

Un viņš daudz neko nerunāja par to jauno, kas starp viņiem bija. Kur ceļš bija pietiekoši plats, viņš saņēma viņas roku un gāja, to vicinādams. Nezin, vai viņš rotaļājās, ka viņi bija atkal zēns un meitene?

Viņi iznāca no meža pie vecajām mājām, kuras bija nomaļus pie stāvas klints sienas. Labība vēl stāvēja ārā, un ēkas izskatījās ļoti vecas un pelēkas, krāsu gandrīz jau bija noēduši vējš un lietus.

«Vārnukalni. Tur spokojas, vai zini.»

«Tā gandrīz izskatās.»

«Tu droši vien būsi dzirdējusi par veco Jonasu Vārnukalnu un nelabo, kurš turējis mācītāja zirgu, kad tas nācis pieņemt viņu pie vakariņām. Tas taču esot bijis tavs vectēvsviņš bijis kapelāns še Riisnesē un Holmē jauns būdams, Nikolajs Sēgors.»

«Tagad, kad tu to saki, atceros, ka tēvs reiz par to kaut ko ieminējās. Bet tu zini, viņi ar tēva tēvu lāgā nesatika, viņš nekad daudz par viņu nerunāja.»

«Jā, kā tad, Vārnukalns staigā še apkārt. Un lejā Kilē, laivu būvētavā, tur arī spokojās, tā kā mati cēlās stāvus.»

Ceļš, kurš veda uz augšu bija, ar zāli aizaudzis, tas aizlocījās, kā mīksta zaļa lenta caur skaistu lielu, šalcošu egļu mežu. Sverre apstājās un pievilka viņu sev klāt:

«Natalij! Vai nepirksim sev māju te lejā, tur pavadīt vasaras. Un kad būsim veci, tad pārnāksim pavisam še dzīvot un kopsim bites un audzēsim trusīšus un vistas un visas tādas lietas, bet paši sēdēsim saulē un apaugsim ar sūnu.»

«Tas tiešām būtu jauki.» Viņa gurdi un laimīgi smaidīja viņam pretim.

Līdz raktuvēm bija daudz tālāk, nekā viņai bija palicis atmiņā. Bet beidzot viņi iznāca no meža laukā. Noganīts klajums ar īsu zāli izpletās līdz tumšajam caurumam klintīs. Sīki Sērmūkši un bērziņi auga uz dažu pussatrunējušu šķūnīšu jumtiem, šlagas kaudzes un pussagruvušās būdiņas, un arī neliels ūdenskritums bija upē, kura skrēja garām ar koka renes un, domājams, mašīnu mājas paliekām lejpus dambim.

Sverre pienāca ar dēļa galu, kuru tas pārlika dažiem akmeņiem pāri. Uz klintīm visur auga meža efejas. Toreiz bija pavasaris, kad viņi bija te viņa atcerējās, ka viss bija bijis zils no vizbuļiem starp efejām.

«Bet šeit ir daudz vairāk ēku, nekā man bija palicis atmiņā — nav vairs tāda romantiska tukšuma.»

«Kara laikā raktuvēs strādāja kādu laiku. Arī Kajs Sēhūsens tur piedalījās. Jā, par Sēhūsenu runājot ~ vai zini, ka viņš guļ klīnikā Oslo un ir operēts. Vēzis lielā zarnā, tā es esmu dzirdējis.»

«Ak kāda nelaime,»

«Tā kā jautājums var būt tikai par dažiem mēnešiem. Meita ziemu pārbrauca mājās tas muižas īpašnieks Zviedrijā, kuru viņa apprecēja, droši vien ir bijis tikai tāds nelga. Tā kā Sēhūsenam, nabadziņam, arī ir bijis savs krusts nesams.»

«Nebūtu brīnums, ja Gerda …» Gerda, Natalija domāja ~ ja viņa pa galvu pa kaklu nepārskrietu mājā, lai tikai vēlreiz dabūtu viņu redzēt.

«Jā, nabaga Gerda. Zēl tādu Solveigas dabu mūsu dienās. Agrāk viņām tomēr bija labāk pasaulē pastāvošā morāle turēja viņas grožos, neļaudama tām padoties kārdinājumam lietot surogātus. Un viņām nebija nekāda naiva ilūzija par saviem Pēriem, kamēr tās sēdēja un gaidīja, līdz viņš būs galīgi izmuļķojies; tās mīlēja reāli Pēru, kādam tam vajadzēja būt zēnu sevī, kuram tās pašas bija mātes, bet Dievs tēvs ar to liktenīgo apzīmējumu uz pieres, kuram Pēri daudz vērību

nepiegriež.»

Natalija palocīja galvu. «Tur tev tiešām ir taisnība.»

Viņš paskatījās no sāniem uz viņu un tad viņi abi raudzījās katrs uz savu pusi.

Un Natalija saprata, ka viņš zin to arī pats — vismaz tajā acumirklī -cik neiespējami tas bija viņai, sākt dzīvot ar jaunu vīru. Neiespējami, neiespējami. Bet taisni tādēļ, bailēs un mulsumā, viņa piekļāvās viņam un apķērās viņam ap kaklu. Viņai vajadzēja mēģināt spītēt tam, kas viņā gribēja nosodīt viņu, lai viņa paliek viena.

Darbam veikalā šoruden radās jauna nozīme viņai. Viņa vienmēr bija atzinusi, ka ir laimīgāka, kā daudzas citas sievietes ~ un arī vīrieši, ja tā ņem: viņai bija darbs, par kuru viņa tiešām varēja interesēties patiesi un no visas sirds. Viņa viegli būtu varējusi atrast labāk atalgotu vietu, bet viņa labāk palika tur, kur viņa bija samērā neatkarīga. Un, protams, savā ziņā viņai arī bija paticis būt saimnieciski neatkarīgai. Viņas laulībā ar Sigurdu bija bijuši arī laiki, kad viss būtu daudz grūtāk, ja viņa nebūtu varējusi apgādāt pati sevi. Daudz gadu kamēr viņa vēl bija cerējusi no mēneša uz mēnesi, ka viņai būs bērns -tā bija staigājusi sapņodama, ka dzīve būs brīnišķīga, kad viņa reiz varēs nestrādāt ārpus mājām. Viņa vienmēr bija jutusi dziļu prieku, kad bija padarījusi kādu darbu savās mājās -uzkopusi guļamistabu, saule spīdēja iekšā pa vaļējo logu un grīda bija vēl mitra no mazgāšanas. Vai arī viņa bija uzklājusi skaisti galdu, vai labi izvārījusi ēdienu. Viņas bija tikušas tik nemājīgi uzaudzinātas, ka viņām abām ar Gerdu visi mājas darbi likās piederam pie daiļām mākslām. ~ Tagad viņa vairs nebija pārliecināta par to, ka viņa būtu varējusi pierast pie saimnieciskas atkarības no vīra, ja arī ~ tomēr, tomēr, ja tas būtu Sigurds, tad gan.

Bet tagad viņa savu stāvokli «Lietišķā mākslā» sāka sajust, kā stratēģisku pozīciju. Viņa varēja atkāpties atpakaļ uz tās, jā jā, ja Sverre savā dedzībā iekārtot viņas dzīvi sāktu aiziet par tālu. Viņa pati sev negribēja atzīties, ka vislabāk viņa nebūtu gribējusi viņu precēt. Kad viņi abi bija kopā divatā, viņa gan bija viņā iemīlējusies savā ziņā, bet kolīdz viņa palika viena, jau atkal bailes sāka kurnēt viņā: viņa vienmēr bija baidījusies izmantot erotisko harmoniju, kādu viņa spēja panākt ar to, ko tā mīlēja, tā, ka tā būtu saistoša, ja viņi nejustos apmierināti viens otra klātbūtnē arī tad, kad viņiem pietiktu vienam otra glāstu. Var jau runāt par to, cik tas ir briesmīgi, ja laulāti ļaudis pilnā mērā nespēj izbaudīt savas naktis nelaime bieži ceļas tādēļ, ka viņi neder kopā vienā jūgā, bet naktis izkaļ ķēdi, kuru tie nespēj salauzt, lai gan viņi to deldē, vilkdami katrs uz savu pusi cauru dienu. Viņai bija tāda sajūta, ka viņiem abiem ar Sverri nekad īsti nesaderēs kopā. Bet kā mīlētājs viņš vienmēr prata pieglaimoties un padarīt viņu mīkstu un vāju. Bet pēc tam viņa gulēja nepatīkamas sajūtas pārņemta, kā viņš viņu ir uzveicis tādēļ, ka viņš vairāk ko zināja mīlestības lietās un ka viņam bija vairāk piedzīvojumu.

Reizēm izlikās tā, it ka viņš visādā ziņā gribētu viņu pie sevis saistīt. Viņai tas vēl arvien izlikās savādi. Tai vajadzēja būt neatlaidībai tikpat lielā mērā, kā mīlestībai, ka viņš nekad nebija varējis pārveidot savu erotisko iedomu tēlu. bet visu laiku bija glabājis to kaut kur sevī paslēptu, līdz viņam reiz radīsies izdevība to piepildīt.

Un kad viņas šķiršanās būs nokārtota, droši vien iznāks tā, ka viņš apprecēs viņu. Bet šīs domas viņu padarīja nemierīgu — Sverre gribēs pilnīgi noteikt viņas dzīvi un viņa negribēja ļaut, lai kāds tādā mērā noteic pār viņu.

«Še tu nevari palikt dzīvot — te nav nekādas omulības,»

viņš noteikti runāja, kad viņš pirmo reizi bija uznācis pie

viņas viesnīcā. Viņš tūliņ sāka rīkoties, lai sameklētu viņai i > t ' t

dzīvokli. Viņš zinot kaut ko, kas viņai taisni būšot derīgs, jo pirkt dzīvokļa akcijas tiešām neesot nekāda prāta. Starp divām jaunbūvēm, augšā, Sankthanshauga tuvumā atradās veca koka villa; to bija paredzēts noplēst, kad še izvilks cauri ielu, bet tas nenotiks ne šogad, ne nākošajā gadā, Sverre apgalvoja. Saprast to vajadzēja tā: un pa to laiku būsi ar mani apprecējusies. ,

Natalijai vieta nelikās sevišķi pievilcīga. Tā bija pusotra stāva villa pūķu stilā ar nelielu dārzu, kurš vēl bija palicis pāri no agrākiem laikiem. Dažas lielas, vecas vīksnas aiz logiem padarīja to iekšā tumšu. — Un tomēr Sverrem izdevās novietot viņu tur, pirms vēl viņa dabūja apdomāties — viņa pati nezināja, kā tas bija noticis, ka viņa bija noīrējusi jumta stāvu un parakstījusi līgumu.

«Nav taču nekāda prāta, ka tu pērc mēbeles,» Sverre domāja. Sigurds viņu veco dzīvokli bija izdevis ar visām mēbelēm, turklāt viņai nebija arī nekāda patikšana kaut ko vest sev līdzi no turienes. «Vienu daļu tu vari aizņemties no manis. Un tu zini, ka tava māte daļu no dzīvojamās istabas mēbelēm ir nolikusi uz bēniņiem, viņas jaunajā dzīvoklī tām neiznāca vietas. Esmu pārliecināta, ka viņa tās ar prieku tev atdos.» Sverre piezvanīja Ragnai, un Sverre nokārtoja atsūtīšanu. — Mamma un Ragna droši vien pie tam iedomājās, ka viņa ir saderināta ar Sverri Reistādu.

To droši vien domāja arī viss personāls «Lietišķajā mākslā,» jo Sverre tur skraidīja un zvanīja viņai, nākdams viņai pretim un dodams labus padomus, kurus tam neviens neprasīja. — Viņa teica to viņam dizgan asā veidā, kad viņš uznāca pie viņas augšā jaunajā dzīvoklī; viņš gribēja palīdzēt viņai savest to kārtībā.

«Es tiešām nezinu,» viņš domīgi teica, vai tagad es esmu vairāk sācis dot tev padomus, nekā agrāk? Tā ir tāda kļūda, kas man ir bijusi vienmēr. Bet es agrāk nekad neesmu manījis, ka tev tas tik ļoti būtu pretim.»

Tas bija tiesa -Sverres vājība vienmēr bija bijusi dot citiem padomus. Un agrāk viņai gluži labi bija paticis sēdēt un pārrunāt ar viņu visas tādas lietas, kuras nebija tik svarīgas.

«Jā, bet nu tev vairs nepietiek ar padomu došanu vien. Vismaz tagad tu jau iepriekš esi pārliecināts, ja tu kādu padomu esi devis, tad tas tā arī notiks — un ar to pietiek. — Galu galā ļaudis vēl sāks domāt,» viņa dzedri teica, «ka es esmu aizbēgusi no sava vīra, tādēļ ka gribu dabūt citu.»

«Un ja nu viņi tā domātu? Vai tev tiešām ir tik liela vēlēšanās, lai visi cilvēki zinātu, ka tavs vīrs ir aizbēdzis no tevis kādas citas dēļ?»

Natalija klusēja.

«Pēdējai lietai, man tā liekas, vairāk vajadzētu ievainot tavu lepnumu.»

«Manu lepnumu!» Viņa paraustīja plecus. Viņi stāvēja, skatīdamies viens otrā un klusēja abi divi.

Natalija pārgāja uz savu jauno dzīvokli kādā sestdienā; un Sverre palika pie viņas pa nakti. Viņi ēda brokastis nākošā rītā viņas jaunajā dzīvojamā istabā. Tai bija tumšs panelis, krūšu augstumā un imitētas zeltainas it kā ādas tapetes, kas atgādināja tapetes dzīvojamā istabā mājās. Veclaicīgajām zilizaļajām mēbelēm, radās skaista, spoža krāsa, vismaz tai brīdī, kamēr saule spīdēja iekšā visa iekārta atgādināja viņai Sumarlidi. Tūliņ arī Sverre to izteica: «tev tiešām ir omulīgi te. Te tagad izskatās tā, kā pie jums mājās. Un tur bija ārkārtīgi omulīgi, savā ziņā. Tā man liekas.»

Viņai ienāca prātā, nezin vai šo rotaļu viņš gribēja uzvest, ka viņa no jauna ir pārvērtusies Natalijā no Sumarlides, un ka t o Nataliju viņš bija dabūjis, Bet viņa jau pati bija gribējusi iebiedēt sevi ar to, ka tikko Sigurds būs apprecējis mazo Anni, viņš jau jutīsies tā, it kā viņš savu dzīvi būtu iesācis no tā punkta, kur viņa tajā bija ielauzusies un visi tie gadi. kurus viņi bija nodzīvojuši kopā, kļūs viņa apziņā kā svešs ķermenis, kas nogrims kaut kur dziļumā. Vai Sverre varbūt tāpat domāja par viņu?

Viņu pārņēma dziļa labsirdība pret viņu, jo viņa zināja, ka tas bija ļoti naivi, ja viņš tā varēja iedomāties. Un viņi visu to dienu bija ļoti draudzīgi un saticīgi. Ko tagad vairs līdzēja nožēlot ~ labāk vajadzēja lūkot iztaisīt to labāko no tā, "kas bija noticis.

Viņš vienmēr teica — Natalija un arvien tā bija darījis, un tas viņai tik labi patika, Talija izklausījās ļoti neglīti, viņa nekad nebija varējusi ciest, ka visi mājās viņu tā sauca, un Sigurds, to izdzirdis, arī tūliņ sāka teikt Talij, Talij mana.

Gluži neviļus iznāca tā, ka viņai bija jāuzņemas laba daļa Totlanda kundzes darba, Nabaga Alfhildei Totlandei klājās visādi, tikai ne labi. Viņa tagad bija ārkārtīgi neizveicīga un nervoza un nomākta arī. Natalija bija savā ziņā apmierināta ar to, ka, atvieglodama viņai darbu, tā līdz ai to varēja stingrāk kontrolēt viņas rīcību. Nevar teikt, ka Totlanda kundzes grāmatvedība visu pēdējo laiku nebūtu bijusi kārtībā. Bet Natalija tomēr bija uzņēmusies atbildību toreiz, kad tā palīdzēja nokārtot viņai iztrūkumu. Un Totlandu saimnieciskais stāvoklis bija diezgan bēdīgs. — Pastāvīgi viņa nāca pie Natalijas lūgdama avansus uz algas rēķina; to summu, kuru viņas parasti mēdza dabūt kā gratifikāciju uz jaungadu, viņa no Natalijas jau bija aizņēmusies zīdaiņa pūriņam, un tad viņa pastāvīgi sāka aizņemties sīkākas summas—arvien viņai kaut kas bija jānopērk, ko uz māju paņemt. «Man liekas, it kā man vajadzētu vairāk parūpēties par savu vīru pa šo laiku. Droši vien, viņam būs jāēd sausa maize un jāpiedzer auksts ūdens pa to laiku, kamēr manis nebūs mājās.»

Ar laiku viņa uz Nataliju bija sākusi skatīties kā uz sava likteņa noteicēju, kas, gluži dabiski sniegs viņai palīdzību. Tēvs nekā nebija drīkstējis dot pirmās sievas bērniem pēc tam, kad tie bija nolikuši eksāmenus, kas tiem deva tiesības iestāties vidusskolā. Viņiem pašiem bija vajadzējis samaksāt mazo izglītību, kādu tie bija dabūjuši, ar to mazumu, kas tiem bija palicis no mātes, to prasīja pamāte.

Totlanda kundze bija dabūjusi atvaļinājumu no pirmā novembra. Bet vienā no pēdējām dienām oktobrī viņai priekšpusdienā palika tik nelabi, ka Natabja piesolījās pasaukt automobili: «Jums, protams, ir jābrauc uz māju.»

Totlanda kundze pacēla uz viņu acis no ūdensglāzes malas, kuru Natabja tai sniedza. Acis viņai bija izbaiļu pilnas; zem pūdera kārtas bija redzami brūnie raibumi viņas pelēkbālajā sejā. «Vai jūs nevarat braukt man līdzi, Nūrdgora kundze — man ir tik ļoti bail.»

Natabja uzlika cepuri un uzvilka jaku. Varbūt tiešām bija labāk, ja Totlanda kundzei bija kāds cilvēks līdzi.

Automobilī sēdēdama, viņa spieda Natalijas roku: «Ak, man ir tik bail, tik bail. — Jums jābrauc man līdzi, Nūrdgora kundze lūdzu, dariet to! Man tūliņ jābrauc turp pie tās dāmas, pie kuras man būs jāpaliek. -Redziet, tas ir jau sācies — ak, brauciet man līdzi, es jūs lūdzu, esiet tik laba!»

Viņa izskatījās tiešām tā, ka tas varēja būt taisnība. «Bet tas taču ir veselu mēnesi par agru, Totlanda kundze.»

«Nē, nav par agru, tagad ir laiks.» Viņa izvilka ieejas durvju atslēgu. «Manas somas stāv priekšnamā — viena liela, brūna un mazāka rokas somiņa. Ak, brauciet man līdzi, Nūrdgora kundze!»

«Bet vai tad nebūtu labāk, ja jūsu vīrs?»

«Nē, nē, negribu līdzi Tobenu, viņš tā vai tā nekā nevar izdarīt.»

Šoferis par laimi izrādījās vecāks, saprātīgs ģimenes tēvs, kas apmierināja viņu, kamēr viņas uzgāja pēc somām. Priekšnamā bija saspiests gaiss. Durvis bija līdz galam vaļā uz istabu, kur Totlands sēdēja pie nenokopta brokasta galda. Viņš iznāca ārā, kad izdzirda svešus ienākam priekšnamā.

«Jūsu kundze ir saslimusi.»

Viņš nebija kārtīgi apģērbies un izskatījās nesakopies. Vienīgi viņa sarkanīgie mati, ar ilgviļņiem labi kopti, apņēma viņa glīto zēna sejiņu -Jandels, Natalijai ienāca prātā, agrāk viņa nebija varējusi atcerēties, ko Jandels viņai atgādina. Tobens Totlands uzvilka mēteli un nogāja šoferim un Natalijai līdzi. Viņš bija tupelēs.

Natalija stāvēja un gaidīja pa gabaliņu tālāk, kamēr vīrs atvadījās no sievas. Tas notika apbrīnojami ātri, Totlands iečāpoja atkal pa durvīm, un Natalija lūkoja šoferim paskaidrot tuvāk adresi, kuru Totlanda kundze, vaidēdama, neskaidri izteica. Viņa bija sarunājusi sev apmešanos pie kādas vecmātes augšā Romerīkā. Starp Hauersēteri un Dāli, šoferis palocīja galvu, viņš zināja, kur tas bija.

Tad viņi sāka braukt, un Totlanda kundz sāka klusu raudāt. «Jums droši vien liekas savādi, ka neesmu jums teikusi taisnību. Bet es domāju, ka tad manā rīcībā būs viss atvaļinājuma laiks pēc tam, kad man jau būs bērns. Un es varēšu mierīgi padzīvot kopā ar viņu vismaz tos trīs mēnešus. Es taču to arvien esmu vēlējusies, lai es varētu dabūt otru bērnu mazā Gunnara vietā. Jūs nemaz nevarat iedomāties, cik sāpīgi es visu laiku esmu sajutusi, ka man viņa nav.»

«To es saprotu gan. Kad vien tas būs pārciests,» Natalija mierinādama teica, «es domāju jūs tiešām būsiet laimīga.»

«Tādēļ jau es ari gribu būt tur augšā, jūs saprotat -vismaz vienu laiciņu es gribu mierīgi pavadīt kopā ar savu bērnu. Jo es tiešām nezinu, kā tad būs, kad es ar to atgriezīšos mājās.» Viņa no jauna sāka raudāt. «Esmu izmisusi, Nūrdgora kundze, nedrīkstu to nemaz teikt, Tobens ir tik dusmīgs, tik dusmīgs. Viņš negribēja, lai man būtu bērns, tādēļ jau viņš atstāja savu vietu ceļojumu birojā, viņš būtu varējis palikt tur pastāvīgi, bet tā kā es neko negribēju darīt, lai man viņš nebūtu, tad viņš par spīti aizgāja no turienes.

Viņš ne ar vienu negrib dalīties manī, jūs saprotat, man ir jādzīvo tikai viņam.»

«Nerunājiet tā, Totlanda kundze, «jums nevajag.» Juzdamās nelaimīga un apmulsusi, Natalija lūkoja atrast kaut ko, ko sacīt, kas neizklausītos pārāk muļķīgi. «Kad tikai bērns būs piedzimis, jūs redzēsiet, varbūt jūsu vīrs tāpat mīlēs viņu, kā jūs pati. Jūs redzēsiet gan, var notikt tā, ka viņam radīsies pavisam cita interese dzīvei,» viņa mēģināja mierināt.

Bet Totlanda kundze sēdēja un izmisusi raudzījās sev priekšā.

«Viņš nemīlēja Gunnaru — jā, nevar teikt, ka viņš būtu ļauns pret nabaga zēnu, tā jums nevajag domāt. Bet viņš nemaz nevarēja panest, ka viņš kliedz un turklāt viņš bija tik greizsirdīgs uz viņu, ka man aiziet tik daudz laika, lai es apkoptu viņu.»

Viņi brauca pa mežu. Totlanda kundze viebās un vaimanāja, kad automobilis lēkāja pa izbraukto ceļu, viņa sēdēja pieķērusies Natalijai pie rokas. Ik acumirkli netīrais ūdens šķiedās pret logiem, un ārā bija bieza migla. Bija tiešām skaisti: egļu mirdzošais zaļums un kailie lapu koki kuriem visi zariņi bijakā piebērti smagām rasas pilēm Dziļāk mežā varēja redzēt brūnas, krūzainās papardes svaigajās, kuplajās sūnās.

«Viņš jau ir tādā mērā neirastēniķis, ka viņam nekā par to nevar pārmest,» Totlanda kundze dedzīgi teica. «Nabaga Tobens, viņš jau pats tur nekā nevar darīt, ka viņš ir tāds, un tad viņš mani ļoti mīl, un tādēļ viņš ir gluži kā bez prāta jau iedomājoties vien, ka es interesējos arī vēl par ko citu un ne tikai par viņu. Tā viņam ir tāda slimīga iedoma un tur viņš nekā nevar darīt. Viņam nebija mātes mīlestība, redziet, tas ir tas briesmīgākais! Viņa māte bija īsta pasaules dāma, jūs saprotat, ne mīlestības, ne siltuma viņš no viņas nav redzējis, nekad! Gluži otrādi, viņas nolūks pastāvīgi ir bijis atvairīt viņu gan fiziski, gan psihiski, un tādēļ viņš tāds ir palicis, gluži patoloģisks. Tādēļ tad arī viņš man tā līp klāt tu vienīgā kaut cik esi bijusi pret mani kā māte, viņš arvien saka. Es jau viņu tik ļoti mīlu. Bet visus tcs mēnešus, kamēr es staigāju tāda ~ ticiet man, man ir bijusi briesmīga dzīve! Dažreiz es tiešām tikko nezaudēju pacietību ar viņu — man likās, ka nevaru viņu vairs ciest, bet es nu reiz biju ieņēmusi galvā, ka gribu, lai man būtu bērns, reiz tas jau bija noticis.»

Natalija saspieda roku, kura izmisusi turējās pie viņas: «Viss vēl var būt daudz labāk, nekā jums izliekas, Totlanda kundze,» viņa nedroši mierināja.

Totlanda kundze pieķērās pie loga siksnas. «Ak Dievs, ak Dievs, cik tas ir briesmīgi! Biju jau aizmirsusi, kā tas viss ir, bet kad tas ir iesācies, tas viss nāk atkal prātā — ak, man ir tādas bailes, Nūrdgora kundze!»

Natalija bija laimīga, kad viņas beidzot bija klāt ~ viņa jau bija baidījusies, ka bērns nāks pasaulē automobilī.

Vieta izskatījās patīkama — jauna villa, kura atradās diezgan nomaļā uzkalnā pie meža ezeriņa. Un vecmāte atstāja labu iespaidu, viņa bija vecāk?, jaunkundze, pāri četrdesmit gadiem, likās saprātīga un spējīga.

Totlanda kundze sēdēja amerikāņu šūpuļkrēslā pie loga, kamēr Volenga jaunkundze, vecmāte, staigāja iekšā un ārā, klādama galdu, Natabjai esot jādzer kafija pirms prombraukšanas.

«Še bija tāds daudzums bezdelīgu, kad biju sarunājusi apmešanās vietu,» Totlanda kundze sērīgi teica. «Tās laikam gan tagad ir aizlaidušās, bet es vēl nekad savā mūžā nebiju redzējusi tādu daudzumu bezdelīgu. Viss gaiss bija pilns no viņām, un cik tas bija skaisti, kad viņas tā laidelējās cita caur citu.»

Cauri miglai varēja redzēt tumšu mežu otrā pusē mazajam ezeriņam un nokaltušās niedras ūdens malā. Nupat kā sastādīto mazo dārziņu zem loga sliktais laiks bija galīgi saplosījis, bet viņā bija redzami daži krūmi ar ogām, baltām kā sniegs.

«Droši vien tagad vēl nekā nopietna nebūs, tikai uz nakti,» Volenga jaunkundze teica. «Laikam māsa?» Viņa apskatīja Nataliju ar labvēlīgu cieņu, viņas jaunais, brūnais tvīda kostīms izskatījās sevišķi smalks.

«Tikai draudzene. Strādājam vienā veikalā,» Natalija paskaidroja.

«Ja nu tiešām kas būtu ātrāk, nekā es domāju, tad es jau varu jums piezvanīt, ja vēlaties.»

«Paldies, tas ir ļoti laipni no jums. Bet man nav privāttelefona tur, kur es tagad dzīvoju.»

«Bet vai tad nav cita kāda vieta, uz kurieni viņa varētu piezvanīt,» Totlanda kundze iejaucās. «Gadījumā, ja kas notiktu un apsoliet, ka jūs atbrauksiet šurp, ja man būtu jāmirst, lai es pirms tam dabuiu jūs vēl redzēt, Nūrdgora kundze — apsoliet man parūpēties par bērnu, ja es nomirtu un viņš paliktu dzīvs.»

Natabja apdomājās. Viņai nebija nekāda patikšana iepaaties ar abiem kungiem, kuri dzīvoja apakšā. Viņa tādēļ uzdeva Sverres tālruņa numuru.

«Arhitekts Reistāds,» Totlanda kundze paskaidroja vecmātei.

Lai tevi velns ~ savā ziņā tā ar viņu jau tikpat kā bija saderināta, vai tad nav vienalga, cik daudzi to zina. «Tad es lūgšu, lai man atsūta ziņu uz manām mājām.»

Ziņu pa tālruni viņa saņēma nākošajā priekšpusdienā veikalā. «Totlanda kundzei tikko bija piedzimis liels, brašs zēns. Viss bija izgājis tik labi, ka labāk vairs nevarēja būt. Natalijai vajadzēja apsolīties, ka viņa nākošā dienā aizbrauks apskatīties; tas bija sestdien.

«Tad tu man vari atļaut tevi aizvest,» Sverre teica; Natabja domāja, ka droši vien būšot pārāk nogurusi, lai varētu vakarā kopā ar viņu kur iziet.

Bija tiešām skaisti, kad viņi uzbrauca augšā Romerīkē. Migla vairs nebija tik bieza, kā aizvakar, un miglā bija bāli violeta gaisma. Debesis bija nolaidušās zemu virs zemajām kalnu mugurām, un lielie klajumi likās esam bezgalīgi.

Ja tai būtu bērns ar viņu, Natabja domāja; viņa sēdēja priekšā pie Sverres un lūkojās uz priekšu pa dubļaino ceļu viņiem priekšā. Tādas lietas bija dzirdētas arī jau agrāk. Tad viņa varētu justies kā mājās pie viņa. Viņa akvārijs, retie kaktusi un ziemas dārzs, kuru viņš taisījās būvēt tādā gadījumā būtu iespējams būt precētai ar visu to, arī interesēties par to. Tagad viņai bija bail, kad viņa iedomājās vien, ka viņai kādā dienā būtu jādzīvo ar visu to. Tad visiem šiem viņa jājamiem zirdziņiem rastos nozīme arī viņai, kādus, kā viņa noprata, tas sev bija atradis, jo tie viņam noderēja kā aizsargvalnis pret kaut ko viņa dabā pret to, ko viņš un arī viņa sauca par čigāna asinīm viņā. Ja viņiem būtu bērns.

Bija jau gandrīz tumšs, kad viņi aizbrauca galā, un Totlanda kundze gulēja un izskatījās gluži spirgta naktsgaldiņa lampas gaismā. Tikai mati šķipsnām krita viņai uz sejas, ilgviļņi bija izgājuši no tiem.

«Viņa patlaban mazgas viņu,» viņa sveiciena vietā uztraukusies teica.« Tad jūs viņu labi varēsiet apskatīties. Viņš esot tik vesels un spēcīgs, Volenga jaunkundze saka. — Ak, kā es priecājos, Nūrdgora kundze!»

Totlands ir tik labs un tik mīļš — viņš bija te vakar un šodien, abas dienas. Ak, man taisni žēl, ka es par viņu todien tā izrunājos, viņš jau ir tāds, ka tam visam nemaz nevar piegriezt vērības, ko viņš saka. Viņš tiešām mani ļoti mīl savā ziņā, viņam laikam visvairāk bija bail no tā, ka man tas būs par daudz grūti, ja man būs bērns arī vēl. Bet tagad, man liekas, viņš ir diezgan lepns uz savu puisīti.»

Volenga jaunkundze bija iztinusi mazo tumšsarkano dzīvībiņu. tādus, tikko piedzimušus bērnus, Natalijai bieži nebija gadījies redzēt — un katrreiz viņu it kā satrieca tas, ka tādam jaunpiedzimušam cilvēka bērnam piemita kaut kas tādā mērā iekšķīgs. Viņš vēl tik lielā mērā ir daļa no kādas citas sivietes iekšām, ka viņā ir kaut kas pretīgs, gandrīz nepieklājīgs tam, kas nav no tās pašas miesas un asinīm. Un tomēr viņš ir apbrīnojami piemīlīgs mazās, jau pilnīgi izveidotās cilvēka rokas, un kājas, gandrīz vēl gluži apaļām pēdiņām, tādēļ ka tās vēl nav pieskārušās zemei, ar tādiem pirkstiem, kā mazu jauku brūkleņu odziņu vainadziņu. Tai, kas savā klēpī ir izaudzējusi tādu mazu cilvēka sēkliņu ~ nē, tai vajag būt neizsakāmai laimes sajūtai, redzēt pašai savu jaunpiedzimušo bērnu un tam pieskarties, kamēr tas vēl ir krunkains un tā salocīts, kā tas ir gulējis dzemdē, kā uzplaukstošs zieds pumpurā un tēvam, ja vien viņā vēl ir palicis pāri kaut kas no vecā testamenta vīra instinkta, kurš grib redzēt no savas sēklas rodamies augb, un vecajiem ļaudīm dzimtā, kas piedzīvo dzīvības atjaunošanos savos bērnos, kad paši sevī tie vairs nepiedzīvo neko vairāk, kā tikai miesas lēnu nomiršanu.

Alfliilde Totlande runāja un runāja. Kad Volenga jaunkundze pielika zēnu viņai klāt, viņa acumirkli it kā iegrima sevī, dziļā, dzīvnieciskā mierā. Viņas lielajās gaišbrūnajās acīs reizē bija redzama ir modrība, ir drošība -kā suņa acīs, kad ar viņu runā kāds, kurš tam ir mīļš. Bet drīz vien viņa sāka atkal gari un uztraukti runāt.

«Nē, Totlanda kundze, man ir bail, ka esmu jau par ilgu še nosēdējusi. Jums droši vien tagad ir vajadzīgs miers.»

«… un sveiciniet! Iedomājieties, ka Magnuss ari ir gribējis braukt līdzi — esmu tik aizkustināta, es bieži biju uz viņu tik dusmīga pēdējā laikā, bet viņš ir tik gauss, kad viņam kas ir jānokopē ~ jā, sakiet daudz paldies par vainaga kūku. Un tūkstoš paldies par visām tām jaukajām lietiņām mazajam brālītim, un par visu. Jums drīz atkal ir jāatnāk Nūrdgora kundze. Dariet to, esiet tik laba ~ līdz šejienei ir tāls ceļš, bet jūs zināt, ka es pasaulē esmu tik ļoti vientuļa, man jau nav neviena tuva cilvēka, izņemot, zināms, Tobenu» — Un viņa no jauna sāka raudāt. Gluži apmulsusi, Natalija, nesaprazdama ko darīt, noliecās un ātri noskūpstīja viņu uz vaiga.

«Jā, nabaga cilvēks», Sverre teica viņiem atpakaļ braucot. «Tava māte, neskatoties uz visu, laikam gan tomēr vīriešus vienmēr ir novērtējusi par augstu. Kā varaskāro, bet cēlo un darbīgo dzimumu -ar vārdu sakot, kāds bija tavs tēvs. Jā, Kungs Dievs.»

Sigurds, Natalija domāja. Ja viņš dabūs redzēt pats savu bērnu, tad gan es priekš viņa galīgi pazudīšu ēnu valstī.

Rudens pagāja, viena diena tāda pati kā otra, Natalija bija pieradusi pie Sverres, kā viņai pašai likās. Viņa nekad nekā pretim neteica, kad viņš runāja tā, it kā tas nemaz citādi nevarētu būt, ka viņi apprecēsies, tiklīdz viņas šķiršanās laiks būs pagājis.

Viņa nejuta nekādu sevišķu sajūsmu par to domājot. Bet viņa jau vairs nebija tik jauna, lai saskrūvētu sevi tā, ka tā sāktu gaidīt nezin kādu spožumu no dzīvs kopā ar otru cilvēku. -Un tad viņa bija pieradusi būt pati sev kungs. Tā tas droši vien bija arī ar Sverri — droši viņš par to nemaz nedomāja, ka viņš pastāvīgi pieņem visus lēmumus viņiem abiem, it kā tā būtu pati par sevi saprotama lieta, Viņš droši vien neatcerējās, ka arī viņa bija pieradusi, nolemt pati par savām lietām. Strannu viņš esot pārdevis, viņš stāstīja kādā dienā. «Es jau tik maz varēju būt tur pēdējos gados. Un es domāju, ka tev nebūs nekāda prieka izbraukt tur ārā.» Tas bija tiesa, bet viņš tiešām būtu varējis parunāt vispirms ar viņu par to. Nu viņš gribēja apskatīties kādu ciņu vietu vasaras dzīvei—vai nu kādu būdiņu kalnos, pilsētas tuvumā, kuru viņi varētu lietot cauru gadu, vai māju savā pusē pie jūras.

«Jā gan,» Natalija teica. «Bet neizšķir, lūdzams, neko man iepriekš nepastāstījis. Ja tu domā, ka man arī tur būs jādzīvo.»

Viņš mazliet apjuka: «Nē, pats par sevi saprotams, es to nedarīšu. ~ Vai tad tev liekas, ka es esmu tik patvaļīgs,» viņš jautāja apbrīnojami nevainīgi.

«Patvaļīgs.» Viņa smējās. «Tev vismaz liekas, ka padomu dot ir svētīgāk, nekā to pieņemt.»

Sverre pārsteigts paskatījās uz viņu — tad viņš arī sāka smieties. «Tad jau es lūkošu laboties.»

Patiesībā tur nebija nekāda prāta, tā viņai pašai likās. Bet Sigurdam viņa vienmēr neaprobežoti bija uzticējusies. Viņš viņu bija pievīlis tā, kā vien varēja pievilt. Un tomēr, ja viņa tieši nedomāja par viņu, bet tikai atcerējās kopdzīvi ar viņu, kā savas tagadējās dzīves iesākumu, viņas sajūta par viņu bija tāda ~ Sigurds bija vīrs, uz kuru absolūti varēja paļauties, cilvēks, kurā nebija viltības. Sverre nekad nebija viņu pievīlis. Un viņa zināja, ka viņš vienmēr viņu ir mīlējis jau no tā laika, kamēr viņi vēl bija pusaudži. Tā tiešām savā ziņā bija uzticīga mīlestība, ja arī tā pa lielākai daļai bija bijusi iedomu spēle, es un Natalija tāda mīlestība, kāda biežāk ir grāmatās, nekā dzīvē. Kaut gan, varbūt tomēr tā biežāk nāk priekšā dzīvē, nekā grāmatās, ja skatās tā, ka tāda mīlestība var pastāvēt cilvēka dzīvē, kā ūdens dzīslas zem zemes, neskatoties uz visiem tiem piedzīvojumiem, kādos tas dodas. — Viņai nebija ne tā vismazākā iemesla neuzticēties Sverrem. Bet viņa nepaļāvās uz viņu. Gluži otrādi.

īstais cēlonis tam varbūt bija meklējams tīri miesīgā iemeslā. To nevarēja teikt, ka viņš to neapmierinātu, kā mīļākais dažreiz lielākā mērā, nekā viņai pašai vēlāk patika atcerēties. Tās bija neizprotamās bailes, ka viņš tai kļūs par ieradumu, kuru tā nespēs lauzt. Kaut gan nebija nekāda prāta no tā baidīties, reiz viņa bija nolēmusi apprecēt viņu, un tā tas bija, kaut arī tieši tā nebija viņam to teikusi. Varbūt kaut kas sakarā ar hormoniem — par kuriem mēs tik maz ko zinām. Dzīvības ritms, par kuru Sverre runāja. Sadziedaties un saskanēt, kā agrāos laikos bija teikusi kāda no mammas dāmu grāmatu sacerētājām. Toreiz viņai tas bija licies tikai tāds samistrojums. Bet varbūt dāma tomēr ar to bija izteikusi kaut ko faktisku, neskatoties uz to, ka tas izklausījās tik smieklīgi.

Sverre Reistāds runāja par to, ko lai viņi dara pa Ziemassvētkiem, bet Natalija paskaidroja, ka viņa šogad jau pārāk daudz esot bijusi prom no veikala. Un tā kā Totlanda kundzei esot atvaļinājums, viņai tā vai tā būšot vairāk ko darīt pie preču saskaitīšanas un gada pārskata. — Viņai nebija ne mazākās vēlēšanās braukt tā apkārt ar viņu, bet viņš, kā likās, to nesaprata. Cita lieta bija, ka viņa nejaudāja neko darīt, lai slēptu sakaru starp viņiem — bet taisni braukāt apkārt ar Sverri, it kā viņi jau būtu virs un sieva ~ nē, viņa varēja ari gluži labi pagaidīt līdz tas tiešām tā būs.

Parasti viņa no rītiem tikai tā ieskatījās laikrakstos pirms aiziešanas uz darbu; viņa paņēma tos portfelī līdzi izlasīja tos, ēzdama pusdienas. Un tā tas gadījās, ka «Grandā», sēdēdama un gaidīdama Hilduru, ar kuru viņai bija norunāta sastapšanās, viņa ieraudzīja sludinājumu:

Mūsu miļā meita

Anne Randine

šodien aizgāja mūžībā no savas mazās meitiņas un no

mums.

Sissele Gorders, Halvors N. Gorders

dzimusi Oscns

Vispirms viņa jutās tikai gluži trula tas līdzinājās tai miesīgai sajūtai, kāda rodas pēc pārmērīga trokšņa, no kura ausis aizkrīt ciet, kā ļaudis saka. Bet viņai metās arī bail kas tad būs, kad viņa tiešām īsti aptvers, ka Adinda Gordere ir mirusi. Viss, ko viņa bija domājusi par Sigurdu, kamēr viņš bija aizgājis prom no viņas kā viņam liksies, ka viņš ir atgriezies mājās pats pie saviem ļaudīm, kā viņš jutīsies vīlies, varbūt garlaikosies ar otru un dažreiz ilgosies pēc viņu agrākās kopējās dzīves visas šīs viņas iedomas tagad izjuka kā dūmi.

Ar sapni viņš pats bija salīdzinājis šo savu iemīlēšanos, un nu viņš laikam gan bija pamodies. Kaut gan pamošanās droši vien bija bijusi jau toreiz, kad viņi šķīrās — un kad viņš bija spiests atzīties viņai visā šajā piedzīvojumā. Jeb vai varbūt viņš jau toreiz bija uzmodināts no sava sapņa, kad viņš atrada, ka tam ir bijušas sekas. -Nabaga cilvēks, viņš droši vien bija pamodināts vairāk reižu, un pie tam gluži brutālā kārtā. Bet nu visam bija beigas. — Viņa bija mirusi, gaišā meitene ar ļoti jaunajiem acu vākiem un bērna matiem. Ļoti žēl viņas, bet. .

Bet vēl vairāk žēl ir mūs pašus, kuriem nav pat vairs jaunības. — Viņš nebija ar mani galā, vēl tālu ne — kaut arī viņš bija ielaidies šai piedzīvojumā ar jaunu meiteni. Un es — jā, ak tu mans Dievs, tas, ko es domāju par Sigurdu, mani mēģinājumi iztēlot sev, kā viņam tagad iet un kā viņam klāsies, man patiesībā ir bijuši svarīgāki, nekā tas, ko es lūkoju darīt pati savas nākotnes labā ar Sverri.

Tas bija netaisni, to viņa zināja, ka viņa tagad juta tādu sarūgtinājumu pret Sverri. Viņš jau nevarēja zināt — kaut Dievs vien to zin, ko viņš zināja. Laikam tādēļ viņa bija jutusies tik nedroša ar Sverri: viņa nezināja, kas viņam bija zināms un ko viņš domāja. Varbūt taisnība nebija citāda, kā viņš teica, un viņa pārgudrās aplēses patiesībā eksistēja tikai viņas pašas ļaunajā sirdsapziņā.

Hildurgas jaunākā meitene, skatidamās staigaja starp galdiem. Viņa bija atnesusi zinu, ka māte nevar ierasties. Meitene droši vien labprāt būtu gribējusi, lai tante Talija viņai izmaksā pusdienas, bet Natalija likās neko nesaprotam. Viņai nebija spēka. Viņa tikai bija ļoti priecīga, ka viņai nebūs jāsastopas ar Hilduru.

Vakarā, jau slēgdama ciet āra durvis, viņa priekšnamā juta Sverres tabakas smaržu. Viņa sarāvās izmisusi un nepacietīga.

Viņš uzlēca tūliņ kājās, kad viņa ienāca viņš bija sēdējis un lasījis. — Pārveidotās lampas ar vecu tila mežģīņu aizsegiem, deva ļoti patīkamu gaismu, un zilzaļajām, plīša mebelēm radās tāda krāsu noskaņu dažādība no akvamarīna ar sudraba atspulgu, kur diedziņi bija sasēdēti gludi, līdz tumši zaļam, kas atgādināja priežu iņežu ēnā. ~ Uf, viņam vajadzēja būt iekšējās iekārtas arhitektam, viņa iekaisusi domāja — Sverre nenoguris vienmēr mazliet pārvietoja viņas lietas un nesa viņai jaunas, kuru dēļ nepieciešama bija jauna pārvietošana un pārkārtošana še iekšā. Līdz istaba bija kļuvusi tiešām patīkama un līdz ar to atdarināja Bjernsona vai ibsena laiku iekārtu -Spoku dekorācijas. Viņa gandrīz jau bija sākusi padoties piemflīgajai, vienkāršajai omulībai, kāda valdīja šajās istabās nu viņa pēkšņi juta panikai līdzīgas dusmas pret šo kārbu, kuru Sverre bija sagatavojis, lai viņu tur iebāztu iekšā.

«Nogurusi?» viņš jautāja. «Tā es jau domāju. Katram gadījumam, es te mazliet sagatavoju visu, gaidīdams tevi mājās. Auklas šķindēšana to pievienojot ēdamā stūrī balkona iegriezumā, krita viņai uz nerviem. «Es jau gandrīz tā domāju, ka tu šovakar negribēsi nekur iziet. Es jau zinu, ka tev uz Ziemassvētkiem arvien ir daudz darba.»

«Ak nu, lejā pie mums mēs vēl nekā daudz nemanām no lielās Ziemassvētku rosības.»

Labi ņemot, viņam varbūt nebija nekādu blakus domu — viņš tikai gribēja būt rūpīgs, tādēļ ka mīlēja viņu. Kā Sigurds bija gribējis būt -bet viņa viņam nebija ļāvusi, jo toreiz tā mīlēja viņu, un tādēļ viņa bija gribējusi būt tā rūpīgā.

«Dans l'amour il y a toujuors un qui baise et un qui tend la jone.» Viņa bija izteikusi to skaļi, pati par to nemaz nedomādama -tas bija viens no tantes Nannas citātiem kuru viņa bija atcerējusies.

Sverre apkampa viņu, nobeca viņas galvu uz sāniem un noskūpstīja viņu tik cieti uz vaiga, ka viņai kakls iesāpējās.

«Nē — nedari tā!» Viņai saskrēja saras acīs — tā bija tikai nervozitāte. Viņš arī bija redzējis nāves ziņu, par to viņa bija pārliecināta.

Viņi dzēra tēju cietās veselu stundu, neteikdami neviena vārda par to, ko viņi abi domāja. Bet beidzot Natalija vairs ilgāk neizturēja:

«Vai tu redzēji, ka viņa ir mirusi ~ tā Sigurda jaunā mīļākā?»

Viņš palocīja galvu. «Žēl jaukās meitenes. Un vecāku — viņa bija vienīgais bērns.»

Kad Natalija nekā neteica, viņš no jauna atsāka:

«Žēl Gorderu. Ievēroju, ka viņi nav sludinājuši tā, kā katoļi mēdz darīt, ar burtiem R. I. P., paziņojumu par rekviēma mesu un tamlīdzīgām lietām. Tas laikam nozīme, ka viņa ir nomirusi grēku nenožēlojusi, nabaga mazā.»

«Grēku nenožēlojusi — kā tā?»

«Nu laikam tā, ka viņa vēl arvien ir uzskatījusi sevi par saderinātu ar viņu. Vai kas tamlīdzīgs.»

«To vienu reizi, kad es runāju ar viņu,» Natalija domīgi teica, «viņa man svēti apgalvoja, ka neprecēšot šķirtu vīru. Bet tas bija vēl pirms mūsu šķiršanās.»

«Varbūt viņa būs nākusi pie citām domām. Kad viņa dabūja zināt, ka viņš tiešām kļūs brīvs un tomēr varēs viņu precēt.»

«Bērns tātad ir pie dzīvības,» Natalija klusu teica.

«Jā, tā liekas gan.»

«Es gribētu zināt, ko Sigurds tagad darīs.» -Viņai vajadzēja to pateikt.

«Tu domā, ko tu darīsi!» Viņš to izteica tik savādi un asi, ka viņa sarāvās.

«Es! Es taču nu gan nekā nevaru darīt.»

«Nu, paldies Dievam, ka tev vismaz tā liekas!» Viņš gari nopūtās.

Bet viņa nevarēja par to nerunāt.

Pēc kāda laiciņa viņa teica:

«Kā tev vispār varēja ienākt prātā, ka es tagad kaut ko varētu darīt?»

Sverre aizgāja un apsēdās pie mazā salona pianino, kuru viņš bija licis atvest uz šejieni. Tas piederēja pie tām mēbelēm, kuras viņš bija pārņēmis no Henrietas Dammes, kad tā apprecējās. Viņš atvēra to, bet palika sēžam tam nepieskardamies. Viņa skatījās uz viņa noliekto galvu. Augšā galvvidū jau āda sāka spīdēt matiem cauri.

«Tu, kā es redzu, esi saņēmusi no viņa vēstuli šinīs dienās?»

«Attiecībā uz dzīvokli. Mēs tagad varēsim viņu pārdot.»

«Vai viņš kaut ko raksta par to, par ko tu nupat runāji?»

«Viņš nekad neko citu neraksta, kā par tīri praktiskām lietām. Par to viņš man ir atrakstījis pāris vēstules, kamēr viņš ir aizbraucis no pilsētas.» Viņš nekad nebija bijis nekāds liels vēstuļu rakstītājs, bet kā viņa bija mīlējusi viņa neveiklās veikala vēstulēm līdzīgas zīmītes ar dažiem teikumiem beigās, no kuriem tikai viņa prata izlasīt mīlestības vēstules.

Sverre apgriezās apkārt uz pianino skrāģīša un piegāja atkal pie viņas. Viņš stāvēja pie viņas. Viņš stāvēja noliecies pār viņu, tik garš un tik tumšs — viņš bija kā ēna, viņš bija kā siena, kā viss kas stāv ceļā un kavē cilvēku iet turp, kur viņš grib.

«Natalij!» Viņš apklusa, it kā viņam vajadzētu saņemties, lai viņš varētu savaldities. «Neej nu un neizdari kādu muļķību.»

«Muļķību, kā tu to domā? ~ Tagad taču esam mēs abi, tu un es,» viņa izaicinoši teica.

«Jā, labi jau būtu, ja tas tā būtu.» Viņš apsēdās uz viņas rakstāmgalda malas tā kā viņš mēdza sēdēt pats uz sava darba galda savā kantorī.

«Tā neliekas, ka tu uz mani diez kā paļautos,» Natalija teica tāpat kā agrāk.

»Kā nē. Bet tādēļ vien vēl man nemaz nevajag droši būt pārliecinātam, ka tu no jauna neaizskriesi no manis.» Tagad viņam bija tas pats greizais, skumjais smaids, kuru tā pazina no skolas laikiem. «Vai zini, ko agrāk stāstīja par tādiem, kas esot bijuši kalnā ieburti? Pirmā laikā viņi apstājušies pie katras upītes, kas tiem gadījusies ceļā, viņi gribējuši tikt atkal klintī atpakaļ.»

Natalija viegli pasmaidīja: «Vienmēr tev kaut kas jāsadzejo, lai tu lietas padarītu romantiskas. — Vai tad Sigurds ir kāds kalnu karalis vai?»«Nē, tas nu viņš gan nav. Bet tāds viņš ir izlicies tev, jo ja kāds ir romantisks, tad tā esi tu. — Es esmu pārliecināts, ka ar laiku tiešām būtu tā, ka mēs varētu sacīt: es un tu. Bet es zinu ļoti labi, ka patlaban tavas jutas pret mani ir tikko, tikko manāmas. Bet es tevi tā mīlu, ka es par to esmu drošs. Atklāti sakot, Natalij -mēs drīz abi divi būsim tajā vecumā, ka pārvērtīsimies vai to gribam vai nē, daba par to gādās. Tad cilvēks dabiski atgriežas atpakaļ pie tā, no kā viņš ir iesācis es zinu, ka tev tas nepatīk, bet tur nekā nevar darīt. Tie ir nieki, ka vienādi bērni vislabāk rotaļājas kopā, bet būdams pāri zināmam vecumam, cilvēks vislabāk sadzīvo ar to, ar kuru viņam ir, jā, pie velna, kaut kas kopējs. Un kuru mīl par to, kas viņš tiešām ir. Sigurds tevī iemīlējās tādēļ, ka tu biji kaut kas jauns viņa dzīvē un kaut kas svešs, ko viņš bija atradis. Es tevi mīlu taisni tādu, kā tu esi. Neaizmirsti, ka būt kalnā noburtam nav nekas jauks, ja tu vairs neesi jauns.

Natalija sēdēja rokas klēpī salikusi — skumju pārņemta. Viss tas izklausījās tik pareizi, ko viņš teica. Tā tas tiešām arī bija, tikai ne viņai.

«Es tev esmu teicis to jau agrāk, es saprotu ļoti labi, ka tu viņā iemīlējies. Bet pēdējā laikā, Natalij — tagad, kad tas ir jau pagājis, vai tu pati nejūti, cik krampjaini ir bijuši visi tavi mēģinājumi sev iestāstīt, ka attiecības starp mums vēl arvien ir kārtībā. Protams, es varu iedomāties, ka daudzreiz tu runāji nemaz nedomādama to, ko tu saki. Bet taisnību sakot, tu to darīji izmisumā, kas nebija tevis cienīgs.»

«Protams, es to darīju,» viņa nogurusi teica. — «Ko tu patiesībā par to zini?» viņa pēkšņi jautāja. «Ko tu ar to domā?»

«Piemēram, kad tu ļāvi, lai tavai svainienei paliek tāds iespaids, ka tikpat labi arī es varētu būt Gordera jaunkundzes draugs.»

«Bet vai tu esi bez prāta!»

«Soņa Nūrdgore ir gājusi apkārt stāstīdama gan vienam, gan otram no mūsu paziņām, ka tu viņai esot teikusi, ka mēs ar Gordera jaunkundzi it kā esot bijuši saderināti, vai ko tamlīdzigu. Lai gan es viņu tikpat kā nepazinu.»

«To es nekad neesmu teikusi!» Viņa mēģināja atcerēties. «Tu šovasar par to jau reiz ieminējies, it kā es Soņai kaut ko tamlīdzīgu būtu stāstījusi. Es vairs neatceros, kā tas īsti bija. Sigurds pagājušā pavasarī kādā vakarā taisījās izbraukt — viņš teica, ka tur būšot vesela sabiedrība, un ka tu būšot tur un kāds doktors Gorders un daži citi Gorderi tepat no pilsētas. Es laikam Soņai par to kaut ko teicu, viņa bija uznākusi pie manis tajā pašā vakarā.»

«Un Soņa, protams, zināja tikpat labi, kā visi citi, ka doktors Gorders bija pazīstams norvēģu zēnu un meiteņu bendētājs, vismaz toreiz, kad viņš praktizēja še pilsētā. Un viņa izdarīja savus slēdzienus.»

«Un tu domā, ka esmu darījusi kaut ko tādu, lai viņa … ?»

Viņš kļuva tumši sarkans:

«To es neesmu teicis.»

«Tu, kas iedomājies pazīstam mani labāk, nekā visi citi!»

«Tā es to nedomāju.»

»Jā, kā tad tu domāji?»

«Cilvēki dažreiz daudz ko izsaka. Tas varēja gadīties arī tev. Lai saudzētu cilvēku, kurš tev bija mīļš, tu varēji izteikt kaut ko nepārdomātu, ko citi varēja iztulkot ļaunāk nekā tas bija domāts. Sevišķi tāda neatbildīga maza pļāpa kā Soņa.»

«Nē. Nē, Sverre. Labāk būs, ja tu tagad iesi. Tas, ko es pēc tavām domām it kā būtu izdomājusi, izklausās par daudz čigāniski viltīgi, es tev teikšu. Nav nozīmes, ka mēs par to runājam — labāk būs, ka tu aizej.»

«Natalij!» Kad viņš pienāca soli tuvāk, viņa piesita kāju uz grIdas"«Liec man mieru! Tas ir tik riebīgi, ka es to nevaru izturēt. Vai tu nevari iet pirms tu mani nomoki galīgi.»

Bet kad viņš pagriezās uz durvīm, viņa sauca viņam pakaļ:

«Un Soņa ir gājusi apkārt to stāstīdama? — Sigurds arī protams ir to dzirdējis?»

«Jā, es tiešām nesaprotu, kā tu esi varējusi būt tik neuzmanīga ar viņu runādama. — Tev taču vajag to saprast, Natalij, lai kā tu uz mani nedusmotos, es nesaku, ka tev nav iemesls to darīt; tas ir taisnība, ka man vajadzēja tevi tik labi pazīt, lai es ne acumirkli neticētu, ka tu tādas lietas esi teikusi ar nodomu. — Bet arī man tas izlikās tik riebīgi, ka es nemaz to nevaru izteikt -ka biju iejaukts šai lietā tādā kārtā. Es gan neesmu bijis nekāds Jāzeps. Bet tādas lietas tomēr nav mazā žanrā.»

«Nē, es to saprotu.» Viņa jutās gluži satriekta un nelaimīga. «Tas ir riebīgi arī tevis dēļ. Un kur tad jaunā meitene kas tagad ir mirusi!»

«Jā, tas ir tas ļaunākais.»

«Ak, kaut es būtu viņas vietā! Nē — nē, neaiztiec mani, esi tik labs — labāk aizej. Jā, tas ir tas vienīgais, ko tu tagad vari darīt, ka tu aizej, lai es varu palikt viena, jo nu es vairs to nevaru izturēt. Es iešu tūliņ gulēt, man ir kaut kas ko ieņemt.»

«Lai Dievs pasargā, Natalij!»

«Nē jau, nē jau,» viņa smējās histēriski.

Bet nu viņš, protams, vairs negribēja padoties. «Es tev klāt neķeršos, ja tu negribi. Bet tu man tomēr varētu atļaut iedot tev pulveri, lai es zinu, cik daudz tu ieņem.»

«Ak kaut es būtu viņas vietā, kaut es būtu viņas vietā.» Un viņai likās, ka viņa tiešām arī tā domā.

Bet kad viņa bija apgūlusies, viņa pasauca Sverri un bija ar mieru, lai viņš iedod viņai miega pulveri. Viņš sakopa istabu, pavēra drusku logu, nodzēsa griestu lampu un uzklāja zīda autiņu nakts lampai. Tāda rūpība bija ļoti patīkama. Un kad tā sāka snauduļot, viņu ļoti apmierināja gaisma, kura spīdēja pa durvju spraugu, un apziņa, ka viņš sēž otrā istabā.

III DAĻA

>

I

Pie ieejas izstādes laukumā bija tādas ūdens pančkas kā ezeri, no kuriem strautiņi tecēja uz ceļa malām. Tajā pašā brīdī mākoņi pašķīrās un saules gaismas plūdos noledojušās sniega paliekas uz lauka iemirdzējās kā sudrabs, bet novītušās pļavas kļuva zeltainas un egļu mežiņi mirdzoši zaļi, it kā nomazgājušies pēc ziemas. Dažās logu rūtīs nokalnē gūlās visa saule un tās atstaroja baltu gaismu. Tas vilkās tikai īsu brīdi, tad zilpelēkie un kūpošie, baltie mākoņi sakrita atkal kaudzēs; saules spīdums pārlaidās pār augstāko nokalnu korēm, pakavējās tur brīdi un tad izdzisa.

Natalija bija dabūjusi katalogu. Viņa laipoja, cenzdamās pēc iespējas sausākām kājām tikt uz priekšu. Tādā pavasara šķīdonī nebija praktiski ar tādu tik gaišas vilnas sporta kostīmu, kā aitai mugurā; viņa tomēr bija izvēlējusies labāk to, jo tas bija daudz glītāks nekā brūnais, bet tiešām bija žēl, kā tas bija nošļakstīts ceļā uz šejieni.

No vecajām, sarkani nokrāsotajām būdām ap izstādes laukumu nāca elles troksnis ~ suņi ņurdēja un kauca, un kurtu suņi rēja briesmīgās balsīs. Tas bija četrpadsmitais numurs — Markusraga.

Kuce gulēja būdas dibenā. Skaisto, tumšo galvu uz priekšķepām uzlikusi, viņa vērīgi lūkojās četros mēnesi vecos kucēnos, kuri kūleņodami rotaļājās, un uz svešajiem

cilvēkiem, kuri aiz drāšu pinuma stāvēdami runāja ar viņiem.

Viņa bija dabūjusi tikai trešo godalgu. Natalija izlasīja lapiņu ar lēmumu, kas bija izlikta ārā uz staba pie būdas. Audzinātājs M. Tangens, Oses novadā ~ tas, protams, katrā ziņā bija Markus, viņa māsas dēls. Tātad no turienes viņš to bija dabūjis.

Natalija pagājās kādu gabaliņu gar būdām, apstādamās pie kāda varena suņa, kurš bija dabūjis pirmo godalgu. Pagriezusies mazliet uz laukuma pusi, viņa vēroja cilvēkus, kuri staigāja gar būdām.

Viņš bija gribējis nākt šurp apskatīties kādus kurtu suņus; viņai gluži nejauši bija gadījies to dzirdēt vakarvakarā viesnīcā -daži kungi, pa gabaliņu no viņas galda bija runājuši par izstādi. Nu viņai pēkšņi likās, nē, kas tā gan bija par muļķīgu iedomu nākt šurp. Kādēļ viņa labāk nebija gājusi uz veikalu un jautājusi pēc viņa. Un nevis skrējusi uz šejieni ārā, lai nejauši satiktu viņu.

No sava šķirtā vīra mūsu dienās tā nevarēja kaunēties. — Bet lieta bija tā, ka pēdējo reizi tā bija satikusi viņu Stokholmas vilcienā, braukdama uz satikšanos ar Sverri; toreiz patlaban taisījās izirt viņu nelaimīgā saderināšanās. Viņai pašai tādēļ likās, ka viņa bija izturējusies ļoti nebrīvi to laiciņu, kamēr viņa bija runājusi ar Sigurdu. Viņa bija bijusi priecīga, dzirdēdama, ka viņš nebrauc tālāk kā līdz Arvikai. Tā bija baidījusies, ka Sverre redzēs, ka viņi abi atbrauc ar to pašu vilcienu. Tad viņš droši vien domātu, ka šī sastapšanās viņu ir pamudinājusi darīt to, par ko viņa jau bija pārliecināta, ka viņa to darīs.

Bet pēc tam tik daudz reižu viņa bija redzējusi viņa vārdu uz zaļās stikla izkārtnes un abus skatlogus ar radioaparātiem, lampām un elektriskām krāsnīm, kad tā brauca pa Stūrgati, bet nekad viņa nebija varējusi saņemties, ieiet iekšā un apsveicināties ar viņu. Iemeslu gan viņa atrastu ~ izliktos, piemēram, ka tai vajag viņa padomu vienā vai otrā lietā, bet nē. Pavirši viņa viņu redzējusi arī pāris reizes. Vienreiz viņš uz motocikla bija pabraucis viņai garām, droši vien viņu neredzējis. Pēdējo reizi tas bija noticis pirms sešām nedēļām. Viņa atradās vestibilā, te pēkšņi viņš stāvēja ārpusē pie ieejas, sarunādamies ar kādu otru kungu. Viņa saprata, ka otrs grib ievest viņu iekšā. Tad viņa bija uzbēgusi pa trepēm augšā un, dzirdēdama viņa balsi apakšā, likusi lai viņai tēju uznes augšā, viņas istabā, tādas bailes tai bija bijis sastapties ar viņu ēdamā zālē. — Un nu viņa staigāja te šinī suņu tracī, izlikdamās, ka viņa apskata medību suņus un dažādas citas sugas ar lietišķu interesi -un cerēja viņu sastapt. Tas bija tik muļķīgi, ka muļķīgāk nekas vairs nevarēja būt.

Lejā, pie vienas no būdām laikam gan patlaban tika izdarīts novērtējums. Bet tas bija angļu seters, ap ko lieta grozījās.

Tai pašā brīdī viņš tai tikko neuzskrēja virsū.

»Labdien, Sigurd!»

«Labdien.» Viņš izskatījās ļoti pārsteigts. «Vai tu esi šai pusē ~ to es tiešām nebūtu iedomājies, ka es še sastapšu tevi!»

Viņa jutās savādi vīlusies. Patiesībā viņa bija gaidījusi, ka viņš zinās, cik bieži viņa pagājušā gadā bija bijusi še. Tādās mazpilsētiņās parasti viss ir zināms.

«Biju augšā apmeklēt Alfliildi Totlandi. Viņa guļ Bjerklijā, bet to tu varbūt zini, nu jau būs vairāk kā gads, kamēr viņa tur guļ.»

«Nē, to es nezināju. Nabaga sieviete. Kā viņai klājas?»

«Ak, diezgan bēdīgi. Viņi ir izmēģinājušies gan ar operāciju, gan visādi citādi, bet nekādu iepriecinošu iznākumu tas nav devis. Māte ir mirusi ar to un abi brāļi. Tā es reižu reizēm esmu bijusi augšā viņu apciemot. Tu varbūt atceries, viņai nav nekādu radu, vismaz ne šai pusē un arī ne visai daudz pazīstamu Oslo; vīrs viņu bija monopolizējis gandrīz pilnīgi.»

«Jā, nabadzīte. Atceros viņu labi. Viņa bija glīta sieviete, sākumā pie jums. Viņai bija mazs zēns, kurš nomira.»

«Jā, pēc tam viņai piedzima otrs, un tas dzīvo.»

«Jā, tas ir bēdīgi. — Un tu, kā tu dzīvo?»

«Paldies, labi. Un tu?»

«Jā, nekas. -Vai tu mani atvainosi uz acumirkli?» Kāds vīrietis stāvēja un acīmredzot gaidīja Sigurdu. «Man patiktu ar tevi mazliet parunāties, ja tev nekas nav pretim?»

«Nē, mīļais. Es tikām še paiešos. Še ir daudz skaistu lopiņu. Es redzu, tev arī ir suns.»

Sigurds pazuda ar vīru. -Viņš izskatījās ļoti labi bija kļuvis daudz tievāks un viņam bija svaiga sejas krāsa. Mati gan viņam bija stipri sirmi, bet pie gaišmatainiem cilvēkiem to tā nemana.

Viņai tūliņ iekrita prātā — diezin vai viņš tikai par kādu neinteresējas? Ko es varu zināt? — piemēram, ļoti var būt, ka viņš ir saderinājies, ja es tā labi apdomāju. Viņš tak ir vēl skaists vīrietis un viņa veikals iet samērā labi, kā saka, ja arī ne pārāk spoži. Ļaudīm viņš patīk, tie labprāt griežas pie viņa. Un tādās mazās pilsētiņās jaunu un vecāku meitu vienmēr ir vairāk kā vajadzīgs. Še pie tam ir tada vieta, kur atraitnes un šķirtas sievas apmetas belākā skaitā. Būtu savādi, ja Sigurds vēl būtu brīvs. Un kādēļ lai viņš to darītu, viņš taču tagad varēja rīkoties kā patīk.

Apgājusi kādam stūrim apkārt, tā ieraudzīja viņu. Viņi abi ar otru kungu bija piegājuši pie kuces un laikam apskatīja kucēnus.

Tas, par ko Asmunds runāja tik nicīgi, kad tā pēdējo reizi satika viņu ~ ka Sigurds esot palicis reliģiozs — nevarēja būt tam par kavēkli Cik Natalijai bija zināms, tad tādas lietas drīzāk bija par cēloni draudzībām, kas atradās uz vienas robežas ar erotiku starp šai ziņā ķertiem abēja dzimuma indivīdiem.

Svešais aizgāja un Natalija lēnām gāja turp. Sigurds ar kaut ko bija aizņemts iekšā pie suņiem.

«Skaists lopiņš,» viņa teica, lai būtu kas ko sacīt. Kuce tiešām arī bija skaista, viņa stāvēja, melno purnu Sigurdam rokā iespiedusi.

«Jā ~ biju cerējis, ka viņu ierindos augstāk godalgu ziņā. Bet viņa nabadzīte nebija formā. -Kucēni, tie ir smalki — tēvs ir apbalvots ar pirmo godalgu ~ viņa gan nav šajā izstādē, viņš ir jau diezgan vecs.»

«Vai tas arī ir tavs?»

«Nē, tas pieder kādai dāmai pilsētā.»

Natalija juta greizsirdību pret dāmu ar suni.

«Tas ir jauki, ka tu atkal vari turēt suni.» Viņam bija bijis kurtu suns, kad viņi apprecējās. Bet kad viņš ieņēma vietu sabiedrībā, viņam vajadzēja no tā šķirties — tur tas viņu nevarēja ņemt līdzi uz kantori, un viens pats tas nevarēja palikt mājās dzīvoklī, ne arī skraidīt pa ielu cauru dienu.

«Kā nē. Tagad man viņa kādu laiciņu bija aizdota citur prom. Nav īsti iespējams turēt kucēnus tādā mājā, kur ir mazi bērni. Un mana mazā meitiņa ir tagad pie manis jau kādu laiku.»

Viens otram līdzās, viņi abi klusēdami gāja uz izeju.

«Tātad tu vairs nedzīvo kā vecpuisis?» Natalija klusu jautāja.

«Nē, pie manis ir kāda vecāka sieviete no ielejas, kura mums saimnieko. Ļoti laba un krietna, tikai ārkārtīgi izlutina bērnu. Tā kā es tagad ēdu mājās.»

«Viņai tagad ir trīs ar pusgada? Ļoti mīļa, vai nē.»

«Jā, protams, tā jau man gan liekas,» viņš teica pēkšņi pasmaidīdams.

«Kā viņu sauc?» Natalija jautāja it kā negribēdama.

«Anne Sissele.»

Bet, protams, saukt viņu sauc par Anni, Natalija domāja.

«Tu varbūt paliksi pilsētā kādas dienas?»

«Nē, es braucu atpakaļ pēc pusdienas.»

«Jā, tu jau, bez šaubām, šinī laikā nevari palikt ilgāk prom. — Ja tu ej jau prom, tad es varētu tevi aizvest. Ja tu tā esi ar mieru.»

«Jā, paldies. -Atnācu līdz šejienei, laiks bija tik skaists. Bet ceļš gan jums ir briesmīgs.»

Tas bija vecs, izgrabējis ševrolets, un ūdens un dubļi šķīda apkārt, kad tas lēkāja pa bedrēm.

Un te nu tā sēdēja viņam līdzās, nekādi nevarēdama sadomāt, par ko vēl tā varētu runāt. Tagad viņai likās, ka viņai ir kauns ~ kā viņa bija varējusi viņam uzbāzties tādā kārtā. Tādēļ ka viņa bija domājusi par viņu pastāvīgi visos šajos gados, vairāk vai mazāk to apzinādamās, bet kaut kur viņas domās viņš bija bijis pastāvīgi. Nu, tas, liekas, viņu nemierīgu nepadarīja, ka viņa sēdēja še — manītu viņa, ja tas tā būtu, tad viņa nekaunētos.

Viņš apjautājās, kā dzīvo viņas māte. Un Nikolajs un māsas.

«Gerda varbūt atbrauks uz kādu laiciņu uz māju šovasar.»

«Viņa pa šiem gadiem diezgan bieži ir bijusi Norvēģijā. Satiku viņu Oslo divus gadus atpakaļ.»

Par to Gerda nekā nebija teikusi. — No jauna Natalija mēģināja sevi norāt, kas tā bija par parašu, mūžīgi par visu prātot, ko tas nozīmēja vienkam bija sakars ar pašas personu. Parasti nekam sevišķas nozīmes nebija. Gerda un viņš varbūt bija sastapušies uz ielas un izmainījuši dažus vārdus, Gerdai bija licies, ka nav vērts to pat pieminēt. Mēs ar Gerdu toreiz tik maz tikām runājušas viena ar otru; Kajs gulēja uz miršanu slims, Sverre tikko kā bija miris. Ja cilvēks ir nelaimīgs un

8 5(53

domā, ka viņam ir nodarīta netaisnība, viņš runā un runā par to līdz nāvei; -cilvēkam, kurš ir nelaimīgs tādēļ, ka apzinās savu netaisnību pret otru, ir viegli klusēt.

Nu viņi bija pilsētā:

«Tu laikam gan brauksi uz viesnīcu?»

«Jā, paldies. — Un tev droši vien jābūt atpakaļ veikalā.»

Viņš smējās: «Nolikšu automobili, bet tad man jābūt mājās pusdienās. Es tagad ēdu pusdienas pulksten vienos.»

«Nu jā. ~ Nav jau tik liela starpība, otrās brokastis vai pusdienas.»

Viņš bija apstājies pie viesnīcas. Viņi stāvēja abi, bet nevienam lāgā nevedās sacīt ardievas.

«Ja es zinātu, kas viņai ir, tad … Bet tagad es tiešām nezinu, vai varu uzdrošināties? Citādi es jautātu, vai tu nenāksi man līdzi uz māju.» Viņa apmulsums bija tik acīm redzams, ka viņa kļuva priecīga.

«Es jau varu iet līdzi un apskatīties, kas tev ir,» viņa mēģināja jokot. «Tu sapratīsi, ka es labprāt gribu zināt kā tu dzīvo,» viņa mierīgāk teica. Un gluži nopietni piebilda: «Man gribētos redzēt tavu mazo meitiņu, ja tu esi ar mieru.»

Viņš arī bija kļuvis nopietns. Un viņa iesēdās atkal iekšā viņam līdzās.

Namam, kurā atradās viņa veikals, bija plašs pagalms ~ gari, zemi šķūņi un baļķu saimniecības ēka, kūts, viņa no smakas juta, mazsdarbnīcas namiņš no betona. Tālāk pie sētas auga dažas vecas papeles spožiem, sveķainiem pumpuriem, kuri mirdzēja gaisā.

«Automobilis ir vajadzīgs montierim,» Sigurds paskaidroja, iznācis atkal ārā, «tādēļ mums ir jāiet kājām. Ir tomēr gabaliņš ko iet.»

«Laiks ir tik jauks.» Gaisma nepārtraukti ai-vien jaunās vietās izlauzās uz āru no nemierīgajām, ziliem mākoņiem klātajām debesīm. Nama pagalms atradās kalniņā, un ūdens plūda lejā mazām straumītēm, kuras nesa kopā gružus un zirga mēslus, radīdamas mazus aizsprostojumus, tā ka vecam mazpilsētniekam radās vēlēšanās tos saspārdīt un ļaut vaļu ritošajam ūdenim ar mazām, klusu skanošām ledus drumsliņām.

«Jā, Oslo laikam gan pavasaris ir jau daudz tālāk uz priekšu nekā še.» Viņi iegāja caur vārtiem sētā un atradās

kādā blakus ielā, kur aiz baltām dārzu sētām bija gaiši krāsoti koka nami. Bet tūliņ aiz namu rindas pacēlās egļu mežs, kurš turpat vai nāca pilsētā iekšā. Sigurds pārgāja šķērsām pāri uz kāda sānu ceļa. Mazas, gluži jaunas villas bija sabūvētas visgarām vecām ganībām, un lielie bērzi vēl bija palikuši šur un tur mazajos dārziņos ar nupat kā stādītiem augļu kokiem un vārgiem krūmiņiem.

«Še es dzīvoju.» Viņi abi apstājās. Nams bija sviesta dzeltenumā un četrkantains, laikam gan modernā stilā. Tas omulīgi bija paslēpies kādā stūrī starp veciem kokiem, un iekšpusē aiz sētas maza meitenīte ņēmās gar sniega čupu, tā ka viņi varēja redzēt vienīgi viņas debeszilo bikšu dibenu un kājeles, kuras ķepurojās pa gaisu, viņai bija zils adīts uzvalks mugurā.

«Klausies, Anne!» Kad tēvs sauca, viņa pacēla galvu uz acumirkli, tad viņa pagrieza savu apaļo, gaišsārto seju prom un sāka atkal ņemties gar sniega kaudzi.

Sigurds stāvēja vārtos. «Vai tu nenāksi un neteiksi labdien? Tu taču saproti, ka tev jānāk un glīti jāsaka labdien. Nāc nu šurp,» — tas neatstāja nekādu iespaidu uz bērnu, un viņš atvainodamies smaidīja Natalijai: «Viņa mazliet kautrējas.»

Tūliņ arī viņa nāca, bet viņā nebija ne zīmes no kautrības, kamēr viņa stāvēja, slaucidama sarkanās, slapjās rokas savā adītā jakā uz vēdera un skatījās tēvā un svešajā dāmā.

Viņa bija no tiem bērniem, par kuriem visi mēdz sacīt — ak, kāds skaists bērns! Mici viņa bija pametusi un dzeltenie bērna mati lipa pie viņas apaļās, spītīgās galviņas lielās cirtās, kuras bija tumšas no mitruma, un no asā pavasara gaisa viņai bija sasprēgājusi vaigi un iekaisusi padegune. — Patiesībā viņa nemaz nav skaista, Natalija domāja, — mazliet dzīvnieciskā izteiksme, kāda ir daudziem maziem bērniem, pie viņas bija sevišķi manāma. Kamēr viņiem nāk četri vai pieci gadi, vismaz lielākā daļa mazu bērnu sejas uzbūvē atgādina primitīvās mežonīgās rases: piere izliecas apaļa un cieta, un mazais, resnais deguns ir plakans un iespiests pie saknes, mute ir ļoti liela, salīdzinot ar mazo zodiņu. Tas viss tiek ņemts vērā, ja saka, ka bērns ir skaists — viņa sejai ir jābūt negatavai un tuklai, lai laikam būtu viela, kurā veidot, un mazs purniņš, kurš nelīdzinās pieauguša cilvēka degunam un mutei.

8*

227

Viņa stāvēja un skatījās Natabjā, un viņas lielās, zilās acis bija taisni tādā pašā krāsā kā viņas adītais uzvalks -tām bija

vērīgs, nelaipns skats. Abpusēja nepatika no pirmā acumirkļa, Natabja domāja un skaļi viņa teica: «Cik ļoti jauka viņa izskatās. Un cik mīļa» viņa piebilda klusāk, bet tomēr tik skaļi, lai mazais ienaidnieks to varētu dzirdēt un varbūt kļūt mazliet laipnāks,

Viņa nemaz neievēroja tēva vēlējumu — dod taču dāmai roku. « Anne, dod glīti rociņu, lai mēs redzam, ka tu to vari» — Anne nedeva ne glīti, ne neglīti roku. Bet pēkšņi viņa tomēr sniedza Natalijai roku — tā bija auksta kā ledus un slapja no sniega — un acumirkli vēlāk viņa bija pieķērusies pie viņas rokas somiņas slēdzenes ~ tas bija no dzeltena stikla darināts zieds.

«Parādi, kas tas tāds ir!»

«Tev vismaz ir jāgaida, kamēr ieiesim iekšā,» Natalija smaidīja.

«Vai tad viņa nāks mums līdzi?-Anne jautāja, saraukdama uzacis.

«Tā jau gan bija domāts,» Sigurds smējās.

Bērns teciņus aizskrēja viņiem pa priekšu uz mājas pusi; viņa centās spert kāju taisni tur, kur tecēja ūdens, lai tas šķīst, pie katra soļa. Viņa jau bija trepēs, kad viņi ienāca priekšnamā lika vienu kāju uz kāpiena, vilkdama otru pakaļ, viņas debeszilais dibens spīdēja plats un noraidošs.

Dzīvojamā istaba, kurā Sigurds vinu ieveda, nebija visai liela, bet gaiša -likās vēl gaišāka tādēļ, ka viņā bija tik maz mēbeļu. Viņam bija vecā lāde no viņu mājām un zilais stūra skapis ar fantastisku celtņu, koku un rokoko tērpos tērptu mednieku gleznojumiem uz durvju pildiņiem ~ jā, tas jau bija tiešām pareizi, ka viņš tos bija paturējis, viņš tos bija mantojis no kāda tēvoča. Citu mēbeļu gandrīz tikpat kā nekādu nebija izņemot dažus tērauda cauruļu krēslus un galdu istabas vidū. Tas bija klāts diviem lieliem un bērniem uz zili puķotas vaska drānas.

«Mums būs buljons un gaļas plācenīši, saka Nūrdskrīdena jaunkundze -tās nu gan nav tādas lietas, kas tev patīk.»

«Kā nē, mīļais,» viņa muļķīgi teica viņai ienāca prātā pirmie Oslo pavadītie gadi, kad viņa, kā jauna meitene dzīvoja kaut kur augšas istabiņā. Tie bija tādi ēdieni, kurus pastāvīgi varēja dabūt visos ēdienu namos, kurus viņa mēdza apmeklēt.

«Parādi nu man to,» Anne teica, paņemdama Natalijas r,okas somu. Viņai bija novilktas virsdrānas. Tā viņa izskatījās glītāka, kad gaišais kakliņš un apaļās roķeles bija kailas. Viņa nemaz neizskatījās pēc Sigurda, tā, protams, līdzinājās savai mātei, bet tomēr bija gluži citāda. Viņa piederēja pie tā saucamiem skaistiem bērniem, bija spēcīga un gaiša, bet tomēr neizskatījās tā, ka arī pieaugusi būs daiļa.

Sigurds mēģināja pierunāt Nūrdskrīdena jaunkundzi. Natalija saprata, ka parasti viņa mēdza ēst iekšā, bet tagad viņa gribēja ēst virtuvē, kad še bija viesis un paēdināt arī Anni turpat. Viņi sauca viens otru uz tu — nu jā, tas jau bija saprotams, viņi abi bija laucinieki. -Viņa bija tumša, slaida un glīta — droši vien tā ap piecdesmit gadu veca, stalta sieviete.

«Nezinu, vai Nūrdgora kundze mani atceras,» viņa teica, manīdama, ka Natalija uz viņu skatās. «Esmu daudz gadu no vietas nodevusi dvieļus «Lietišķai mākslai», biju reiz iebraukusi pilsētā un runājusi ar jums — Kārija Nūrdskrīdena.»

«Kā nē, to es atceros ļoti labi. — Bet tas nu būs jau labu laiciņu atpakaļ, tagad jūs vairs neaužat, Nūrdskrīdena jaunkundze?»

Brālis viņai apprecējies un tad viņai vajadzēja aiziet un pieņemt vietu.

Arme sāka kāsēt, spļaudīties un čīkstēt. Viņa bija paguvusi attaisīt Natalijas papirosu etviju un tikmēr sūkājusi vienu no papirosiem, līdz tas bija palicis gluži mīksts. Sigurds un Nūrdskrīdena jaunkundze slaucīja viņai muti un mierināja, paklusām bārdamies, kamēr Natalija savāca kopā savas somas saturu, kuru meitene bija izklāstījusi pa krēsliem. Tad viņi varēja sēsties pie galda.

«Agrāk es ēdu viesnīcā, tā ka saimniecība še ir mazliet primitīva,» Sigurds atvainojās, «tādu lietu, kā galda veļas man vēl ir maz iegādāts. Tikai tad, kad pārvedu to še šurp, man vajadzēja iesākt pašam savu saimniecību.»

«She was with her grandparents, you see, but then her grand father died a year ago and her grandmother now in january. So she has been with me only four months. [2] »

«Bet kā tu tagad runā, Sigurd!» bērns kliedza un skaļi sāka smieties.

«Lieli cilvēki tā dažreiz runā par tādām lietām, kas maziem bērniem nav jādzird.»

«Dariet vēl tā ~ tu izskaties tik jocīgs, kad tu tā runā.»

«Viņa ir apbrīnojami pašapzinīga,» Natalija uzmanīgi piezīmēja. Ārkārtīgi izlutināta, viņa domāja — Knuts ir daudz, daudz mīļāks, glītāks arī viņš ir. Un neviļus viņa teica: «Totlanda kundzes mazais puisēns dzīvoja pie manis pagājušā ziemā; viņš ir gandrīz vienā vecumā ar viņu.»

«Tiešām. — Jā, nu tad jau tu zini, ka ar tādiem nemaz nav tik viegli. Vai tu dzīvo vēl tai pašā vietā?»

«Jā. Jau sen šai vietai draud noplēšana, bet pagaidām acīmredzot no tā vēl nekas neiznāk. Jā, tu jau droši vien nezini, kur tas ir, tas ir tāds ielas gals.»

Anne, cik vien bija jaudas, plāja ar karoti šķīvī iekšā, tā ka buljons šķīda uz visām pusēm. Viņai droši vien likās, ka pieaugušie runā pārāk ilgi, nepiegriezdami viņai nekādu vērību.

«Nē, bet Anne, cik tu esi nerātna labāk būs, ka tu nāksi ārā virtuvē ēst. — Es dabūšu siltu ūdeni, cerams, ka tas izies, ja to tūliņ lūkos izmazgāt,» viņš teica Natalijai. Baltā zīda blūze un pelēcīgi baltie svārki izskatījās diezgan skumīgi.

Tā laikam bija Nūrdskrīdena jaunkundzes istaba, kur viņa bija ievesta. Pār bērna gultiņu kaktā karājās dažas reliģiozas bildes un Adindas Gorderes ģīmetne. — Jaunkundze ienāca ar siltu ūdeni un dvieli. Vēlāk Sigurds parādījās durvīs.

«Nu, kā ir? Man tiešām tik nepatīkami esmu nelaimīgs, ka viņai tādas lietas varēja ienākt prātā. Viņa nav pieradusi pie tā, ka še kāds nāk. Jā, man nāk prātā, ka agrāk man tik daudz kas bija ko pārmest Asmunda bērniem. ~ Bet tiešām nav viegli pieradināt viņus pie kārtības.

«Tev laikam tagad ir cits matu sasukājums?» viņš jautāja.

Natalija purināja galvu:

«Es vairs matus nekrāsoju varbūt tas tev liekas svešādi.» Viņa redzēja savu seju spogulī un melnos matus ar sirmiem pavedieniem. Viņš pienāca tik tuvu, ka viņa galva bija redzama aiz viņas.

«Ne svešādi gluži otrādi. Tu vairāk izskaties tā, kā pirmā laikā, kad es ar tevi iepazinos, tagad, kur tev ir atkal tumši mati. Kad tev bija tie sarkanbrūnie, tie tev tik labi nepiestāvēja.»

«Viņi tak bija brūni — sarkana viņos nekā nebija.»

«Tiešām. Man viņi vienmēr likās esam sarkanīgi. Bet tas varbūt bija tādēļ, ka tavas māsas bija sarkanmatainas, tas laikam uz mani bija atstājis tādu iespaidu.»

Gaļas plācenīši bija pa pusei atdzisuši. Anne bija samērā mierīga pēc savas pēdējās uzstāšanās; viņa drusku tiepās, kad viņai nedeva alu, bet padevās diezgan ātri. Tracis bija atkal, kad viņi bija paēduši un Sigurds teica, ka nu viņai atkal jāsaģērbjoties un jāejot lejā rotaļāties. Viss tomēr beidzās ar to, ka Nūrdskrīdena jaunkundze aizveda viņu pie sevis.

«Viņa laikam gan pavisam nav kā nākas audzināta?» viņš jautāja un smaidīja apmulsis.

«Ja es teiktu; nē, viņa ir labi audzināta, tad ~ vai tu man ticētu ka tādas ir manas domas?»

Viņš smējās. «Jā, es nezinu, ko lai es daru -man ir jāsmejas, kad man vajadzētu būt stingram, un tad tu zini, ka es vairs nekā nevaru darīt.»

«Lai paliek stingrība. Bet paliec reiz īsti dusmīgs.»

Nūrdskrīdena jaunkundze uzlika kafiju uz mazā pīpējamā galdiņa pie loga.

«Vai tu varbūt neieliesi,» viņš lūdza. «Šī kanna ir tāda, ka es vienmēr pārleju pāri, kad man no tās ir jālej.» Natalija ielēja kafiju.

«Dusmīgs, tu saki. — Tas nav viegli, Talij, palikt dusmīgam uz tādu mazu radījumu. Sevišķi tad, ja vienmēr ir tāda sajūta, ka viņa ir tā, kurai uz mani vajadzētu dusmoties.»

«Jā, tu domā tā,» Natalija teica. «Ja tu staigāsi apkārt ar tādu — vainas apziņu vienmēr — pats pret savu meitu -ilgāku laiku viņai tas var nākt tikai pat ļaunu.»

Viņš neatbildēja.

«Un tāda, kā pasaule ir tagad — tad jau visiem vecākiem ir pietiekošs iemesls lūgt saviem bērniem piedošanu, ka tie viņus ir laiduši pasaulē. Dievs Kungs, Sigurd, ja tu redzi visu to, kas notiek mums apkārt vai tev tiešām liekas, ka tas var nozīmēt tik ļoti daudz, ka tava mazā meitiņa ir nākusi pasaulē mazliet nekārtīgi?»

«Tas tomēr ir kaut kas cits, ja tava vaina ir tik acīm redzama, ka nevar palikt neievērota. Vainīgi pie visa cita mēs, protams, arī esam ~ it visi. Bet, ja nu šai gadījumā tāds konkrēts fakts ir par izejas punktu šādai atziņai, un bērns stāv šim izejas punktam pašā vidū . . .»

«Jā, tas, protams, nevar būt visai patīkami tev. Ja viņa ir it kā par durvju sargu tavas grēku atziņas izejā, vai kā tu to apzīmē. Bet nekas patīkams tas nu gan nevar būt arī meitenei, ka tu viņai esi piešķīris tādu lomu. Ir, protams žēl, ka viņai nav mātes. Bet ka māte ir mirusi, tur taču tu neko nevari darīt. Ja viņa vēl būtu dzīva, jūs droši vien jau sen būtu apprecējušies un bērnam būtu normāla māja.»

«Tā tas droši vien nebūtu. Mana sieva kļūt viņa negribēja. Tas ir pēdējais, ko es par viņu zinu. Es saņēmu vēstuli tā bija rakstīta piecas dienas pēc mazās Annes dzimšanas, dienu pirms viņas nāves. Viņi to bija vēlāk atraduši un atsūtījuši. Un viņa nebija tāda, kas vēlāk apdomātos citādi.»

Natalija mazliet apdomājās:

«Es reiz runāju ar viņu — bet to viņa laikam tev būs stāstījusi. Viņa bija atnākusi pie manis — tā laikam bija pēdējā reize, kad viņa bija Oslo, man liekas.»

«Nē. To es nezināju. Neesmu viņu nekad vairs saticis pēc tam, kad viņa bija aizbraukusi prom no Apaldhaugām to pavasari. Un pēdējos mēnešus viņa arī nerakstīja. Ja neskaita beidzamo reizi.»

Paldies Dievam — tad jau viņš nezināja, cik neglīti viņa bija izturējusies pret nabaga meiteni. Viņa no tā bija baidījusies vairāk, nekā viņa pati sev gribēja atzīt. Vēlāk viņa nekad to nebija varējusi saprast — ka viņa bija varējusi būt tik izmeklēti nežēlīga pret cilvēku, kurš bija nelaimīgs. -Protams, viņa bija zinājusi, ka Anne Gordere domā nopietni, teikdama, ka viņa neprecēs šķirtu vīru viņa bija tik jauna un patstāvīga. Un viņu tā bija gribējusi padarīt nedrošu, mēģinādama iestāstīt viņai, lai viņa izvēlas sev laimi, kuru pastāvīgi sirdsapziņas pārmetumi saēstu no iekšas. ~ Tā laikam tad viņa bija domājusi atriebties . . .

Viņa nodrebēja un, pamanījusi, ka Sigurds uz viņu skatās, ātri teica:

«Laikam tad viņa, nabadzīte, pati būs zinājusi, ka viņai ir jāmirst?»

«Nē, gluži otrādi. Neviens nav gaidījis nekā ļauna. Viņa esot stipri noasiņojusi, bet viņi domājuši, ka briesmas ir jau pilnīgi pāri. Bet tas sācies atkal no jauna, un ko viņi visu

ari nav darījuši, lai viņai palīdzētu, panākumu nav bijis nekādu.»

Jā, Dievs vien zin, ko es biju iedomājusies, kāda šī sastapšanās izvērtīsies, Natalija brīnījās. Četri gadi -pa to laiku daudz ūdens bija aiztecējis jūrā. Viņa pati redzēja ~ visā bija ari kaut kas smieklīgs. Viņi bija aizgājuši viens no otra, lai abi sāktu kopdzīvi katrs ar citu cilvēku ~ un nu Adinda Gordere bija mirusi un Sverre Reistāds bija miris. Vai viņa bija iedomājusies, ka pēc tam, kad viņi katrs par sevi būs nosēdējuši vieni tik ilgi, cik ilgi bija pienācīgais vecu laiku sēru laiks, viņa nāks še itkā dodama iemeslu zināmam ievadam. Un pēc tam viņi varēs sākt atkal šķetināt tālāk pavedienu, no tās vietas, kur tas bija pārtrūcis? Tas ir, apmēram, kā mēdz teikt, salikt savas panckas kopā. — Ak nē. Tiem četriem gadiem, kuri viņiem nebija kopīgi, nebija tomēr tik viegli pārlēkt pāri. -Viņa bija domājusi arī pateikt viņam, ka starp viņu un Sverri viss sen bijis izbeidzies jau pirms viņa nāves. Bet nu viņai likās, ka viņai nebūs iespējams runāt ar Sigurdu par savām attiecībām ar Sverri. Kā viņš arī nebūtu aizmaldījies prom, tam viņš tomēr bija par godīgu, lai saprastu kaut ko tādu. Kā viņš ari nebūtu viņai samelojies toreiz — runa nebija par starpību apmēra ziņā, bet pēc būtības.

«Tu sapratīsi,» viņš teica, kad viņi bija sēdējuši un klusējuši tik ilgi, ka viņa tikko vēl atcerējās, ko pēdējo viņš bija teicis. «Ja tu esi izpostījis otra cilvēka dzīvi un tas — nomirst. Tad tas nekad vairs nav ne labojams, ne pārgrozāms. Es ticu, ka viņa gan tiktu atkal uz ceļa, ja viņa paliktu dzīva. Bet tad viņa nomira. Un viņa ir Annes māte, kura tagad ir atradusi paliekamu vietu pie manis. Viņa ir mans bērns. Un es nevaru teikt neko citu, kā tikai to, ka esmu ļoti iemīļojis viņu.»

«To es saprotu gan. Bet taisni tādēļ, Sigurd, tev ir jāmēģina nenodoties prātojumiem, kas attiecības starp tevi un bērnu padara gluži neiespējamas. Tev taču ir viņa jāuzaudzina šādā vai tādā kārtā. Ar katru audzināšanu vispār kā ir tā ir, jo mēs jau nevaram zināt, kādā pasaulē bērniem, kurus mēs audzinām, būs jādzīvo, un kādai lai mēs tos audzinām. Bet tomēr tev ir jāmēģina dot savam bērnam kaut kas, pie kā tas savā dzīvē var pieturēties. Ja tu vienmēr jutīsies vainīgs viņas priekšā, tad jau tu nekad nevarēsi būt viņas pieturas punkts pasaulē. Un tādam taču tev gan laikam vajadzētu būt.»

«Man?» Viņš pasmējās. «Tev pēdējai tā vajadzētu likties, ka deru kādam kā pieturas punkts dzīvē. Žēl nabaga Annes šai ziņā.»

«Žēl Annes, ja tu nevarēsi tik tālu saņemties, lai tu varētu pārvilkt pāri — tam, kas ir bijis. Aizmirst nelaimīgo notikumu, kurā tu biji iepinies, pa pusei to negribēdams, vismaz tādā mērā, ka tev rastos atkal tik daudz uzticības pašam sev, ka arī tavs bērns tev varētu uzticēties.»

«Uzticība. Jā, ja tu domā tā, lai viņa ticētu, ka gribu darīt priekš viņas visu, kas stāv manos spēkos, tad es protams to vēlos. Bet lai es pārvilktu pāri svītru visam tam muļķīgajam un jā, grēcīgajam, ko esmu darījis, tā radīdams sevī pašpaļāvību, kurai viņa varētu uzticēties — nē!»

«Tātad tu domā, ka viņai ir jāuzaug, uzskatot tevi kā mīļu tēvu, bet vāju cilvēku?»

«Bet ja tas tā ir? Pirmais, kas man viņai jāmāca, taču ir īstenības sajūta. Tu saki, pasaule ir tāda, ka kuram katram ir jālūdz saviem bērniem piedošana, ka tas viņus ir laidis pasaulē. Bet tā jau taisni ir tā nelaime, ka mēs visi esam tādi, ka negribam atcerēties paši savus grēkus. Kā savus grēkus, tā savu tēvu grēkus — savus tēvus mēs izpušķojam, padarīdami tos romantiskus, vai nu tas zīmētos uz tautas vai sabiedrības vēsturi, vai tikai uz mūsu pašu dzimtas vēsturi. Kad mēs esam atraduši, ka esam dibinājuši pašpaļāvību uz to, kas ir tikai sadzejots, tad mēs sadzejojam atkal citu stāstu par to, kādi mēs esam bijuši laikos, vai par ģermāņiem bronzas laikmetā, vai par cilvēka tipu, kāds tiks izaudzināts Krievijā, Vācijā vai Romā, ja vien viņiem ļaus vaļu pietiekoši ilgi. — Tā mēs savu pašpaļāvību kā cilvēki varam dibināt uz cilvēkiem, par kuriem mēs varam būt droši, ka nekad viņus neesam redzējuši un neredzēsim. Jā, tādi mēs esam kļuvuši tik daudz mēs esam iemācījušies no tā laika, kamēr tavs tēvs un tava māte, jā, un arī mans tēvs smēlās savu pašpaļāvību no cilvēkiem, kuru vidū viņi dzīvoja.»

«Pašpaļāvību no citiem cilvēkiem, kuru vidū viņi dzīvoja — ko tu ar to gribi teikt?»

«Jā viņi tak bija pārliecināti, ja visi citi arī ticētu un domātu to pašu, ko viņi un darītu tā, kā viņi ieteica darīt, tad viss būtu lieliski. Tas tad ir taisni tas, ko es Annei negribu mācīt viņai savu cilvēcīgo pašpaļāvību nevajag dibināt ne uz mani ne uz citiem.»

«Ar citiem vārdiem — tu gribi viņu uzaudzināt, lai viņa paļaujas tikai uz Dievu?»

Viņš palocīja galvu.

«Jā, tu zini, ka tur es tev nevaru sekot. Bet ja tu saki, ka tagad mēs vairs nedrīkstam ticēt cilvēkiem, izņemot tos, par kuriem mēs varam būt droši, ka neriskējam tos redzēt -tu taču neesi redzējis Dievu, Sigurd! ~ Nu tu droši vien tici, ka dabūsi viņu redzēt, kad būsi miris, bet ja pēc nāves nekā nav, arī tādā gadījumā tu nepiedzīvosi vilšanos. Tajā ziņā, man liekas, tu tikpat labi varētu ticēt sabiedrībai, kurā nebūs šķiru, vai ziemeļnieciskajam cilvēkam — vai spiritistu mācībai, ka banalitāte ir stiprāka kā nāve.»

«Redzēt Dievu, kā tu zini, mēs nevaram. Bet mēs varam izjust to ka Dievs mūs redz. Kristus ja tiešām lasa viņa testamentu visiem cilvēkiem, tad ir jāatzīst, viņš ir redzējis tevi un mani un katru no mums atsevišķi, viņš ir redzējis mūs visus taisni tādus, kādi mes esam.»

Natalija sēdēja brīdi.

«Tu tātad savu bērnu gribi uzaudzināt kristīgā garā. — Jājā. Dievs to zin, vai tas tev laimēsies. Taisnību sakot, uz mani šī Anne Nūrdgore atstāj tādu iespaidu, ka pēc dabas viņa nav dievbijīga. Viņa liekas esam īsts veselīgs un mundrs pagānēns, tā man rādās.»

Viņš pasmaidīja, bet neteica nekā.

«Tu runā par grēkiem,» Natalija klusu teica. «Tev, Sigurd, laikam liekas, ka arī mēs grēkojām — tā darīdami, kā mēs darījām, pirms vēl bijām bijuši pie novadavecākā. -Varbūt tev liekas, ka tas beidzās tik bēdīgi tādēļ, ka bijām iesākuši tādā kārtā?»

«Grēks tas, protams, bija, bet droši vien ne tādā ziņā, kā tu laikam domā, toreiz droši vien nedomājām ne tu, ne es, ka mēs jebkad varētu viens otru atstāt. Toreiz mēs abi bijām pilnīgi droši pārliecināti, ka tu un es, mēs abi paliksim kopā, kamēr mēs dzīvosim, un tas tad ir tas vissvarīgākais, nevis formas un ceremonijas, šo solījumu dodot. Bet vismaz es kļuvu pārmērīgi iedomīgs, ka biju dabūjis tevi. — Jā, es nevaru teikt, ka es nebūtu mīlējis tevi neizsakāmi, to tu zini, ka tas tā bija. Bet es manīju, ka tu manī daudz ko tādu redzi, ka tu idealizē mani, es gandrīz varētu teikt. Es zināju, ka es pavisam neesmu tas, kas es esmu tavās acīs, gluži otrādi, biju gluži ikdienišķs cilvēks. Bet es kļuvu iedomīgs tādēļ ka tu mani mīlēji, tā kā es nemīlēju tikai tevi, bet savā ziņā biju iemīlējies arī pats sevī — tas ir, mīlēju sevi tādu, kādu tu mani biji izpušķojusi.»

«Dievs Kungs, Sigurd!» Natabja smaidīja noskumusi. «Ja tā ņem, tad jau katra iemīlēšanās ir grēks!»

«Ja nevar būt iemīlējusies bez tādas pašdievināšanas, tad tas tā arī ir.»

«Ja vispār ir atrodama tāda īsta un pazemīga mīlestība, tad tai gan vajag būt sasodīti garlaicīgai, man tā liekas.»

«Par to man mazāk kas ir zināms, jo neesmu to nekad izbaudījis. Bet es zinu, ka tā otra — lepnā un pašapzinīgā — beidzas apnikumā.

Lēnām Natalijas seja pietvīka tumši sarkana:

«To tu man gan neesi teicis. Ka esmu tev apnikusi.»

«Vai tu esi traka!» Viņš arī pietvīka sarkans. «Tu man taču nebiji apnikusi! Bet es mazliet biju apnicis tev, to es nevarēju nemanīt. Es to manīju labāk, nekā tu pati, man liekas, jo es, protams, zinu, ka tu mani vēl arvien mīlēji, bet tik jauki tas tev vairs nelikās; tas jau arī bija gluži saprotami. Es jau arī pats sev biju sācis apnikt.»

Natabja sēdēja, raudzīdamās pa logu laukā. Bērzu lokanie zari dārzā mirdzēja, vilkdami švīkas gaisā katrreiz, kad uznāca vēja grūdiens. Uz noras starp māju un kaimiņu villu stāvēja Anne kopā ar kādiem lielākiem bērniem, viņi meta ar akmeņiem vecai koka vannītei, kura peldēja pa zilu ūdens pancku.

«Man liekas, tu esi netaisns, Sigurd, ka uzkrauj man vainu, ka biji tā apnicis pats sev. Neatrodu, ka es tev jebkādā ziņā būtu devusi iemeslu ticēt, ka tu man kaut kādā ziņā esi apnicis, kā tu saki.»

«Varbūt vainīgs bija arī tas, ka, pēc manām domām, tev bija pilnīgs iemesls tādai būt. Tu mani tā biji pārvērtējusi no sākuma. Un tavas cerības bija bijušas tik lielas. Es biju tev tikai vilšanās. Nekad nekādas citas pārmaiņas tev nebija kā tikai gājiens uz veikalu un atgriešanās no tā. Vienmēr viens un tas pats. Pat ja mēs vēl varējām atmīkstināt viens otru kopā būdami. Tomēr viss it kā taisījās sastingt priekš mums.»

Natabja strauji papurināja galvu: «Tas jau izklausās tā, it kā tu gluži būtu pazaudējis jēgu. Ka tā bija tava iedomība, ka ~ kādēļ tu tā smaidi?»

«Tikai par to, ka tu tā pameti ar galvu, kad tu paliki dusmīga, tas man atgādināja tevi kā jaunu meiteni, tad tu tā mēdzi darīt. — Protams, tā bija iedomība. To es sapratu vēlāk, kad biju palicis viens. Tad es sāku saprast, ko viņi ar to gribēja teikt, runādami par grēku kā par visas nelaimes sākumu pasaulē — vecais tēvs un mātes brālis Kristens un visi viņi — bībelnieki, pav kuriem arī es zobojos, tāpat kā visi citi. Kaut gan patiesībā man bija mīļi manas mātes radi Bet es toreiz nesapratu to, par ko viņi runāja. Jā, tā jau arī bija iedomība savā ziņā, tikai citāda veida -es izgāju no tā, ka tēvam un Sirnenam un Asmundam katrā ziņā bija taisnība, jo mēs, Rafstādes ļaudis, piederējām pie draudzes lielmaņiem un Tangenas toreiz bija vēl daudz mazākas mājas, kad es biju zēns un īros ar māti turp, kad tā gribēja viņus apciemot. Kad tu tur biji, mātes brālis Kristens jau bija uzplēsis tik daudz jaunas zemes, ka tās bija divtik lielas.»

Natabja smaidīja: «Tagad beigu beigās vecais, stīvais Tangens tevi ir atgriezis, Sigurd?»

«Vari tā teikt, ja tev tīk. Vismaz es nācu pie atziņas, ka jau kā zēns esmu bijis iedomīgs uz kaut ko, kas bija tikai ilūzija. Jo citādi to nekā nevar pateikt, ja es lepojos ar to, ka mūsu mājās mums nevajadzēja tā strādāt kā to darīja Tangenās, bet nodarbināt savas domas ar to, kas ir taisns un netaisns, grēks un žēlastība, no kurienes mēs nākam un par ko mēs cīnāmies še virs zemes -to mēs nejaudājam. Būt tik nopietniem, tas mums it kā nebija lepni diezgan »

«Tu, Sigurd, nekad tā īsti neesi varējis iedzīvoties pilsētā,» Natabja teica pēc brīža. Tas varbūt bija galvenais iemesls, kādēļ tu pats sev sāki apnikt.»

«Jā, tas arī.»

«Tā jums arvien iet visiem.» Viņa gribēja no jauna pamest ar galvu tā kā pirmīt, bet atcerējās Sigurda smaidu un savaldījās. «Jūs gribat aiziet no zemes, bet pilsētā jūs gribat paturēt sev tiesību nosodīt pilsētu.» Kad viņš pasmaidīja, viņa strauji teica: «Bet še taču — lai Dievs mani pasargā, nav ne īsta pilsēta, ne īsti lauki — vai tad tev liekas, ka še ir tava īstā vieta? Vai tev patīk te dzīvot?»

«Vieta ir laba diezgan Un es nevaru liegt, man labāk patīk, ka man ir pašam savs veikals, nekā būt atkarīgam no citiem.»

«Jā, tava kristīgā pazemība ir diezgan savāda, bet tā jau ir tava darīšana! Tā gan. Bet -ja tu būtu teicis to agrāk -pirms desmit, pieciem vai sešiem gadiem -un mēs kopā būtu izdarījuši šo eksperimentu, apmetušies kādā mazā pilsētiņā, lai tu varētu pamēģināt pats uz savu roku, vai tu domā, ka tad viss starp mums nebūtu ņēmis tik bēdīgu galu?»

Ko es zinu. Es tomēr nebūtu varējis lūgt tevi, lai tu atsakies no sava stāvokļa, pie kāda tu biji tikusi vienīgi tikai pati ar savām spējām ~ droša brīva un augstāka par citiem, lai aizietu ar mani kaut kur pavisam nezināmā dzīvē.»

«To tu ļoti labi būtu varējis darīt! Toreiz laiki bija tādi, ka man tā būtu visvieglākā lieta uz pasaules iesākt kaut ko še. Es ļoti labi būtu varējusi strādāt pie tevis tavā veikalā. Jā — es varētu to darīt arī šodien. Man ir divdesmit četru gadu piedzīvojumi, man tak savā ziņā ir vārds un šāda vai tāda veida sakari -gan es ar to tiktu galā!»

Viņš no jauna spēji nosarka.

«Tu taču nedomā nekā tāda, Talij! Ka man ir bijuši kādi slepeni nolūki, kad es tevi lūdzu nākt man līdzi uz māju?»

«Slepeni nolūki?» Viņai gribējās ir smieties, ir raudāt reizē. «Ak Kungs, ko tu sauc par slepeniem nolūkiem? -Ja tu būtu iedomājies, ka mēs varbūt tomēr vēl neesam tādā mērā galā viens ar otru, un ka tādā gadījumā tas būtu noziedzīgi muļķīgi, ja mēs to negribētu saprast.»

«Tagad jau es vismazāk kā jebkad varu tev ko solīt. — Iesāku še tikpat kā no jauna pirms nepilniem četriem gadiem -jā, iet jau samērā labi, bet tas arī ir viss. Bērns arī man ir, un tev ir pilnīgs iemesls skatīties ar aizspriedumiem uz Anni. Tu taču nedomā, ka es tev varētu likt priekšā pēc tā, ko es tev solīju toreiz — ka es varētu lūgt tev kaut ko, kas patiesībā nozīmētu tikai to, lai tu nāc šurp un palīdzi man savest atkal manas lietas kārtībā?»

Natalija sēdēja gluži klusu.

«Nē,» viņa mierīgi teica. «Protams. Es zinu, ka to tu nekad nedarītu. Ja tev būtu vajadzīga tikai palīdzība, ja es tev nebūtu vajadzīga dēļ citiem iemesliem.»

«Par citu jau nemaz nevarētu būt runa -tagad. Ne tāpēc, ka man liktos briesmīgs tas ar Sverri Reistādu. Man tas likās briesmīgi, kad es to izlasīju laikrakstos. — Un es jau sapratu arī, ka tas bija dabiski, ka tu pieķersies viņam. Tu zināji, ka uz viņu var paļauties, viņš bija viens no tavējiem un jūsu draudzība bija ilgusi jau no bērnu dienām. Tu sapratīsi, ka man tas likās gluži dabiski, ka tu aizgāji pie viņa. Un ka tas nebija nekas cits, kā tas, ko es jau pats biju piedzīvojis.»

«Zināms, tas bija briesmīgi. Bet starp mani un Sverri viss jau bija izbeidzies labu laiciņu pirms tas notika.» ~ Tā, nu tā tomēr bija viņam to pateikusi. -«Tas bija pārpratums, visa šī saderināšanās. No abām pusēm.»

Viņa nodūra acis, kad pamanīja, ka viņš uz viņu skatās. Ja viņš tagad nekā neteiks, tad es būšu ļoti nelaimīga. Viņa jutās arī ļoti nospiesta, kolīdz tā pieskārās savām atticībām ar Sverri — un tomēr viņa labprāt būtu gribējusi zināt, vai viņam tas bija sāpējis, vai viņš to bija ņēmis pie sirds, ka viņa bija piederējusi citam? Vai es viņam vispār vēl ko nozīmēju?

Tajā pašā brīdī ieskanējās durvju zvaniņš.

Dāma, kura strauji iepeldēja iekšā liela, pelēka medību suņa pavadīta, bija maza, šmauga un veikla, apmēram viņu vecumā. Viņa apstājās pēkšņi.

«Ak, atvaino! Man nebija ne jausmas, ka tev ir viesi!»

Sigurds stādīja priekšā ~ Fjalstāda kundze, Nūrdgora kundze. «Vai gribi kafiju, Ingjerd ~ tā gan būs jau auksta, bet viņai droši vien ārā būs vēl .»

Viņi dzēra kafiju no jauna, un Fjalstāda kundze runāja par savu suni, par Markusragu un izstādi. Viņa pazina katru lopiņu no iekšas un no āra, vārdu un izcelšanos. Viņas brālim piederēja Levhaugas Feiomi. Natalija sēdēja, tikko varēdama viņu ciest, lai gan patiesībā viņa laikam bija ļoti jauka.

«Bet man diemžēl laika nav,» ~ Sigurds paskatījās pulkstenī. Apsolījos virsārstam būt slimnīcā ap četriem, tur ir kaut kas ar diatermiju.»

«Uf, esmu jūs aizkavējusi ar savu sēdēšanu! Un Nūrdgora kundzei pēc pusstundas ir jābrauc prom. Vai tad tu, mīļais Sigurd, nevarēji man pateikt, ka esmu atnākusi nelaikā es jau gluži labi būtu varējusi to atlikt arī uz vēlāku laiku.»

«Bet to taču tu nemaz neesi darījusi, Ingjerd.»

Viņi visi trīs reizē gāja prom. Fjelstāda kundze runāja visu laiku. Viņa bija atraitne, Natalija saprata, un viņas brāļiem un Sigurdam bija kopīga būdiņa kaut kur kalnos. Fjelstāda kundzes puikas tā mīlot Nūrdgoru. — Pie aptiekas viņa atvadījās, viņai jāejot tur iekšā.

Sigurds pavadīja Nataliju mazo gabaliņu līdz viesnīcai.

«Jā, cik tas bija savādi, būt atkal reiz kopā ar tevi, Talij.»

«Jā, un liela prieka tev no tā nebija, tāds man bija iespaids,« viņa nervozi teica.

«Tā tu nerunā. Tu taču zini, ka esmu tev pateicīgs, ka vēlreiz dabūju ar tevi parunāties. — Vai redzēšu tevi vēl kādreiz, kad tu atbrauksi uz šejieni?»

«Ja tu to vēlies. — Bet neesmu vēl sakravājusies, man tādēļ tagad būs jāatvadās — sveiks, Sigurd, un paldies par visu.

Laiks bija jau gluži vienmuļi pelēks, kad viņa sēdēja vilcienā un brauca lejup. Natalija izņēma savu rokdarbu un papirosu etviju ~ un atrada, ka tā bija tukša. Meitene bija salauzusi visus papirosus, kas bija atradušies viņā, un viņai bija aizmirsies nopirkt jaunus. Nekas, viņa pagaidīs, līdz kamēr dabūs tos ēdamā vagonā.

Šai galā ezeram vēl bija ledus. Tas bija tumšs un izčākstējis, klāts ūdens paltīm, kurās spoguļojās bālās debesis. Mežainās muguras izskatījās tumšas, un tīrumi sasaluši, ar sniega vāliem, kuri kāpās atpakļ no vītušajām pļavām; aramā zeme gulēja valga un melna ar sniega ūdeni vagās. Visur bija vārnas Sigurds ar Fjalstāda kundzi bija runājuši par to: pret vārnu sērgu pavasarī bija izlikta inde, un kāds sugas suns bija ieēdis to.

Patiesībā tas bija neticami, bet tā bija tāda varbūtība, par kuru viņa nekad nebija domājusi — ka varētu būt piemēra tāda Fjalstāda kundze. Jā, viņa jau nekā nezināja, tas neko vēl nenozīmēja, ka viņi bija uz tu, vai ka viņa tā ielauzās pie Sigurda, lai runātu ar viņu par suņiem.

Bet protama lieta, ka tā tur augšā bija briesmīga pļāpu ligzda. Tāpat kā visas mazpilsētas. Viņiem, protams, bija zināms viņa piedzīvojums ar Adindu Gorderi. Tas vīrieti nepadarīja nepievilcīgāku ziņkārība ir vislabākā erotisma ierosinātāja. Un tagad, kur viņš dzīvoja tik aizkustinoši viens, ar gaišo, glīto meiteni ~ nebija šaubu, ka sieviešu, kas gribēja viņam palīdzēt, bija tik daudz, ka tās, tā sakot, stāvēja rindā. Un viņa tātad bija pievienojusies tai, jo to taču viņa bija darījusi.

Tagad bija jautājums ~ vai lai viņa mēģina ar elkoņiem izlauzt sev ceļu uz priekšu, garām visām varbūtējām citām. Jeb vai lai viņa atkal aiziet.

Viņai gribējās reizē ir raudāt, ir smieties. Kā viņai varēja būt tik uzbāzīga atmiņa, ka viņas domas nekad nevarēja atlaisties no Sigurda. Jeb vai varbūt viņa neatminēja. Vai viņa visu laiku nebija atcerējusies — tas ir destilējusi sava veida reibinošu dzērienu no tā, ko viņa atminēja un kas viņai bija aizmirsies par savu un Sigurda kopdzīvi? Kamēr Sigurds atminēja, pēc Kjerkegora definīcijas par atminēšanu un atcerēšanos. Atmiņa ir tikai šaubīšanās starp pareizu atcerēšanos un nepareizu. Abos gadijumos iznākums nav ne tuvu tik spilgts kā atcerēšanās gadījumā.

Viņa atcerējās to, kas viņai bija bijis ar Sverri un cerēja tikai, ka ar laiku viņa aizmirsīs to. Vismaz aizmirsīs lielo daļo no tā. Tas bija brutāli, bet patiesi — pat par viņa nāvi viņa domāja tikai no tīri egoistiskā viedokļa: Vai vieglāk būs aizmirst sakaru ar viņu tādēļ, ka līdzzinātājs ir prom, ka vairs nav jābaidās sastapt viņu negaidot, vai dzirdēt par viņu runājam citādi, kā tikai no mammas ~ parasti, mirušie drīz nogrimst aizmirstībā. Jeb vai nebūs iespējams aizmirst viņu tādēļ, ka viņš aizgāja bojā tik īsu laiku pēc tam, kad viņa bija sarāvusi sakaru ar viņu.

Ja tas būtu tāds nelaimes gadījums, ka par to varētu būt kaut vismazākās šaubas, ka tas ir gadījums jā, tad jā. Viņš ar viņu toreiz bija galā tāpat kā viņa ar viņu, to viņš nevarētu noliegt. Viņi zināja abi viens par otru, ka viņi bija bijuši viltus spēlētāji abi, un ka par to viņi bija bijuši skaidrībā, kā attiecoties paši pret sevi, tā arī uz otru, vismaz no tā laika, kad viņi savas attiecības bija savilkuši atkal kopā pēc tā vakara, kad laikrakstos bija ievietota ziņa par Adindas Gorderes nāvi. Bet tomēr taisnība bija tā, ka viņa bija galā ar mīļāko, kuru tā bez kādiem panākumiem bija centusies mīlēt, bet Sverre bija galā ar savas dzīves lielo ilūziju,

Uf, jā. Viņa greizi savilktā baltā seja, kurā tikai degunā bija palikusi krāsa. Tai vakarā, kad viņa beidzot pateica, jo bija tik ļoti nogurusi no mūžīgajām scēnām, ka vairs nedomāja par to, ko tā teica.

«Protams, ticu tam, ko tu saki, ka tu visus šos gadus tikmēr biji staigājis prātodams par to, kā tas būtu, kad tu dabūtu mani, ka tu nevarēji rimties, manis nedabūjis. Bet nu, kad tu beidzot esi dabūjis mani, izrādās, ka tā ir bijusi vilšanās to mēs zinām abi divi, vai nu tu to gribi zināt vai nē. Tā ir tikai spītība, ka tu vēl arvien pastāvi uz to, ka mums ir jāprecas. Patiesībā tu no šī eksperimenta tāpat baidies kā es.»

Viņa nebija drīkstējusi paskatīties uz viņu pēc tam, kad viņa to bija izrunājusi, un viņa savādā, drebošā balss bija iedvesusi viņai bailes pašai no sevis.

«Blēņas ir tās, ko runā par nopietnām un cienījamām sievietēm — tiešām vajag daudz nopietnības un tikuma, lai kāds uzdrošinātos būt tik cinisks, kā tu, Natabj.»

Viņa bija jutusies tik aizvainota, ka bija izteikusi kaut ko idiotisku:

«Bet es taču tev vairs nekas neesmu, Sverre.»

«Kā nē, velns ar' ārā. — Ja no kāda cilvēka tā ir bail, ka jādreb jau iedomājoties vien, ka vajadzēs sastapties ar viņu — tad taču tas kaut kas ir?»

«Čigāns vai nē — viņš līdzinājās ar izsmieklu izdzītam cilvēkam, kuram durvis aizcirstas garā deguna priekšā ~ un kurš acīmredzot nevar atģisties dienas gaismā. ~ Ak, Sverre. Bija smagi viņu atcerēties, un vieglāk nebūs arī viņu aizmirst. Tā bija tāda jauka draudzība, kura beidzās tik nelaimīgi.

Bet satiksmes lidmašīnas nogāšanās Dienvidfrancijā, bez šaubām, bija nelaimes gadījums. Citi braucēji bija kāds jauns pāris kāzu ceļojumā un vecāka amerikāņu dāma, kura bija gribējusi apciemot savus bērnus Romā. — Un tiešām tur nebija nekāda labuma no tā, ka viņa nomocījās ar pārmetumiem, ka viņa ir palīdzējusi Sverrem Reistādam savārīt tādu nožēlojamu virumu. Viņš būtu ticis atkal uz ceļa, kā Sigurds teica par sevi. Bet sajūta bija tāda, it kā nekas vairs nebutu ne labojams, ne grozāms, ja cilvēks bija miris tur viņam bija taisnība.

Viņš tātad tagad ticēja, ka ir atkalredzēšanās šādā vai tādā veidā pēc nāves. Viņai vienmēr bija licies, ka tās ir ģeķīgas domas, — nekad viņa nebija vēlējusies, lai pēc nāves būtu dzīvība. Nevis tādēļ, ka nebūtu daudz tādu cilvēku, kurus viņa mīlēja, bet tā viņus mīlēt, lai būtu kopā ar viņiem mūžīgi nē. Jā, ja viņai būtu bijuši bērni, viņa laikam gan tomēr būtu vēlējusies, lai tas tā būtu. Varbūt tas nāk no neauglības, šāda vai tāda veida neauglības, bailes, kādas cilvēkiem iedveš domas par mūžīgo dzīvošanu. — Kad Sigurds nomirtu, kamēr viņi vēl bija jauni, tad viņa katrā ziņā būtu mēģinājusi ticēt, ka viņš ir kādā vietā, un ka zināmam atkalredzēšanās veidam vajag būt.

Un tagad viņa sēdēja, pati nezinādama, vai tā vēlas sastapt viņu pēc četrpadsmit dienām. — Tomēr, viņa to vēlējās gan. Tas bija vienkārši neticami — četri gadi, tas jau nebija nekas viņu vecumā, un tomēr bija sakrājies tāds daudzums gružu, kas šķīra viņus vienu no otra. Un, patiesībā bija izrādījies, ka ilgi pirms viņi bija tikuši šķirti, viņš bija ticis aizrauts no viņas projām, daudz tālāk nekā viņa varēja iedomāties vai saprast.

Nekad viņa nebija bijusi greizsirdīga visā tajā laikā, kamēr viņi bija apprecējušies ~ un nu viņa bija tāda kļuvusi tādā mērā, ka raudzījās ar neuzticību uz katriem brunčiem viņa tuvumā un vēl uz daudzām citām, kuru pat varbūt nemaz nebija. Bet varbūt Sigurdam bija tāpat vai arī tas, ko viņš zināja par viņu un Sverri varbūt bija viņā nonāvējis to mīlestību, kādu tas pret viņu vēl juta, kad tā aizsūtīja viņu prom no mājas, lai viņš dara savu pienākumu pret sava bērna māti, kā mamma būtu teikusi. Droši vien viņam dažreiz būs bijis grūti, kamēr viņš aprada ar domām, ka viņa dzīvo kopā ar citu vīru un precēs viņu.

Protams, viņš zināja tikpat labi kā visi citi, ka tad, ja dāmai, turklāt šķirtai sievai, ir tāds tik atklāts sakars, tūliņ arī atrodas vesela varza vīriešu, kuri piedāvā savus pakalpojumus. Jā, tu mans Dievs, pat tie divi neapšaubāmi komiskie tipi, kas pirmā gadā bija dzīvojuši apakšā. Viņai tas savā ziņā bija licies pat aizkustinoši. Te nu mums ir tie vīrieši, kuri iedomājas, ka viņi ir pavisam citi vīri nekā citi vīri pasaulē, apklāj savus mazvērtīguma kompleksus ar lielību un cīnās par saviem godkārīgiem nolūkiem. Bet tikko viņi padzird, ka kādai sievietei ir mīļas atiecības ar vienu vīrieti, kad jau viņi skriešus dodas turp un mēģina tuvoties, atklādami savu slepeno demokrātisko pārliecību, ka visi vīrieši ir vienlīdz labi. — Ja vien viņi nedomā tam nolūkam es esmu tikpat labs, kā kurš katrs cits.

Ak nē tas laikam ir tas pats, kas ar sievietēm ziņkārība ir iespaidīgs erotisks līdzeklis. Sigurds varbūt bija lētticīgāks nekā viņš pats to iedomājās.

Ja starp viņiem, kā to saka, viss varētu būt «atkal labi», ar to vēl nebija teikts, ka tas būs sevišķi labi. Bet, ja viņa tagad atkal redzētu viņu pazūdam no savas dzīves tā kā viņa zinātu, ka šoreiz tas ir uz visiem laikiem, viņa tādēļ nekādā ziņa nebutu nelaimīga uz visu mūžu, bet dzīvei nekad vairs nebūtu īstas garšas.

Gunvore gaidīja viņu ar tēju, kad viņa bija atgriezusies mājās un nenoliedzami, viņas istaba bija silta un skaista ar vienu apgaismoto stūri un tulpju spožumu un smaržu visos pārējos pusapgaismotajos istabas kaktos.

«Vai es varu ieiet pie tevis, krustmāt,» zēns sauca no gu]amistabas.

«Nu saki, vai tad tu vēl neguli, Knut?»

«Viņu ir tik grūti apguldīt, ja viņam ir jāguļ vienam,» Gunvore paskaidroja. «Pagājušā naktī, tad viņš zināja, ka es gulēšu pie viņa, un tad viņš iemiga tūliņ uz vietas. Bet tagad, kad es sēdēju še, viņš tikai visu laiku prasīja, kad kundze pārnāks.»

Mazais cilvēciņš guļamajās biksītēs stāvēja uz sliekšņa.

«Krustmāt, vai tu ļausi man nākt iekšā un dosi man tēju?»

«Patiesībā man nevajadzētu ļaut tev to darīt.»

Zēns ierāpās Natalijai klēpī.

«Es tev atvedu labdienas no mammas, Knut.»

«Vai tad viņa drīz tagad būs vesela?» Bet tas neatstāja uz viņu nekādu iespaidu. Viņš dabūja atļauju paņemt vienu no mazajiem, garšīgajiem radziņiem, kuriem bija bieza kārta pelēko sēkliņu virsū, jo tie viņam ļoti patika, un tādēļ viņam tika atļauts paņemt vēl vienu.

Viņš bija daudz skaistāks nekā Sigurda mazā meitene. Knuts bija kalsens, bet visas kustības viņam bija piemīlīgas un maigas. Viņa gludie riekstu brūnie mati bija biezi un mīksti kā zīds un acis lielas un tumšas tagad tām bija savāda, nenoteikta pelēka krāsa, bet droši vien tās kļūs zeltbrūnas kā tēvam, kad viņš būs pieaudzis.

Bija patīkami un silti just mazo augumiņu sev uzticīgi pieglaužamies; viņš taisījās aizmigt. Viņa ļoti mīlēja šo bērnu.

Neizsakāmā laime, kādu, kā viņai vienmēr bija licies, sievietei vajadzēja just, turot pašai savu bērnu rokās, bez šaubām tāda arī bija, bet dažreiz ar šo laimi bija tā kā bija. -Ja viņai ar Sverri būtu bērns, kuru tā tik ļoti sev vēlējās, ka pāris reizes tā jau bija gatava sākt cerēt — viņa laikam būtu jutusies neprātīgi laimīga pirmā acumirkli. Bet vēlāk jau tas visu to būtu padarījis tikai vēl grūtāku un nepatīkamāku.

Knuts gulēja. Natalija ienesa viņu iekšā un noguldīja mazajā gultiņā, kura stāvēja stūrī pie viņas pašas gultas kājgaļa. Viņš atvēra acis uz acumirkli un miegaini mirkšķinādams lūkojās nakts lampā — tad viņš izstiepa rokas viņai pretim. Ziemu Natalija bija mēģinājusi mazliet atdarināt viņu no viņa pārāk lielās pieglaudības, bet gulēt ejot viņa vienmēr noskūpstīja viņu.

Paldies Dievam, nekādu nepieklājīgu vai sentimentālu fantazēšanu mazais Knuts neierosināja — viņš it kā piederēja pie citas cilvēku šķiras nekā Sigurds. Tā mīlēja viņu tādēļ, ka viņš bija tāds mīļš bērns, un tādēļ ka no viņas bija prasīta gādība par viņu un mīlestība jau no pašas viņa dzimšanas.

2

Tas bija uz Alfbildes Totlandes bērēm, kad Natalija nākošajā reizē aizbrauca turp. Viņai piezvanīja no sanatorijas kādā rītā agri Totlanda kundze bija nomirusi naktī.

Mazā pilsētiņa smaržoja pēc plaukstošiem bērziem un ielu putekļiem, bet augšā uz nokares bija vēl agrs pavasaris ar dziļu netīru sniegu mežā un dzeltenu ledu ūdens pilno strautu dibenā, kuri urdza un murdēja visās pusēs no ceļa.

Kapsētā, tomēr bija jau kails saules pusē, kur kaps bija izcirsts sasalušajā dzeltenpelēkajā zemē. Un karstā saule jau bija atkausējusi ārā izmests mālus ap bedri tik tālu, ka tie izskatījās tumši un valgi. ~ Zilās debesīs ņirbēja smalkie spalvu mākonīši, kuri bija aizpūsti ziemeļu virzienā.

Bedres dibenā bija ūdens, kad tēvu nolaida melnajā caurumā, Natalija atcerējās ~ no tā nabaga Alfhilde būs pasargāta, kaut gan patiesībā ir taču vienalga, kādā kapā tevi ieliek; tā laikam domā pat tie, kas tic, ka mirušie dzīvo.

Tomēr tu domā, tādā tik skaistā vietā kā šī, es labprāt būtu gulējis. Akmeņu laikmeta jēdziens par to, ka mirušie dzīvo savos kapos, laikam gan ir pārdzīvojis daudzas ticību maiņas un tūkstošgadu kristietību — vismaz kā sajūta tas mūsos vēl ir dzīvs. Še es labprāt būtu gribējusi gulēt.

Kapsēta atradās augstā kalnā; tā bija gluži jauna, viņā bija vēl tikai daži kapi, kuri bija iestādīti gar valni, bija ļoti jauni un sīki. Mežainas kalnu koras aiz mežainām kalnu korēm bija viss, ko varēja no šejienes redzēt, un apakšā ielejā pret ziemeļiem izpletās sniegu klāts ezers, mežu noaugušiem krastiem, kura augšgalā atradās nedaudzas mājas. Upes šalkšana kapsētas kalna piekājē un tekošo ūdeņu čurkstēšana visapkārt piepildīja gaismas pārpilno gaisu, — un kaut kur tuvumā daži smiļģi svilpoja klusu un nedroši. Natalija pamanīja putnus lielā kokā turpat aiz kapsētas vaļņa; tēviņi mirdzēja kā rozes kailajos zaros.

Arī Sigurds bija starp bēriniekiem un Fjalstāda kundze. Viņa bija ģērbusies dziļās sērās un raudāja kapličā. ~ Pēc apbedīšanas viņa aizgāja no kapa kopā ar kādiem no sanatorijas. Un Sigurds pienāca un sasveicinājās ar Nataliju.

«Nabadzīte, nezināju, ka viņa ir tik jauna. — Jā, viņai gan nav gājis viegli dzīvē.»

«Viņai bija tikai deviņpadsmit gadu, kad viņa pie mums iesāka.» Kapracis vēl kārtoja vainagus, kuri bija bijuši uz zārka. Daudz viņu nebija. Lielais no darba biedriem «Lietišķā mākslā», kuru Natalija bija nolikusi, bija sācis jau novīst, baltie ceriņu čemuri jau bija nokāruši galotnes. «Tā ir viena no tām lietām, no kuras var manīt, ka paliekam vecāki, ka jāapglabā tik daudzi no saviem pazīstamiem.»

«Jā. Nabaga mazais puisēns, viņas dēliņš. — Mācītājs kaut ko teica par viņas vīru, ka tas esot tālu prom svešās zemēs?»

«Tobens, jā, viņš ir Itālijā. Vienai no viņa māsām ir pansionāts Fjezolē, un kad Alfhildei bija jāaiziet no mājas, viņš aizbrauca turp. Viņš tur var būt mazliet noderīgs ~ viņš jau ir spējīgs valodās.»

«Zēns vēl arvien ir pie tevis?»

«Jā, un es viņu arī paturēšu. Apsolīju to Alfhildei. Viņam nav neviena cita, kas viņu varētu pieņemt. — Es nezināju, ka Fjalstāda kundze pazīst Alfhildi Totlandi.»

«Viņa esot satikusi viņu rudenī, viņa saka, kad bijusi kādu apmeklēt sanatorijā.»

«Ak tā — viņa jau kapličā izturējās tā, it kā tā būtu vistuvākā, noskumusi pakaļpalicēja.»

Sigurds pasmējās: «Ak jā, Ingjerda jau tik viegli ir aizkustināma.»

«Cik veca viņa ir?» Natalija jautāja.

«Jā, es tiešām nezinu. Viņas brālis reizē ar mani apmeklēja augstskolu; viņa ir dažus gadus vecāka.»

«Tad viņa izskatās jaunāka nekā viņa ir,» Natalija augstsirdīgi teica.

«Jā, viņa ir tik maza un gracioza. Viņas zēni abi ir garāki nekā māte, un neviens no viņiem vēl nav beidzis vidusskolu. Viņa ir ļoti mīļa un patīkama.»

Tai pašā brīdī Fjalstāda kundze pienāca pie viņiem.

«Ak, bēres vienmēr uz mani atstāj tādu iespaidu! Nabadzīte, cik viņa gan bija vientuļa — gulēt un nomirt tā, prom no vīra un bērna, lai gan viņai abi ir -Nūrdgora kundze laikam brauks mums tagad līdzi lejā, Sigurd?»

«Jā — tu brauksi, Natalij?»

«Paldies, bet man vēl jāuziet augšā sanatorijā; es laikam braukšu ar satiksmes automobili lejā.»

«Nu jā,» Sigurds teica, «mana vecā lāde jau nav ari nekas pievilcīgs šai ceļā, ceļš lieliem gabaliem ir gatavais mazgājamais dēlis.» «Žēl gan,» Fjalstāda kundze teica. «Es biju domājusi, ka jūs abu varētu ēst pie manis pusdienas, -bet vai tad jūs nevarat nākt uz vakariņām, un es lūkošu sameklēt Džonu un palūgt viņam, lai viņš paņem vijoli — ja tiešām jums jāaizbrauc pēcpusdienā, bet kad nākošo reizi, jūs atbrauksiet uz šejieni?»

«Paldies, tas ir laipni no jums. Bet es tiešām nezinu, kad es vēl citreiz atbraukšu uz šejieni. Man te vairs nav ko braukt, kad Totlanda kundze ir mirusi, jūs saprotat.»

Kad viņi patlaban gribēja atvadīties, Natalijai ienāca prātā apjautāties «kā tad ir ar mazo Anni?»

«Jā, nabaga mazā, viņa bija stipri saaukstējusies,» viņš sāka garāk aprakstīt slimības gaitu.

«Vai Anne nav jauka,» Fjalstāda kundze sajūsminājās, «neesmu redzējusi tik varenu bērnu, un cik viņa ir droša! Man pašai ir tikai zēni, redziet, jā, tas jau ir labi, tur nav ko teikt, bet meitenes vienmēr bekas modrākas.»

«Es nākošā nedēļā braukšu uz Oslo,» Sigurds teica. «Vai tev kas ir pretim, ka uzeju tevi apciemot?»

«Nē, mīļais, es priecāšos. Tikai piezvani, lai es varu būt mājās.»

Sigurds bija stacijā, kad Natalijai vajadzēja aizbraukt, bet viņa bija atnākusi vēlu un līdz vilciena atiešanai bija vairs tikai piecas minūtes laika. Un tūliņ pēc tam Fjalstāda kundze uzbruka viņiem. Viņai bija līdzi puķes Natalijai.

Natalija ielika baltos ceriņus ūdens glāzē kupejā. Garie kokainie zari labi neturējās glāzē. Un kad viņa bija pie Jesheimas, zari jau tā bija novītuši, ka viņa ar skaidru sirdsapziņu varēja tos izsviest pa logu laukā.

Garastāvoklis viņai nek]uva labāks, kad viņa, mājās pārnākusi, atrada telegrammu no mātes. Mamma pieteica savu apciemojumu trešdien, vai ceturtdien. Ak jā, nabaga mamma vēl arvien jutās vīlusies, ka no apprecēšanās ar Sverri nekas nebija iznācis. Viņi abi arvien bija bijuši labi draugi. Bet viņa būtu varējusi reiz beigt par to runāt.

Pieņemt Sigurdu, kad viņš atbrauks uz pilsētu, kamēr mamma bija pie viņas, to viņa negribēja. Tad viņa labāk ieteiks viņiem sastapties kaut kur ārpus mājas. Jo ja viņa tikai pateiks, ka tā nevar viņu pieņemt šoreiz, viņai bija bailes, ka viņš vairs nemēģinās viņu sastapt.

Bet ceturtdien Ragna zvanīja pa tālruni, ka mamma savu pilsētas braucienu esot atlikusi uz nākošo nedēļu. Pēc tam viņa gaidīja ziņu no Sigurda. Un kad viņš beidzot piektdien piezvanīja, viņa tūliņ teica, ka būšot mājās svētdien pēc pusdienas.

Tas neiekrita visai labi. Tā bija Gunvoras izejamā pēcpusdiena, tā ka viņai pašai vajadzēja pieskatīt Knutu, bet viņa negribēja neko riskēt, ieteikdama citu laiku.

Muļķīgi jau tas bija viss, viņa pat nezināja — viņam gluži labi varēja ienākt prātā paņemt līdzi savu draudzeni Ingjerdu. Ja Ingjerda neļaus nākt šurpu viņam vienam. Demonstratīvi Natabja uzklāja tējas galdu trim.

Abas mazās meitenes apakšstāvā bija solījušās paņemt Knutu līdzi uz Sankthanshaugu, bet lejā viņi pusdienas neēda pirms pulksten pieciem. Tā Knuts bija balkonā, kad Sigurds atnāca.

Knutam nekad divreiz nebija jāsaka, lai viņš nāk sasveicināties ar ciemiņiem. Droši viņš sniedza roku un paklanījās, tā ka bija prieks skatīties Natalija juta mazu gandarījumu — te Sigurds varēja redzēt labi audzinātu bērnu. Bet līdz ar to viņa stiprāk juta mazu nemieru, ka zēns tik pilnīgi prata spēlēt savu labi audzināta bērna lomu. Vai tas bija viņa dabā, jeb vai tā bija dresūra tā viņš bija darījis jau tad, kad bija sācis spert pirmos solīšus.

Viņš atbildēja -izstāstīja kā viņu sauc un cik viņam ir gadu. Runādams ar svešiem viņš mazliet šļupstēja -to darīdams viņš izskatījās ļoti mīļš un jocīgs, bet kad viņš bija kopā ar pazīstamiem viņš to nedarīja. Kad Natalija bija ielējusi tēju, Knuts dabūja atļauju nākt paņemt cepumu — viņš pateicās un klanījās kā jau priekšzīmīgs bērns un tūliņ aizgāja atpakaļ uz balkonu pie savām rotaļu lietām, kā Natalija viņam vēlēja.

«Viņš tevi sauc par krustmāti?» Sigurds jautāja.

«Jā, viņš ir nokristīts uz laukiem, tur, kur viņš ir dzimis, un es viņu turēju.»

«Bet viņš taču nedarīs tā arvien, kad tu viņu pieņemsi par savu?»

«Kādēļ nē?» Neviļus viņas balss kļuva asa. «Ja man pašai nav bijis bērnu, es negribu, ka citu bērni mani sauc par māti. Un tas man tā jau ir apnicis, ka mani sauc par tanti Tabju, man pietiek jau ar tiem, kam es esmu tante.»

«Bet visi tie bērni, kam tu esi bijusi tante, tevi ļoti mīlēja, Talij.»

«Jā, un arī es mīlu viņus, vai zini. Bet šo zēnu jau es gribētu mēģināt arī uzaudzināt un apgādāt. Citiem bērniem ir vecāki. Tā kā tiem es pat cits nekas nevaru būt, kā tikai dažu mazu lieku izpriecu avots. Un, protams, ir labi, ka es tā varu

būt.»

Sigurds sēdēja un skatījās apkārt, juzdamies mazliet neveikli.

«Tev te ir ļoti jauki, Natalij. — Pie tam, tas mazliet atgādina jūsu mājas.»

«Man ir daļa mammas mēbeļu, viņai nav visām tām vietas tur, kur viņa tagad dzīvo. » — Viņai ienāca prātā, nezin vai viņš pazīst arī Sverres mazo pianino. -Te pēkšņi Sigurds sāka smaidīt ~ par Knutu; zēns stāvēja, piespiedis degunu pie rūtīm. Ieraudzījis, ka Natalija skatās uz viņu, viņš šķelmīgi nosmaidīja un pazuda.

«Viņš liekas brašs zēns? Reti skaists bērns arī viņš ir.»

«Viņš rādās ļoti attīstīts. Bet es nezinu, vai tam ir kāda lielāka nozīme. Viņa tēvs ir neirastēniķis visaugstākajā mērā. Un mātei slimība droši vien ir bijusi jau iedzimta, vismaz tā drīz vien bija parādījusies uz āru. Katrā ziņā visai viņas ģimenei ir tieksme uz tuberkulozi.»

«Tu tātad esi uzņēmusies grūtu uzdevumu ar šo zēnu?»

«Ja jau kāds pieņem svešu bērnu, tad jādomā, ka viņam ir kāda vajadzība to darīt. Jeb vai varbūt tas ir humānāk, ka vientuļa sieviete iegādājas sev suni. Bet Knutam tad atliktu vēl tikai bērnu patversme.»

«Totlands tātad pilnīgi ir atsacījies no zēna?»

«Viņš šad un tad atsūta pa kādai skatu kartei. — Bet viņš droši vien drīz vien atradīs atkal kādu sievieti, kas viņu apgādās. Viena vai divas jau bija gatavas viņu pieņemt, pirms viņa nosūtīšanas uz Itāliju. — Vai zini tagad jau ir kļuvis tā, ka jaunām meitenēm, kurām pašām ir grūti iztikt, ir jāapmierinās ar mīļāko vienā otrā gadījumā. Ja viņas grib apprecēties, viņām ir jāvar apgādāt vīru.»

Sigurds kļuva sarkans — par laimi tai pašā brīdī zvanīja pie ielas durvīm; tās bija mazās meitenes, kuras bija atnākušas Knutam pakaļ. Natalija uzvilka zēnam virsdrānas mugurā. Jaunajā pavasara mētelī un micē viņš izskatījās kā jauks mazs leļļu vīriņš.

Kad bērni bija aizgājuši, klusums bija liels. Nemaz nedomādama, tikai lai būtu kas ko darīt, Natalija nelietoto tasi un šķīvi nolika pie malas.

«Vai tu gaidīji vēl kādu?» Sigurds jautāja mazliet izbrīnījies.

«Domāju, ka varbūt Fjalstāda kundze atnāks tev līdzi.»

«Ingjerda?» viņš teica vēl vairāk izbrīnījies. «Vai tad viņa ir pilsētā?»

«Nē, kā tad es to lai zinu?» Viņa mazliet pagaidīja. «Man tiešām bija palicis tāds iespaids, ka jūs esat patiesībā — diezgan nešķirami.»

Viņš skatījās viņā viegli galvu purinādams. «Tad tu tomēr esi maldījusies.» Bet tad viņš iesmējās: «Ingjerda arvien ir tik jūsmīga. Un pēc tam, kad viņa tevi todien satika augšā pie manis, viņa par tevi ir ārkārtīgi sajūsmināta.

«Viņa ir ārkārtīgi sajūsmināta arī par tavu meitu. Un droši vien arī par tevi.»

Viņš no jauna purināja galvu. «Mīļā Natalij. Ingjerda Fjalstāde pieder pie tā saucamās labākās sabiedrības ~ viņas ģimene vienmēr ir ieņēmusi svarīgu vietu tur pilsētā. Tu taču pati zini, ko tas nozīmē tādās mazās vietās. Nauda arī viņai ir. Es esmu svešs ienācējs un visi zin, ka pie manas pārcelšanās uz turieni ir vainīgs skandāls. Un ka es tikai tā tieku cauri. Nilss Tūrsgārs, viņas brālis, ir bijis labs pret mani un tāpat Ingjerda arī. Bet tev nevajag iedomāties, ka Ingjerda sevišķi interesētos par mani un manām lietām.»

«Tu Sigurd.» Natalija klusēja brīdi. «Tagad tu esi tuvāk piecdesmitiem nekā četrdesmitiem gadiem. Kad tu biji jaunāks, tad tu — kā to darīja pieklājīgas jaunas meitenes agrākos laikos — ja kāds tevī bija iemīlējies, pastāvīgi izlikies tā, it kā tev nebūtu ne mazākās jausmas par to.»

«Vai tu domā, ka esmu darījis to arvien?»

Viņa nosarka. «Nē, Nē. Man, protams, vajadzētu justies glaimotai, ka tu darīji izņēmumu ar mani.»

«Izņēmumu. Ja es arī vienotrreiz noskārtu -tas ir, kad es biju jaunāks — ka es varbūt varētu kaut ko savārīt, ja es gribētu. Ja man meitene bija vienaldzīga. Ak kungs, tu taču nedomā, Talij, ka visi vīrieši ir tādi, ka viņi nevar palaist garām gadījumu iegūt uzvaru, ja grib smalkāk izteikties citiem vārdiem, to neizmantojuši? Tad jau tu būtu lētticīgāka nekā es domāju. Tu biji pavisam kas cits. Gribēju tevi dabūt, lai būtu kas būdams un, protams, darīju visu, lai tūliņ tevi iegūtu.»

«Ak jā.» Viņa apjukusi grozīja savas rokas klēpī. «Un man vajadzētu būt priecīgai par to pašu, cik ilgi tas vilkās. Patiesībā jau bija pagājis diezgan ilgs laiks, pirms es tev apniku.»

«Tu zini ļoti labi, ka tā tas nebija.»

«Tomēr, Sigurd. Ja arī tu vēlāk esi atradis zināmu reliģiozu izskaidrojumu tam. Dažs kas viņā ir patiess, to es zinu gan. Tas tevi pazemoja tavās paša acīs, ka tava sieva apgādāja pati sevi, un ka tev nebija bērnu. Kamēr tu nevarēji būt drošs par to, ka tā nebija tava vaina.»

«Protams, pa daļai tas bija arī tā. Ka man it kā vienmēr bija jāpaliek pabērnam?»

«Pabērnam?»

«Jā, tā pie mums mēdz teikt ~ tu zini, kas tas ir? Laimes luteklis, tā pie mums saka» ~ viņš izrunāja to ar uzsvaru, ~ «un dzīves pabērns. Laimes luteklis vispirms bija Simens, un vēlāk tāds kļuva Asmunds. Pabērns, tas biju es.»

«Tā bija tava zemnieka jūtelība, kuru es neņēmu pietiekoši nopietni.»

«Tas tomēr nebija tas ~ kaut ar! tas varbūt deva man iemeslu ielaisties piedzīvojumā. Tas nu reiz tomēr ir tā, Talij, ka visi vīrieši vēlas sev sievu, mājas māti, kuru viņi var mīlēt visu mūžu un kurai tie var būt uzticīgi. Vismaz lielāka daļa no viņiem. Man liekas gan, ja kāds top nevēlas, tad tie ir zaudējuši cerību, vai nu viņi to apzinās, vai nē. Daži zēni ir zaudējuši cerību jau pirms viņi top tik lieli, lai tie varētu iesākt ko ar meitenēm, ja laiki ir tādi, ka nav nekādu izredžu, vai viņi redz tādus apstākļus mājās, vai arī viņiem ir mācīts neticēt šai savu instinktu daļai. Tomēr, man liekas, ka viņiem ir jāpiepilda liels tukšums sevī ar frāzēm un teorijām, līdz viņi vairs nejūt šo ilgu pēc uzticības. Bet kad mēs tad nu esam dabūjuši to, ar kuru, kā mēs zinām, mēs nekad nebūsim galā, tad nāk dažreiz šī vēlēšanās izmēģināt, vai mēs tomēr to nevaram. Pārmaiņas pēc. Un tad diezgan viegli rodas gadījums un iegansts dažreiz kļūt neuzticīgam.

«Ja tu domā, ka tas ir tā,» Natalija klusu teica, «tad tas ir bijis vēl lielāks grēks pret Annes māti, nekā es biju domājusi.»

«Jā, tā tas ir bijis. Un tādēļ tev nevajag domāt, ka man vēl tagad rūp nešķiramas draudzenes. Tas nekad nenotiks, Talij. Man jābūt mierā ar to, ko es pats esmu izdarījis un jāmēģina darīt viss, kas stāv manos spēkos, lai Annei labi klātos dzīvē. Lūgt tev piedošanu to tu sapratīsi, ka es labprāt būtu darījis. Bet tādēļ vien vēl jau nekas nebūtu padarīts par nenotikušu. Ja es vēl tik ilgi nebūtu tevi vīlis, līdz tu pati atklāji, ka esi ticējusi cilvēkam, uz kuru nepavisam nevar paļauties. Tā kā nav nekāds brīnums, ka tu esi tik nesamierināma.»

«Es esmu nesamierināma?»

«Tu esi bijusi tik dzedra un sašutusi visu laiku. Kā pēdējo reizi, kad runājām, tā šodien.»

«Vai tiešām es tāda esmu bijusi? -Vai tu nevarētu iedomāties, Sigurd, ka esmu ~ varbūt mazliet sarūgtināta, ka tu nesaki, es nožēloju. Ar grēku un grēka piedošanu tam nav nekāda sakara ~ grēku, to taču laikam pēc tavām domām Dievs tev ir piedevis. Bet ja nu es būtu cerējusi, ka tu gluži vienkārši teiksi ak, Natalij, es nožēloju, ka esmu bijis muļķis un noārdījis visu, ko mēs divi bijām uzcēluši daudz gados. Tas bija muļķīgi un neglīti, ka apgājos ar tevi kā ar nesaprašu, līdz nekas vairs nebija glābjams.» Atri un dusmīgi noslaucījusi acis, viņa izaicinoši raudzījās viņā.

«Taisni tas jau tad ir tik bēdīgi,» viņš klusu teica. «Dieva piedošana, tu saki, jā, tai es ticu gan. Bet ar to dažreiz ir grūti pietikt, ja es zinu, ka nevaru padarīt par nenotikušu to, ko esmu nodarījis dažiem cilvēkiem Tev, Adindai Arī viņas vecākus jau tas ķēra. Un mazajai Annei, jo es arī pats zinu ļoti labi, ka esmu diezgan slikts tēvs. Kaut Annei ~ es vismaz varu mēģināt mācīt viņai, ka cilvēki nav tie, uz kuriem mēs varam paļauties. Un viņas mātei un tiem ļaudīm, laikam gan vispār nekad nav bijis tādu iedomu. Tā kā ar viņiem tā lieta nav tik bēdīga, kad es par to domāju.»

«Nu, kas uz iedomām attiecas,» Natalija smīnēja zobgalīgi. «Tu zini, ka vīrs ir savai sievai neuzticīgs, tādas lietas es biju dzirdējusi arī jau agrāk. Tā kā tas nav tas. Kaut gan es biju iedomājusies, ka mūsu abu attiecības dibinās uz stiprākiem pamatiem, nekā tas vēlāk izrādījās. Dažreiz man gandrīz liekas, ka visnepanesamākais bija tas, kas man vēlāk atklājās pašai par sevi, ka arī es pati esmu pavisam citāda, nekā es biju iedomājusies. -Bet tas tev droši vien liekas briesmīgi augstprātīgi un bezdievīgi?»

«Tu taču nekad neesi teikusi ka tici Dievam. — Tu saproti, tagad man liekas, ka tas ir gluži dabiski, ka mūsu attiecības ir ņēmušas tādu nelāgu galu. Jā, es gan nedomāju, ka man būtu vajadzējis tevi pievilt — nedomāju, ka tā ir kāda atvainošanās. Mēs arī turpmāk būtu varējuši apmānīt paši sevi, sadzīvot diezgan labi, nedabūdami nekā vairāk zināt, kādi mēs patiesībā esam un mīlēt viens otru tādus, kādi mēs viens otram likāmies. Es zinu, ka daudzi dzīvo labi kopā, nesastādīdami nekādus trīsstūrus, ne četrstūrus, ne citas kādas figūras, ja viņi arī nav kristīgi. Bet tas tad lielā mērā tomēr atkarīgs no gadījuma ja tas izdodas, nepazīstot svarīgākās lietas, kādas mums ir apkārt.

«Svarīgākās lietas, tu saki — vai tie drīzāk nav iecerēti sapņi, visa šī tava reliģija?»

Sigurds smaidīja viegli:

«To par iecerētiem sapņiem arī es esmu dzirdējis. Arī es pats esmu ticējis — tik ilgi, kamēr es absolūti nevēlējos, lai būtu Dievs, vai ka būtu kaut kas pēc nāves gluži otrādi. Tad ari es vēlējos, lai viss tas būtu tikai izdoma un sapnis. Jā, es teicu, ka tie ir tikai iecerēti sapņi. Un ja tu gribi būt atklāta, Natalij -vai tu domā, ka daudzi no tiem cilvēkiem, ko tu esi pazinusi, kas saka, ka tie netic Dievam, arī vēlas, lai viņš būtu, un lai viņš būtu tā īstenība, kas apņem visu citu kā ar roku, un ka nekas, ko mēs vēlamies vai sadzejojam, nevar mums palīdzēt izslīdēt viņam caur pirkstiem?»

«Tas ir tiesa, ka Dievs nav mans iecerētais sapnis. Bet tā tu runā par to, Sigurd, nesaprotu, kas tev ir par prieku būt kristīgam tādā kārtā? Ļaudis runā par mierinājumu reliģijā.»

Viņš smējās un purināja galvu.

«Man bekas, tu pēc dabas nemaz neesi reliģiozs. Vispār tas nav nekas priekš zemniekiem, tāds ir mans iespaids. Patiesībā jūs vienmēr esat gājuši uz to, lai panāktu zināmu vienošanos ar Dievu. Jūs esat gatavi atzīt viņa tiesu un darīt to un to, par to viņam kā atmaksa ir jāuzņemas zināmi pienākumi pret jums še un viņā pasaulē. -Jā, piemēram, vai Adindai Gorderei viņas ticība bija kaut kas cits? Man viņa likās diezgan stūrgalvīga un iedomīga jauna meitene, kura tikmēr darīja, ko viņa pati gribēja, līdz uzdūrās šķēršļiem, kurus tā bija ieradusi uzskatīt par nepārvaramiem.»

«Es jau ļoti maz esmu runājis ar viņu par tādām lietām, to tu gan vari iedomāties. Bet tas ir tiesa, ka viņa bija stūrgalvīga — varbūt ne vairāk, kā citi cilvēki. Bet viņa atstāja tādu iespaidu taisni tādēļ, ka viņa ticēja, ka Dievs ir un ka viņš ir personīgs, tā ka tā var viņu mīlēt un sacelties pret viņu, kad jaunas jūtas nāk veco jūtu vietā un viņas pašas griba iet citā virzienā, nekā Dieva griba. Bet to nesapratu arī es, pirms viņa nebija aizbraukusi uz mājām un atrakstījusi man dažas reizes vispēdīgi pēc tam, kad Anne bija dzimusi. Es runāju ar viņas tēvu arī reiz. Tev varbūt ir taisnība, ka pēc dabas tu esi daudz reliģiozāka nekā jebkurš no mums.»

«Es!»

«Jā — tu taču daudz labprātāk esi ar mieru būt tāda, kādai tev pēc tavām domām vajadzētu būt, vai nu tev tas patīk vai nē? Jā bet tas ir tiesa, Natalij. Agrāk man tas nebija ienācis prātā. Tu patiesībā esi daudz uzticīgāka tam, kam tu esi mācīta ticēt, nekā lielākā daļa ticīgo Dievam, turklāt tāda tu esi, kaut gan tu pastāvīgi kritizēji tos, kas tevi mācījuši un tik maz paļāvies uz to, ko viņi mācīja. Tad taču var teikt, ka tu pēc dabas esi ticīga.

«Ticīga vai muļķe.» Viņa bija gatava sākt raudāt. «Man gandrīz bekas, ka tas ir viens un tas pats -domāju, ka tu nekad to nedabūsi zināt, bet tagad es tev, manis pēc, varu arī to pateikt: «mans ticīgums patiesībā nepastāvēja daudz ilgāk, kā tikai tikmēr, kamēr es biju laimīga. Kad tā vairs nebija es biju viena un diezgan sarūgtināta. — Man nav jaudas par to runāt, bet notikums ar Sverri un mani bija viss kas cits, tikai ne iepriecinošs,» uzlēkusi kājās, viņa aizgāja līdz balkona durvīm un stāvēja ar muguru pret gaismu.

Viņam tagad bija tik savāda seja — bāla un sastingusi.

«Ko tu patiesībā domāji, dabūjis zināt par Sverri un mani?»

«Es domāju,» viņš teica klusu un apvaldīti, «to es jau zināju, ka Reistāds tevi pastāvīgi bija apbrīnojis. Tā kā tas bija dabiski, ka tu tagad piekļāvies vīram, kas tevi bija novērtējis tā, kā tu to pelnīji. Kopēju interešu jau jums arī bija diezgan daudz.»

Natalija skaļi iesmējās:

«Kopējas intereses ir laba lieta! Tām laikam gan ir liels sakars ar mīlestību: mums ar tevi jau tad nebija kopēju interešu! Vai tu nebiji pat greizsirdīgs, Sigurd?»

«Greizsirdīgs!» Viņš īsi iesmējās. «Tāds es biju gan! Tādā mērā, ka par to pavisam grūti ir runāt. Bet man jau to vajadzēja panest zināju, ka saņemu tikai to, ko esmu pelnījis.»

«Vai tu vēlētos, kaut tas nebūtu noticis?» viņa izmisusi jautāja. «Kaut tas,» viņa nevarīgi iepleta rokas. «Sigurd, vai tu nekad nevēlies, ka tu mani varētu dabūt atpakaļ?»

«Vai es nevēlos?» Viņš bija tik bāls, ka izskatījās slims. «Es tak zinu, ka tas nav iespējams. Tagad man ir mazāk kā jebkad, ko piedāvāt otram cilvēkam. Tas būtu tik grūti un smagi, sevišķi tādam, kas ir pieradis pie kā pavisam cita. Tici man, esmu, protams, domājis par to, ko tu teici — ka tu gan prastu iekārtoties, kur tu ari nebūtu to es ticu gan. Bet tu sapratīsi, ka es to nevaru gribēt. Tu nupat teici, ja kāda sieviete mūsu laikos gribot apprecēties, tad viņai vajag apgādāt savu vīru.»

«Un tu negribi sievu, ja tu nevari viņu apgādāt. — Vai tā nav iedomība un augstprātība patiesībā? Kā tu to vari savienot ar kristīgu pazemību?»

Viņš smaidīja vāji: «Ak, ir daudz tādu lietu, ko es domāju un daru, kas īsti nesaskan ar Kristus būtību. Bet šai gadījumā nu ir tā, ka man ir bērns, un arī tu esi vienu pieņēmusi par savu. Ja es vispār varētu iedrošināties, tad man vajadzētu vispirms būt vismaz tādos apstākļos, ka tev vairāk nekam citam nevajadzētu nodoties kā tikai mājai un bērniem.»

Natalija īsi iesmējās:

«Tava mazā meitene patiesībā gluži instinktīvi bija naidīgi noskaņota pret mani — to es gluži labi manīju.»

«Ak ~ Anne vispār diez kā neielaižas ar svešiem.»

«Es viņai nepatīku. Un es neesmu droša par to, ka tas nav abpusēji.»

«Tu nekad nespētu būt ļauna pret bērnu, Talij,» viņš ātri teica. «Tik daudz gan es tevi pazīstu.»

«Tāda es nebūtu gan. — Bet ka es nebūtu ļauna — tas ir par maz, Sigurd, ja tas zīmējas uz bērnu. ~ Tātad tu par to tomēr esi domājis,» viņa mīksti jautāja. «Tu esi? Dažreiz domājis, ka tu vēlētos, lai es būtu pie tevis, un mēs atkal būtu precējušies, tā kā agrākus laikus?»

«To tu zini ļoti labi.» No jauna viņš pasmaidīja savu savādo, skumīgo smaidu. «Ja tu to jau nezinātu, tu to nebūtu jautājusi, Talij. — Es nekad neesmu beidzis tevi mīlēt, un tu par to nekad neesi šaubījusies.»

Viņa stāvēja ar muguru pret balkona durvīm un gaidīja elpu aizturējusi. Tagad viņš taču nāks un apkamps mani.

Bet viņš palika sēžam. Un beidzot viņa aizgāja un apsēdās uz sofā otrā istabas stūrī.

«Tu, Sigurd — vai tu kādreiz esi lūdzis Dievu, lai tu dabūtu mani atpakaļ?»

«Varbūt — vai tad tu nezini?»

«Starp lūgt un lūgt ir starpība. Lūgšanas ir tik dažādas. Dažreiz jau cilvēkam ir arī pašam savas noteiktas vēlēšanās, kamēr viņš lūdz. Bet tā raidīt pieprasījumu uz debesīm jau nenozīmē lūgt. Jo mums ir jālūdz Kristus vārdā, un tad nevar lūgt pret Dieva gribu.»

«Un tu domā, ka tas ir pret Dieva gribu, ka mēs abi saietu atkal kopā?»

«Nē, kādēļ lai tas tā būtu?» Viņš klusēja brīdi. «Ja man tur augšā ietu tā, ka tev nevajadzētu no tik pārāk daudz kā atsacīties un tu vēl arvien uzdrošinātos izdarīt tādu mēģinājumu.»

«Nē, vai zini ko, Sigurd! Tas bija pārāk nenoteikts pro

jekts ~ uzstādīt visas tādas prasības, lai tu varētu atkal apprecēties.» Viņa iekaisusi smējās. «Vai tu vari atcerēties, ko tu reiz teici, kad jūs ar Asmundu abi runājāt? Kopdzīvei un kopīgam darbam, tu teici, pēc ilgāka laika vajagot kļūt neiespējamiem starp cilvēkiem, kuri tic Dievam, un tādiem, kas tic, ka nav neviena, kas rūpētos par cilvēkiem, izņemot cilvēkus pašus.»

«Vai esmu to teicis? Neatceros vairs. Bet zinu, ka dažreiz esmu tā domājis.»

Dārza vārtiņi noklaudzēja. Natalija dzirdēja, ka Knuts runāja ar mazajām meitenēm ārā.

«Ja tu varētu atteikties no visa tā, kas tev ir tagad — tas ir, savas ticības, Dieva, kurš tomēr nav visai labs pret tevi, cik es saprotu — un dabūt atpakaļ visu to, kas mums reiz ir bijis kopīgs! Vai tu tādā gadījumā nemainītos?»

«Nē,» viņš klusu teica.

Viņa sasita rokas kopā, sažņaugdama pirkstus, atraisīja tos vienu no otra un sažņaudza atkal.

«Mīlu tevi par daudz, Talij, lai es tā varētu darīt.»

«Negribu, ka tu mīli mani kādā citā, jaunā veidā. Es gribētu, lai viss būtu tāpat, kā tas ir bijis.»

Viņa dzirdēja Knuta mazos kurpju purniņus pret āra durvīm zēns sniedzās uz augšu, cenzdamies pats piezvanīt.

«Bet tā jau ir tā lieta, Natalij, ka tas nav iespējams,» Sigurds teica, bet tai pašā acumirklī viņa aizsteidzās viņam garām, iedama atvērt Knutam.

Viņa sasildīja zēnam pienu un sataisīja viņam vakariņas. Kamēr viņš ēda — Natalijai vēl nebija izdevies pieradināt Knutu pie tā, lai viņš mierīgi paēd arī tad, ja ar viņu neviens nenodarbojas ~ Sigurds atvadījās. Tā nemēģināja viņu atturēt, viņa bija tik nedroša un sarūgtināta.

Viņa bija sagatavojusies uz to, ka viņš paliks uz vakariņām. Bet kad viņa bija nolikusi Knutu gulēt, viņa izdzēra tikai vienu tasi tējas virtuvē. Sēdēdama un to dzerama, viņa ik acumirkli taisījās sākt raudāt.

257

Tad viņa sāka staigāt šurp un turp pa istabu — pilnīgi nedzirdami pa biezo grīdsegu. Vakars bija tik gaišs ~ viņa izgāja ārā uz verandas un sēdēja tur.

9-563

Vecajām vīksnām bija visi zari gaiši zaļi no sēklu čemuriem, ar kuriem tās bija it kā nobērtas, tikai zaru galiņos karājās tumšas lapas. Lejā, nekoptajā dārza gabaliņā varēja redzēt dažas mazas dobītes ar sīkām puķītēm un sīpoliem — mazās meitenes bija ierīkojušas katra sev mazu stūrīti lielajā zālē dārzā.

Debesis bija baltas, un lielais gaišdzeltenais stūra nams vēl mirdzēja it kā no dienas gaismas atspīduma. Bet pamazām vīksnas aiz loga satumsa, līdz vienīgi tikai zaru silueti iezīmējās bālajā gaisā.

Viņa jau laiciņu atpakaļ bija piestādījusi visas savas puķu kastes uz balkona. — Pēkšņi viņā viss sacēlās pret mierīgo vienmuļo dzīvi, kas, kā viņa bija domājusi, turpināsies nepārtraukti — piestādītās puķu kastes stāvēja to liecinādamas, to rādīja viņas istabas, to rādīja viss. Viņa jau bija sākusi domāt par to, uz kurieni lai viņa brauc brīvdienās ar Knutu — vai zēns nebija pārāk nervozs, lai jūra nāktu viņam par labu?

Bet tas taču bija pilnīgi neprātīgi, ja viņi mīlēja viens otru. Viņš mīlēja viņu — ja tu to nezinātu, tu nekad to nebūtu jautājusi, Talij, viņš bija teicis. Protams, viņam bija taisnība šai ziņā.

Ka viņš vilcinājās lūgt viņu, lai viņa atsakās no nodrošinātās eksistences, kuru tā pati sev bija radījusi — tas no viņa viedokļa bija gluži saprotams. Viņš nevarēja zināt, kā viņai bija apnicis viss tas. Viņai vajadzēja tikai iedomāties to, ko mamma un Ragna un citi visi sacīs, dabūdami dzirdēt, ka viņa atstāj savu vietu «Lietišķajā mākslā» un aiziet no mājas, turklāt ar adoptētu zēnu, lai sāktu visu pilnīgi no jauna kopā ar Sigurdu.

Ka tas būtu pilnīgi no jauna, to nu gan nevarēja teikt; viņai bija savs vārds, piedzīvojumi un sakari.

Tas būs grūti, tas būs grūti bet tu, mans Dievs. Grūtumu tak viņa pazina jau no agrākiem laikiem, tikai citādā veidā. Tas būs interesanti iepazīties ar grūtībām no citas puses. ~ Bet vai nebija kauns, ka viņa vispār varēja runāt par grūtībām tādā laikā kā šis, kur viņai bija tik daudz visādu iespēju pēc visiem darbā pavadītiem gadiem.

/

Natalija no jauna bija sākusi staigāt pa istabu turp un atpakaļ. Nē, protams, viņam bija taisnība tādā ziņā — to

kas bija bijis, vairs nevarēja atjaunot. Patiesībā jau nekad nebija bijis tā, kā viņa toreiz bija iedomājusies, kad viņa droši bija paļāvusies uz sevi un uz viņu. Un tam, ko viņi bija piedzīvojuši katrs par sevi šajos gados, nevarēja pāriet pāri.

Jau šī mīkstā grīdsega vien, atturība stilā, ar kādu bija iekārtota šī istaba, vecā franču riekstkoka gulta guļamistabā — atgādināja viņai pārsteidzīgo soli ar Sverri un visu, kas ar to bija ticis izpostīts kā viņai, tā viņam. Un Sigurdam bija meitene, kura tam mūžīgi atgādinās bēgšanu no laimes, kurā tas nebija varējis justies īsti labi.

Bet tomēr, tas labākais būtu, ja viņi saietu kopā ~ saliktu atkal savas panckas kopā, tā gan laikam varētu to sacīt — un jūgu ar abiem bērniem vilktu kopīgi. Nekā ja viņi sēdētu katrs savā laktā, cenzdamies uzaudzināt atsevišķi katrs savu bērnu. — Sigurdam nekad nekas neiznāks no tā — lai kā arī viņš būtu apņēmies uzaudzināt savu meitu dievbijībā un pieticībā ~ no tā nekad neiznāks nekas cits, kā mūžīgie lēnprātīgie aizrādījumi, uz kuriem meitēns tikko klausījās, un smaidošā Annes apbrīnošana. — Un viņa bija uzņēmusies uzaudzināt zēnu, kurš bija nervozs un jau piedzimis patikšanas kārs — un teorijas un priekšraksti, pēc kādiem jārīkojas ar visiem tādiem problēmu bērniem, nav nekā daudz vērti, ja tie ir jāpiemēro dzīvai cilvēku atvasei, ar miesu, asinīm un nerviem. — Droši vien Anne un Knuts daudz labāk pratīs izveidot kaut ko viens no otra, nekā dažs labs pieaugušais.

Dievs debesīs — vajag tikai pieņemt viedokli, ka cilvēki, kuriem nav tā pati ticība katrā lietā, ne ar ko nevar viens otram palīdzēt ~ tad jau še pasaulē nav vairs nekā ko cerēt. Lai cik viņai arī nebūtu jācīnās pret Sigurda jauno ticību — viņa, zināms, būs dusmīga, noskumusi, bieži vien apmulsusi, bet viņai bija jāņem dzīve tāda, kāda tā bija. Ja viņa nevarēja bez viņa dzīvot, tad viņai vajadzēja izturēt to, ka viņš bija kļuvis kristīgais. Viņa būtu gribējusi iegūt viņu atpakaļ, ja viņš arī būtu kļuvis teosofs vai spiritists. — Kaut gan spiritists . . . viņu pārņēma drebuļi, to iedomājoties vien. Tad jau labāk lai viņš tic, ka mirušie ir pie Dieva un viņš nelaiž viņu vaļā, lai tie jaucas dzīvajiem valodā ar muļķīgām piezīmēm.

9»

259

Taisnību sakot, divi cilvēki var mīlēt viens otru tā, ka tie tic, ka viņiem pieder viss, kas ir otram, un ka viņi zin visu, kas ir otram, atdod otram sevi visu. Tā ir tikai ilūzija, to viņa tagad

zināja. Pats pēdējais, nesaprotamais cilvēkā, kam tomēr neviens cits nevar pietikt klāt ~ Sigurds tātad ticēja, cik viņa varēja saprast, ka tā bija tā vieta, kur sastapās Dievs ar cilvēku. Nu lai, varēja jau būt vēl baigākas hipotēzes.

Viņam bija jābrauc ar Stokholmas vilcienu, Natalija tādēļ uzgrieza modinātāju uz septiņiem drošības dēļ, kaut gan viņa nebaidījās aizgulēties. Un viņa atmodās īstajā laikā, un, noklusinājusi trauksmi, varēja apģērbties jaukajā rīta klusumā, kuru pārtrauca tikai zvirbuļu čiepstēšana dārzā, kad kāds tramvaja vagons aizbrauca garām pa Ullevolas ceļu.

Viņa sataisījās tik skaista, cik vien viņai bija iespējams. Vēl pēdējo reizi sakārtodama savus melnos iesirmos matus, viņa sāka smieties Sigurdain bija palicis tāds iespaids, ka krāsa, kādā viņa tos agrāk bija krāsojusi, bija sarkanīga. — Vispār — kas to lai zin, kāds bija viņas tēls, ko tas sevī nesa. Tās ir tādas lietas, kādas cilvēki nekad nedabū viens par otru zināt.

Viņa viesnīcas durvju sargs atbildēja pa tālruni, jā, inženieris Nūrdgors laikam gan esot brokasta istabā, -vai lai aizsūtot viņam pakaļ? Pasakiet viņam tikai, ka Nūrdgora kundze atbrauks, lai ietu reizē ar viņu uz piestātni.

Jā, tagad tikai nedomāt, viņa teica pati sev, sēdēdama automobilī. Viņas rokas bija aukstas no uztraukuma. Tagad ir par vēlu atkal pārlemt.

Viņš stāvēja uz kājceliņa viesnīcas priekšā ar mēteli uz rokas un rokas somu rokā. Natalija izlēca no auto un samaksāja.

Klusā sānu iela izskatījās mirdzoši sausa un pelēkbalta rīta gaismā. Ielas galā daži veci kastaņu koki cēla zilā gaisā savus kuplos vainagus, pilnus gaišzaļu lapu pirkstu.

«Labrīt, Sigurd — ak Dievs, cik noguris tu izskaties; tu izskaties tā, it kā tu šonakt nebūtu gulējis,» viņa priecīgi teica.

«Tik traki nu tomēr nav. ~ Es gulēju un domāju par to, par ko mēs vakar runājām. Un tad durvju sargs teica, ka tu esot piezvanījusi.»

«Jā — ak, cik muļķīgi, mēs būtu varējuši ar to pašu auto braukt tālāk līdz piestātnei patiesībā gan tev ir vēl tik daudz laika.»

Viņi pārgāja pāri mazam laukumiņam. Nonīkušas mazas liepiņas ar treliņiem apkārt, meta ēnas uz zilgano granti — viņas tomēr tagad bija skaistas ar savām tik jaunām, vēl dzidrām lapām.

«Ari es par to esmu domājusi visu nakti, Sigurd. Un ja tev netrūkst drosmes to darīt, tad ari es esmu ar mieru. Sākt no jauna.» Viņš apstājās, un, ieraudzījusi, kāda izskatās viņa seja, viņa ātri teica: «Tā nav nekāda vēlēšanās uzupurēties, vai kas tamlīdzīgs, vai zini, tas ir tas, ko es vēlos par visu vairāk pasaulē.»

Viņš teica, cīnīdamies ar elpas trūkumu:

«Es tak tevi tā mīlu, Natalij, ka — kaut es būtu varējis tev pateikt, kā es tevi mīlu. Es tikai nesaprotu, kā tu mani vēl tā ieredzi, kā tu drīksti. . .»

Viņi stāvēja, raudzīdamies viens otrā vienu acumirkli, līdz viņa sāka smieties. Kad viņš apkampa viņu ātri un neveikli un viņa seja tuvojās viņai, karstais, mulsinošais, steidzīgais skūpsts sakustināja viņu kā zemestrīce un tā ar visiem ceļa piederumiem, kurus tas turēja otrā rokā, tas bija tik komiski un tik neveikli. . .

«Vai tu esi bez prāta, vīrs, tā ielas vidū,» viņa teica, baidīdamās, ka viņa nesāk raudāt.

«Kaut es tikai zinātu, ka tu to nekad nenožēlosi!» viņš teica, kad viņi sāka atkal iet. Pārlicis mēteli un somu otrā rokā, viņš saņēma viņu pie rokas.

«Ak, blēņas, nav manā dabā nožēlot!» Viņa pēkšņi kļuva nopietna un cieti saspieda viņa roku. «Tā patiesībā ir tikai lielība. Esmu mācījusies pamatīgi nožēlot pēc pēdējā notikuma, bet to es nekad nenožēlošu. Klausies, Sigurd! Redzi, neesmu vairs tāda, kā es biju, esmu kļuvusi daudz nepacietīgāka un īgnāka, tev dažreiz būs tīrais krusts ar mani. Bet pat tad, ja es kļūtu ķildīga un ļauna kādreiz — tev nekad, nekad, nekad nevajaga domāt, ka tas ir tādēļ, ka es to nožēloju!»

Viņš purināja galvu:

«Ļauna — tāda tu nekad nebūsi. Tik daudz es gan tevi pazīstu. Temperaments jau tev vienmēr ir bijis.» Viņš saspieda viņas roku.

Viņa klusu gāja viņam līdzās, lūkodamās uz visiem tvaikoņiem ostmalā. Tie mirdzēdami gulēja saulē pilni trokšņa, un no dažiem dūmi kāpa gaisā no skursteņa, tā, ka zilais, saulainais gaiss drebēja. Vai viņš ir aizmirsis, cik ļauna es esmu bijusi, jeb vai viņš nekad nav sapratis, ka es tāda esmu, viņa domāja. — Mēs, kas jau tik ilgi esam mīlējuši viens otru un esam spiesti vēl arvien viens otru mīlēt ~ vairāk mēs viens par otru nezinām. Šīs domas piepildīja viņu ar neizsakāmu rūgtu saldumu. Tā bija rezignācija, bet viņa zināja ļoti labi, ka tā bija rezignācija laimes priekšā. Laime jāņem tāda, kāda tā nāk.

«Ak nē, Talij. Es jau vēlos tikai.. .»

«Ko tu vēlies?» viņa jautāja nemierīgi.

«Kaut tu kļūtu laimīga. Agrāk man bija tik daudz pašpaļāvības. Man tas likās gluži dabiski, ka tu mani mīli. — Tomēr nē,» viņš smējās. «Man arī toreiz likās, ka man ir līgava, kādas nepelna neviens vīrs pasaulē!»

«Tagad, Sigurd, nekas vairs nebūs tik spožs kā toreiz. ~ Bet man liekas . . . Un tad, tu zini, bērni. Mēs ari par tiem varēsim labāk gādāt, ja būsim divi, kas par viņiem rūpējas — un ja viņi divi varēs saņemt tās netaktības, kādas mēs sev pret viņiem atļausimies.»

«Knutam un Annei tiešām būs labāk, ja viņi augs kopā. Ja tu sev ar to neuzkrauj pārāk lielas pūles.»

Viņi gāja caur dzelzceļa piestātni.

«Vai tev ir biļete?»

Viņš palocīja galvu. «Ja es nebraucu šodien, tad man būs jābrauc līdz pat Stokholmai, lai es satiktu konstruktoru. Pirmdien viņš būs Arvikas fabrikā, un tā mums ari bija norunāts, ka es satikšu viņu.»

«Tas ir slimnīcas iekārtas lietā, vai nē?»

Laika viņiem vēl bija daudz. Viņi izgāja ārā uz perona un staigāja pa sauli. Pa ogļu melno zemi uz visām pusēm tecēja sliedes, bet kādā vietā Natalija ieraudzīja augam dažas puķes, gari izstīdzējušas, tās šūpoja nokārtās galvas starp divām sliežu pārmijām. Pār akmeņogļu dūmiem, kuru aso smaku viņi ieelpoja un viegliem tvaika mutuļiem Ekebergas kalni cēla pret saulainām rīta debesīm savas muguras ar gaišu lapu koku zaļumu visgarām nokarēm un tumšu pinkainu priežu mežu virsotnēs.

«Kāpēc tu nenoliki savu bagāžu kupejā,» viņa teica reiz, kad viņš apstājās un viņu noskūpstīja.

«Taisnība gan ~ kā man tas agrāk neienāca prātā.»

Viņi gāja atkal atpakaļ uz vilcienu, kurš stāvēja izgrūzdams tumšus dūmu mutuļus, garā vagonu rinda jau saulē mirdzēja tā, ka skaidri varēja redzēt, cik silti šodien būs braukt.

Kāds kungs sveicināja viņus, kad Sigurds bija uzlēcis uz vagona kāpiena: «Ak jūs arī braucat šodien, braucēju gan laikam nebūs daudz, kā liekas,» viņi kopīgi iegāja iekšā.

«Kas tas tāds bija?» Natalija jautāja, kad Sigurds atkal iznāca ārā.

«Mēs viņu satikām Gratangā, tūristu mītnē, kurā nokļuvām no Herstādes. Sēdējām pa vakariem ar viņu kopā ~ viņš mums daudz stāstīja par ceļojumiem un tādām lietām. Vai tu vēl zini, kā viņu sauca — nevaru atcerēties vārdu.»

Natalija purināja galvu. «Atceros seju, tagad, kad tu to saki.»

«Ieņemiet vietas, ieņemiet vietas,» vagonu vadītājs sauca, iedams gar vagonu rindu.

«Vai tad jūs kundzi līdzi neņemiet, Nūrdgor?» kungs no Gratangas jautāja.

«Šodien nē,» Natalija smaidīdama atsaucās. Viņa palika sāvot un māja ar roku, līdz vilciens nozuda ceļa līkumā.

Viņa acīmredzot nezin, ka esam bijuši šķirti, viņa domāja, sākdama iet caur piestātni. Kā gan arī lai viņš to zinātu.

Viņš stāvēja uz kājceliņa gaidīdama, kamēr, ielu slacinādama, aizšņāca garām autocisterna, un viņai pretim sitās svaigais, vasarīgais valgu ielas putekļu pilnais gaiss. Tad viņa stāvēja vēl brīdi, nogurusi no laimes un izbailēm.

Nekad visā savā mūžā es to nenožēlošu, viņa domāja. Kā tagad arī nebūs tomēr tas būs labāk, nekā viss cits. Viņai vēl bija laika pāriet tirgum pāri un paskatīties puķes. ~ Savādi bija iedomāties, ka nākošā gadā viņas vairs nebūs te pilsētā. Tirgus ir tā vieta, kuras man tomēr pietrūks.

Sigurds. — Viņa klusu smējās. Varbūt viņš tagad pateicas Dievam muļķu aizgādnim. Jā, to nu gan es arī varu saprast. Jo ja viņš ir kaut vai uz pusi tik aizgrābts un tik priecīgs kā es, tam tomēr vajag būt jauki, ja ir kāds, kam pateikties.

Pavasaris

.

I DAĻA

1

Akselis staigāja šurp un turp gar banku, gaidīdams savu brāli.

Nepārtraukti smidzināja smalks lietus. Aiz pilsētas māju sienām pacēlās kalnu paugurs ar miglas blāķiem. Banka atradās pilsētas galvenajā ielā; ielu ieslēdza divstāvu koka mājas, krāsotas gaišās bālganās krāsās, dzeltenpelēkā, pelēkbaltā vai plānā, gaišā šokolādes brūnganā krāsā. Pāri pie tilta no māju rindām atdalījās vientuļa gaiša, kaļķupelēka akmens māja, kaila un nabadzīga ar savu sarkano mūri tā skumji atgādināja īstas pilsētas mājas.

«Saules mirdzā man šī vieta varbūt liktos idilliska,» nodomāja Akselis, lūkodamies pulkstenī. Viņš jau gaidīja veselu ceturtdaļstundu.

Pēkšņi starp viņa kājām paskrēja brāļa mazais sarkanais medību suns un strauji apgriezdamies metās atpakaļ pie sava kunga. Torkilds pacēla cepuri:

«Atvaino, ka liku tev gaidīt.»

«Es gan biju pārliecināts, ka bankas ierēdņi vismaz darbu beidz precīzā laikā,» iebilda Akselis. Torkilds smējās:

«Tagad tev gan, manu zēn, jāsāk runāt skaidrā mātes valodā, tu jau runā dāniski!»

«Bet tā jau ir mana mātes valoda,» domīgi iebilda Akselis.

Viņa nejaukā oma pēkšņi kļuvusi vēl ļaunāka un asāka.

Kādēļ gan viņš īsti še bija ieradies. Un pēkšņi viņš izteica to, par ko visu dienu bija neatlaidīgi domājis:

«Klausies, Torkild, kā tu domā, vai tas būtu iespējams, es domāju attiecībā pret tēvu, ja es izdarītu mazu izbraukumu — piemēram kalnos?»

«Pats par sevi saprotams. Tu tak sapratīsi, ka tēvs negribēs, lai tu visu vasaru pavadi šai nejaukajā ligzdā.

«Protams,» atviegloti iesaucās Akselis. «Vietā man jāiestājas tikai pēc sešām nedēļām.»

«Dievs lai pasargā, pavadīt bez vajadzības še sešas nedēļas to nu gan neviens cilvēks nedarīs!»

Viņi iegriezās ielā, kur atradās viesnīca. Noģērbuši mēteļus un atsēdušies nemīlīgajā ēdamzālē pie loga, brāļi nezināja, ko lai īsti runā. Viņi lūkojās caur logu, līdz beidzot Akselis pāi'trauca klusumu:

«Tātad rīt atbrauks Roze Vēgnere?»

«Jā.» Torlilds pēkšņi nosarka, bet Akselis smaidīdams sacīja:

«Cik atceros, bērnībā viņa bija ļoti skaista. Varbūt varētu izklaidēties ar viņu palakstodamies. Gadījumā, ja viņa jau nav ^ aizņemta?»

«Jā, tiešām nezinu. Bez tam, man šķiet, tev viņa neliksies visai amizanta.»

Akselim bija tāda sajūta, ka brālis nelabprāt runā par Rozi. Bet nevarēdams acumirklī ko citu iedomāties, viņš turpināja:

«Vēgnera kundze jau mirusi.»

«Jā, pirms vairākiem gadiem.»

Viesmīlis atnesa ēdienu. Brītiņu klusēja, Torkilds pacēla glāzi:

«Uz tavu veselību! Patīkami, ka beidzot tomēr atgriezies mājās. Tēvu tas droši vien ļoti iepriecināja,» viņš pēc brītiņa piebilda.

«Tiešām?» Akselis viņu uzlūkoja. «Tu tam tici?»

Torkilds palocīja galvu. «Arī tēvu šī lieta smagi nospieda.»

Bet Akselis neatbildēja. Tagad, kur viņam, tā sakot, bija iemesls runāt par mājas apstākļiem, viņš saprata, ka nespēj par to runāt.

Viņš bija priecājies, ka Torkilds no rīta uzaicināja viņu pēc darba satikties un kopā pusdienot. Viņam šķita, ka arī otram bija tā pati vēlēšanās kā viņam, izrunāties — un arī tuvāk iepazīties. Mans dievs, viņi tak bija brāļi.

Reiz, sen atpakaļ, viņam tak ari bija tēva māja visu šos gadus viņš bija glabājis par to atmiņas — atmiņas pa tēva māju. Viņš nekad nebija spējis aizmirst Ilelerūdu.

Cik skaidri viņš vēl tagad atcerējās Helerūdas pagalmu Balto dzīvojamo ēku ar kāpnēm, kas veda pagalmā, rentnieka dzelteno māju, planku grēdas un sarkanās piebūves. Augsti izmūrēto tiltu, ko apēnoja goba, ap kuras stumbru bija saceltas kārtis zāles žāvēšanai.

Pagalma vidū auga liela kļava; Akselis atcerējās, kā rudeņos tās vainags vakara saulē zaigoja sārtdzeltens. Ciems, kas izplētās aiz druvām un pļavām, tad jau bija slēpts ēnā, bet alkšņi upmalā vēl vasarīgi zaļoja. Viņš atcerējās dzeltenās lapas, kas lidoja pār pagalmu un pazuda oktobra dubļos. Viņš atcerējās koku pavasari, kad pie tā zem dzeltenajām lapām zaļoja smalkā mirdzošā jaunā zāle. Ak jā, šis mazais nomītais neapkoptais mauriņš pagalmā! Viņam šķita, ka viņš tur pazītu katru zālīti, nātres pie cūku kūtīm, taciņas, kas veda no vienām durvīm pie otrām. Arī nogāzi, kur pastāvīgi atradās izkaisīts siens, atkritumi un stikla drumstalas, viņš gaiši atcerējās. Toreiz viņš vēl bija tik mazs, ka viņa acis atradās tuvu zemei, un tik jauns, ka ikkatrā nātru pudurī atklāja brīnišķīgas pasaules.

Dārzu viņš tik skaidri neatcerējās. Zināja tikai, ka tas bija nolaists un mežonīgs, ka tur atrodas ābeles, kuru ķeburainie zari iedzelteni zaigoja. Laikam viņš tur gāja visai reti.

Rentnieka istabās, laidarā, šķūnī un smēdē ~ tur viņš pazītu katru baļķi, katru slieksni, katru dēli grīdā. Bet tēva mājas istabas viņš vairs skaidri neatcerējās. Daudz skaidrāk kā savus vecākus un brāļus viņš atcerējās rentnieka bērnus Māri un Ieviņu, rentnieku un viņa sievu, kalpu Antonu un veco govju meitu Emīliju.

Ja viņš gribēja būt patiess, tad nācās atzīties, ka pret saviem vecākiem un brāļiem nebija sajutis sevišķas simpātijas. Viņš bija bijis mežonīgs zēns, kas daudz mīļāk uzturējās lejā upmalā starp mālainajiem augstajiem krastiem, vai arī mežā, nekā tēva mājās. Tēva māja nebija bijusi visai pievilcīga, bērna instinkts jau tad bija nojautis sabrukumu, kas laikam gan jau toreiz sākās. Māja, kurā dzīvoja viņa tēvs un māte, vispār nebija īsti mājīga, vecākiem nebija laika nodoties bērniem, jo viņi paši bija pārāk ierauti savos personīgajos drudžainos pārdzīvojumos.

Torkilds un Dorisa toreiz viņam bija tikai «mazie». Parasti viņš bija ļoti nikns, ja nācās mazos uzskatīt, kopā ar rentnieka zēniem viņi aizzagās gar žogu, paslēpdamies mežā — kamēr mazais brālis kliedza un raudāja viņus meklēdams.

Tagad par to domājot, viņam kļuva brāļa žēl. Un pēkšņi viņš pacēla pret brāli savu glāzi:

«Vai tu vēl atceries, Torkild, ka Hansenu Māris un es pastāvīgi no tevis aizbēgām un negribējām ar tevi rotaļāties? Tici man, ka vēlāk es to daudzreiz esmu nožēlojis.»

Torkilds purināja galvu. «Es neatceros.» Kad rēva māja sabruka, Akselim bija vienpadsmit gadu. Viņu toreiz aizsūtīja pie vectēva uz Hindevādu. Tur viņš bija juties kā svešinieks, bet vēl svešāks jutās Kopenhāgenā pie tēvoča un vēl vientuļāks Hanoverā, kur apmeklēja skolu, un tikpat vientuļš vēlāk, kad strādāja Berlīnē fabrikā. Beidzot viņu bija pārņēmušas šīs neatlaidīgās iedomas, meklēt vietu Norvēģijā un atgriezties mājās. Tai dienā, kad viņš tiešām bija par to izšķīries, viņš rakstīja savam brālim, tagad viņu pārņēma mulsums domājot par šo vēstuli, tagad, kad viņš sēdēja kopā ar šo brāli, un kas tomēr viņam bija tik svešs. Bet tomēr visus šos trimdas gadus viņš bija ilgojies pēc brāļa un māsas un beidzot pat pēc tēva. Kaut gan viņš ilgus gadus bija nīdis tēvu, tur svešumā viņš nāca pie atziņas, ka varbūt tēvam tiesība iekārtot savu dzīvi tā, kā viņš to bija darījis. Bet viņš tomēr pārāk labi pazina savas mātes ģimeni un kā pieaudzis varēja par to skaidrāk spriest, un viegli viņam tad nenācās attaisnot sava tēva rīcību.

Viņiem vēl dzerot kafiju, ēdamistabā ienāca vairāki kungi. Viņi sasveicinājās ar Torkildu, un pie viņu galda pienāca kāds mazs drukns vīriņš dzelteniem matiem un sārtu seju.

«Pie velna, jūs še, Hristiansen, kas par retu skatu! Sakiet, ko gan jūs visu dienu darāt, varbūt sēžat mājās un strādājat rokdarbus?»

«Jā, parasti,» iesmējās Torkilds.

Kungu iepazīstināja ar Akseli. Tur bija daži inženieri, kāds biroja šefs un pārvaldnieks. Kādi šausmīgi cilvēki, nodomāja pie sevis Akselis. Viņš labprāt būtu uzzinājis, vai tie ir Torkilda draugi. Un tikai tagad viņš iedomāja, cik ļoti īstenībā viņa brālis atšķīrās no šiem cilvēkiem un vispār no visiem cilvēkiem. Acumirkli Torkilda bālums un slaidums viņam pat šķita kā deģenerācijas pazīme; viņa rokas ar smalkajiem garajiem pirkstiem bija slimīgi bālas.

Pēkšņi viss viņam šķita tik nereāls. Kā viņš pēkšņi bija iemaldījies šai Norvēģijas provinces pilsētā, meklēdams starp šiem svešajiem cilvēkiem sev ģimeni — jo tēvs un brālis ar māsu, kurus viņš pēkšņi pirms astoņām dienām ieraudzīja, tiešām viņam bija svešinieki — cilvēki, ko viņš pazina kopš astoņām dienām, un gribēja sev tikai iestāstīt, ka tā esot viņa ģimene. Un tagad, kad parādījās šie drausmīgie provinciālie, neizteiksmīgie kavalieri, kas it kā iederējās šai vidē, tad viņa domas par ģimeni šķita muļķīgas un pārsteidzīgas.

«Īstenībā tu gan par mūsu pilsētu neesi sajūsmināts,» piezīmēja Torkilds, kad viņi lietū devās mājup.

«Man tikai nesaprotami, kā jūs še varat izturēt,» atbildēja Akselis.

«Jā. Dorisa runā, ka šoziem gribot doties uz Kopenhāgenu. Es jau reiz par to gribēju runāt ar tēvu. Tēvocis Holgers viņu uzaicinājis, bet es īsti nezinu. Ne jau tādēļ es šo cilvēku gandrīz nemaz nepazīstu. Bet es domāju, ka viņa labāk varētu apmeklēt kādu mājsaimniecības skolu. Es meklēju Kristiānijā vietu, ko laikam noteikti dabūšu. Mana banka arī ieinteresēta šai uzņēmumā un mani silti ieteic.»

«Tēvs tad paliks viens,» sacīja Akselis.

«Bet še nav ne mazāko izredžu.»

Klusuciezdami viņi turpināja ceļu. Katrs gaidīja, lai otrs iesāktu runāt. Beidzot Torkilds sacīja:

«Galu galā viņš nemaz nebūs vientuļāks kā tagad.»

Akselis palūkojās brālī.

«Jā. Pie mums vienmēr ir tā, kā tu šinīs dienās jau būsi novērojis,» sacīja Torkilds.

«Neesmu dzirdējis, ka jūs ar tēvu runātu kaut vārdu izņemot šo un to par mūziku.»

Torkilds smaidīja:

«Tevi tas laikam ļoti garlaiko; tu jau sacīji, ka neesi muzikāls. Patiesībā tas ir visai dīvaini, jo māte tak bija ārkārtīgi muzikāla.

«Tās arī bija vienīgās saites, kas vecākus vienoja,» sacīja Akselis. «Jā un tad mēs.»

«Mēs viņiem nekad nebijām — mēs vienkārši ieradāmies pasaulē — un tad viņi laida mums skriet. Tēvs par mums nemaz neinteresējās — un māte, viņa nevarēja. . .

«Ak nē, nelaime laikam gan galvenā kārtā meklējama viņu pārāk lielā līdzībā.»

2

Pie vakariņu galda ieradās doktors Hristiansens. Šoreiz par mūziku nerunāja un vispār daudz nerunāja. Tikko paēdis, tēvs piecēlās, novēlēja labunakti un devās savā istabā.

Kalpone nokopa galdu. Akselis pienāca pie loga un lūkojās ārā:

«Kas jūsu zemē par nejauku laiku.»

«Pē, īstais draņķis!» izsaucās Dorisa. «Būtu jauks, varētu izbraukt fjordā.»

Arī Torkilds palūkojās pa logu:

«Pūš austrumu vējš, rīt noskaidrosies.»

«Jā, jo rīt ierodas Roze!» smiedamās izsaucās Dorisa.

«Es tev kaut ko pastāstīšu, Aksel. Roze ir Torkilda lielā mīlestība.»

Brālis strauji apgriezās.

«Ko t u par to zini?»

«Ak, cik muļķīgi!» izsaucās Akselis. «Un es gribēju Rozē tā mazdrusciņ iemīlēties.»

«Tu — ne mūžam arī nē. Nē, patiesi nevaru iedomāties, ka Roze būtu pēc tavas gaumes. Nē — nekad!»

«Tā-ā? Un šorīt tu tak pati man stāstīji, cik viņa skaista un jauka.»

»Ak jā, bet viņa tev pavisam neder, esmu par to pārliecināta, viņa ir īsta ledus jaunava. Nē — bet es gan zinu kādu — vai lai iepazīstinu tevi?»

«Daudzreiz pateicos — var jau viņu apskatīt.»

«Ieva Menhena -viņā tu droši vien traki iemīlāsies. Vai tu arī tā nedomā, Torkild? Torkilds viņu nevar ciest. Bet viņa ir pikanta līdz pirkstu galiņiem. Un cik karstām asanīm. Zini ko, Aksel, tu droši vien ļoti līdzinies tēvam.»

Torkilds, stāvēdams pie loga, pagriezās:

«Es jau tev ne vienreiz vien esmu sacījis, Doris, ka man šis tonis nepatīk.»

«Un domā, es tev jautāšu ~ prātā nenāk!»

Dorisa sēdēja uz ēdamgalda un vicināja kājām.

«Paklausies, vai mēs ko nevarētu uzsākt,» sacīja Akselis.

«Nolaidīsim dzīvojamā istabā priekškarus,» iesaucās Dorisa, «aizdedzināsim lampu -spēlēsim kārtis un ierīkosimies mājīgi kā ziemā.»

«Man mājās viskijs,» sacīja Torkilds. «Vai ledusskapī ir zelteris, Doris?»

«Ne piliena. Bet krānā tak ir ūdens.»

«Iesim augšā, manā istabā, un dzersim tur viskiju. Nāc!»

«īsti patīkams caurums,» sacīja Akselis un aplūkoja brāļa istabu.

«Torkilda istaba ir vienīgā mājīgā telpa visā mājā.» Dorisa ierāpās dīvānā un savilka kājas zem svārkiem.

«Tava istaba būtu tikpat mājīga, ja tu tikai drusciņ papūlētos viņu mazliet uzpost,» sacīja Torkilds.

«Ak vai, Doris, tavai jaunavas istabiņai tak . . .

«Pē, jaunavas istabiņa,» māsa viņu pārtrauca. »Nē, drīzāk vecpuiša istaba es jūsmoju par tādu dzīvi -sveiki, zēni!»

Torkilds sēdēja ērti atgāzies šūpuļkrēslā. Viņš vēroja māsu, nopurināja pelnus no cigāra un mazliet piespiesti pasmējās:

«Tik daudz tev jāsaprot, Doris, ka uz Dāniju es tevi nelaidīšu, iekams nebūsi atmetusi savas bērnišķības. Tev jānogaida, kamēy aiz ausīm kļūs mazliet sausāks.»

Dorisas balss pēkšņi kļuva pavisam maiga:

«Ak, Torkild, tu tak zini, ka es tikai niekojos. Aksel, vai tad tu arī nevari saprast, ka še tik ārkārtīgi garlaicīgi. Un tad man patīk Torkildu mazliet paķircināt. Taisni šausmīgi, ka viņš tikai par audzināšanu vien domā. Dažreiz viņš var būt tīri jaiks, bet — ak nē, Torkild, tev vajadzēja kļūt mācītājam, tu droši vien nekristu kārdināšanā.»

«Doris!» Torkilds piecēlās. Arī Akselis sarāvās. Māsa viņus spītīgi uzlūkoja un tad sāka raudāt:

«Ak, man še viss liekas tik pretīgs, tik riebīgs.»

Viņa devās uz durvīm. Torkilds skrēja viņai pakaļ. Akselis dzirdēja, ka viņa koridorā histēriski raudāja, un Torkilds viņu mierināja. Pēc brītiņa viņi atgriezās. Dorisa atkal uzrāpās dīvānā -pāris reizes izšņauca degunu un izslaucīja acis mazā saburzītā kabatas lakatiņā.

«Uz tavām veselībām,Doris,» sacīja Torkilds. Arī Akselis pacēla glāzi.

Tagad viņa smaidīja un viņa smaidīja arī tālāk, kad Torkilds viņai pasniedza cigarešu kārbu.

«Patiesībā Torkilds ir jauks zēns, Aksel.»

Akselis apskatīja istabu. Viņš pamāja ar galvu uz paukošanas piederumiem pie sienas:

«Vai tu pauko?»

«Kādu laiku ar to cītīgi nodarbojos. Dažus gadus atpakaļ še dzīvoja kāds leitnants Mūbergs mēs diezgan daudz paukojām.»

«Agrāk arī es biju labs paukotājs — gribi kādreiz ar mani imēģināt?»

«Esmu pavisam aizmirsis, bet tiešām būtu jauki atkal reiz pamēģināt.»

«Tu jau vispār esi lielisks sportists,» sacīja Akselis. «Mednieks ar miesu un dvēseli.»

«O nē, nerunājiet par medībām, zēni,» izsaucās Dorisa. «Es taisni nīstu sportu!»

Bet brāļi bija priecīgi, ka atraduši sarunas tēmu, par ko varēja vaļsirdīgi un bez pārdomām runāt.

«Ak, jūs tiešām esat garlaicīgi. Iedomājies tikai, Rozei patīk ar Torkildu runāt par medībām. Pagājušajā gadā tiešām sāku domāt, ka viņa Torkildā iemīlējusies, jo tā vienmēr sēdēja un viņā klausījās.»

«Tagad tev jādodas pie miera!» Torkilds paskatījās pulkstenī. «Citādi tu vēl būsi gultā, kad viņa atbrauks.»

«Tūlīt ~ lūdzu vēl tikai vienu pilienu viskija.»

«Nē, tagad tiešām diezgan.»

«Tikai vienu vienīgu, Torkild!»

Vilcinādamies Torkilds viņai vēl mazliet ielēja. Dorisa dzēra.

«Vai tas nav savādi, cik ļoti Akselis līdzinās mūsu tēvam, Torkild. Viņam arī brūnas acis. Ar mums viņam nav ne mazākās līdzības.»

«Pēc vectēva domām, es līdzinos mātei,» sacīja Akselis.

«Nemaz ar nē. Nē, es viņai līdzinos, vai nē, Torkild?»

«Jā.» Torkilds piekrizdams pamāja galvu. Mazliet vilcinādamies viņš vēl piebilda: «Tādēļ es ari vēlos, lai tu būtu mazliet uzmanīgāka — visādā veidā.»

«Tu jau arī viņai līdzinies,» sacīja Dorisa.

«Jā.» Torkilds atkal pamāja galvu. Un tikpat klusu kā iepriekš piebilda: «Tikai starpība tā, ka es to zinu.»

Laiciņu viņi visi trīs klusēja, līdz Torkilds sacīja:

«Bet tagad tev jāiet gulēt, Doris.»

«Un jūs?»

«Mēs arī drīz iesim.»

«Vai Dorisa nav mazliet nervoza?» jautāja Akselis, kad māsa bija aizgājusi.

«Histēriska,» sacīja Torkilds. Viņš šūpojās krēslā. Tad, it kā pēc ilgākām pārdomām nācis pie kāda gala slēdziena, piebilda: «Bet labāk jau nebūs, ja viņa paliks še.»

«Nē.» Akselis rotaļājās ar pērlēm izšūtu dīvāna spilvenu, tur bija izšūtas rozes. Tad viņš smiedamies vaicāja: «Vai taisnība, ka tu strādā rokdarbus?»

Torkilds sāka skaļi smieties. Pārsteigts Aksebs viņu uzlūkoja; brāļa svaigā puiciskā jautrība pielipa viņam arī, viņš sāka smieties, un viņiem abiem likās, ka viņi kļuvuši tuvāki.

«Es tak pārjums nekā nezinu,» sacīja Akselis. «Bet varbūt tu gribi gulēt.»

«Nē, sēdi vien mierīgi ~ taisni tas jau tik mājīgi. Es vienmēr eju vēlu gulēt.»

«Še tiešām mājīgi. Ar tava paša klavierēm.»

«Tās ir mātes klavieres. Visas šīs lietas piederēja mātei.» Torkilds klusēja. «Tā bija mātes istaba.»

«Vai viņa še mira?» klusu jautāja Akselis.

Torkilds pamāja galvu.

Akselis čukstēja vēl klusāk:

«Viņa pati to izdarīja -vai nē?»

Torkilds piekrizdams nolieca galvu un satvēra krēsla atzveltni

«Man likās, ka tev tas bija zināms.»

«Es tā iedomājos. Tēvocis Holgers reiz izteica mazu piezīmi. Es nojautu sakarību un sapratu, ka viņi man to grib noslēpt. Viņi vispār man gribēja noslēpt visus mājas apstākļus.»

«Patiesībā tas diezgan divaini. Tev tak toreiz jau bija astoņpadsmit gadu.»

«Viņi laikam rēķinājās ar tēvu,» sacīja Akselis. Viņš iedzēra malku un palūkojās brālī.

«Nākošā vasarā, kad jūs bijāt Hindevāda muižā, es, protams, ļoti vēlējos ar tevi par to runāt. Pēc tam nu tu jau saproti. Es tur jutos tik vientuļš. Bet tu jau zini tai vecumā zēni — ir vienmēr tik kautri.»

Torkilds pieliecās un pieskandināja savu glāzi brāļa glāzei. Klusuciezdami viņi izdzēra.

Akselis turpināja:

«Līdz šim es nekad nespēju ar tevi runāt par māti. Man tiešām jāsarkst, bet es viņu tikko atminu. Man bija tikai divpadsmit gadi, kad aizbraucu no mājām, bet tur, svešumā, es pēc viņas ilgojos ~ vai vismaz iedomājos, ka ilgojos. Katru vasaru, kad vectēvs viņai rakstīja, lai brauc mājās, bet viņa negribēja, es jutos pavisam izmisis. Patiesībā diezgan savādi ~ vajadzētu domāt, ka viņai še smagajā laikā Kristiānijā vajadzēja ilgoties atgriezties savā dzimtenē — kopā ar jums — un atpūsties, vai nē?»

«Viņa laikam neuzdrošinājās. Varbūt viņa arī nevēlējās, ka radinieki redz visu šo postu.»

«Kā viņa…?»

«Es domāju morfiju. Sākumā jau bija tikai morfijs. Visļaunākais sākās tad, kad bijām atgriezušies pie tēva. Tā laikam pie morfinistiem vienmēr parasta lieta. Bet kad mēs dzīvojām Teātra ielā, viņa dažreiz ilgu laiku bija pavisam normāla.»

«Un tas bija » Akselis gludināja dīvāna spilvenu ~ «ļoti ļauni?»

«Viņa mēģināja gan šo sabrukumu aizkavēt. Nabaga māte! Bez tam es neticu, ka tēvs viņai būtu varējis līdzēt. Ja viņš arī savus sakarus ar Ritera kundzi būtu pārtraucis. Lāgiem viņa ieslēdzās uz veselu nedēļu un pat ilgāk.»

«Un to visu jūs redējāt, tu un Dorisa?»

«Jā reizēm, kad jutās labāk, viņa ar mani sarunājās un arī spēlēja. Bet ziemā gandrīz nemaz. Jā, atceros kādu dienu tūlīt pēc Ziemassvētkiem. Es sēdēju še pie viņas, un viņa spēlēja kādu Sopēna balādi, kad ienāca tēvs un vaicāja: «Vai drīkstu palikt un paklausīties, Rēgica?» Atceros tik gaiši, jo nekad nebiju dzirdējis, ka viņš to sauktu vārdā kopš mūsu atgriešanās. Un tad viņš lūdza, lai es uz mirkli izejot. Kopš tās dienas viņa kādu laiku bija vesela. Un tad bija visam beigas viņa kļuva slima uz visiem laikiem.

Mirkli viņi klusēja, tad Torkilds turpināja:

«Laikam tas bija viņas pēdējais mēģinājums. Un viņa redzēja, ka viss velti. Viņa nespēja bez indes iztikt. Tādēļ viņa nošāvās.»

Akselis lūkojās brāļa bālajā sejā.

«Es gulēju istabā viņpus koridora, kur tagad tava istaba. Gribēju pašlaik izģērbties. Un tad es dzirdēju. Durvis bija aizslēgtas, bet es izskrēju ārā un ierāpos no verandas caur vaļējo logu. Māte gulēja gultā. Viņa nomira tikai nākošā dienā, nenākot pie samaņas.»

Torkilds piecēlās un piegāja pie loga.

«To viņa izdarīja skaidrā prātā. Jo mirkli pirms tam viņa bija pie manis un prasīja — man šķiet, vai man neesot lāpāmas zeķes. Un tad viņa sacīja, ka man laiks iet gulēt. Es sacīju jā, un viņa gribēja mani noskūpstīt.»

Viņš klusēja. Akselis piecēlās un tuvojās brālim, bet tad palika atspiedies pie klavierēm. Torkilds spieda pieri pie loga stikla, apspiezdams raudas.

Pēc mirkļa viņš saslējās. Akselis redzēja pret loga rūtīm tikai viņa tumšo slaido stāvu.

«Pēdējos mēnešus es māti nebiju skūpstījis, es izlikos, ka to neredzu. Reiz viņa pati mani lūdza to noskūpstīt — un tad es tikai vigli pieskāros viņas vaigam. Tad viņa paņēma manu galvu savās rokās, un es māt, tu nedrīksti — es sacīju. Ak, mans Dievs, mātes acis! Kā es nožēloju, ka nepateicu viņai — bet tu saproti, sešpadsmit gadu vecs zeņķis — tu jau zini.»

«Jā. Šai vecumā bērni var būt nežēlīgi.»

«Ak nē. Tas nebija tas. Es biju -dabūjis ļaunu slimību. Bet sacīt to mātei!»

Viņi abi cieta klusu. Tad Torkilds atkal ierunājās, Akselis viņa balsī sadzirdēja viegli rezignētus smieklus:

«Tēvs to uzzināja nedēļu pēc mātes nāves. Viņš atrada zāles.»

Atkal viņi mirkli klusēja. Tad Akselis piegāja pie loga. Austrumu vējš dzenāja saplosītos mākoņus — pie blāvi zilajām debesīm kā liela balta pūka karājās dilstošais mēness.

«Liekas, tev taisnība. Laiks rīt būs skaidrs.»

«Jā, tā liekas.»

«Tagad jau sāk palikt gaišs,» sacīja Akselis. «Naktis še vēl īsākas nekā Dānijā.»

Torkilds palūkojās pulkstenī.

«Jā. Pēc divām stundām uzlēks saule. Tagad tu tak dosies gulēt?»

«Jā. Un bez tam pulksten astoņos tev jāsagaida Vēgnera jaunkundze.»

«Mē aizbrauksim abi ar Dorisu viņai pretim.»

«Rozi Vēgneri es droši vien neesmu redzējis, kopš viņai bija desmit gadi,» domīgi sacīja Akselis. «Nu, ar labunakti.»

«Ar labunakti.»

Torkilds viņu pavadīja līdz durvīm. Pēkšņi Akselis uzlika vienu roku uz brāļa pleca:

«Paldies, ka tu man to visu pastāstīji — par māti.»

Mazliet apmulsuši viņi paspieda viens otram roku.

«Nu, ar labunakti.»

«Ar labunakti.»

Torkilds izdzēsa lampu un apsēdās uz palodzes. Kaprifolijas aiz loga kā zaļš paklājs sedza verandas jumtu; puķu smaržas piesātinātais svaigais rīta gaiss apņēma viņu kā salta jūras pelde. Viņam šķita, ka rīta svaigais gaiss noskalo visas it kā dziļi slēptās nepatikas izjūtas, kas palika pēc visas šīs pie viskija glāzēm tabakas dūmos pavadītās nakts un arī nenoteiktās sajūtas, ka varbūt sacījis pārāk daudz, ko vēlāk nāksies nožēlot. Debesis bija gandrīz pavisam skaidras un it kā baltas. Augstu slīdēja beidzamās tumšzilās mākoņu atliekas; austrumos pār fjordu gulēja bieza migla, ko rīta saules lēkts jau krāsoja purpursārtu. Jūras šalkas vēl vienmēr bija smagas un nemierīgas, viņas bija sadzirdamas cauri dārza koku vainagiem, alkšņu lapu zuzoņai gar žogu un lietus pilienu dunoņai koku zaros.

Pirms agrīnā saules lēkta visas krāsas it kā vēl snauda. Bija jau pavisam gaišs, bet pļavas zaļipelēkas, krūmāji zaļganmelni un kalnu šķautnes zilganpelēkas ~ un Rozes mājas otrpus fjordam gulēja ar savām dzeltenajām, sarkanajām un baltajām krāsām gluži bez mirdzuma.

Viņai guļot seja droši vien izskatās tik mierīga, vēsa un svaiga kā rīta ainava. a

«Roze, es vēlētos gulēt tavās skavās, Roze!» viņš klusi vaidēja rīta ausmā.

Pēc dažām stundām viņš Rozi redzēs Šī negulētā nakts un rakņāšanās atmiņās, kas vienmēr satrauca viņa nervus, bija it kā šis atkalredzēšanās priekšvēstneši. Visa viņa būtne trīsēja alkās pēc viņas, alkās un spraigumā, ko nesīs nākošās vasaras dienas.

Un tomēr viņš negaidīja, ka kaut kas varētu notikt. Par spīti visiem kopējiem pārdzīvojumiem,starp viņiem tomēr nekas nebija noticis. It nekas, izņemot viņa paša iekšējos pārdzīvojumus.

Katra nākošā diena viņam tagad būs pārdzīvojumu pilna: kur pretim viņai visas šīs dienas slīdēs garām saulainas un lietainas, un vēlākās atmiņās atmirdzēs vienīgi jūras peldes, ogošana, izbraukumi, makšķerēšana, ugunskuri un kafijas vārīšana salās.Viņš no šiem izbraukumiem paturēs sirdī viņas attēlu, kā viņa izskatījās avenāju krūmos, meklējot ar slaidajām rokām ogas; un no vasaras nakšu izbraukumiem mazajās salās viņš atcerēsies viņas mierīgās acis, kas vērās pār jūru tālē un viņas sejas svešādo izteiksmi; viņa atmiņās kvēlos, kā saules stari dzirkstīja Rozes gaišajos matos, un viņš atcerēsies, ka viņa ar Dorisu nāca pa dārza celiņu, kamēr viņas mati pēc jūras peldes lielās valgās bizēs nokarājās pār slaido muguru. Un tad viņš atcerēsies, ka viņa paša sirds dobji sitās un vienmēr, dienā un naktī viņu dzina: meties pie viņas kājām un meklē patvērumu viņas rokās.

Katru bezmiegā pavadīto nakti viņš domās ~ varbūt rīt. Varbūt rit es viņai to varēšu pasacīt. Varbūt kaut kas notiks, ka es viņai varētu to pasacīt. Bet it nekas nenotiks. Viņa būs maiga un svaiga, gaiša kā vasaras rīts, laba un mīļa kā māsa. Viņa zina, ka es to mīlu, esmu viņai to teicis ~ daudzas, daudzas reizes. Bet ja viņa pat nenojauš, ko nozīmē mīlēt.. .

Viņš bija teicis: es tevi mīlu. Bet ja viņa nesaprata, ko tas nozīmē, viņam iekšēji bija neveikli viņai to paskaidrot. Viņš nespēja viņai izskaidrot savas alkas pēc viņas ~ viņa bija tik mierīga, kāds viņš būtu vēlējie būt. Kamēr vien viņš viņu pazina, Rozei bija viss tas, pēc kā viņš tik sirsnīgi un bezcerīgi ilgojās. Un tā šīs ilgas beidzot bija kļuvušas ilgas pēc viņas un pēc mirkļa, kad viņš Rozi drīkstēs slēgt savās rokās un izjust visa tā piepildījumu, pēc kā viņš savā vientuļajā jaunībā, pazemojumā un izmisumā tik neatlaidīgi un karsti bija ilgojies.

Apakšstāvā pulkstenis nosita trīs. Viņam palika vēl trīs stundas. Viņš piecēlās.

Istaba ar tukšo viskija pudeli, nekārtīgi piesviesto galdu rīta pusē izskatījās nejauka. Visur, pat uz klavierēm un grīdas gulēja cigarešu gali un pelni. Še viņš nespēja gulēt.

Viņš paņēma cepuri.Tesa, kas visu laiku bija gulējusi šūpuļkrēslā, nolēca zemē un lēkāja ap viņu. Torkilds apmierināja suni, lēni izzagās caur durvīm un devās pa kāpnēm lejā, prom no mājas.

Tīrumu malās zilie zvaniņi un zāle bija no lietus nosisti gar zemi. Pirmie saules stari zeltīja kalnu smailes aiz mājas. Gaiss bija kluss un svaigs. No meža viņam pretim skanēja viegla putnu čivināšana. Lietus bija sadzinis koku skujas mazās kaudzītēs uz ceļa, un zemi klāja lietus noskalotās sūnas un virši. Viņš pieplūca pilnu sauju melleņu, pēc viskija un tabakas tās garšoja svaigi un atspirdzinoši. Viņam apkārt lēkāja Tesa, visu apošņādama. Kad viņš bija nokļuvis līdz vecajai ogļu bedrei, saule mirdzēja egļu galotnēs.

Viņš domāja par savu prieku, lepno atsacīšanās prieku, ko visus šos gadus tik rūpīgi bija kultivējis.

Vai tad viņš nevarēja tomēr justies laimīgs: tādēļ, ka Roze bija tāda, tādēļ, ka viņš viņu saprata un mīlēja. Pēc dažām stundām viņš redzēs Rozi, dzirdēa viņas balsi, skars viņas roku, redzēs šo brīnišķīgāko būtni zemes virsū.

It nekas nenotiks. Jā, protams, tomēr kaut kas notiks. Notiks viņam vissvarīgākais pasaulē — kaut arī ne tas, pēc kā viņš ilgojās. Viss kopā pārdzīvotais pagaidām viņai bija bez nozīmes — bet varbūt kādā dienā tas kļūs citādi. Bet viņš par to domās pat savā nāves stundā.

Torkilds uz mirkli aizvēra acis. Spītīgās gavilēs viņš iesūca sevī veco atmiņu saldumu. Tā pavasara vakara, tur augšā Vēgnera kundzes mazajā dzīvoklītī Steina ielā, kad pēdejie zeltainie saules stari kvēloja logā asinssārtās pelargonijās, slīdēja pār mazajām baltajām ampīra mēbelēm, kuru saplīsusī, izbalējusī drēbe kādreiz bijusi gaiši zaļš zīds. Visa istaba bija piesātināta asas, svaigas pavasara zaļumu un ziedu smaržas, vāzes un krūzes bija piepildītas zaļumiem un ziediem. Uz šujamā galda pie loga, kur Roze sēdēja savas mātes atzveltnes krēslā, stāvēja liela vāze ar vijolītēm. O, cik skaidri viņš atcerējās, kā maigā zeltainā vakara saule rotājās viņas mirdzošajos matos, viegli zeltoja smalkās pūciņas uz viņas bērnišķīgi apaļajiem vaigiem, atcerējās viņas saules staru apmirdzētās lūpas, kas līdzinājās aveņogām, un acis kas, kā klusi ūdeņi uzsūca sevī saules starus. Gludajā tumšajā ielas kostīmā viņas stāvs šķita tik jaunavīgs, maigs un mīksts, mazdrusciņ stūrains, kā jau pusaudzei.

Pēcpusdienā viņi kopīgi bija aizgājuši līdz Gansta dambim un saplūkuši ziedus. Laiks bija apmācies, un laiku pa laikam pat mazdrusciņ smidzināja. Upmalā starp pelēkajiem alkšņiem auga un ziedēja sila purenes, tiekdamās pret sauli un kā maigs paklājs segdams stāvo krastmalu.

Ejot mājup Roze bija runājusi, kā dažreiz mēdza runāt — tikai ar viņu, to viņš zināja. Tikai viņš pazina šo viņas mierīgajā maigajā būtnē slēpto nemieru un nepacietību. Laikam gan šīs skumjas Rozē toreiz izsauca pavasaris, lietainais laiks, pelēkās debesis, bālās lietus gāzēs nosalušās pavasara puķes, smagā zemes un plaukstošo ziedu un lapu smarža. Tās bija mūžīgās bailes par aizejošo laiku, par jaunajiem neizlietotajiem spēkiem, ko viņa sevī juta. Tā bija vienkārši viņas veselā miesa, kas dumpojās par šo bezdarbu -dompojās pret garo darba dienu, kur pirksti dejoja pār rakstāmmašīnas kauliņiem un smadzenes bija neatlaidīgi nodarbinātas, kamēr muskuļi bija nosodīti bezdarbam, un asinis ritēja smagi bezdarbīgajā ķermenī.

Taisni toreiz viņš bija izjutis, ka Rozes grūtsirdība ir tikai veselīgās miesas dumpis, kamēr viņā pašā bezcerības slimnieka grūtsirdība. Klusēdams viņš bija soļojis viņai līdzās ~ bezspēcīgi vēlēdamies izjust tādas pat ilgas. Viņiem ejot debesis noskaidrojās, mākoņi izklīda, un zem to pelēkajām malām atvizēja saule. Viņam šķita, ka saules greizie stari aplēja flozi it kā ar noslēpumainu kristību. Kad viņi ienāca istabā, tā bija gaismas pielieta, un kamēr viņi tur sēdēja, Roze pie loga saules staru apmirdzēta, bet viņš dīvāna mijkrēslī, Torkilds, sekodams pēkšņai iedomai, bija Rozei uzticējis to pašu, ko šonakt savam brālim.

Kad viņš beidza runāt, brītiņu viņi bija sēdējuši klusuciezdami. Caur atvērto logu istabā ieplūda pavasara gaiss, sajaukts ar ielas valgo putekļu smaržu un bērnu balsu troksni. Pēkšņi Roze piecēlās, pienāca klāt, uzspieda skūpstu viņa pierei un tad lūpām.

Viņa neteica ne vārda, un arī viņš klusēja. Tad viņš noslīdēja uz grīdas pie viņas ceļiem un piespieda galvu viņas gurniem.

Dzirdot, ka Vēgnera kundze atslēdza ielas durvis, viņš bija strauji piecēlies.

Ienāca Rozes māte, pateica labuvakaru un jautāja, vai viņš dzeršot ar viņām tēju. Torkilds pateicās, viņam jāsteidzoties mājās strādāt. Viņš pats neapzinājās, ko runāja. Abas šīs sievietes krēslainajā istabā viņam šķita kā parādības ārpus laika un telpas, kā visas viņa dzīves pasludinājums -viena, kuru viņš bija mīlējis visus bērnības gadus, un otra, kuru tagad viņš zināja, ka mīlēs visu mūžu.

Viņam likās, ka šis vakars — šī stunda — uzņēma sevī i * »

visu, ko viņš bija piedzīvojis, noteica visu viņa turpmāko dzīvi. Ar jaunības augstprātu viņš tagad pēkšņi apzinājās savu likteni un bērnišķi domāja, ko gan teiktu viņa augstskolas draugi, ja to zinātu. Viņi teiktu, ka nekas nav noticis, jo jaunības draudzenes māsas skūpstu viņi neuzskatīja kā piedzīvojumu. Torkilds turpretim bija sastapies ar savu likteni to viņš bija sapratis un pieņēmis. Un tagad, kur viņš jau bija pieaudzis, šis piedzīvojums vēl vienmēr bija viņa liktenis. Ja Roze viņam reiz piederēs — un īstenībā viņš par to nekad nebija šaubījies tas būs tikai tā vakara iezīmētā likteņa piepildījums. Un mūža beigās viņam tad liksies, ka tas vakars, kad viņš viņai uz visiem laikiem atdevās, nozīmēja daudz vairāk nekā diena, kad Roze viņam piederēs.

Ka Torkilda jūteklība tik agri — daudz par agru bija modusies, meklējams galvenā kārtā tajā apstāklī, ka zēnam pastāvīgi nācās domāt par vecāku attiecībām. Viņš atcerējās savas zēna dienas un zēna grēkus kā saldkaires un nožēlas nastu, kur mijās labi nodomi, grēkā krišana un kauns. Vasarā pirms mātes nāves viņi kopā ar dažiem vecākiem biedriem atgriezās caur Kristiāniju no kāda tālāka gājiena. Kādu vakaru viņi bija daudz dzēruši un tad devušies pie sievietēm.

Jau toreiz viņš savas izjūtas pret Rozi nosauca par iemīlēšanos. Viņš sapņoja par viņu, izdomājās visādas situācijas un sarunas, bet viss miesīgais šais fantāzijās bija izslēgts. Taisni šis garīgais viņam nozīmēja mīlestību — no šīs krēslaini zilās skumju sapņu pasaules, kas vijās ap Rozi, viņš kaislīgi izslēdza visas dziņas, ko viņā izsauca bērnības nožēlojamā pasaule un ķermeņa vājums. Viņam likās, ka šī sapņu paradīze, kur bija tikai skaistums un laime, kļūs apgānīta un sabruks, tiklīdz viņš kaut tikai domās tai pieies ar citādām jūtām, kā vienīgi godbijīgi pielūdzot un viegli noskūpstot meitenes vaigu.

Viņš bija saslimis un domāja, ka ar viņu beigas, ka viņš savu postu izbeigs tāpat kā māte ~ agrāk vai vēlāk. Viņa dzīve, tiklīdz viņš bija to sācis apzinīgi dzīvot, bija tikai nejauka un brutāla posta virkne -un pēdējā nelaime nozīmēja, ka visam beigas. Roze dzīvoja citā pasaulē, starp viņiem gulēja nepārejams bezdibenis, tam pāri viņš varēja tikt tikai savos sapņos.

Un tad viņa to bija skūpstījusi. Tai sekundē, kad viņš bija sajutis uz savas mutes viņas lūpas, viņā iedegās kvēla liesma. Viņus nešķīra bezdibenis, viņa bija turējusi tā galvu savās rokās, viņš bija jutis meitenes ķermeni pie savējā. Tai mirklī, gulēdams pie viņas kājām, Torkilds saprata, ka viņi dzīvo vienā pasaulē, ka viņš Rozi, kas viņam bija skaistuma, skaidrības, svaiguma un miera iemiesojums, varēja turēt savās rokās. Viņas siltais līganais meitenes augums bija brīnišķīgs, dzīva īstenība un slēpa sevī visu to, pēc kā viņš visu savu dzīvi bija ilgojies.

Šai vakarā viņš negāja mājās. Viņš vēlreiz nostaigāja ceļu, ko viņi dienā kopā bija gājuši. Nakts bija dzidra un auksta; pie debesīm, kas mirgoja kā iezaļgani dzeltens Reinas vīns, tumši un melni iezīmējās kalnu pauguru egļu izraibotās galotnes, vietu vietām stiepās lapu koku kailais vaiņags, līdzinādamies filigrānam izstrādājumam. Torkilds gāja gar upi, kas tecēja starp kalniem. Kad viņš lauzās cauri krūmiem, viņa sejā sitās jaunās valgās, asi smaržīgās lapas — še lejā pie upes bija ļoti drēgns. Aukstais valgais gaiss bija sadedzināto koku un gružu, jaunās zāles un sūnu smaržas piesātināts, un šīs smaržas spiedās cauri drēbēm kā svaiga pelde, sniegdama viņam atkal veselību un skaidrību. Augšā, kalna nogāzē, viņš nometās zemē, spieda seju vizbulīšu segā un lūpām skāra valgo zemi. Šķita, viņš nekad agrāk nav sapratis, ka viss dzīves skaistums meklējams taisni miesas un juteklības savienībā ar garu. Bez miesas dvēsele nevarēja izdomāt debesu sapņus, jūtas, kas krāja vielu debesu tēliem, meklēja šos ziedus uz zemes, eņģeļi dziedāja pēc zemes bērnu radītās mūzikas, visu debesu godību zelta ielas un pērļu vārtus, ametistu un hrizolītu mūrus un dārgakmeņus cilvēki bija aiznesuši debesīs no šīs riebīgās lieliskās zemes.

Tikai ar saviem jutekļiem viņš varēja izjust un dzert šis tīrās pavasara nakts skaistumu, gaisa un puķu smaržu, redzēt skaidrās debesis, dzirdēt putnu dziesmas Gansta mežā un upes čalas lejā zem kalna, kur viņš gulēja.

Un viņa meitene, ko viņš mīlēja, — viņas skaistums, laipnība, svaigums viss tas bija tikpat pasaulīgs un patiess, kā viņa dzīves nejaukums. Viņi saļoja tik tuvu šīs zemes virsū, ka viņu lūpas varēja satikties skūpstā.

Kad viņš nonāca liedagā, viss fjords mirdzēja saules gaismā. Torkilds norāva drēbes, mirkli stāvēja kails saules mirdzā, tad lēnām slīdēja ūdenī un gulēja uz muguras gludajā klints dibenā. Aļģes kutinādamas tinās ap viņa kājām, viņš iegrima tajās ar visu ķermeni. Še ārā pie klints izpletās cita pasaule — skaistu brūnu ūdenszāļu pasaule. Vēlreiz viņš iestiepās aļģēs, iekāms peldēja pretī saules mirdzai.

3

Torkilda atmiņas par Rozi sākās ar kādu vasaras dienu, kad viņš kopā ar Dorisu un māti bija viesos pie Vēgnera kundzes. Viņš gan zināja, ka bijis jau agrāk ar Rozi kopā. Vienā no pēdējiem gadiem, pirms šķiršanās no vīra, Hristiansena kundze bija bijusi kopā ar visiem trim bērniem Dānijā. Torkilds atcerējās ļoti labi, ka viņa krustmāte Karina kādu dienu bija teikusi, viņš drīkstot braukt līdzi uz Nīborgu apmeklēt kādu mazu norvēģu meiteni, «tādu mazu saldmeitenīti», viņa bija teikusi. Viņš iedomājās, ka atceras šo apciemojumu vecajā tirdzniecības mājā pie pils mūriem, — mazo, saules apmirdzēto šauro ieliņu gar kanālu, kur pils saliņas koku zari liecās biezajā zaļajā ūdenī, kur starp zaļajām ziedošajām niedrām peldēja gulbji, atcerējās lielo Fogeliusa laukumu, kur akmeņu starpās auga zāle un bija neskaitāmas paslēptuves gan staļļos, noliktavās, malkas šķūnīšos, bēniņos un vistu kūtīs. Bet Rozi viņš no tā laika neatcerējās, kad bija braucis no Hindevādas muižas viņu apciemot — spīdošos ratos ar diviem bēriem zirgiem un mirdzošiem iejūgiem.

Viņa pirmās atmiņas par Rozi bija no tā laika, kad viņš ar māti un Dorisu trijatā dzīvoja Terēzes ielā.

Iepriekšējā rudenī viņi bija izvilkušies no Helerūdas. Viņš šo aizbraukšanu atcerējās kā tumšu, drausmīgu sapni. Kas īstenībā bija noticis, bērni toreiz nesaprata. Torkilds vismaz bija nojautis, ka noticis kas briesmīgs un nāvīgi baiļojās to uzzināt. No bērnu istabas loga viņš bija dzirdējis, ka govju meita teica citiem kalpiem: «Nabaga tārpiņi! Ak Dievs, ak Dievs, kā gan ļaudis tā ko var darīt.» Tad viņš bija aizskrējis no loga un izskrējis koridorā, lai vairāk nedzirdētu. Viņš trīsēja bailēs, kad ļaudis viņu tik līdzcietīgi uzlūkoja, kā toreiz visi to darīja, vai arī runāja ar viņu un māsu vai brāli tik uzmanīgā raudulīgā balsī, arī saucot viņus pie galda. Viņš izjuta tādas pat šausmas, kādas izjuta, ja bija jāiet no bērnu istabas tumsā lejā, grābstoties ar roku gar sienu un bailēs drebot, ka pēkšņi grīda pazudīs zem kājām un viņš nokritīs lejā, kā reiz, kad tikko sāka staigāt.

Kādu dienu bērniem pastāstīja, ka viņu tēvs aizceļojis. Viņš vairs neatgriezās, un ja Dorisa par viņu ko vaicāja, neviens neatbildēja. Torkilds juta, ka nedrīkst jautāt. Kādu laiku pēc tam viņus iesauca ēdamistabā — bija atbraucis vectēvs. Tur viņš sēdēja, īsts pasaku tēls no viņu lieliskajiem braucieniem vasarās uz Dāniju, un viņa priekšā uz galda gulēja daudzas dāvanas -tomēr Torkilds nojauta, ka viņa ierašanās nenozīmēja labu. Jā, Torkildam tas likās drausmīgi un baigi, ka vectēvs ar māti stundām ilgi ieslēdzās istabās, vai arī staigāja šurp un turp pa rudenīgo nolaisto dārzu, dzīdami bērnus prom, ja viņi gribēja piebiedroties. Kādā vakarā Aksebs ārkārtīgi saniknots sēdēja augšā bērnu istabā, spītīgi sarāvis zemo plato pieri zem kuplajiem cirtainajiem matiem un līdzinājās mazam niknam kumeļam. «Es negribu,» tas bija viss, ko viņš laiku pa laikam sacīja. «Es negribu braukt līdzi.» No bērnu meitas Torkilds uzzināja, ka Akselis brauks līdzi vectēvam uz Dāniju. Bet nākošajā dienā Akselis bija samierinājies un mazā brāļa un rentnieka zēna priekšā lielījās, cik daudz zirgu piederot vectēvam.

Un tā arī brāli atrāva no viņu mājas. Beidzot viņam sacīja, ka viņš ar māti un Dorisu braukšot uz Kristiāniju. Tad viņš priecājās ~ uz Kristiāniju brauca ar vilcienu un tā jau bija izprieca.

Bet kādā rītā viņš atmodās lielā istabā, kur mēbeles bija sasviestas un visa istaba piemesta papīriem un dažādām lietām. Logs līdzās dīvānam, kur viņš bija gulējis, bija aizklāts ar brūnu šalli, kas tomēr to sedza tikai līdz pusei; neaizsegtā loga puse kaila rēgojās istabā. Istabā valdīja pelēka skumja krēsla, istabas sienas bija pilnas caurumiem un noņemtu gleznu plankumiem. Ratu troksnis ielā lauku bērnam nepatīkami skanēja ausīs. Viņš pieskrēja pie loga, lai redzētu ielu, kas viņā visu laiku bija izsaukusi tik sasprindzinātas gaidas. Taisni pretī viņš ieraudzīja lielu baltu netīru māju ar daudziem logiem; kaut gan logi bija puķu pārpilni, Torkildam tomēr šī māja atgādināja cietumu, kā viņš to bija iedomājies. Tā bija strādnieku māja.

Viņš izzagās no dzīvokļa, kur nekārtīgi bija sasviestas iesaiņotās kastes un mēbeles, zagās netīrās nomīdītās smirdošās kāpnēs, kur katrā iedobomā atradās mazas durvis. Gaišzaļās sienas bija aprakstītas vārdiem un nejaukiem izteicieniem. Viņš nolūkojās uz akmeņiem bruģēto pagalmu, aiz kura atradās vēl pelēkāka un netīrāka māja. Viņam aizspiedās elpa, un arī izsalkumu viņš juta; viņš jau bija lūdzis mātei ēst, bet pēdējā bija atbildējusi, ka neesot bijis laika iepirkties. Un tā viņš izzagās no vārtiem uz ielas.

Iela viņam šķita bezgala gara, lielās mājas viņu nospieda, tās bija tik lielas, smagas un pelēkas, celtas no akmens. Viņš sāka iet pa ielu uz leju; pamazām viņa mulsums zuda. Še bija piena veikali un tik daudz šokolādes un cepumu logos, ko Torkilds ne sapņos nespēja iedomāties. Še bija veikali ar visdažādākām rotaļlietiņām un kāds tabakas veikals ar brīnumskaistām pīpēm, kartēm un spieķiem skatlogā. Mājas bija daudz, daudz lielākas, nekā Nīborgā, un tagad, kad viņš pats še dzīvoja, tas šķita vēl valdzinošāk. Ilgu laiku viņš nostāvēja pie kāda veikala loga, skatīdamies iekšā; uz mirkli visas viņa bēdas bija aizmirstas.

Bet tad māju rinda izbeidzās. Iela nobeidzās laukā ar augstu dēļu žogu. Aiz tā atradās kalni, uz kuriem pacēlās atsevišķas mājas. Tās nelīdzinājās laukiem, no kurienes viņš nāca, ne arī viņa pilsētas priekšstatam, tādēļ viņš vīlies palika stāvot. Tad viņš izlīda caur kādu žoga caurumu un klīda laukā. īsajā retajā zālē stiepās izmīcīti kājceliņi, un cauri laukam tecēja maza upīte, alkšņāju iežogota. Bet kad puisēns palūkojās lejā, viņš redzēja, cik upīte riebīga, krastā bija izsvaidītas stikla drumstalas, saplosītas avīzes un visādi netīrumi. Ūdens bija pelēks un drausmīgi smirdēja. Upes otrā krastā nekustīgi gulēja daži vīrieši -viņam pēkšņi likās, ka tie ir miruši, nonāvēti viņam bija neskaidra nojauta, ka pilsētā ļaudis varēja nosist. Viņš apgriezās un skrēja, ko jaudāja, līdz atkal nokļuva savā ielā.

Tālu pakalniņā viņš ieraudzīja Dorisu, kas starp lielajām pelēkajām mājām izskatījās tik sīciņa. Viņa sauca Torkildu ēst. Augšā virtuvē stāvēja kāda liela sveša dāma, izsaiņodama smalkus ēdienus. Kaut ko tik garšīgu viņš vēl nekad nebija ēdis -tur bija kakao un pastēte ķieģeļsarkanos miltos iecepta, sviestmaizītes un beidzot vīnogas. Kad viņš bija paēdis, svešā dāma sacīja, ka tagad viņam jāpalīdzot; viņu sūtīja šurp un turp gan ar knaiblēm, gan aukliņām, āmuru un naglām, kamēr abas sievietes visu izsaiņoja. Dāma sacīja «paldies puisīt» un «ak, Torkild, esi tik laipns,» viņa bija tik smalka un laipna. Viņa runāja dāniski, kā māte. Tā bija Rozes māte.

Nākošā gada agrīnā pavasarī viņi reiz devās pie Vēgneriem. Viņi gāja ļoti ilgi un beidzot nonāca kādā pilsētiņas daļā, kur zēns vēl ne reizi nebija bijis. Viņš pazina gandrīz tikai Terēzes ielu un Pilenas gāti, kur tas katru rītu devās uz skolu. Še ārā gulēja pavisam cita pilsēta, bagāta, skaista un laimīga pilsēta ar vasarnīcām un maziem dārziem. Pāris reizes viņi pat dārzos ievēroja strūklakas, un viņiem ar Dorisu katrā ziņā bija jāapstājas tās apbrīnot. Visas mājas greznoja zaļumi un puķes, un logi bija aizvilkti ar smalkiem aizkariem, bet durvju rokturi bija no mirdzoša metāla. Beidzot viņi iegriezās kādā ielā, kas no saules mirdzas, baltajām mājām ar koptiem dārziem šķita žilbinoši balta; vienā pusē pacēlās stāva klints un augšā pret mirdzošajām zilajām debesīm šūpojās slaidās egles un priedes. Viņiem garām pabraucu sarkani lakoti maiznieka rati, un pēkšņā neapzinīgā protesta izjūtā nezin pret ko, varbūt pret nojautu, ka viņš neiederas šajā bezrūpīgajā pašpaļāvīgajā pasaulē Torkilds uzlēca un karājās ratu aizmugurē. Bet māte viņu atsauca atpakaļ. Kādas vasarnīcas verandā stāvēja maza balti ģērbta meitene ~ tā bija Roze, še viņa dzīvoja.

Vēgneru dzīvojamā istabā bija balti lakotas mēbeles, ar zīdu apvilktas, un bērniem pasniedza šokolādi. Vēgnera kundzes brūnie kuplie mati bija sasprausti ar zelta bultu, un viņa bija ģērbusies baltā čaukstošā vasaras kleitā. Viņai pretī uz dīvāna sēdēja Torkilda māte viņa māte ar dzelzspelēkajiem matiem, kas vieglos viļņos bija atsukāti no pelēkās grumbainās šaurās sejas. Viņas plānie tumšbrūnie plaksti sedza tās gaiši zilās lielās acis, kuru baltumā bija izkaisīti mazi sārti plankumiņi, lielās pilnīgās lūpas bija brūnganas un sasprēgājušas. Viņa bija ģērbusies pērlēm izšūtā jakā, vienīgais ielas uzvalks, ko viņš mātei bija redzējis visus Kristiānijā nodzīvotos gadus. Jaka saulē mirgoja iezaļgani, dažās vietās šuvums bija pāriris, un pērles vaļīgi karājās. Rokās viņai, kā parasti, "bija melni cimdi, kas vietām bija noberzti balti un pirkstos saplīsuši.

Kad viņi bija padzēruši šokolādi, bērniem atļāva doties tuvējā birzītē ogot. Starp balto vasarnīcu dārziem bija palicis gabaliņš meža. Priedes bija pavisam kailas, tikai pašās galotnēs šūpojās mazi vainagi, bet pīlādžu zari bija aplauzti un stumbri pavisam gludi, jo tajos pastāvīgi rāpās apkārtējie zēni. Katrs krūmiņš un kociņš bija nopostīts, nolauztiem zariem un noplēstu mizu, un tikai kādas meža rozes galotnē vēl bija palikuši daži ziedu pumpuri un pāris bālsārtu uzplaukušu ziedu. Viņi atrada arī dažas ogas; Roze visas atrastās ogas savēra uz kāda salmiņa, mazas baltas zemenītes un sārtas negatavas mellenes. Beigās viņai iznāca veselas divas virknes. O, cik viņa bija jauka — viņa palocījās Torkilda mātes priekšā un pasniedza viņai vienu virkni, bet savai mātei otru. Kad viņa pieliecās, viņš zem īsajiem svārciņiem redzēja baltās biksītes, un nagi vien niezēja uzdot viņai ar klūdziņu. Pie ceļiem pavizēja pienbalta āda.

Diezin ko sajuta māte savā nonēsātajā pērļu jakā, apmeklēdama tirgotāja Fogeliusa meitu viņas jaukajā mājā, kur katra lieta bija izmeklēta un skaista un šķita tikai tādēļ še novietota, lai pasvītrotu un izceltu viņas skaistumu un laimi. Savā jaunībā Dānijā Rēgica Hameriha ierazdamās apmeklēt savu draudzeni, vienmēr bija braukusi lepnā mirdzošā pajūgā. Bet Roze Frederika Fogeliusa dabūja visu, ko vien nauda un mīla varēja sniegt, lai gan ikviens, kas viņu bija pazinis," atzina, ka viņa to tiešām vērta. Visā apkaimē viņa skaitījās par skaistāko meiteni; no bērnu dienām viņa bija lutināta un mīlēta, visi Nīborgas un tālās apkaimes «labākās sabiedrības» ļaudis jūsmoja par viņu un panesa visas viņas iedomas un niķus, un kad viņa beidzot aizprecējās uz Norvēģiju, mājās stāstīja taisni teikas par viņas vīra lielo mīlu un viņas mājas greznumu un bagātību. Un visiem tas šķita saprotams, ka Roze Frederika bija aizprecējusies uz Norvēģiju un ka viņas māja bija pasakaini grezna.

Roze līdzinājās mātei, un tomēr viņas bija pavisam dažādas. Viņai bija mātes seja, viņas mati un acis. Viss bija tikpat skaists, kā mātei un tomēr viņa neapžilbināja. Rozei nebija mirdzuma.

Bet Vēgnera kundzi ietina mirdza līdz par viņas mūža galam — un Torkildam šķita, ka šī mirdza bija jo spožāka, kad viņa dzīvoja mazajā dzīvoklītī Steina ielā, viņu mājas tuvumā.

Rozes tēvs mira no masalām un nebija nekā atstājis. Kad Torkilds to uzzināja, tas viņam šķita tik neiespējams, ka sākumā viņš pat smējās; ari viņš bija gulējis masalas, tā bija bērnu slimība, un tas jau bija pavisam brīnišķīgi, ka Rozes skaistais lielais tēvs būtu dabūjis masalas. Vai arī, ka Roze un viņas māte būs tikpat nabagas, kā viņš pats. Un tomēr tā bija. Vasarnīcu ar visu iekārtu pārdeva, atraitne vēl pielika savas drēbes un rotaslietas, parādi bija segti, Pauls varēja mierīgi gulēt savā kapā. Beidzot izrādījās, ka viņa sievai atlikuši daži tūkstoši kronu; viņa atpirka dažas mēbeles, dažas mazākas gleznas, ko bija saņēmusi no sava vīra un kas bija lēti novērtētas. Kāds vīra draugs bija izgādājis viņai franču un vācu korespondentes vietu lielā tirdzniecības namā.

Katru rītu ģērbjoties dzīvojamā istabā, kur Torkilds gulēja, viņš redzēja, ka Vēgnera kundze devās darbā. Savu mazo meiteni viņa veda pie rokas. No Rozes viņš tikai varēja redzēt viņas kuplās zeltainās bizes, kas karājās pār mugursomas malu. Kad Vēgnera kundze melnā sēru uzvalkā devās pa mazo nabadzīgo ieliņu, viņas slaidais lielais stāvs un smalkā izteiksmīgā sejiņa likās vēl skaistāka kā jebkad. Viņas nemierīgās, kustīgās jūtas tagad bija atradušas savu degpunktu, viņas kaprīzā spītīgā griba tagad bija koncentrēta un noteikta, jo viņai nācās dienu un nakti strādāt sava vienīgā mīļotā bērna labā.

Torkilds vienmēr mānijās būt pie loga, kad viņas abas gāja garām, un Vēgnera kundze viņu apsveica. Istabā aiz viņa, kas zēnam vienmēr šķita tukša, nemīlīga un rīta stundā nolaista, staigāja viņa māte izmīdītās rīta kurpēs, iznesa viņa gultas

10 503 veļu tumšajā istabā, kur viņas gulēja abas ar Dorisu un tad atnesa brokastis. Visu rītu viņa nerunāja ne vārda. Kad Vēgnera kundze bija pagājusi garām, viņš apsēdās pie galda brokastot un ēdot pārskatīja vēl savus skolas uzdevumus. Bet vēl vienmēr viņu apmirdzēja Vēgnera kundzes smaids, pildīja viņa sirdi ar neizsakāmi saldām skumjām. Viņš ilgojās viņas -ilgojās pēcpusdienas stundu tur viņas istabā, kad viņš nepacietīgi gaidīja vieglo durvju troksni un smaidu, ar ko viņa apsveica viņu un Dorisu, iepriekš apskāvusi un noskūpstījusi Rozi. Ak, cik ļoti viņš vēlējās, kaut tā apkamptu un noskūpstītu arī viņu. Vēgnera kundzes mazā istaba Torkildam bija apburta brīnišķīga pasaule, pavisam atšķirīga no tās, kur viņš parasti dzīvoja.

Viņš ilgojās turp ik dienas, bet gāja augstākais divas reizes nedēļā. Viņam bija bail, ka zēni varētu par viņu zoboties, ka viņš rotaļājas ar meitenēm,Bez tam pie Vēgnera kundzes viņš nekad nerotaļājās ar meitenēm, kas guļamistabā, kur līdzās stāvēja divas platas sarkankoka gultas — Roze gulēja sava tēva gultā izģērba un apģērba lelles, vai arī satinušās galdsegās un šallēs spēlēja teātri. Torkilds sēdēja dzīvojamā istabā, skatījās gleznas vai spēlēja uz vecajām tāfelklavierēm. Kāda ar raibu kretonu apvilkta kaste bija pilna ar notīm. Tur bija veca dāņu mūzika: «Jaunība un bezprāts», «Karalis un karavadonis», «Nimfu deja» un Berggrēna tautas dziesmas, bet tur bija arī Mocarta, Baha un Gluka darbi, pāris Haidna sonātes senlaicīgā iespiedumā uz zaļgana, bumbuļaina mīksta papīra ar burvīgiem vara grebumiem uz vākiem. «Marija Sofija Juhana Fogeliuss» tur bija rakstīts, bet šī vecā dāma jau sen bija nosirmojusi.

Klavieres un baltas ampīra mēbeles bija vēl no Vēgnera kundzes tēva mājas, kā gandrīz visas tās lietas, ko viņa bija atpirkuši. Istabas sienas bija gandrīz pilnīgi aizsegtas ar ģīmetnēm, visvairāk tur bija Rozes tēvs, tad Roze un daudzi citi Vēgnera kundzes radinieki. Bez tam tur karājās uzņēmumi no tām vietām, kur viņa ar savu vīru bija pavadījusi kāzu ceļojumu, un arī daudz vecu gleznu reprodukciju, visbiežāk madonna ar Jēzus bērnu, bet bija arī jaunās no astoņdesmitiem gadiem, un Torkildam likās, ka tās ir ļoti skaistas. Logi un galdi un plauktiņi līdzās logiem visu gadu bija puķu pārpilni. Bet ziemas pēcpusdienās Vēgnera kundzes

istabās bija mijkrēslis. Katrā istabā augstu pie sienas dega maza drošības spuldzīte. «Bērni, tiklīdz spuldzītes liesma kļūst nemierīga un plandās, dodieties tūlīt pie sētnieka -un lai jums nenāk prātā to izdzēst vai izlabot!» to viņa vēl vienmēr atkārtoja, kad Torkildam jau bija četrpadsmit gadu. Nabaga Vēgnera kundze, kādas mokas viņa izcieta ziemas pēcpusdienās šajās trīs stundās, kuras viņai nācās pavadīt kantorī, kamēr meita bija viena pati dzīvoklī. Tādēļ arī Rozei bija aizliegts aizskart sērkociņus, krāsnis, lampas, nažus vai iet pie loga, it kā viņa būtu mazulis. Vēgnera kundze katru vakaru atgriezās no darba gandrīz aizelsusies no skriešanas un skūpstīja un spieda pie krūtīm Rozi tik karsti, it kā viņas bērns būtu izbēdzis kādai lielai nelaimei.

Virtuvē Roze nedrīkstēja ieiet, jo tur atradās maža petrolejas krāsniņa un maizes griežamā mašīna. Torkilds parasti palīdzēja Vēgnera kundzei uzklāt vakariņu galdu. Tā diena viņam vienmēr bija it kā svētku diena, kaut gan viņi dabūja tikai tēju, maizi, margarīnu un pārmaiņus vai nu dūmu desu vai biezpiena sieru. Ja vakariņoja arī Ilristiansena kundze, tad pasniedza vēl olas un augļus. Jā, bieži viņi dabūja arī kreses, tās Vēgnera kundze audzināja vecās cepuru kārbās — Torkilda atmiņās Vēgnera kundzes mazās šaurās rokas, rupjā mājas darbā sasprēgājušas, vienmēr smaržoja asi un stipri pēc kresēm un ģerānijām. Kārtojot mājas darbus, viņa laiku pa laikam piesteidzās pie savām puķēm, it kā ar tām mīlinādamās, un bērniem vajadzēja apbrīnot katru pumpuru un katru uzplaukušo ziedu.

Ja Vēgnera kundze tūlīt pēc ēšanas nesāka šūt ~ viņa pati darināja savas un Rozes drēbes, — viņa lasīja bērniem priekšā vai spēlēja. Vismīļāk viņa lasīja vecas dāņu dzejas un spēlēja vecas tautas dziesmas un tamlīdzīgi.Torkilds saprata, ka viņa spēlē ne visai labi, bet ļoti precīzi un akurāti, taisni kā maza skolniecīte ~ viņas iemīlējies vīrs bija iedo mājies uzdāvināt viņai flīģeli, bet zēns mīlēja viņas vienkāršo mūziku un veco nolietoto klavieru toņus, un ja pēcpusdienās pats kādreiz spēlēja, tad neviļus atdarināja Vēgnera kundzes bērnišķīgo spēli.

Ja Vēgnera kundze nespēlēja, viņa šujot sarunājās ar bērniem. Vienmēr viņa stāstīja par cilvēkiem un vietām, ko viņš nepazina, par savām jaunavas dienām Dānijā, par

brīnišķīgiem veciem cilvēkiem, kas dzīvojuši viņas bērnībā un tagad jau miruši, bieži arī par ceļojumiem ar savu vīru. Pieminot Rozes tēvu viņas balss vienmēr skanēja bezgala maigi un padevīgi. Citādi viņas balss noskaņa un izteiksme pastavīgi mainījās viņa prata jocīgi uzsvērt vārdus, par ko bērni sirsnīgi smējās, un viss, ko viņa stāstīja, kļuva dzīvs un uzskatāms.

Bet viņa gandrīz nekad nepieminēja tos gadus, kad bija dzīvojusi Kristiānijā kā bagāta dāma un vadījusi greznu māju. Ar tā laika paziņām viņa nesatikās. CJn viņa pati bija no tiem aizgājusi. Torkilds dzirdēja, kā viņa māte par to runājās ar Vēgnera kundzi: «Viņi tak visi bija tik laipni un izpalīdzīgi, kad tavs vīrs mira,» sacīja viņa māte. «Jā, protams.» «Bet Rozes labā,» Hristiansena kundze bija turpinājusi. «Vari tak iedomāties, cik viņai būs izdevīgi uzturēt šos sakarus, kad viņa pieaugs. Varbūt viņu arī ielūgtu šais mājās — citādi bērns skraida še apkārt un nekad netiek ļaudīs.» Tad Rozes māte bija smaidījusi: «Roze šo trūkumu nejūt. Vai tiešām tu domā, ka mums abām kaut kā šai pasaulē trūkst, še mūsu mājā? Varbūt šie ļaudis tiešām ielūgtu manu bērnu Ziemassvētkos vai citādos svinīgos gadījumos, kad jūt vajadzību būt mazliet labiem pret nabagiem un vientuļiem. Nē tici man, Rēgica.»

«Tev tomēr nav tiesība sacīt, ka viņi Rozi uzskatītu par labdarības objektu. Un tik droši tu arī nevari zināt, vai Rozei netrūkst izpriecu, kuras tik daudz citiem bērniem viņas vecumā.» -»Mīļa, es jau nesaku, ka viņi pret Rozi tā izturētos. To jau, protams, bez izmēģinājuma nevar zināt, bet man ne prātā nenāk to izmēģināt. Bet, kas attiecas uz Rozi, tad viņa nav līdzīga citiem bērniem, es viņu pazīstu.» Tad Hristiansena kundze bija nopūtusies. «Neviens nepazīst savus bērnus, tici man.»

Iemesls, ka Vēgnera kundze bija atmetusi savus agrākos draugus pa daļai meklējams izlutinātas sievietes augstprātībā; viņa jutās labi tikai tur, kur bija pirmā un tika godāta. Bet droši vien šo draugu viņai netrūka; turīgajās Kristiānijas pilsoņu aprindās, ar kurām Vēgneri sagājās, viņa nebija atradusi neviena cilvēka, ar ko viņai būtu kaut kas kopējs. Atmiņas par šim aprindām viņai šķita garāmslīdošas un nereālas, it kā tā būtu tikai kāda vasaras brīvdienu epizode, un tā laika

<ii)2 draugus viņa bija aizmirsusi, kā aizmirst kopējus restorāna vai sanatorijas paziņas.

Galu galā bija jājautā, vai viņu ar vīru saistījušas dziļākas saites. Vai varbūt tikai gadījuma dēļ viņa to bij izvēlējusies starp daudziem citiem saviem pielūdzējiem par mūža draugu, tādēļ ka viņš bija ārzemnieks un ļoti elegants. Atmiņas par savu vīru viņa glabāja visu mūžu, tāpat kā līdz pat mūža galam nēsāja sēru tērpu un mirstot lūdza, lai viņu apglabā līgavas tērpā, tādēļ ka šis vīrietis bija bijis viņas bērna tēvs.

Pēc daudziem gadiem Torkilds iepazinās ar kādu tirgotāju, kas bija strādājis vienā kantorī ar Vēgnera kundzi. Viņš pastāstīja, ka toreiz visi kantora darbinieki, sākot ar šefu un beidzot ar izsūtāmo zēnu, bijuši iemīlējušies Vēgnera kundzē. Un neviens nebija ticis gudrs, vai viņa ar visiem koķetēja, vai tā vienkārši bija viņas būtība, ka viņa šo pielūgšanu pat neievēroja. Viņa to bija ņēmusi kā kaut ko saprotamu, par ko pat nebija jādomā. Kantoris un viss, kas ar to sakarā, droši vien viņai bija tikai gadījuma līdzeklis eksistences nodrošināšanai, un viņa tam visam neveltīja pat domu, tiklīdz bija pametusi to aiz muguras, kaut gan bija ļoti rūpīga darbiniece un apbrīnojama valodniece. Bet vispār viņa, ko pastāvīgi ietina mīlestība, droši vien nemaz nezināja, ko nozīmē iemīlēties. Varbūt viņa gan ievēroja, ka tā bija patīkama rotaļa ar vīriešiem — līdz pienāca mirklis, kad, sekodama neapzinīgam instinktam, viņa atdevās vīrietim, lai piepildītu savu dzīves uzdevumu. Vīrietis, kas viņai dāvāja bērnu, kļuva viņai arī vienīgais vīrietis visā pasaulē, jo tikai šai sakarībā vīrietis viņu varēja valdzināt. Un tādēļ, ka viņš bija viņas bērna tēvs, viņa sajuta ar šo cilvēku saites, ko pat nāve nevarēja saraut; vienmēr un visur viņa izjuta tā neredzamo klātbūtni, līdz nāvē ar to atkal satikās.

Viņas laulības ar Vēgneri notika taisni slavenajos astoņdesmitajos gados. Tās aprindas, ar kurām viņa satikās, noskatījās uz toreizējo bohēmiešu kustību ar nicināšanu un pat riebumu. Pati Vēgnera kundze vienu dienu varēja būt neiecietīgāka par visiem saviem paziņām bet nākošā dienā visus pārsteidza un šausmināja ar saviem pārāk radikāliem uzskatiem. Visi to uzskatīja par sievietes kaprīzi, lai izliktos interesantāka. Kad Torkilds kļuva lielāks un dažreiz sarunājās ar

Vāgnera kundzi par dažādiem dzīves jautājumiem, reliģiju un tamlīdzīgi, viņš drīz ievēroja, ka Vēgnera kundze vienā mirklī varēja būt ārkārtīgi konservatīva, lai nākošajā slavinātu visradikālākās atziņas. Visu pasauli viņa uzskatīja un novēroja tikai no viena viedokļa, instinktīvi tur meklēdama savas personīgās intereses mātes un bērna attiecības.

Kā Roze, tā Torkilds bija atteikušies doties iesvētāmā mācībā, un Vēgnera kundze sadusmojās: «Tās tikai muļķīgas iedomas.» Un kad bērni jaunības dedzībā apliecināja, ka esot brīvdomātāji, viņa kļuva vēl niknāka: tas jau īstais neprāts. Viņi tad mēģināja mātei izskaidrot, ka tam un tam neticot, bet viņa tos neziņā tikai uzlūkoja — arī viņa tam neticēja, tam tak neticēja neviens prātīgs cilvēks. Bet tādēļ jau tas vēl nebija brīvdomātājs: brīvdomātājus viņa uzskatīja kā bezgodīgus cilvēkus, kas lietoja parupjus vārdus, runāja nepieklājīgi skaļā balsī un mēģināja noliegt lietas, kas viņas acīs bija nenoliedzamas: dzīvība bija mūžīga, jo viņas mīļie mirušie pastāvīgi bija ap viņu, viņa ļoti bieži saņēma no viņiem vēstījumus. Viņa nevarēja iedomāties, ka pastāvīgi nebūs pie sava bērna un to neapsargās tikai tādēļ, ka kādreiz nomirs. Un tādēļ, ka baznīca bija svētījusi viņas laulību, kristījusi viņas bērnu un ar savu svētību pavadījusi tās mirušo vīru, viņa vēlējās, lai tā svētību arī viņas bērnu jaunajā dzīves ceļā. Tālāk viņai ar reliģiju nebija nekādas darīšanas, viņa par kristīgo mācību nezināja daudz vairāk, kā vienīgi to, ka silītē dzimušais bērns kļuvis cilvēces atpestītājs, ko viņa ik Ziemassvētkus skaļā balsī bērniem lasīja. Kristietība nespēja iznīcināt viņas dvēseles pagānismu: viņas reliģija bija daudz vecāka; viņa ticēja zīmēm un nojautām, ļaunām un labām dienām, krusta zīmei, amuletiem un lūgsnām, kuru saturā nekad neiedziļinājās un pielūdza pati savus mirušos.

Citu reliģiju viņa nevarēja pieņemt; sirsnīgā sadraudzībā ar mirušiem un dzīviem tuviniekiem viņas dvēsele nekad nejutās vientuļa. Tur arī meklējams izskaidrojums, kādēļ viņa nekad nebija mīlējusi, viņa nekad nespēja atraisīties no savas cilts un pilnīgi atdoties. Taisni otrādi, vīrs, kam viņa dzemdēja bērnu, bija savienojies ar viņas ģimeni.

Viņas lepnums un pašcieņa viņai bija nepieciešami tādēļ, ka viņa bija savas ģimenes pārstāve. Viņa dzīvoja tā, it kā katrs viņas solis un darbība kļūtu ar vecāku vai vīra acīm novērots un apspriests, un it kā vēlāk par to spriestu viņas meita un turpmākā ģimene, kas gan vēl nebija šai pasaulē, bet ko viņa vēlāk mīlas pilnām acīm vēros no savas tumsas, un viņi godinās viņas piemiņu, kaut gan pat nebūs to redzējuši — tāpat kā viņa mīlēja savus mirušos senčus un meklēja pie viņiem atbalstu, kaut gan nebija tos pazinusi.

Un tādā kārtā šī skaistā Roze Fredenka Fogeliusa, kas līdz sava vīra nāvei nebija ne pirkstu pie darba pielikusi — vienīgi rūpējusies un kopusi savu maziņo, neciezdama, ka cits tam varētu pieskarties, bet to nekad nebija izjutusi kā darbu, drīzāk gan kā jauku rotaļu un sava maiguma izpausmi — šī skaistā Roze Frederika Fogeliusa, kas nekad nebija domājusi par naudas vērtību, jo visi cilvēki centās izpildīt katru viņas vēlēšanos, varbūt tomēr bija daudz labāk apbruņota pret nabadzību un cīņai par dienišķo maizi, nekā daudzi citi. Jo viņai gandrīz katrs dai'bs bija vienādi mīļš, ja vien tas sniedza nepieciešamo viņas bērnam.

Vēgnera kundze strādāja no agra rīta līdz vēlai naktij, mazgāja, vārīja, staigāja lētos veikalos iepirkdamās, šuva un lāpīja, bez tam katru dienu astoņas stundas strādāja kantorī. Un tomēr viņas māju un visu, kam viņa pieskārās, apņēma izsmalcinātība, zināms intelektuāls luksus, radīts no viņas izjūtu bagātības, mirdzošās fantāzijas un viņas būtības izšķērdīgiem spēkiem. Un viņa, kuras dienas pagāja nabadzības rūpēs, nekad, pat ar pušplēstu vārdiņu nežēlojās par šo nabadzību un nepieminēja aizgājušās bezrūpīgās dienas; un ja arī viņa par tām runāja, tad vienīgi, lai veldzētos tā laika laimīgajās atmiņās. Nekad viņa nežēlojās par mūžīgo darbu, bet līksmoja par katru brīvu brītiņu, ko varēja sev atvēlēt un katra vismazākā lietiņa, ko viņa varēja atļauties ārpus nepieciešamā, darīja viņai lielu prieku.

Torkildam abu šo mazo istabiņu gaiss šķita piesātināts materiālas bagātības, dīvaina greznuma, ko viņš kāri sevī uzsūca. Tur augšā bija vienīgā vieta, kur viņš spēja apmierināt savas jauneklīgās laimes alkas. Viņš nespēja cīnīties pret liktenīgajiem apstākļiem, kuros nācās uzaugt; tikai spēdams tos laiku pa laikam aizmirst, kā to spēj bērni un vāji cilvēki, viņš pasargāja sevi no bojā ejas. Vēgnera kundze palīdzēja viņam aizmirst viņa mājas neciešamos apstākļus. Vēgnera kundzes veselīgā būtība viņu it kā pildīja ar vitalitāti

Mājās viņš ar Dorisu dzīvoja vienās nepatikšanās. Kad mātei uznāca lēkmes, viņa gulēja guļamistabā ar aizklātiem logiem, klusa un nekustīga, un bērniem vajadzēja iztikt pašiem ar sevi, cik jau nu labi viņi to prata. Torkilda sirds smeldza sarūgtinājumā un kaunā, ka viņam, lai nopirktu sev un Dorisai ko ēst, bija jāiet pie mātes maciņa, vai, ja tur nebija naudas, jācenšas dabūt veikalā uz parāda. Un bez tam viņš mocījās nāves bailēs, ka kāds, vai nu skolas biedri, kas viņu ķircināja, vai Vēgnera kundze, kas viņu tad nožēlotu, neuzzina, ka viņš mazgā, vāra, sašuj sava uzvalka lielākos caurumus, jā, pat mazgā virtuvē veļu, ja mājās nav neviena tīra gabala. Savā bezgalīgalā izmisumā un sarūgtinājumā viņš palaikam izrāja Dorisu — no viņas nevarot sagaidīt nekāda palīga, viņa esot mājas darbiem tikpat nederīga kā māte un viņai būtu vienalga, kaut viņu māja noslīktu netīrumos un dubļos.

Kad lēkme izbeidzās un māte nāca pie saprāta, viņa biklā, nedrošā balsī slavēja zēna darbīgumu un nolaistām acīm sacīja, cik jauki viņš visu viņas vietā izdarījis. Torkilds tad apspieda asaras, viņš būtu varējis mātes priekšā nokrist ceļos, o māmiņ, o māmiņ! Viņš to būtu varējis lūgties, bet nedarīja to. Ja Rēgicas kundze būtu dzirdējusi savu bērnu žēlabas, ja bērni viņu būtu lūguši, taisījuši pārmetumus, ja viņa būtu redzējusi visu bērnu postu, kad ieslēdzās savās bēdās un nelaimē un kaunā, varbūt tas viņu būtu varējis glābt. Bet viņas bērni klusēja un biklām acīm viņu uzlūkoja, līdz viņa meldēja atkal patvērumu un aizmirstību — arī no bērnu acīm.

Kamēr viņi vēl dzīvoja Kristiānijā, viņas lēkmes atkārtojās visai reti. Bet baigais gulēja pār viņu māju, ja arī māte bija vesela, bērni juta, ka tas lūkojās no mātes kvēlajām acīm, izmisušās dvēseles,un viņi kļuva mātes klātbūtnē bikli, vienmēr baiļodamies, ka viņa var atkal «saslimt». Saimniecība tika vesta nolaidīgi un pavirši, kaut gan Rēgica savās labajās stundās pūlējās cik spēdama savu bērnu labā. Bet viņai nebija laimīga roka; istabas bija nemīlīgas un nolaistas, par spīti skaistajām antīkajām mēbelēm, puķes logos novītušas, ēdiens garšoja savādi un nebija barojošs; bieži vien tas tiešām bija slikts un trūcīgs, jo pietrūka vajadzīgās saimniecības naudas. Un rezignētā izmisumā viņa noskatījās, ka viņas veselīgie bērni še, pilsētā, kļuva bāli, tieviņi un izstīdzējuši kā pagraba stādi.

Arī par sava tēva sakariem Torkilds dabūja zināt jau pirmajā gadā, kad dzīvoja šai ielā.

Pirmajā ziemā viņš Terēzes ielā bija juties lieliski, ieguvis daudz draugu, pavadījis lieliskas dienas pilsētas pļavā, kāvies ar citiem zēniem, slēpojis un pavasarī sitis futbolu. Toreiz viņš daudz neraizējās par to, kā izskatās mājās. Saviem deviņiem gadiem viņš bija neparasti liels un spēcīgs. Viņa labākais draugs bija Arnis Sēvaldsens, kas dzīvoja sētas mājā.

Arnis bija mazliet vecāks par Torkildu, liels gaišmatis, skaists, svaigs un laipns, Torkilds viņu mīlēja un apbrīnoja un bija viņam pazemīgi pateicīgs, ka Arnis gribēja ar viņu draudzēties.

Arņa tēvs līdzinājās Arnim, bet, protams, bija daudz savādāks un vērtīgāks, jo bija pieaudzis. Viņš bija klavieru tīrskaņotājs. Pret bērniem viņš bija ļoti mīļš; reiz viņš tos paņēma līdz uz Nordmarkenu un reiz uz Troļļu ezeru. Bet Arņa māti Torkilds tikpat instinktīvi ienīda, cik mīlēja un apbrīnoja Arni un viņa tēvu. Viņam derdzās Sēvaldsena kundzes uzbāzīgā laipnība, viņas mēģinājumi runāties par «viņa māti,» viņas mūžīgā rūkšana un ecēšanās ar vīru un Arni, Ievērojusi, ka Torkilds viņu necieš, viņa kļuva pret zēnu ļauna un nekrietna, un no viņas Torkilds uzzināja, ka viņa tēvu padzinuši, jo viņš pavedis savu iesvētāmo bērnu, un tagad dzīvojot kā cūka kopā ar šo meiteni ~ un ka viņa māte dzerot; jā, jā, Torkilds tiešām varēja lepoties

Torkilda un Rozes māte bija bieži kopā. Vēgnera kundze pie viņiem gandrīz nekad nenāca, un Torkilds par to tikai priecājās. Bet Hristiansena kundze dažreiz gāja pie Vēgneriem uz tēju. Un viņas abas rūpējās un veicināja bērnu draudzību jā, ka Dorisa ar Rozi draudzējās, tas drīzāk bija viņu nopelns, jo meitenes nemaz tik ļoti kopā nesaderēja. Dorisai vismaz bija daudz skolas draudzeņu un arī draudzenes no viņu ielas, lai gan šo draudzību kavēja tas apstāklis, ka ne Torkilds, ne Dorisa savus draugus nevarēja uzaicināt pie sevis mājās.

Vēgnera kundze turpretim prata noraidīt katru nevēlamu draudzību, tādēļ Roze patiesībā sagājās tikai ar abiem Hristianseniem.

Likās, it kā abas dānietes, nokļuvušas šīs svešās pilsētas nabadzīgajā iecirknī vientuļas un bez draugiem, juta slepenu mierinājumu savu bērnu draudzībā — kaut gan pašas pēc būtības bija tik dažādas. Ziemassvētkos un dzimšanas dienās abas meitenes drīkstēja viena otru apdāvināt, visbiežāk viņas dāvāja viena otrai smalkas sudraba sprādzītes, ko pašas nosauca par «nabagu rokassprādzēm.» Kad šīs sprādzītes skanēja Rozes smalkajās brūnajās rokās, Torkildam bija jādomā par Gangas upi un indusu meiteni:

Nemūžam es neaizmirsīšu šo skaisto nakti, kad viņa bikla un bailīga ienāca manā teltī ~

Bet mana māte to nedrīkst zināt,

tādēļ es noņēmu zelta sprādzes no savām kājām,

jo to skaņas var modināt mātes aizdomas.

Šo dzeju Vēgnera kundze viņiem kādu vakaru bija lasījusi priekšā. Torkilds bija paturējis atmiņā klusi maigo ritmu. Vēgnera kundzes lasītās dzejas viņam ilgi palika atmiņā, un vakaros gulēdams gultā viņš klusi atkārtoja atsevišķas vārsmas. Vēgnera kundzes mutē viņam dāņu valoda šķita kā visskaistākā zemes virsū, lai gan parasti, ja krustmāte Kārina vai tēvocis Nīls Ove runāja dāniski, viņš šo valodu nevarēja paciest.

Dažreiz vakaros pie Vēgnera kundzes viņa māte spēlēja klavieres. Šo telpu noskaņa šķita ietekmējam arī Hristiansena kundzi; vismaz Torkildam šķita, ka mājās viņa nekad tā nespēlē, viņš apsēdās vistumšākā istabas kaktā un ļāva mūzikai slīdēt pār sevi kā vareniem jūras viļņiem. Acis nenovērsis viņš lūkojās mātes pelēkajā novītušajā sejā, kas tagad atdzīvojās; izbalējušajās acīs atspīdēja tumšs mirdzums, un brūnās sausās lūpas trīsot savilkās. Reiz piesēdusies pie klavierēm, viņa varēja spēlēt stundām ilgi.

Kad viņi pēc tam devās mājās, Torkilds satvēra mātes roku, tiklīdz aiz viņiem aizvērās Vēgnera istabas durvis. Un tad apgulies, dzīvojamā istabā uz dīvāna un izdzēsis lampu, lai no ielas atspīdētu tikai dzeltenās laternas gaisma, viņš sauca māti. Māmiņ, nāc, pasaki man labunakti. Tad viņš apskāva viņas kaklu un skūpstīja māti strauji un karsti, nerunādams ne vārda. Dažreiz viņa apsēdās uz dīvāna malas, ievilka garo zēnu gandrīz klēpī un skūpstot viņu sauca dažādos mīļos vārdos, kā senās, senās dienās. Asaru aizplīvurotā balsī viņa čukstēja: «Tu nabaga mazais puisīt, manu nabaga, nabaga bērniņ.»

Vienmēr, kad viņi bija bijuši kopā pie Vēgnera kundzes, Torkilds skaidri izjuta, cik ļoti viņš savu māti mīl, maigi, līdzcietīgi un skumju pilnu sirdi. Bet vakaros pēc šādas spēles viņā iekvēlojās drūms lepnums. Viņa un bērni bija izdzīti, izstumti, nolādēti un atmesti — bet šis lāsts gulsies uz viņa tēvu, šo noziedzīgo mācītāju. Viņš sapņoja par satikšanos ar tēvu, kad jau būs pieaudzis, pelnīs daudz naudas un mātei un Dorisai pie viņa klāsies labi; tad viņi dzīvos ārā vasarnīcu iecirknī, kur stāvēja Vēgneru māja, Dorisa valkās baltas kleitas, bet māte būs vienmēr ģērbusies melnā samtā, kā aktrise Gundersena kundze. Un māte tad būs vesela, jo viņa mīlestība izārstēs viņas drausmīgo slimību. Un ja tad tēvs nāks sirms un salīcis pa dārza celiņu, Torkilds dosies viņam pretī: Es tevi nepazīstu. Tu esi manu māti atstūmis, atstūmis savus bērnus ielas meitas dēļ. Tagad mēs atstumjam tevi ~ ej atpakaļ pie savas vazaņķes! Tā viņš tad runās.

Kādreiz pēc šāda vakara, Torkilds ar fanātisku enerģiju un sajūsmu darīja visus kalpones darbus, ko parasti nīda un kaunējās. Un, stāvēdams virtuvē un mazgādams savu un Dorisas veļu, viņš klusībā teica savai mātei visskaistākos vārdus, kas skaļi tomēr nekad neskanēja pār viņa lūpām.

Kādā vakarā Vēgnera kundze aizveda visus trīs bērnus teātrī, kur viņi vēl ne reizi nebija bijuši. Bija Tūrdenskjolda piemiņas izrāde. Uz gaiši apgaismotās skatuves stāvēja Gundersena kundze slaida un skaista, melnā tērpā, neizdzēšami ietekmēdama Torkildu. Viņa lasīja vārsmas. Aktrises brīnišķīgās balss mūzika zēnu dziļi saviļņoja, un kad viņš uzdrošinājās pacelt acis un tumsā redzēja Vēgnera kundzes seju, tā bija nobālējusi, un no viņas pievērtām acīm nepārtraukti plūda asaras. Viņš pats nezināja, kā tas notika, bet tumsā viņš bija savu roku ielicis viņas klēpī un Vēgnera kundzes pirksti aptvēra viņa roku. Priekškaram nolaižoties un atspīdot gaišajām ugunīm, viņam likās, ka zāle ap viņu grieztos. Vēgnera

2uu

kundze palūkojās zēna satrauktajā sejā un tad vairākas reizes maigi noglāstīja viņa matus. Torkilds sajuta saltas laimes trīsas. Meitenes pavisam nebija sapratušas dzejas vārsmas, viņas visu laiku jūsmoja par Juelas jaunkundzi, kas baltā kleitā ar nacionālu krāsu lentu, kas sniedzās līdz pat zemei, bija runājusi prologu. Tagad visas lelles dabūja lentas pār pleciem, un visu ziemu gan Dorisa, gan Roze bieži stāvēja guļamistabas durvīs, tērpušās baltā naktskreklā, kas ar adatām bija cieti sasprausts ap ķermeni, plecos tām bija zīdpapīra lentas, viņas deklamēja visas dzejas, kādas vien zināja. Torkilds viņas bezgalīgi nožēloja un nicināja.

4

Torkilds pats īsti nezināja, kad Roze ienāca viņa dzīvē. Sākumā viņa bija vienkārši Vēgnera kundzes meita, daļa no Vēgnera kundzes skaistās pasaules.Tādēļ viņa tam šķita savādāka, nekā visas citas meitenes, smalkāka un laimīgāka. Kad viņš beidzot redzēja, cik ļoti viņa vientuļa, viņš jutās neizsakāmi pārsteigts, viņa jau bija daudz vientuļāka par viņu, jo viņš akli un padevīgi, bez mazākās kritikas pielūdza Vēgnera kundzi. Bet nebija tādas lietas pasaulē, ko Roze nebūtu kritiski novērtējusi.

Sākumā Torkilds tikai sīkumos ievēroja, ka Roze ne vienmēr apmierināta ar savas mātes rīkojumiem. Piemēram, ka viņai jānēsā mugursoma; to nenesa neviena skolniece. Bet kad māte paskaidroja, ka tad viņa iegūšot staltāku gaitu, Roze par to vairs nerunāja. Viņa bija arī neapmierināta, ka tai jāvalkā vaļēji mati — visas skolnieces valkāja bizes. Bet Vēgnera kundze, lepodamās ar savas meitas zeltainiem matiem, augstprātīgi iebilda: «Kādēļ lai m ē s būtu tādi kā citi? Vai tad pēc tavām domām citi ir labāki par mums?» Bērns mirkli pārdomāja «Nē, man liekas ka nē,» viņa lēni sacīja. «Bet citi vienmēr ir kopā. Un man nav neviena.» — »Tev tak ir Torkilds un Dorisa,» atbildēja viņas māte. «Jā, domīgi sacīja Roze. «Dorisa gan saderētu ar citām skolas meitenēm. Bet Toi'kilds līdzinās mums.»

Arī ar savām drēbēm viņa bija neapmierināta. Torkildam tas likās pats par sevi saprotams, ka Roze izskatījās savādāka nekā citas meitenes — viņš viņu nemaz nevarēja iedomāties angļu ielas uzvalkā un glazē cimdiem rokās. Bet taisni tos viņa vēlējās. Mātei viņa gan neko par to neteica un padevās nepieciešamībai ģērbties pārtaisītās, pašu šūtās lētās drēbēs, bet Torkildam tomēr sacīja: «Kaut māte vismaz visu nešūtu tik šiki.» Viņa vienmēr bija ģērbusies visai fantastiski.

Roze tikai sacīja, «ja jau mēs tik nabagi …» Vēgnera kundze nekad nerunāja par savu nabadzību. Un atkal tā bija Roze, kas iebilda: «Māte par daudz nopūlas». Vēgnera kundze nekad par darbu nežēlojās. Klusuciezdama viņa cīnījās eksistences dēļ, un viņas patiesā dzīve sākās mirkļos, kad dega lampa, galdā atradās visskaistākie ziedi un viņa pati uzplauka zem bērnu jūsmīgajiem skatiem. Bet Roze pat par savu māti nespēja jūsmot bez kritikas.

Vēgnera kundzes pasaules uzskats bija — izlikties it kā neredzētu tās neskaitāmās nepatikšanas, kas iederējās trūcīgo ļaužu dienišķā dzīvē. Vajadzēja mēģināt tās neievērot un galvenā kārtā par tām nerunāt. Šis uzskats pilnīgi sakrita ar Torkilda spēju piemēroties un censties panest ļaunos apstākļus. Bet Roze bija savādāka — viņa neko negribēja pamest neievērotu; visu savā mazajā pasaulē viņa mēģināja pārdomāt un izpētīt, viņa sevišķi labprāt runāja par lietām, ar ko bija nemierā. Protams, ne ar māti: «jo kāda tam nozīme,» viņa sacīja. «Māte man tik un tā nesacīs savas īstās domas.» Un tādā kārtā viņa atviegloja sirdi ar Torkildu.

Kādreiz Vēgnera un Hristiansena kundze Torkildam dzirdot bija runājušas par kādu Rozes skolas biedi eni, ar ko meitene kādu laiku bija draudzējusies. Hristiansena kundze, uzaugusi snobismā, kas dažreiz spontāni pie viņas parādījās, bija piezīmējusi, ka Elenas tēvs tikai bijis maiznieks. «Elena ir īsta maza dāma,» sacīja Vēgnera kundze. «Viņa prot klusēt.» — »0 tiešām?» jautāja Hristiansena kundze. «Vai tad klusuciešana vien padara cilvēku par dāmu?» — «Mana mīļā,» paskaidroja Rozes māte, «taisni tas jau atšķir dāmu no parastām sievietēm, ka viņa nekad neteiks lietas, par ko nevarēs atbildēt kā pati sev, tā ari citiem. Ka viņa nemelo, kaut ari ar to spētu iegūt sev labumu, un ir tik apvaldīta, ka nekad nerunā lietas, ko nespētu pieradīt.»

Šī dāmas definīcija gan neattiecās uz pašu Vēgnera kundzi. Viņa vienmēr runāja, ko domāja, arī viņas uzskati ļoti ātri mainījās, un temperamenta viņai bija pārpilnam. Tomēr ar Rozes raksturu šis paskaidrojums saskanēja.

Cik vien Torkilds varēja atcerēties, Roze vienmēr bija kaislīgi mīlējusi patiesību un nekad nerunāja par lietām, ko nebija pati pārdomājusi, nemaz nerēķinoties ar savu stāvokli, bet karsti vēlēdamās visu dziļi izprast.

Sevišķi pēdējos gados, ko viņi pavadīja Kristiānijā, sagatavojoties gala eksāmenien, viņi ļoti bieži bija kopā. Pēc eksāmena, Rozei nācās apmeklēt tirdzniecības skolu.

«Vai tev patiks kļūt par biroja dāmu?» jautāja Torkilds.

«Nē, bet tad es pati drīz varēšu ko nopelnīt,» sacīja Roze. «Es labprāt vēlētos mājās mazākais pati par sevi samaksāt, māte tad varētu ņemt kalponi un viņai nevajadzētu tik šausmīgi nopūlēties, un man būtu pašai sava istaba un nevajadzētu pastāvīgi būt ar viņu kopā.»

»Vai tad tu savu māti nemīli?» izbrīnījies jautāja Torkilds.

«Tu esi pavisam traks! Protams, ka es māti mīlu. Man šķiet, ka viņai līdzīga cilvēka nemaz nav pasaulē. Bet, mans Dievs, es tak gandrīz esmu pieaugusi. Bet viņa izturas it kā es būtu mazs cālēns. Zem viņas spārniem man trūkst elpas.»

Torkildam bija jāsmejas, un arī Roze smējās.

«Jā, zini, kas pēc manām domām ir drausmīgi? Protams -tad māte vēl vairāk nomocītos, un tādēļ man jāpriecājas, ka tā nav. Bet redzi, patiesībā mātei vajadzētu vēl vairāk bērnu. Visiem cilvēkiem vajadzētu daudz bērnu, vismaz tādiem kā manai mātei, kas tik šausmīgi mīl bērnus. Ak, man dažreiz liekas, ka es esmu pasaulē tikai tādēļ, lai viņai būtu kam dzīvot. Viņas labā es nekā nedrīkstu darīt. Viņa neprasa absolūti nekā cita, kā tikai lai es būšu še, lai viņa varētu dot man izglītību, par mani rūpēties un mani vadīt. Dažreiz man ir tā, ka es īsti nevaru izjust, cik ļoti viņu mīlu, jo nevaru kaut ko darīt viņas labā. Pat puķes es nedrīkstu aplaistīt. Nedrīkstu salāpīt pati savas drēbes. Un ja es to padaru, kamēr viņa atrodas kantorī, tad pārnākusi mājās, viņa tikai mani izbar, un saka, ka es visu izdarījusi greizi. Aizvakar, kad viņai tūlīt pēc pusdienām bija jādodas prom, es nomazgāju traukus, bet zini, ko viņa apgalvo? Ka esmu sadauzījusi stikla trauku, lai gan tas bija sasprādzis jau kopš nedēļas. Un tad viņa apgalvo, ka tādēļ es dabūjusi matemātikā četri, lai gan man parasti četri. Bet viņa grib, lai es ikvienā ziņā būtu no viņas atkarīga

Un ja nu es dažreiz sāku runāt, ko iesākšu, kad pati pelnīšu, ka mēs iesim kopā teātrī, ņemsim apteksni, lai varētu apmeklēt koncertus un nebūtu jāapkopj māja, kad pārnākam no kantora, viņa sāk raudāt, ka nespēj man pirkt teātra biļetes un tamlīdzīgi. Es viņai nemaz nespēju ieskaidrot, ka man nemaz netrūkst visa tā, ko viņa man nespēj sniegt, bet vienkārši nepatīkami, ka nespēju ne viņas, ne manis labā ko darīt. Esmu taisni nederīga šai pasaulē.»

«Skolā tu tak esi ļoti čakla labi mācies valodas.»

«Ak; skolā,» izsaucās Roze ar četrapadsmitgadīgās dziļo nicināšanu. Skolu es nīstu, jā gan. Ja mēs nebūtu tik nabagi, es jau rīt pamestu skolu un dotos mācībā pie kāda dārznieka. Jā, taisni to es darītu.»

«Tu gribētu kļūt dārzniece?» Torkilds bija neizsakāmi izbrīnījies. «Nekad tu nebūsi īsta dārzniece — tāda ar netīrām rokām un drēbēm,» Un nopietni viņš piebilda. «Tava māte to nekad neatļautu.»

«Tad man būtu viss vienalga,» sacīja jaunā Roze nebēdīgi un nežēlīgi. «Ja man būtu pašai sava valstība, gan arī viņai tā iepatiktos. Padomā tikai, cik ļoti māte mīl puķes un kā viņa var priecāties par dārzājiem un augļiem. Tad es noīrētu kādu vecu māju priekšpilsētā, tu tās pazīsti; tur mums būtu lielas senlaicīgas istabas, kur māte varētu audzināt rozes un pelargonijas, cik tik vēlas, un tomēr mums vēl atliktu telpas diezgan Tad es izrakstītu daudz laikrakstu un žurnālu un grāmatu par dārzniecību, mums būtu paraugi un katalogi, un vakarā mēs tos varētu caurskatīt, bet nevis šis mātes nejaukās grāmatas. Un manas rokas būtu pavisam raupjas un sastrādātas, bet ne tādas kā mātei, kuras rokas palikušas raupjas no pretīga darba. Nē, manas rokas, manas drēbes un viss būtu tad manis pašas darba veidotas. Bet no tā jau, protams, nekas nevar iznākt,» viņa izsaucās ar mazu, pārgudru nopūtu. »Tad man vajadzētu daudz gadu mācīties, un es nevarētu mātei palīdzēt. Un lai to iesāktu, bez tam nepieciešama nauda.»

Torkilds par visu vairāk brīnījās, ka Roze grib par kaut ko kļūt. Viņš pats līdzīgi Vēgnera kundzei vienmēr bija domājis, ka darbs ir tikai nožēlojama nepieciešamība. Strādāt nācās eksistences dēļ, dzīves saturam bija vajadzīgs pavisam kas cits.

ЗОЯ

Bikli un nedroši toreiz viņa domas bija sākušās vīties ap Rozi. Bet Rozei nebija ne māzākās ilgas pēc Torkilda. Viņa, protams, pa daļai pieskaitīja viņu savai mājai, no kuras alka tikt ārā.

Pēdējā gadā Kristiānijā Torkilds un Roze brīvo laiku visbiežāk pavadīja rietumu ārpilsētā.

Torkilds jau sen bija iemīļojis šos «laukus», kas pirmā laikā viņu tā atbaidīja. Starp pusgatavām priekšpilsētas ielām, kur mājas jau bija stipri sabrukušas un nobružātas, stiepās lielas plašas pļavas ar īsu nomīdītu zāli un stāviem kailiem uzkalniem. Tikai vasaras vidū še izauga vesels ugunspuķu mežs, tās izlīda garas un lapotas no sausās karstās zemes, pāraugdamas bērnus, kas tur cēla savas rotaļu mājiņas. To smarža bija stipra un asa, un galotnes bija sanošu insektu pārpilnas.

Visu gadu tur mudžēja no bērniem. Ziemā viņi skrēja ar slidām un slēpoja, pavasarī zēni spēlēja futbolu, bet kopš pirmās siltās dienas saulainos pakalniņos gulēja ļaudis darba uzvalkos. Vasaras pēcpusdienās še ieradās mātes ar saviem bērniem un ēdienu groziem; priekšpilsētas pļavu trokšņainās balsis bija raksturīgas visai šai pilsētas daļai. Mazuļi, kas tikko spēja rāpot, bieži pakrita, brēkdami pilnā kaklā, lielie bērni kliedza rotaļājoties, no māju vaļējiem logiem griezīgi skaļi sauca mātes, šur un tur atskanēja skaļas raudas, citi cietuši neveiksmi rotaļās skrēja mājās sūdzēties mātēm.

Kopā viņš bija šķīries ar Arni Sēvaldsenu, Torkilds vairs nejuta īsta prieka. Ar savas ielas zēniem viņš nesatika un daudz labāk viņam negāja arī skolā. Ka viņi to nemocīja, kā parasti mēdz darīt ar īpatniem bērniem, viņam nācās pateikties savām dūrēm, kas citiem zēniem iedvesa cieņu. Pilsētā pavadītajos gados viņš kļuva bāls un tieviņš, bet līgans un drošs, prata kauties, slēpot un futbolā visi gribēja spēlēt kopā ar vinu.

j

Bet šajās priekšpilsētas pļavās arī Torkildam bija vietas diezgan. Vasarā caurām dienām viņš varēja nogulēt īsajā zālē, sauļoties un nodoties slinkumam. Pār viņa galvu pletās dzidrās zilās debesis, lidoja balti mākoņi, daudzās mušas, kas jutās visai labi šais netīrumos un atkritumos, zeltaini mirgodamas laidās no viena sakropļotā koka uz otru. Sadauzīta stikla drumslas dzirkstīja saulē visās varavīksnes krāsās. Pavasaris atnesa berniem ķimenes un bālās vijolītes, tās gan bija ļoti sīkas un mazas, bet uzdīga ik gadu no jauna. Vasara greznoja kalniņus ar meža rozēm, bālizatganu nezāli un veseliem liesmainiem ugunspuķu mežiem. Rudeņos zem bārbeļu krūmu dzeltensārtām lapām liesmoja sārtās ogas; saulainās ziemas dienās mirgojot baltajā sniegā vijās iezilganas ēnas, mazo slēpotāju iebrauktas.

Kad Torkilds pieauga, viņš sāka klaiņot tālāk uz Bigdes salu un Nordmarkenu. Savos izbraukumos viņš dažreiz paņēma līdzi dažus biedrus, ar kuriem parasti nekad nesagājās. Sevišķi viens, Lorens Helsings, likās tikpat vientuļš kā Torkilds, un viņi abi noslēdza klusu draudzību.

Bet nekur citur pasaulē Torkilds nespēja izjust tik dziļu dabas mieru — dziļu nervu atslodzi, pilnīgu sevis aizmirstību, kā šajās priekšpilsētas pļavās, nekur, kurp viņš nokļuva vēlāk, ne jūrā vasaras naktīs, guļot laivā vienīgi debesu un ūdens skavās, ne rudeņos kalnu augstienēs, kur sārti liesmo tāle, un sniegainās klinšu smailes un aizas aukstas un zilganas tiecas pret debesīm vai arī tinas miglas blāķos, arī ne mežonīgajos mežos, kurp tas devās pavasara naktīs uz rubeņu medībām vai ziemas naktīs zaķus šaut. Šī mazā dabas strēmele, kur jau pilsēta bija izpletuši savus viļņus un kas drīz būs segta ielām, kur naktīs klaidones un vazaņķi uzdzīvoja un dzēra, pamezdami aiz sevis cūcības un stikla drumslas, bija laipna un devīga pret pilsētas bērniem līdz kamēr viņu pašu klās pilsētas akmeņi; šis mazais stūrītis ļāva viņiem pārdzīvot gada laiku pasaciņas, dāvādams tiem bērnības visjaukākos mirkļus.

Vēgnera kundzes istabu logi izgāja uz Blāsu, mazo skaisto klinti pašā pilsētas vidū. Atmostoties gultā rītos, Roze varēja redzēt, kā saule to zeltī. Viņa mīlēja šo klinti, tāpat kā mīlēja pļavas, kur viņas ar Dorisu zem kāda bārbeļu krūma bija ierīkojušas savas «mājas», viņa, kas pat nebija redzējusi nevienu dzīvu govi, cēla Blāsa klints akmeņu starpā mazas ganāmmājiņas un pazina ikkatru vietiņu, kur auga vijolītes. Kad uzziedēja zelta ugunspuķu mežs, viņa tur paslēpās ar savām lellēm. Bet māte necieta, ka viņa devās pļavās, vismaz Dorisai vai vēl labāk Torkildam vajadzēja tad būt līdzi. Pļavas nebija tikai skaistas pasaciņas, tur bija ne tikai bērni, kas rotaļājās un viņu norūpējušās mātes, tur klaiņoja cilvēki, kas dzēra, kāvās un trakoja un biedēja bērnus. Tur bija vīrieši, kas gulēja zem krūmiem un mēģināja pievilināt mazas meitenes, sacīja tām nejaukus vārdus un «kaut ko rādīja». Smirdošajās kāpnēs kā mēslu mušas lidoja apkārt nostāsti par varmācībām pret bērniem, kas varbūt notikušas pavisam citā pilsētas daļā un pirms daudziem gadiem. Nekrietnie ļaudis jau varbūt sen bija izcietuši savu sodu, un par nelaimīgo bērnu jau bija apžēlojusies nāve. Bet notikums dzīvoja tālāk; it visur, kur saspiesti mīt nabaga ļaudis, kur mātēm jāpamet bērni ielās un pļavās, krustceļos un kāpnēs, dzīvo šādi notikumi, un nevienam, kas tur mīt, neizdosies iznīcināt to sekas. Ja bērni ierodas vakaros vēlāk mājās, mātes bailēs trīc — viņas bērnus brīdina, bet nespēj skaidri pateikt no kā. Un mazās meitenes to tomēr zina, viena pastāsta tālāk otrai; ja vien viens bērns apgānīts, simtiem to pārdzīvo fantāzijā, no tā nabaga mātes nespēj savus bērnus pasargāt.

Šai vasarā, kad Torkilds un Roze palika četrapadsmit gadus veci, Vēgnera kundze pirmo reizi, kopš viņas vīrs bija miris, varēja atļauties pavadīt savu atvaļinājumu uz laukiem. Pa to laiku Torkilds klaiņoja viens pats pa pilsētu. Kādā vakarā, pēc tveicīgas augusta dienas, māte ienāca pie viņa un pastāstīja, ka viņi ar tēvu vienojušies atkal dzīvot kopā.

Sākumā Torkilds izbrīnā klausījās viņā. Bet tad sāka trakot. Zēns, kas savai mātei nekad nebija sacījis nevienu ļaunu vārdu, tagad izmeta visļaunākos lamu vārdus pret tēvu. Māte nespēja ieminēties ne vārda. Torkilds trakoja, kamēr spēja; tad viņš ar galvu ierakās dīvānā un sāka skaļi raudāt.

Biedzot māte spēja runāt. Bikli un bailīgi viņa paskaidroja, ka to viņi darot bērnu labā.

Torkilds atkal sāka kliegt.

Aā! Domā, viņš līdīs kā uts pie tēva. Viņš gribētu zināt, vai tas sievišķis vēl tagad tur atrodas. Ko? Varbūt arī viņu nāksies uzņemt ģimenē?

Viņa māte atbildēja mierīgi, lai neaizmirstot Dorisu. Vai tad viņš neredzot, ka pilsētas dzīve māsai nenākot par labu. Viņa izskatoties pavisam ļauni. Še neesot neviena, kas viņu uzraudzītu, viņa skraidot apkār ar tādām nepatīkamām meitenēm. Māsai nepieciešama tēva aizsardzība. «Tev tak jāsaprot, manu zēn, ka ar tādu māti — ar mani tak ļaunāk, kā pavisam bez mātes. . .

Tas, ka māte pirmo reizi tieši ieminējās par savu nelaimi, tik spēcīgi saviļņoja Torkildu, ka viņš sāka no jauna raudāt, bet šoreiz pavisam bērnišķīgi nevarīgi. Tad māte sāka runāt par Akseli. Pieminot dēlu, ko nebija redzējusi četrus gadus, viņa sāka skaļi raudāt; tas izklausījās kā viņas sirdī ilgi slēptas vaimanas. O, viņa tik ļoti ilgojās redzēt Akseli, varbūt viņa tagad dabūs dēlu atpakaļ.

Bet kad Torkilds apmierinājies sāka runāt, viņa balss skanēja mierīgi un cieti. Jā, tad jau viņa var braukt pie tēva ar Dorisu un Akseli. Viņš gan neies līdzi, gan viņš zinās, kā iztikt. Viņš jau varēja braukt uz kuģiem vai arī palūkoties pēc mācekļa vai pārdevēja vietas. Bet pie tēva viņš neatgriezīsies.

Tad māte viņu apskāva un ubagoja. Viņš tak bija mātes mīlulis, bez viņa tā nespēja dzīvot, un ja viņš nenāks līdzi, tad visa šī lieta jāatmet. Bet tad viņa nezina, ko iesākt tālāk; kas lai notiek ar bērniem, ja šis plāns izjūk — viņam jāpiekāpjas brāļa un māsas labā.

Un neredzēdama saviem bērniem nekādu izeju, viņa tagad centās zēnam izskaidrot, kā viss noticis, uzkraudama visu vainu sev un atvainodama vīru. Pieaugot Torkilds redzēja, ka viss, ko māte toreiz stāstīja, tiešām bija patiesība. Tādēļ viņai bija tūkstošreiz grūtāk visu to izstāstīt. Viņā zuda katrs sarūgtinājums, un viņš tikai domāja par to, cik ļoti māte, par spīti visam, savus bērnus bija mīlējusi.

Torkilda tēvs bija ieradies Kopenhāgenā kādā reliģiskā konferencē un tur bija iepazinies ar veco ļoti reliģiozo Hameriha kundzi. Viņa bija dzimusi grāfiene un agrāk skaitījās par lielu skaistuli; ļaudis runāja, ka, iekāms viņa pievērsās debesu mīlestībai, tā pārāk daudz bija cienījusi pasaulīgo mīlu. Tagad viņa ar mātes maigumu uzņēma jaunos teologus un tādēj arī bija ielūgusi jauno norvēģu mācītāju Ilindevāda muižā. Ivaram Hristiansenam toreiz bija divdesmit četri gadi, viņš bija spēcīgs zemnieku puisis, neveikls un uzticīgs. Ielūgums dižciltīgo muižā, kas īstenībā bija pārāk šaura bruņinieku muižai -viņu neizsakāmi aplaimoja; pateicībā un jūsmā viņš uzņēma parādīto laipnību.

Rēgicas jaunkundzei, jaunākai no trijām neprecētām meitām, bija toreiz trīsdesmit četri gadi, viņa bija sarūgtināta un nomocīta, īgna pret māti, ko ļoti labi pazina, nicinoši līdzcietīga pret nepazīstamo tēvu, ko māte bija pievīlusi, neizlietotās erotikas nomākta, ko mātes piemēri vēl vairāk satrauca, bet kas veltīgi meklēja izeju. Smaga un neveikla, bez vismazākā šarma, kaut gan viņas bālās sejas līnijas bija neparasti smalki veidotas un seju ieslēdza kupli ogļmelni mati; viņas lielās gaišzilās acis gan bija pārāk gaišas, lai tās varētu nosaukt par skaistām. ^

Viņa bezprātīgi iemīlējās savas mātes viesī, kaut gan pēdējais bija par viņu desmit gadus jaunāks. Savu jūsmu viņa izrādīja pavisam atklāti, sekoja viņam uz pēdām, parādīja savu mīlu tik nekautri, ka visa apkārtne par to runāja un smējās, un īvars Hristiansens beidzot kā goda vīrs bija spiests lūgt viņas roku. Beidzot tomēr nevarēja liegt, ka šīs dižciltīgās jaunavas mīlestība viņam glaimoja, bez tam arī viņas kaisle to aizrāva, vismaz kādu laiku viņš iedomājās, ka esot viņā iemīlējies.

Ka tās bijušas tikai iedomas, viņš redzēja jau īsi pēc laulībām. Laikiem viņš pat juta pret sievu riebumu. Bet laulības pirmajos gados viņš savu nastu mēģināja nest kā Dieva uzliktu pārbaudījumu, mēģināja cik labi vien varēdams izdabāt sievas untumiem un atbildēt ar mīlestību uz viņas kaislību, kas tam derdzās. Viņi dabūja trīs bērnus, ko māte fanātiski mīlēja, bet par spīti visām pūlēm, neprata kārtīgi apkopt. Rēgicas kundze nepavisam nederēja par norvēģu draudzes mācītāja sievu, ar draudzes ļaudīm viņa neprata sarunāties un bez tam bija pilnīgi neticīga.

Šīs laulības grauza Ivara Hristiansena naivo ticību. Viņš sāka ar studiju grāmatām ieslēgties savā istabā, nespēdams tomēr atrast mieru un skaidrību, pēc kuras meklēja. Visam pienāca gals, kad parādījās Klāra Vertelsena.

Viss gan nebija bijis gluži tā, kā Torkildam bērnībā bija stāstījuši. Hristiansens gan bija iesvētījis Klāru Vertelsenu, draudzes fogta māsas meitu, bet sakari viņu starpā sākās tikai pēc gada, kad Klāra sāka pie Hristiansena «ņemt privātstundas.» No mācītāja amata Hristiansens bija pats atlūdzies. Savā atlūgumā viņš rakstīja, ka «visi baznīcas tēli ap viņu sakrituši pīšļos, un tad viņš tagad stāvot zem klajām debesīm.»

Savu naivumu Iīristiansens saglabāja līdz pat nāvei. Vadīdamies no savas izteiktās patiesības mīlestības, viņš paziņoja iestādēm par savu atkrišanu no baznīcas, bet sievai un fogtam par sakaru ar Klāru. Vecais fogts šo skandālu vēl pastiprināja, cenzdamies uzlikt sodu savas radinieces pavedējam, lai gan no šī soda nekas neiznāca. Klāru aizsūtīja uz ārzemēm, bet viņa drīz vien atbēga atpakaļ uz Norvēģiju un ieradās pie sava mīļākā. Hristiansens dzīvoja kādu laiku Kristiānijā un vēlāk Bērgenā. Viņš bija pievērsies avīžniecībai un tulkojumiem; viņš sarakstīja arī dažus visai sliktus romānus, kas viņam tomēr radīja zināmu literāru popularitāti, jo dažus no šiem romāniem aizliedza.

Tēva lielā naivitāte un nesatricināmā ticība, ka viņš rīkojies pareizi, panāca, ka Torkilds vēlāk tēvam piedeva un pat sajuta pret viņu zināmu līdzjūtību vienlaikus ar nicināšanu, kas kļuva jo dziļāka, tiklīdz dēls iedomājās sievieti, kuras dēļ tēvs bija nesis šos upurus. Uz tēva rakstāmgalda vienmēr atradās Klāras Vertelsenas ģīmetne, kur viņa bija tērpta iesvētāmā tērpā -meitene izskatījās pārāk nobriedusi un nekautra, šķita, ka viņa jau piedzimusi zinoša.

Pēc Hristiansena šķiršanās no sievas, Klāra aizbrauca un Hamburgu, kur pieņēma vietu un gribēja palikt, kamēr būs sasniegta likumīgā šķiršanās. Pēc gada viņa apprecēja kādu vācu aģentu Riteri. Tas notika dažus mēnešus pirms Hristiansena un viņa sievas vienošanās atkal dzīvot kopā. Tai laikā bija miris Ivara tēvs un viņš bija pārgājis uz dzīvi tēva mājās netālu no Fredrikshaldas. Zemi viņš izrentēja un pats nodevās savam literāram darbam. Viņš jau bija paguvis nolikt doktora eksāmenu literatūrā.

Mēģinājums tomēr bija neizdevies. Kopdzīve ar vīru, ko viņa vēl vienmēr mīlēja, šādos apstākļos gāja pāri Hristiansena kundzes spēkiem. Viņa iesāka atkal dzert, dzēra vienmēr un prata ar apbrīnojamu izveicību iegūt morfiju. Bez tam Kristiānijā atgriezās Klāra, kas bija pametusi vīru Hamburgā; viņa samierinājās ar Hristiansenu un Rēgica zināja, ka būdams darīšanās Kopenhāgenā, vīrs bija kopā ar savu mīļāko. Šie sakari izbeidzās tikai pēc Hristiansena kundzes pašnāvības.

Atgriezies pie tēva, Torkilds trulā izmisušā rezignācijā padevās savam liktenim. Pēc mātes nāves viņam pat neienāca prātā iet savu ceļu; pavisam otrādi, dabūjis pilsētā vietu, viņš

30i i,

tomēr palika dzivot tēva mājās, maksāja par savu uzturu un sajuta pat zināmu atbildību par tēvu un māsu. Pēc kāda laika viņš nolēma pabeigt tirdzniecības augstskolu, aizņēmās pats uz savu roku naudu, kādu dalu dabūja no Dānijas vectēva un devās uz Kristiāniju.

Tur viņš atkal satika Vēgnera kundzi un Rozi. Tagad viņš visu redzēja citādām acīm; redzēja, ka Vēgnera kundze izska-tījās nomocīta un nogurusi, ka mājas iekārta bija nabadzīga un nolietota. Roze bija nupat sākusi strādāt kantorī, astoņas darba stundas un četrdesmit kronas algas. Vēgnera kundze viņu apbūra tāpat kā agrāk; viņu atkal apņēma tā burvība, kas bija ap šo sievieti un visu, kas tai piederēja — bet tagad šī burvība viņam šķita bezgala skumja un aizkustinoša. Un Roze tik jauna un skaista un nopietna jau septiņpadsmit gadu vecumā bija ierauta nogurdinošā darba kalpībā. Vēgnera kundzes māja atkal kļuva viņa dzīves svētā miera vieta, bet pamazām mātes tēls grima ēnā un centrā nāca meita.

Torkilds vēlējās palikt divus gadus tirdzniecības augstskolā. Otrā gada beigās izrādījās, ka Vēgnera kundze slimo ar cukurslimību. Ar viņu gāja ātri uz leju.

Roze jau sen bija izvedusi savu gribu, ka viņa mājās varēja mātei palīdzēt. Un kad Vēgnera kundze pierada, ka meita viņai palīdz saimniecībā, viņa jutās ļoti labi. Roze bija ļoti darbīga, klusībā viņa bija novērojusi mātes nepraktisko, nelietišķo rīcības veidu un pārdomājusi kā rīkoties. Izrādījās, ka viņa bija veikla saimniece. Likās, pēc garajām kantora darba stundām viņa taisni atpūtās mazgājot, tīrot, vārot un cepot. Vēgnera kundze jutās laimīga; viņai droši vien bija vienalga, vai saimniecību vadīja labāk, vai sliktāk; meitas darbu, mazās dāvanas, teātra biļetes, puķes un konfektes viņa pieņēma ar tādu pat sajūtu, kā agrāk bija pati sava bērna labā strādājusi un pūlējusies. Viss, ko viņa ar prieku cleva un jūsmā saņēma, bija tikai kā ķīla tam, ka viņas abas viena otrai ir viss uz pasaules ~ tādēļ arī viss, ko Roze darīja, bija labs, un katra maza lietiņa, ko viņa no meitas saņēma, bezgala dārga.

Tad pienāca laiks, kur viņas abas zināja, ka viņu mazajai mājiņai uzglūn nāve, lai paņemtu māti.

Viņas neteica viena otrai, ka to zina. Viņas tikai centās katru bridi, kas tām vēl bija atlicis, piepildīt ar savstarpēju uzmanību un mīlas apliecinājumiem. Bet Torkildam viņas uzticēja savas rūpes.

Torkilds nesa Vēgnera kundzei dārgas puķes, visas tās labās lietas un vīnus, ko viņa vēl varēja ēst un dzert. Pēdējos mēnešos viņšpats badojās, lai tikai viņai ko varētu atnest. Roze rīkojās tāpat un sajūta, ka šīs skumjas viņas abas tā vienoja, piepildīja viņu ar skurbinošu sāpīgu laimes izjūtu. Šīs skumjas viņam šķita tik brīnišķīgi atšķirīgas no visām tām bēdām, ko viņš agrāk bija piedzīvojis; tās bija cildenas ciešanas, kas savienoja viņa un Rozes dzīvi, un viņam šķita, ka arī Rozes māte tā domā.

Katru dāvanu, ko viņai sniedza bērnu mīlestība, viņa pieņēma ar klusu starojošu prieku; viņa nekad nerunāja par to, cik lielu atteikšanos viņas bērniem prasīja šī uzmanība. Viņa tak labi saprata, ka taisni šī atteikšanās viņus mierināja un iepriecināja, un ļāva aizmirst, ka viņas drīz vairs nebūs.

Bet Rozes bēdām nebija mierinājuma, un garajās kantora darba stundās un naktīs, kad māte gulēja, viņa bija viena ar savu izmisumu. Māte izjuta noslēpumainu pārliecību, ka Torkilda mīla uz viņas bērnu bija stiprākā par nāvi. Viņas mīla prata uzņemt spēku un barību no visa, pat no nāves un mūžīgās šķiršanās tuvuma. Bet bērna bēdām par aizgājušo māti un tēvu nav nekāda mierinājuma. Māte spēj līdz pat mūža galam mīlestību uz savu mirušo bērnu uzturēt dzīvu un svaigu, bet mīlošu sirdi atmiņas par aizgājušo mīļāko var grauzt visu mūžu. Jo mātes mīlestībai un mīlestībai uz kādu sievieti ir sākums, tā pēkšņi iekarojusi savu vietu mūsu dzīvē, bet bērna mīlestība uz viņa vecākiem ir daļa no viņa paša, tā augusi kopā ar viņu kā viņa sastāvdaļa. Tādēļ arī bērna sāpēm par mirušiem vecākiem nav mierinājuma, jo atrauta daļa no viņa paša. Ja laiks šo rētu dziedē vai jauna mīla sirdī aizpilda šo tukšumu, tas nav vis mierinājums, bet gan aizmirstība.

Vakarā pēc mātes apbedīšanas Torkilds ar Rozi bija vieni dzīvoklī.

Roze sēdēja Vēgnera kundzes atzveltnes krēslā pie šujamā galdiņa. Pēdējos mēnešos viņa bija kļuvusi bāla un vāja, melnais tērps to padarīja vēl bālāku, un vājāku. Skumjas viņas jaunajā sejā bija iezīmējušas rūgtas un spītīgas līnijas.

Torkilds stāvēja pie loga un lūkojās vakara debesīs. Mazās klints paugurs aiz loga bija bālgandzeltens no nosalušās zāles, nogāzes krūmāji tumši un kaili. Viņš jutās dīvaini nevarīgs un vājš, un savādi sajūsmināts juta, ka šis vājums radies no pēdējo mēnešu neēšanas. Viņš bija klājis daudziem ziediem tās sievietes kapu, kas viņam bija palīdzējusi viņa bērnības grūtākos brīžos. Viņš bija maz gulējis, viņa dvēsele tomēr tiecās pretim nākotnei; dziļi sirdī aiz skumjām par dārgo aizgājēju uzziedēja saldas gaidas, ko viņam nesīs jaunā paša-- "* kaini skaistā mīla. Un neuzlūkojot Rozi, viņš sacīja:

«Bet viņa tak nav prom, kaut gan mirusi. Tu un es ~ vai tad tu nejūti, ka viņa dzīvo mūsos? Mēs tak esam savādāki nekā citi cilvēki — jā, vai tev arī neliekas, ka mēs esam savādāki, ja par to padomā? Un tas tādēļ, ka viņa bija mūsu audzinātāja. Es domāju, viņa mūs mācīja rast prieku mīlā uz cilvēkiem. Viņa mūs mācīja, cik daudz līksmes var iegūt caur mīlestību, viņa mūs mācīja līksmot par savu mīlu.»

Roze izplūda klusās elsās:

«Bet māte tak bija vienīgais, ko mīlēju. Visā pasaulē man bija tikai viņa. Ko lai tagad mīlu?»

Torkilds noliecās un noglāstīja viņas matus. Gluži klusu viņš sacīja:

«Tu tak vari priecāties par sevi pašu. To jau arī viņa mums mācīja — un varbūt tas bija viņā visjaukākais ~ mācīja, ka var prieku rast pats sevī. Viņa varēja vienmēr priecāties lūkojoties savā sirdī, jo tur bija tikai mīla un drošsirdība, taisnīgums un skaistums, viņas iekšienē nebija nekā zemiska, nejauka vai netīra. Ak Roze, Roze — man šķiet, ja mēs vienmēr tā dzīvosim, kā atzīstam par pareizu, ja nekad nedarīsim neko nejauku, vai ko tādu, par ko vairs sevi nespētu cienīt, tad tava māte vienmēr būs mūsos, tad viņa būs pie mums zemes virsū.»

Bet Roze nepacietīgi atstūma viņa roku.

«Ak, tu tikai runā un runā. Bet kāda man gar to daļa? Es vēlētos runāt ar savu māti, bet nevaru vairs to. Vēlētos noglāstīt viņas mīļās mazās sastrādātās rokas un maigos vaigus, bet nevaru vairs to. Vēlētos, kaut viņa man uzsmaidītu un mani noskūpstītu, bet viņa vairs nevar to. O, kā es viņas ilgojos, tik bezgala ilgojos, bet viņa nekad vairs neatgriezīsies. O, mana māmiņa, mana mīļā labā mazā māmiņa . . .

5

Kādā novembra rītā Torkilds devās uz biroju. Gaisā bija bieza migla un mitrums sedza viņa pūkaino mēteli kā smaga rasa.

Cauri pilsētas parkam plūda cilvēku straume uz pilsētu, no otras puses nāca tikai skolas bērni.Ļaudis iznira no miglas un pēc dažiem soļiem bija jau pazuduši.

Torkilds gandrīz ik dienas satika tos pašus cilvēkus. Savā priekšā miglā viņš redzēja daktera Ringa plato muguru ~ viņi soļoja vienmēr vienādā ātrumā un attālumā. Nupat paslīdēja garām mazā pavecā dāma ugunssārtā filca cepurē — nabadzīte, acīmredzot viņa strādāja tālu pie dzelzceļa kādā kantorī, viņa vienmēr steidzās kā vajāts zvērs. Arī jauno iemīlējušos pāri viņš jau bija saticis, tie nesteidzās.

Arī skolas bērnus viņš pazina. Abas valšķīgi mīļās meitenes ar lielajām ķiršu brūnajām acīm apaļājās no smiekliem sārtajās sejiņās. Slaido gaišmataino straujo jaunekli, ko vienmēr pavadīja draugu pulks, un kas tik dedzīgi un skaļi runāja. Un tad šo sīko mazo puisēnu ko viņš šoruden bija ievērojis; mazs puišelis, kas savu laiku nosita pļavās, lasīdams raibās kļavu lapas un kastaņus vai arī vērodams parkā vāverītes. Kādu reizi, garāmejot, Torkilds noņēma mazajam cepuri. Zēns izbijies viņu uzlūkoja ar savām ūdeņainajām zilajām acīm:

«Ko saka tavi mājinieki, ka tu, palaidni, vienmēr ierodies skolā ar nokavēšanos?»

Zēns izskatījās pavisam nelaimīgs.

»Kādēļ tu nevari salasīt kastaņus atgriežoties no skolas?»

Nē, tad es nokavētu pusdienas un bez tam citi jau viņus būtu nolasījuši.»

«A, redzams, tu esi tīri prātīgs vīriņš.»

Tad mazais puisītis viņu uzlūkoja tik sirsnīgi nevainīgi un nobijies, ka Torkilds viņam iedāvāja divdesmit piecas ēras, piebilzdams, lai mazais labojas.

No tā mirkļa mazais satiekoties vienmēr jautāja Torkildam cik pulkstenis. Torkilds drūmi pakratīja galvu, izvilka pulksteni, turēja to mazajam pie deguna, un pēdējais klusi pateicās, bet tad deva kajam vaļu, penalis un kastītes viņa vaska drebes mugursomā nograbēja vien.

«Torkild!»

Viņš sarāvās.

«Roze! Bet Dieva dēļ ~ tu še, pilsētā?»

Viņš apstājās un uzlūkoja viņu. Tiešām uzkalniņā stāvēja Roze, melna ādas cepure sedza viņas gaišos matus, un mugurā viņai bija melns gumijas mētelis. Viņiem garām no viena miglas blāķa otrā plūda nebeidzamu cilvēku straume.

«Bet, mīļais bērns — ko tas viss nozīmē?»

«Jā, tagad es dodos uz kantori — paklausies bet tev jau arī jāiet — nu nāc, es tev pastāstīšu. Uzņēmums, kur strādāju, savienojas ar Bunteforsas sabiedrību, tu nedrīksti par to stāstīt, bet to nopirkuši zviedri. Pārvaldnieks mani brīdināja, lai es jau laikā kaut ko pameklēju. Un tad pagājušā nedēļā es ieraudzīju kādu piedāvājumu «Vakara ziņās» un aizrakstīju. Pirmdien saņēmu atbildi, ka šo vietu varu dabūt, bet tad man tūlīt jāiestājas. Tas ir Lāna savienībā es tūlīt telefonēju, runāju ar pārvaldnieku, tad nekavējoties sasaiņoju savas lietas un aizvakar ierados še. Vakar jau sāku strādāt jaunajā vietā.»

«Un man nekā neziņoji, es tak tevi būtu stacijā sagaidījis.»

«Nē, redzi, es gribēju tevi pārsteigt, vakar mēģināju vairākas reizes piezvanīt, bet sākumā tālrunis bija aizņemts, un vēlāk man kāda dāma sacīja, ka biroja priekšnieks esot aizņemts kādā konferencē.»

«Šī dāma no manis saņems brāzienu.

«Ak nē jel, laid viņu mierā. Mūs taisni apber ar šādiem norādījumiem, acīmredzot mūsu direktors pārpūlējies.»

«Ak tā. Pēc manām domām, viņš tīri patīkams cilvēks, es gan tikai reizi ar viņu esmu runājis, kad pirkām mašīnas. Bet paklausies, vai es tevi nevaru pulksten divos sagaidīt pie kantora, priecātos ar tevi kopā pusdienot.»

«Pateicos, tas tiešām būtu jauki Nu, manā pansijā drīz sāks domāt, ka esmu izlaidīga sieviete.»

«Nu, nu! Kur tad tu dzīvo?»

«Holtes ielā, Stēnersenas jaunkundzes pansijā. Tur dzīvo vienīgi dāmas.»

«O, debesis!»

«Jā, debešķīgi tur nu gan neizskatās, tomēr man ir ļoti jauka un diezgan lēta istaba. Vakar mani apciemoja Akselis, es arī viņam piezvanīju, un viņš mani uzaicināja vakariņās.»

«Ak tā,»sacīja Torkilds. «Tu biji kopā ar Akseli?»

Mirkli viņi klusēja. Tad Roze sacīja:

«Es viņam arī jautāju par jums visiem, bet viņš nekā nezināja pasacīt. No Dorisas, kopš viņa aizceļojusi, viņam neesot nekādu ziņu, un tevi viņš neesot redzējis četrpadsmit dienas.»

«Tas nu gan būs pārspīlēts, pirms astoņām dienām kādā svētdienā viņš bija ar mani kopā kalnu mājiņā.»

«Jūs gan neesat visai draudzīgi, tu un Akselis?»

«(^ tomēr, bet tev jāsaprot, mēs esam uzauguši savrup, pavisam savādos apstākļos, tad jau tiešām — un tas, ka mēs esam brāļi, zināmā mērā mūsu draudzību pat traucē, gribēju sacīt, ka tas it kā rada zināmu distanci.»

«Nu jā. Vai tu kādreiz kaut ko dzirdi arī par savu tēvu, kā viņam klājas?»

«Pateicos. Viņš ļoti aizņemts ar kādu grāmatu. Bez tam kāds viņa darbs pārtulkots vācu valodā, un par to viņš, protams, ļoti priecājas.»

«Tiešām interesanti. Tā, esmu jau pie mērķa. Paliec sveiks!»

»Uz redzēšanos vēlāk!»

Torkilds grozījās savā amerikāniskajā krēslā.

Alt tā, vakar viņa bijusi kopā ar Akseli. Velns ar' ārā, ka Pedersena jaunkundze nav pajautājusi viņas tālruņa numuru vai vismaz viņam kaut ko teikusi. Tā muļķīgā konference, tur jau bija vienīgi šis riepu fabrikas pārstāvis, kas gribēja kādu pasūtījumu. Viņa bija tiešām muļķe šī Pedersena jaunkundze nebija nozīmes viņai diktēt angļu vēstules, tik un tā tās nācās otrreiz pārrakstīt.

Viņš aizdedza lampu un pārlūkoja pastu. Nu, uz lielāko daļu vēstuļu Lindvika jaunkundze varēja pastāvīgi atbildēt, viņam tikai jānodiktē atbilde konsulam un jāsastāda Seijmūra bgums, turpretim franču vēstules viņam jāraksta pašam.

Torkilds lūkojās caur logu. Mazās jaunkundzes pretim mēteļu fabrikā sētas mājā tagad visu dienu strādāja pie lampas gaismas. Šodien miglai cauri tikko spīgoja dzeltenās elektriskās spuldzes, šuvējas viņš nevarēja saredzēt. Viņu starpā bija kāda daiļa gaišmate, kas ļoti līdzinājās Rozei, tikai viņa, nabadzīte stipri kliboja. Sētā rūca un dūca ceļamie krāni, preces slīdēja lejup un augšā. Līdzās kantorī klabēja abas rakstāmmašīnas.

«Lindvīka jaunkundz esiet tik laipna un pasakiet, kad būsiet brīva, man jums jānodiktē dažas vēstules.

«Vai to nevarētu izdarīt Pedersena jaunkundze, man jānodod briesmīgi daudz darba direktoram,

«Pū!» Torkilds apsēdās un aizsmēķēja cigareti.

Viņa bija pavadījusi vakaru ar Akseli. Nebija jau nekas sevišķs, ka viņa bija piezvanījusi arī Akselirn. Vai ka viņa vispirms bijusi ar viņu kopā. TJn tomēr ~ tomēr. Vai tad Roze nemaz nebija iedomājusies, ka Torkildu sāpinās, uzzinot, ka viņa bijusi kopā ar brāli, kamēr viņš pat nenojauta, ka viņa atrodas pilsētā? Viņa varēja pateikt Pedersena jaunkundzei savu numuru un lūgt, lai viņš piezvana.

Akselis. Viņi ar brāli nebija kļuvuši tuvāki. Taisni otrādi, kas viņu starpā tai naktī it kā bija sācis uzplaukt, drīz bija novītis. Un tomēr bija taču kaut kas vairāk kā tikai nakts un viskijs, vairāk kā tikai noskaņa. Vai tas notika tādēļ, ka otrā dienā bija atbraukusi Roze?

Patiesībā tais četrpadsmit dienās, kamēr Roze pie viņiem nodzīvoja, nebija nekas tāds noticis, kas viņa aizdomas pastiprinātu. Skaidri saprotams, ka, ja jau Akselis arī bija mājās, viņi nevarēja iet pastaigāties, vai būt ar Rozi divatā, kamēr Dorisa rūpējās par saimniecību. Bija jau arī pavisam dabiski, ka viņai un Akselim bija daudz sarunu tematu par kopējiem paziņām Dānijā un tamlīdzīgi. Viņa jau pati sacīja, ka Akselis viņai tīk, un nebija jau arī ne mazākā iemesla, lai abi naidotos. Sevišķu uzmanību Akselis Rozei neizrādīja — nē, Torkildam nebija ne mazākā iemesla domāt, ka brālis būtu iemīlējies Rozē. Taisni otrādi, toreiz, kad pie viņiem viesojās Ieva, par viņu gan Akselis jūsmoja. Protams, ļoti drīz tā viņam apnika.

Un tomēr. Ja Roze palīdzēja Dcrisai virtuvē, vai abas meitenes aizgāja peldēties, saruna brāļu starpā bija ļoti piespiesta. Nebija jau arī nekas sevišķs, ka vakaros Roze lūdza viņu spēlēt, viņa jau zināja, cik labprāt Torkilds spēlēja. Un ka Akselis tad apsēdās pie jaunavas — viņi tad visi vienmēr mēdza sēdēt pie mazā apaļā galdiņa loga tuvumā.

Tikai šis izbraukums buru laiviņā ~ bet ari tur nekā sevišķa nebija. Torkilds bija sacījis, ka vējš pārāk stiprs, šādā

laikā viņš atteicās ar meičām izbraukt. Bet viņas katrā zinā > > t

gribēja braukt, un tad Akselis uzmanīgi bija ierunājies, ka varbūt viņš varētu vadīt laivu, viņš jau esot daudzreiz braukājis pa zundu un protot uzmanīgi rīkoties ar burām. Bet kad Torkilds bija iebildis, ka tādā gadījumā viņš brauks līdzi, jo Akselis nepazīst fjordu, brālis bija īgni noteicis, ka tiešām varbūt labāk, ja viņi paliek mājās. Bet Dorisa bija palikusi pie sava. Nu, vairāk jau arī nekas nenotika, viņi vienkārši visi izmirka līdz ādai, un Akselis bija mācījies atzīt, ka fjords ir visai viltīgs. Bet kad viņi vakarā devās gulēt, Akselis bija piebildis: «Tu tiešām esi pārāk uzmanīgs, Torkild meičas nudien tik bailīgas nemaz nav Un Torkilds bija atbildējis: «Nē, kas neprot braukt ar buru laivu, tas arī baiļu nepazīst.»

Bet pēc šā izbraukuma brāļu starpā bija radies vēsums. Un tūlīt pēc Rozes aizbraukšanas uz Vermlandi Akselis bija devies kalnu augstienēs. Brāļi vairs ne reizi nepieminēja savu agrāko nodomu, dzīvot Kristiānijā kopā; paklusām katrs bija iekārtojies atsevišķā pansijā.

Viņam patiesi nebija iemesla būt greizsirdīgam uz savu brāli. Bet tāds viņš tomēr bija.

«Kur jūs bijāt vakarvakarā?» jautāja Torkilds, kamēr viņi klīda pa Kārļa Juhana ielu.

«Teātra kafejnīcā ~ augšā.»

«Vai neiesim spoguļu zālē, vai varbūt tu vēlies iet kaur kur citur?»

«Nē,» Roze drusku pasmaidīja. «Spoguļu zālē es vēl nekad neesmu bijusi bez tam es vispār nekad nebiju bijusi teātra kafejnīcā.»

«Patiesi?» Torkilds smaidīja. «Nu, tad iesim spoguļu zālē.»

To sakot, viņš izjuta it kā mazu vilšanos. Patiesībā jau viss bija vienalga tikai viņš vienmēr bija domājis iet ar Rozi kafejnīcas augšējā zālē. Bet ja viņa ar Akseli jau vakar tur bija bijuši, viņam vairs nebija ne mazākās vēlēšanās doties turp. «Paklausies, Roze,» viņš sacīja, kad viņi bija apsēdušies.

«Mūsu rīcībā šoreiz nav pat pilnas divas stundas. Vai tu šovakar nenāksi ar mani teātrī, pēc tam aiziesim kaut kur vakariņot, kur mierīgā garā varam patērzēt.»

«Pateicos, bet tu jau zini, es nepaspēšu pāriet mājās pārģērbties.»

«Man tu esi smalka diezgan šinī uzvalkā,» sacīja Torkilds. «Augstā apkakle tev piestāv, tādā tērpā es tevi nekad neesmu redzējis.»

«Tu esi pavisam traks, es taču nevaru iet teātri darba blūzē.»

Šis pārāk ikdienišķais tērps, zili pelēki svītrotā blūze ar augsto apkakli un tumšie brunči viņu padarīja mazliet svešu. Torkildam vienmēr bija licies, ka ari ikdienas darba uzvalkā viņa būs savādāka nekā citas meitenes. No mazām dienām viņa bija skraidījusi apkārt mātes šūtās raibās un īpatnējās drēbēs, un pēdējos gados, kad viņi pavadīja kopā brīvdienas, viņš viņu vienmēr bija redzējis gaišās dekoltētās kleitās. Viņai runājot viņam vienmēr bija licies, ka Rozes galvas kustības uz smalkā kakla piedod viņas vārdiem sevišķu izteiksmi. Viņas tagadējais tērps bija nopietns un parasts kā kareivja uniforma. Un, tāpat kā kareivja uniforma, šis tērps cieši piegulēja viņas ķermenim, izceldams auguma spēcīgo apaļo slaidumu. Pēc Torkilda domām šis darbdienas tērps vēl vairāk pasvītroja viņas sejas raksturīgās līnijas ~ augsto balto pieri, zem tumšblondiem uz celiņa sasukātiem matiem, vērīgās domīgās un vēsās tēraudpelēkās acis ar smagajiem baltajiem plakstiem, kas mazliet lēni un smagi cilājās. Viņas sejas bērnišķīgi tīrās maigās līnijas, baltā veselīgā āda īpatni kontrastēja ar augstu zīmētām uzacīm un ļoti skaisto savdabīgo muti. Tā bija diezgan liela, bet sārta, svaiga un asi veidota; augšējās lūpas līnijas bija neparasti tīri zīmētas, bet zem apakšējās lūpas slēpās maza salda bedrīte, kā tas redzams senās Venēras sejā.

Sejas svaigo juteklību it kā dzēsa gaišais mierīgais skats un pret auguma slaido apaļumu atšķīrās lielās kalsnās rokas. Rozes rokas bija šauras un smalki veidotas, bet dzīslas un kauli bija skaidri redzami, un pirksti neizveidojās smaili, bet nobeidzās ar spēcīgiem ovāliem nagiem. Arī Torkilda rokas bija šauras un garas, bet parisam citādas; zem viņa roku ādas bija redzamas zilganās āderes, un nagi izveidojās smaili, zīļveidīgi.

Viņš pats labi zināja, ka izskatās sievišķīgs. Viņa augums gan bija slaids un līgans, bet krūtis bija mazliet iekritušas un pleci slīdēja uz leju. Zem biezajiem tumšajiem matiem sejas baltā āda šķita slimīgi maiga, zilās acis pārāk gaišas, mute pārāk sārta un pilnīga, smailais taisnais deguns pārākīss—pat spēcīgais enerģiskai zods nespēja dzēst sejas maigumu.

Māsa bija viņam līdzīga, un ar nepatiku viņš iedomājās, ka citu acīs viņa izskatījās izaicinoša un reizē nevarīga.

Akselis turpretim viņiem nebija līdzīgs, viņā nebija nekā sievišķīga. Viņš bija mazs, droši vien pat mazāks par Rozi, bet plats un muskuļains. Torkilds vēl no paukošanās laikiem atcerējās sava brāļa spēcīgās rupjās rokas. Viņa mati bija cirtaini un brūni, viņš bija mantojis tēva zeltaini brūnās acis, plato spēcīgo degunu un taisno šaurām lūpām segto muti. Pēc pāris izbraukumiem buru laivā Aksela seja kļuva no saules brūna, kamēr Torkilds varēja nedēļām dzīvot uz jūras vai kalnu augstienēs, lai viņa bālā sejas āda iegūtuweselīgo bmnumu. Diezin vai Roze būs ievērojusi šo starpību? Vai viņa jauvasarā ~ tāpat kā viņš būs ievērojusi, ka brālis bija spēcīgāks un cīņas priecīgāks? Spēks katrā ziņā valdzinās viņu, kas pati bija tik veselīga. Vai varbūt tādēļ viņš instinktīvi un neapzinīgi bija tik greizsirdīgs uz Akseli?

«Kā tev patīk še, pilsētā?»

«Ak,» Roze smaidīja. «Patiesībā es jau šai pilsētā nekad neesmu dzīvojusi. Dzīvot pie mātes jau nenozīmēja dzīvot Kristiānijā.»

Torkilds pamāja ar galvu.

«Īstenībā es še nepazīstu nevienu cilvēku. Iedomājies tik, kas dzīvo mūsu pansijā — Antonsena jaunkundze no manas pirmās darba vietas «Lande un Ludvigsena» — grāmatvede. Tiešām priecājos viņu atkal redzēt, viņa toreiz bija ļoti mīļa pret mani. Un kad viņa sāka runāt par maniem agrākiem darba biedriem -viņa vēl vienmēr strādā tai pašā vietā — pati nesaprotu, bet man likās, ka viņi visi būtu mani labākie draugi, lai gan toreiz es ar viņiem nemaz nesagājos. Bet tie jau arī gandrīz vienīgie cilvēki, ko še pazīstu. Bez tam tikai tagad jūtu, cik esmu veca; toreiz man Anna Antonsena šķita kā sirmgalve, bet tagad, kur mēs abas palikušas piecus

gadus vecākas, man šķiet gandrīz vienā vecumā ar mani

Šāda dāmu pansija gan ir savāda zvērnīca. Istabā man līdzās dzīvo kāda bergeniete, viņas vārdu neatceros. Iedomājies, šorīt, kad es ģērbos, viņa ienāca manā istabā un gribēja aizņemties dažas matadatas. Bez kaut kāda uzaicinājuma viņa apsēdās, sāka aplūkot manas lietas un apjautāties par ģīmetnēm, kas atradās uz galda. «Vai tie visi jūsu mīļākie,» viņa jautāja, «skaisti zēni.» Viņa norādīja uz tavu pēdējo uzņēmumu un Bengtu Stenboku. «Komiski, vai nē?» Torkilds smaidīja.

»Šis Bengts man ne visai patīk.»

Roze sakrustoja rokas un valšķīgi smaidīja:

«Vaļsirdīgi sakot, man arī nē. Jātzīstas, ka šo ģīmetni noliku tikai tādēļ — nu, ka viņš tāds skaists puisis — sevišķi uniformā, tā sakot, noliku kā skaistu dekorāciju. Bet kad bergeniete tā sacīja …»

«Nu?»

«Jā, » viņa smaidīja. «Tad nolēmu to paslēpt atvilktnē.»

«Uz tavu veselību,» izsaucās Torkilds.

Tiešām viņa bija visjaukākais radījums pasaulē. Tagad viņi noteikti katru rītu dosies kopā uz kantori. Pēkšņi viņš to iedomājās. Pats par sevi saprotams, ka viņš to tagad katru dienu drīkstēs redzēt, un svētdienās viņš viņu paņems līdzi kalnos. Būs tāpat kā senajos laikos, viņa atkal ar viņu sarunāsies kā toreiz, kad viņi bija pusaudži. Viņš un viņa, atkal būs tāpat — viņiem abiem taču nebija neviena cita cilvēka. Viņš piederēja viņai, un viņa tam, viņa pati to tikai vēl neapzinājās. Viņa brīnišķīgā meitene.

«Vai zini, es domāju, ka Stenboki ir tavi tuvākie draugi,» viņš sacīja.

«Brita, jā — Brita man ļoti mīļa. Un arī Bengtā man daudz kas patīk. Tikai,» viņa meklēja vārdus. — «Redzi, Bengts man neko vairāk nenozīmē, vienīgi to, ka viņš ir Britas brālis.»

Torkilds smaidīja.

«Bet tu viņam, protams, esi kaut kas vairāk, nekā tikai Britas draudzene.»

Roze tūlīt neatbildēja. Tad viņa sacīja:

»Saproti, kad šī Bergenas dāma tā runāja — man kļuva neveikli, ka es, nezinu, kā lai to īsti izskaidroju — ka esmu uzlikusi galdā kāda vīrieša ģīmetni tikai tādēļ, ka viņš labi izskatās skaistajā uniformā.»

Torkilds atkal smaidīja:

«Un visi tavu draudzeņu brāļi tevī iemīlas?»

Roze izskatījās samulsusi.

«Bet Roze, tu tak mani tādēļ neaizmetīsi no sava galda, ka esmu tavas draudzenes brālis — un ka šī Bergenas dāma arī mani nosauca par skaistu puisi.»

Acu nepaceldama, Roze strauji atbildēja:

«Tu tak zini, Torkild, ka vienmēr esmu jutusi, ka tu esi man vairāk draugs nekā Dorisa.»

«Cik jauki tu to pateici, Roze. Atļauj man tādēļ noskūpstīt tavu roku!»

Roze pacēla galvu un viņu mazliet nedroši uzlūkoja, gandrīz neapzinīgi viņa salika rokas klēpī. Torkilds strauji ierunājās: «Klausies, es tevi negribu vairāk mocīt — tu jau zini ar ko. Apņemos veselu pusgadu par to vairs nerunāt. Vai tu apsolies tad būt ar mani kopā un manu ģīmetni neieslēgt atvilktnē vai albūmā, kā senu laiku draugu ģīmetnes? Vai mēs nevaram būt draugi, kā agrākās dienās, kā mūsu bērnībā, vai kā toreiz, kad vēl bijām pavisam jauni — kamēr vēl dzīvoja tava māte?»

Roze mirkli klusēja un pētoši lūkojās viņa sejā.

«Ak, Torkild. Tu zini, cik tu man esi mīļš. Neviens cilvēks man nav tik mīļš. Bet ne tā, kā tu to vēlies — es noteikti zinu, ka šādu mīlu pret tevi nekad nejutīšu. Es pat vēlētos, lai tā spētu just. Bet labāk tomēr, ka tu zini, kā viss ir. Tevi es pazīstu jau kopš dzīvoju un vienmēr esmu tevi mīlējusi, tāpat kā māti un kā milētu brāli, ja man tāds būtu. Ak, Torkild » Viņas jaunā seja pēkšņi pārvērtās, ap viņas pilnīgajām lūpām vijās salda sāpīgas juteklības līnija, viņa nolaida plakstus un sacīja:

«Zinu, citu vīrieti es varētu pavisam citādi mīlēt. Zinu, varu izjust, ko agrāk nekad neesmu jutusi. Es tā ilgojos, ilgojos izjūtas, kas mani pārvērstu. Vienmēr esmu bijusi viena un tā pati.

Kad iepazinos ar Bengtu, domāju, varbūt viņš tas būs. Tādēļ arī šī lieta ar ģīmetni tik nejauka.

321

Ak Torkild, —» viņas balss pēkšņi kļuva nevarīga un žēlabu pilna. «Padomā tikai, cik vienmuļa vienmēr bijusi mana dzīve. Pēc mātes nāves es dzīvoju pansijā starp svešiem ļaudīm, tad dabūju vietu Zviedrijā un dzīvoju tur — bet nekas nemainījās, es paliku v^nmēr tā pati, vai tu to saproti? Ak, Torkild, iedomājies tikai, es vēl neko neesmu piedzīvojusi.»

11 -563

Torkilda skats uztvēra viņējo:

«Jā, Roze, bet es tevi arī vienmēr esmu pazinis. Un mans vienīgais piedzīvojums, kas tik liels, ka lielāku vairs nemaz nevaru piedzivot, kas mani tā pārvērta, ir mīla uz tevi. Tā pārvērtā mani, un pārvērta arī tevi manās acīs, tā ierāva jaunā gaismā visu manu bērnību, manu dzīvi, nākotni, visu pasauli, sākot no tās dienas, kad sapratu, ka mīlu tevi. Šie pārdzīvojumi nenāk no ārienes, no cilvēkiem — tas notiek mūsos pašos.

Bet es vairs nerunāšu par to. Negribu tevi mocīt. Un kad mēs esam kopā, es domāju, ka tu man esi ne tikai mīlama meitene, bet daudz kas vairāk. Neaizmirsti, ka tava māte man bija tikpat mīļa, kā mana nabaga māte.»

Viesmīlis ienesa kafiju. Roze piepildīja tases, un mirkli viņi sēdēja pavisam klusu, kamēr Roze sāka čukstēt:

«Es iedomājos, ka kādā dienā satikšu cilvēku, un tad viss manī sauks: ej pie viņa, dari visu, ko viņš vēlas — tu esi viņa īpašums, kā gredzens viņa piikstā, viņš var tevi valkāt vai nolikt, bet tu piederi viņam.

Torkilds atbildot nelūkojās viņā:

»Dažiem cilvēkiem tas tiešām tā.»

Tad viņš papurināja galvu un iesmējās:

«Tātad vairs nerunāšu par to. Tu nāksi ar mani šovakar uz Frogneralmu?»

Roze klusēja.

«Kā ar vecu draugu,» drošinādams viņš smaidīja.

«Kā ar vecu draugu,» ari viņa mēģināja smaidīt: «Jā, tencinu.»

Viņi abi piecēlās. Vēl vienmēr smaidīdams viņš sacīja:

«Un vai tagad drīkstu noskūpstīt tavu roku — kā vecs draugs, lai apstiprinātu mūsu līgumu?»

Viņa pasniedza roku, uzlūkoja to nopietni un mazliet samulsa, kad viņš noliecās un to noskūpstīja. Bet Torkilds pārdroši smaidīja.

6

Torkilds lejā uz ledus apstājās un mazliet satraukts gaidīja Rozi. Šodien jaunajā sniegā viņai laimējās uzbraukt kalnos, bet pēdējā muldā viņa droši vien būs pakritusi.

Un tad viņa parādījās veselā sniega mākonī starp eglēm,

bremzēdama cik spēdama ar spieķi. Pār pirmo muldu viņa pārlidoja, otrā viņa saliecās uz priekšu un vicināja rokām — tā, tagad viņa droši vien gulēja sniegā, nē viņa bija atkal uz kājām.

«Nu, tagad tu vismaz vari teikt, ka esi uzvarējusi Trīvandas kalnu,» sacīja Torkilds.

«Jā, bet laikam ar šo pirmo reizi arī pietiks,» mazdūšīgi iebilda Roze.

«Tādas domas tu nemaz nedrīksti pieļaut. Tu krīti tādēļ, ka visu laiku domā: nu es kritīšu. Un ja tu mūžīgi brauksi uz spieķa . ..

«Jā,» padevīgi atbildēja Roze. Slēpojot viņa vienmēr padevīgi piekrita Torkildam, pie vismazākiem pagriezieniem smiedamās krītot sniegā.

Viņi devās šķērsām pār ezeru.

«Skrien man aiz muguras,» sacīja Torkilds. «Tā būs labāk.»

«Labāk skriešu tev līdzās. Ir tik jauki lūkoties baltajā sniega klajumā »

«Jā, jā, ja tikai tu nepagursti, nav viegli skriet šai svaigajā sniegā.»

Klusuciezdami viņi skrēja tālāk, skatiem sekodami slēpju smailēm, kas rakās svaigajā sniegā. Spieķi iegrima baltajā neskartajā klajumā, pie katra soļa saceldami mazus sniega mākonīšus. Visu dienu bija snidzis, un vēl vienmēr pār viņiem gulēja svina pelēki smagi padebeši: apkārtējās kalnu šķautnes bija miglaini pelēkas no lielajām sniega masām, kas sedza kokus.

Likās, ka neviens še vēl nebija skrējis; vismaz pēdējās stundās nē. Nebija redzama neviena dzīva dvēsele, izņemot divus mazus melnus punktus, kas ātri skrēja ezera otrā pusē un pazuda mežā.

«Vai tev neliekas, ka tie bija Lunds un Helsings?» jautāja Roze. *

«Nē, man šķiet tie bija Čjendli zēni. Pārējie droši vien nāks kopā ar Beciju un Agoti. Un tie vienmēr skrien pār Frognara ganībām.»

Un atkal Roze un Torkilds skrēja klusuciezdami. Bija aprīļa sestdienas pēcpusdiena, un laiks vēl tā turējās, ka sniegs gluži pie slēpēm nelipa. Mežā pār cirtumiem liecās mazo bērziņu sniega klātie smagie vainagi. No eglēm pastāvīgi uz viņiem bira sniegs.

Ātri satumsa Nokļuvuši nokalnā, viņi apakšā redzēja ezeru kā apaju gaišu plankumu pelēkajā puskrēslā. Mājiņa bija tumša, acīmredzot viņi bija ieradušies pirmie.

Torkildam atverot durvis, viņiem sejā iesitās aukstais un drēgnais gaiss. Viņš aizdedza pakaramo lampu un iededza pavardā uguni.

«Velns ar' ārā, ka citi vēl nav ieradušies — tagad še tik auksts, un tu esi pavisam slapja.»

«Ak, tas nekas, Torkild.»

«Bet drīz būs labāk,» viņš mierināja. «Apsēdies tur pie pavarda un novelc zeķes, kamēr es atnesīšu ūdeni.»

Viņam atgriežoties, Roze jau bija sākusi izsaiņot somas. Viņš atnesa kafijas kannu un cepamo pannu. «Jau atkal snieg, gatavosim še iekšā, tad man nevajadzēs iedegt uguni virtuvē. Vai varbūt gaidīsim, kamēr ieradīsies pārējie?»

«Nē, kādēļ gan? — Var jau notikt, ka viņi vispār neatnāk,» pēc īsa brīža viņa piebilda.

Torkilds domāja tāpat. Viņš jautāja:

«Tev tas būtu nepatīkami?»

«Nē,» strauji atbildēja Roze un pietvīka. Lai novirzītu sarunu, viņa jautāja: «Ar ko tev varētu palīdzēt?»

«Esi tik laipna, izcep kotletes, es apklāšu galdu. Mēs galdu varētu pievilkt pie pavarda, vai nē?»

Torkilds ienesa no virtuves šķīvjus un tases un apklāja galdu, kamēr Roze gatavoja ēdienu Bija jau neprāts, piedot tam kādu nozīmi, ka viņi abi pavadīs še nakti divatā. Ja pārējie arī rīt neierastos, būtu pavisam jauki. Vismaz viņa vēlētos, kaut Helsinga jaunkundze neierastos, to viņa nevarēja paciest.

Sarunas tomēr ne visai veicās. Torkilds nogrima pārdomās; un Rozei nebūt nebija patikas vīt sarunas par dažādiem sīkumiem. Paēduši un nokārtojuši galdu, viņi sēdēja klusēdami, smēķēja un lūkojās pavarda liesmās.

Pēkšņi Torkilds jautāja:

«Vai tu neieradīsies Kristiānijā divpadsmitā novembrī?»

«Jā,» klusi atbildēja Roze. Viņa lūkojās grīdā un piebilda; «Es arī pašlaik par to domāju.»

«Nē, nē, nedomā, ka es izmantošu šo stāvokli. Tagad es par to negribu runāt.»

«Tomēr.» Roze viņā nelūkojās. «Pagājuši taisni seši mēneši. Labāk, ka izrunājamies, ja abi par to domājam. Esmu nākusi pie slēdziena, ka rīkojos nepareizi, toreiz pieņemdama tavu priekšlikumu. Esmu no tevis pieņēmusi visu ko, — draudzību, tavu sabiedrību — bez tevis būtu jutusies pārāk vientuļa, atteikties no tevis man būtu nācies ļoti grūti. Bet šī spēle nav vienāda, es esmu apmierināta ar to, kas man ir, un nevēlos nekādu pārmaiņu mūsu attiecībās, kamēr tu . .»

«Tomēr, Roze. Tu rīkojies pareizi. Neaizmirsti, ka es priecājos par katru mirkli, kad tevi redzu un esmu ar tevi kopā. Vai varbūt tu šaubies, ka es nepriecājos šovakar būt ar tevi kopā — kaut arī nevaru nedomāt, ka šis vakars varētu būt vēl tūkstoškārt jaukāks.

Ak Dievs, Roze — mēs tak nevaram viens no otra aiziet — tam tak tu arī netici, ka mēs varētu kļūt sveši pēc visa kopīgi pārdzīvotā — tikai tādēļ, ka es tev saku; es tevi mīlu, un tu atbildi — es tevi nemīlu. Dievs to zina, cik ļoti es tevi mīlu, un kā vēlētos tevi saukt par savu. Neaizmirsti, kas tu man esi jau no bērnu dienām, un ka es tev pilnīgi piederu. Saites, kas mūs saista, nekad nevar kļūt sarautas Pat ja tu piederētu citam — vai tomēr tu nejustu, cik daudz piederi arī man — kā ir kaut kas, ko tu nekad nevari izdzēst — vai nē, Roze?»

Roze pēkšņi sāka smagi elpot. Viņa pacēla galvu un mirkli to dīvainu skatu uzlūkoja»Torkild,» viņas balsī skanēja apspiests niknums. «Klausies, man tomēr šķiet — lai cik bezgala dziļas būtu saites, par kurām tu runā — tomēr es ticu, ka varētu pienākt diena, kas to visu izdzēstu no manas dzīves.»

Viņa novērsa galvu, rokas drudžaini aptvēra krēsla atzveltni.

«Taisni tas mani tā satrauc, Torkild. Es jūtu, ka tas varētu notikt, un es vēlētos, lai tas notiktu. Es ilgojos pēc tā.»

Viņi sēdēja tagad klusēdami. Pagales viegli sprakstēja, un izdegušām oglēm krītot atskanēja viegla smalka skaņa. Viņi viens otrā nelūkojās, bet kad Torkilds noliecās, lai sakārtotu pagales, iemestu jaunas, Roze vērās viņa sejā. Cieti slēgtās lūpas, tumšās ēnas, ko garās skropstas meta uz vaigiem — īstenībā viņš bija skaists. Un pēkšņi viņa klusi sacīja:

«Tā nav mana vaina, Torkild. Esmu nogurusi, nogurusi no sevis, noguiji pastāvīgi būt kopā ar tevi. Ja es tagad tiešām pie tevis nāktu, atļautu sevi skūpstīt un glāstīt, ļautu, lai tu mani slēdz savās rokās,» viņa vilka ar roku it kā vieglu loku ap sevi, «tad tomēr vienmēr kaut kas būtu mūsu starpā, it kā es būtu ieslēgta kādā čaulā. Šī sajūta ir drausmīga, un tu nespēj mani no sevis pašas izraut, bet nebeidzu vēlēties, lai kāds to spētu.»

Torkilds viņu uzlūkoja:

«Lai notiek, kas notikdams — es tevi mīlu, Roze. Un nekad nevēlēšos, lai būtu citādāk.»

Torkilds gulēja nemierīgi un nespēja aizmigt. Droši vien viņa jau sen bija aizmigusi, tur lejā savā istabiņā.

Viņš runājis patiesību. Viņš priecājās par katru mirkli, ko drīkstēja pavadīt viņas tuvumā. Viņu tagadējās attiecības taču bija labākas nekā itin nekas, bet viņš šo stāvokli vienmēr bija uzskatījis kā pārejošu. Taisnību sakot, viņš vienmēr bija cerējis viņu iegūt. Un nekad nebija iedomājies, ka varētu viņu pazaudēt. Viņš zināja, ka nevarēs to panest, un viņam bija tāda sajūta, ka ir uz visu gatavs, lai tikai viņu iekarotu. Neviens līdzeklis šai ziņā nebūtu par ļaunu.

Viņš varēja gaidīt kā lojāls jaunības draugs, kamēr domāja, ka viņa nezina, ko nozīmē mīlēt. Viņš vienmēr vēl viņā bija saskatījis Vēgnera kundzes mazo meiteni, kas klusā iatabā rotaļājas ar dzīves maliņu, uzņēma ārienes iespaidus, aplūkoja tos savām vērīgām pētošām acīm, lai uzgalabātu un sakārtotu savā apziņā. Bet viņš domāja, ka viņa ir mierīga, ka viņā vēl nav modusies vēlēšanās dzīvot savu dzīvi, un ja šī vēlēšanās modīsies, viņš būs pie viņas sāniem.

Bet viņa jau zināja, kas ir mīlestība — šī nemierīgā, jaunradošā, iznīcinošā. Viņam mīlestība bija tā nelaimīgo bērnību pārvērtusi burvīgā pasaciņā. Roze prasīja, lai mīla tai radītu pavisam jaunu pasauli Ak jā, to jau viņai arī vajadzēja darīt. Savu bērnību viņa bija pavadījusi kā siltumnīcā. Jaunību viņa pavadīja darbā, kas satrauca nervus, bet nenovadīja enerģiju. Viņai bija liegts darbs, kurā viņa varētu pielietot savu miesu un garu, viņai palika tikai apziņa, ka viņa dzīvo — dzīvo ar kauu poru, katru vissmalkāko nervu, dzīvo nebeidzamās gaidās uz mērķi, kas ir šo gaidu vērts, tas šo jūtu spraigumu sadzina līdz augstākam kāpinājumam.

Viņa ilgojās. Ilgojās tikt no viņa prom, no viņa, kas pastāvīgi iederējās viņas dzīvē, šai klusajā mierīgajā dzīvē, kas nekad neprasīja pēc viņas neizlietotiem spēkiem. Vienā jaukā dienā šīs ilgas varēja kļūt pārāk karstas — Rozi varēja pārņemt reibonis, kas viņas gaišās vēsās acis padarītu aklas, tad viņas dzīvē varēja ienākt pirmais nejaušais vīrietis. Vai arī viņai pašai šāda bezmērķīga ilgošanās apniktu, nogurumā viņa varbūt tam padotos.

Arī viņš to varēja pārsteigt. Jā, viņš saprata, ka tas var notikt. Jo tiešām šī spēle starp viņiem jau bija uzliesmojusi. Viņš pats nezināja, vai viņa spēle ir godīga. Viņa gan tam ticēja. Viņas uzticība bija bez robežām. Viņa bija sacījusi, ka esot ar mieru visas saites upurēt nezināmam, kas varētu nākt. Viņš — viņš zināja, ka centās ieslēgt Rozi viņas šaurajā pasaulē, lai iegūtu viņu mirklī, kad tā ilgās būs pagurusi.

Viņš vairs nespēja par to domāt. Labāk noiet lejā un paņemt kādu grāmatu; grāmatas tur bija, jo viņī pavasarī ar Helsingu bija dažas dienas pavadījuši vieni mājiņā.

Bet kad viņš ar grāmatu atgriezās, gaiss bija par aukstu, lai varētu lasīt. Viņš ietinās vilnas segā un mēģināja aizmigt.

Tur lejā gulēja Roze. — Šovakar, kad viņi mijkrēslī bija slēpojuši pēdējā kalnā un viņš viņu atbalstīja — un visas citas reizes, kad viņš tai slēpojot palīdzēja — ak, šie īsie viņas brīnišķīgā slaidā, vingrā auguma pieskārieni. Bet atklātu uzbrukumu viņš neuzdrošinājās izdarīt. Viņš nedrīkstēja likt uz spēli meičas uzticību, jo taisni ar šo uzticību cerēja viņu iemantot. Un tas jau nebija labākais, kā pielietot varu. Tikai gļēvāk. Un šonakt viņš gaiši izjuta, ka viņa tam nekad nepiederēs, jo Roze ilgojās nezināmo.

Cerams, ka neizcelsies tenkas, ja nāks gaismā, ka viņi šo nakti pavadījuši vienatnē kalnu mājiņā. No Lunda un Helsinga viņš nebaidījās. Bet Becija — cerams, viņa neieradīsies. Jo Becija, protams, neprata savaldīt savu sārto mutīti.

Viņš gulēja ilgi, un atmostoties pirmais, ko viņš dzirdēja bija Becijas balss lejā mājiņā. Viņa čaloja ar Rozi.

«Nē, kad mēs atbraucām, sniegs nelipa pie kurpēm,» sacīja Roze. «Protams, sevišķi labs jau tas nebija. Bet jūs jau zināt, ka es nemaz necenšos pārāk ātri slēpot.»

Torkilds parādījās kāpnēs.

«Tur jau viņš nāk,» izsaucās Becija. «Lorencs un Nīls zvērēja, ka tu nogulēšot visu dienu, bet es teicu, ka tiklīdz saodīsi kafijas smaržu, tūlīt būsi lejā.»

«O, jūs tiešām čaklas meičas,» Torkilds nožāvājās. Roze, Becija, Kelsings un Āgote Holm-Hansena jau bija sakārtojušas brokastgaldu.

«Viss gods nākas Vēgnera jaunkundzei. Kad mēs ieradāmies, kafija jau bija uz uguns.»

«Kur tad jūs vakarvakarā palikāt?»

«Jā, redzi, es biju kādā deju vakarā,» Becija čaloja. «Es jau zēniem teicu, ka šodien visu dienu nogulēšu. Bet tad māte sāka rūkt, un man vairs nebija nekāda prieka palikt mājās, tādēļ ari, kad ieradās citi, es devos viņiem līdzi.»

«Tā. Un tu vakar labi amizējies?»

«O, nē, tur bija tikai tādi muļķīgi kungi. Nē, bet sakiet, vai jūs pazīstat leitnantu Leki, Fīnu Leki — iedomājieties, man liekas, šim puisim galvā viss nav kārtībā. Visu vakaru viņš bija manī traki «ieķēries» un tad katrā ziņā gribēja mani pavadīt mājās, un es to arī atļāvu, kādēļ lai es viņam, nabadziņam, būtu liegusi šo mazo prieku. Bet tad, ko jūs par to teiksiet, viņš ceļā mani gribēja skūpstīt.»

«Nu jā,» sacīja Nīls Lunds. « Šo mazo prieku tu taču arī viņam neliedzi.»

«Nemels niekus, zēn! Bēdīgi, ka tu pats to nesaproti, bet tev tiešām joki nepiestāv, Nīl. Nē, bet es viņam ļoti nopietni paskaidroju, ka principiāli neskūpstos ar vīriešiem, ko nesaucu par tu.» Becija pati skaļi iesmējās. «Torkild, tev vienmēr vajag valkāt baltu svīteri, tu nemaz nezini, cik labi tas tev piestāv. Ak Vēgnera jaunkundz, sakiet, lai viņš vienmēr valkā baltu, ir tak tik jauki redzēt kaut ko skaistu. Es sēdēšu tev līdzās, Torkild, tu tik jauki proti sagriezt maizi: Nīls un Lorens vienmēr griež tik biezas rikas, ka nevaru ne nokost.»

Torkilds šo mājiņu bija noīrējis kopā ar Lundu, Helsingu un Fjeldu. Šie trīs pēdējie jau mājiņu īrēja vairākus gadus, un viņiem jau še bija vesels pūlis pastāvīgu draugu un draudzeņu, kad Torkilds viņiem pievienojās. Bet Becija še valdīja, it kā visa mājiņa būtu viņas īpašums. Viņa bija Lorenam Helsingam attāla radiniece, un bez tam Alberts Fjelds viņā bija līdz ausīm iemīlējies.

Torkilds ar viņu iepazinās agrā rudenī pirms Rozes ierašanās. Viņi bija kopā dejojuši—viņa dejoja lieliski — un Becija bija tūlīt apgalvojusi, ka viņš viņai patīkot, un pati bija ieteikusi saukties uz tu, jo mājiņā visi bija uz tu.

Arī viņam Becija patika, dažā ziņā pat ļoti. Katrā ziņā viņa bija ļoti jautra un jau no pirmās dienas parādīja Torkildam sevišķu uzmanību, kas viņam, protams, glaimoja, jo visi draugi aplidoja Beciju. Viņam tiešām trūka Becijas, kad viņa pēkšņi pazuda. — Lorens Helsings sacīja, ka viņa atradusi izdevīgāku medību lauku. Pēc Fjelda aizceļošanas uz Ameriku viss viņa draugu un draudzeņu pulks gandrīz pazuda. Patiesībā Torkilds še augšā jutās vislabāk kopā tikai ar Lundu un Helsingu. Viņi visi trīs bija vienisprātis, ka daudz tīkamāk, ja mājiņā valda miers.

Sevišķi Rozei atbraucot, viņš tiešām priecājās, ka lielā jautrība mājiņā bija beigusies. Viņa noteikti neiederētos šajā barā. Bet Lunds un Helsings bija jauki zēni: Rozei viņi patika, un viņiem viņa arī. Jā, Nīls Lunds pat bija viņā iemīlējies, bet viņš cienīja Torkilda agrākās tiesības, un pēdējam nenāca ne prātā kļūt uz draugu greizsirdīgam. Roze varonīgi devās viņiem līdz uz Koberkalnu un citās augstienēs, taisīja lēcienus acis nepamirkšķinādama un smējās par savu neveiklību, kad gāzās no kalna, lejā — agrāk viņa nekad nebija skrējusi ar slēpēm, viņas māte šo sportu uzskatīja par bīstamu un bija to meitai noliegusi. Viņi Rozi izzoboja un klusi sevī lādējās, bet tomēr meitene nedusmoja, jo viņa nekad nežēlojās un viņiem nebija ar viņu nekādas grūtības. Viņi visi četri tiešām bija tīri jauki pavadījuši ziemu.

Bet kādā februāra dienā Becija no jauna paradījās mājiņā ar Āgoti aizmugurē. Un kopš šīs dienas viņa gandrīz katru svētdienu bija pie viņiem.

No pirmās dienas abu jaunavu starpā bija klusa, bet spēcīga antipātija. Lai gan Becija pret Rozi bija vienmēr pat pārāk laipna. Mīļā Vēgnera jaunkundz, viņa sacīja un dažreiz pat to sauca par Rozi un tu, bet tad izlikās, ka būtu pārteikusies un lūdzās piedošanu. Roze tik noteica lūdzu, bet tubrālības nepiedāvāja. Pret Beciju viņa izturējās ļoti laipni un uzmanīgi, bet ne reizi ne Torkildam, ne viņa biedriem neteica kaut ļaunu vārdiņu par Beciju.

Bet klusumā viņa otru kritizēja no galvas līdz kājām, viņas straujumu, valodu un visu, ko Becija darīja. Becija nebija nekāda skaistule, bet tomēr izskatījās ļoti labi. Viņas seja bija mazliet izsitumiem klāta, kas laikam cēlās no taukās ādas, un tik plakana, ka acis likās mazliet aizaugušas. Acis vienmēr smaidīja, mute bija maza un burvīga, pelnu pelēki mati, mazliet tauki, bet ļoti kupli, laikam gan ar matu ruļļu un pieliekamo cirtu palīdzību. Viņai bija maza taisna apaļīga figūra, viņa dejoja lieliski, slēpoja kā profesionāla slēpotāja un par spīti saviem divdesmit četriem gaddiem izturējās kā septiņpadsmit gadu skuķe, varbūt viņa būtībā arī tāda bija, lai ganTorkildspar to šaubījās. Viņš apšaubīja viņas naivās runas un nevainīgi bērnišķīgo izturēšanos bija tiešām dīvaini, ka viņa čaloja un tad pēkšņi izsaucās: «Vai tas kas bīstams — vai tiešām es pasacīju ko muļķīgu ~ jūs esat nejauki.» Bet taisni tādēļ viņa bija tik amizanta, paldies Dievam, viņa taču nebija Torkildam ne māsa, ne līgava.

Arī draudzenes Āgotes izvēlē šķita slēpās sava politika. Tomēr Becija pret draudzeni izturējās ļoti, ļoti mīļi, katrā izpriecā ņēma draudzeni līdzi. Āgote gan dejoja vēl labāk par Beciju, tāpat lieliski slēpoja, bet viņa savas spējas it kā slēpa; maza un trausla, bāla un klusa viņa sekoja Becijai kā tās ēna. Helsings pat apgalvoja, ka katrreiz, kad Becija iemīlējusies, arī Āgote iemīloties tanī pašā vīrietī, bet vienīgi, lai palīdzētu Becijai, uz savu roku viņa nekad nerīkojoties.

«Pie velna, ar kādu smirdoņu tu esi salaistījusies, Becij,» izsaucās Helsings pāri galdam. »Tu, trakā muša, kas tas ir par šķidrumu?»

«Saki, Torkild, vai tiešām šīs smaržas tik nejaukas? Arī māte saka, ka šīs smaržas lietojot zināmas sievietes, man viņas nederot. Es tās saņēmu no Larsena, kad viņš atgriezās no Parīzes, tām tāds garš franču nosaukums, ka nespēju to izrunāt. Torkild, vai tiešām tās smaržo tik nejauki? Ko?» Pie tam viņa uzlika roku viņa sejai.

«Nu, arī man jāsaka, ka skaista šī smarža nav.»

Kad Torkilds vēlāk ienāca virtuvē, Lunds tur stāvēja ar uzlocītām piedurknēm un mazgāja traukus. Ieraugot Torkildu, viņš sāka guldzoši smieties.

«Nu nu?»

«O, nekas sevišķs.»

«Par ko tad tu smejies? Par mani?»

«Nē, par meitenēm. Tiešām pārāk jocīgi, ja divas dāmas kāda vīrieša dēļ nevar viena otru ciest.»

«Nu, labāk liecies mierā, citādi man jāsaka tāpat kā Becijai: nemēģini būt asprātīgs.» Torkilds mirkli klusēja: «Ja tev liekas, ka Becija kaitina Rozi, tas gan var būt. Bet šīs pūles viņa varētu sev aiztaupīt.»

»Hahā. Palakstojies tikai ar Beciju, gan pats redzēsi; Rozei nepavisam nepatīk, ka Becija tevi glāsta.»

«Blēņas,» sacīja Torkilds un iznesa spaiņus ar ūdeni. Blēņas, viņš klusu pie sevis atkārtoja. Tas jau nemaz nebija iespējams, ka viņa būtu uz Beciju greizsirdīga, kaut gan patikt viņai nepatika, ja Becija izturējās pret Torkildu familjāri. Bez tam viņa jau varēja būt greizsirdīga Torkildu nemaz nemīlot.

Laiks noskaidrojās, pār balto kalnu mežiem slīdēja slīpi saules stari. Viņš palūkojās debesīs, kalnā pār viņukāds saules stars mirgoja sniega piebērtajos zaros, pāri tiem caur vieglajiem saplosītajiem padebešiem blāvoja bāli zilās debesis. Apkārt mežā no koku zariem sanēdams lēni bira sniegs.

Bija viegls atkusnis. Ilgos starpbrīžos no mājiņas jumta guldzēdams nokrita viens otrs piliens.

7

Torkilds un Helsings sēdēja uz kāpnēm un smēķēja. Tā viņi tur jau sēdēja stundām ilgi — Helsings bija augstu sarāvis kājas un rokām apņēmis ceļus; Torkilds atspiedis muguru pret verandas margām un lūkojās gaišajās nakts debesīs un spožajās zvaigznēs, kas mirgoja pār mežiem segto migloti zilgano kalnu virsotni. Bijamaija vakars, un abi atradās divatā kalnu mājiņā.

«Paklausies, šonakt strazdi svilpo kā traki,» klusi sacīja Helsings. Mežā sanēja, svilpa, trallināja, vidžināja un gavilēja putnu balsis. Torkilds noliecās un atspieda zodu rokās. Kaut jel varētu izmesties zaļajā valgajā smaržīgajā nogāzē un raudāt, raudāt. Jo šonakt pasaule bija tik brīnumskaista, ka sirdij kļuva skumji — ak, cik labi būtu izraudāties, tas veldzētu sirdi, tad varētu piecelties kā izraudājies bērns. Vai arī — vai arī sirdī nāktos iedzīt nazi, lai tā nāvīgi ievainota noasiņotu.

Viņš atkal palūkojās gaisā — šķita, ka no debesu velves uz mājiņas jumtu litu sudraba gaisma.

«Tagad uzlec mēness.»

«Jā, rīt būs pilns mēness,» sacīja Helsings nepakustēdamies.

«Vai tu atnesīsi ūdeni?»

Torkilds piecēlās un paņēma spaiņus.

Lejā pie mazā tiltiņa viņš palika stāvot un klausījās, kā ūdens tecēja pār spaiņiem un klusi, klusi pār tilta dēļiem pilēja atpakaļ dīķī. Pilieni kļuva retāki un retāki un skaņas pamazām izzuda. Ūdens skalošanās spaiņos un dzelzs viru čīkstēšana uz mirkli salauza nakts klusumu, kas pamazām visu ietina, tikai retumis vēl atskanēja melnā strazda dziesma un citi viegli nakts trokšņi.

Nekustīgajā dīķī atvizēja bālās debesis un tumšais mežs. Egļu galotnes tiecās gaisā kā asas pīķu smailes; nakts bija tik gaiša, ka tumšajā mežā pelēki zaigoja bērzi un vītoli. Mēness vija savu valgo plīvuru tālāk un tālāk, jo augstāk kāpa viņa zelta sirpis — krūmāji aiz Torkilda jau bija viegli bālā mirgā ietīti.

«Vai tu šādā naktī nekļūsti sentimentāls?» jautāja Helsings, kad Torkilds atgriezās ar spaiņiem un apsēdās uz kāpnēm.

»O jā. Tas laikam notiek ar visiem.»

«Es kļūstu bezgala sentimentāls, dažreiz es gribētu sev laupīt dzīvību.» Helsings mirkli klusēja. «Vai arī nepieciešama kāda būtne, ko varētu neizsakāmi mīlēt. Un tad vajadzētu iet visdziļākā mežā, apskaut viņu un taisni nosmacēt skūpstos. Protams, tad arī pašam būtu beigas.»

Torkilds noliecās pār margām. Kalna nogāzē asi un svaigi smaržoja jaunā zāle.

«Jā,» viņš klusu sacīja. «O, tiešām rodas ilgas pēc kaut kā brutāla, varmācīga, pēc kaut kā tāda, kas iznīcina visu šo maigo, sievišķīgo, kas ietin cilvēku savos valgos un viņu saēd.»

Helsings palocīja galvu. Un atkal viņi ilgi klusēja. Līdz beidzot Helsings iebilda:

«Paklau', mums nav kartupeļu, rīt jādodas iepirkt.»

«Jā, protams.»

«Diezin, kas tur otrā pusē ezeram dedzina ugunskuru,» sacīja pēc brītiņa Helsings.

«Laikam Erikscna zēni.»

Ezera otrā pusē mežmalā uzliesmoja ugunskurs. Tumšajā ūdens spoguli mirgoja vēdekļveidīgs sarkans atspīdums. Šī pēkšņā gaisma vēl dziļāk pasvītroja ezera melnumu. Tomēr nogāzē, kur atradās kalna mājiņa, sudrabotā mēnessgaisma apmirdzēja krūmus, mežu un pašu mājiņu.

Kad viņi piecēlās, lai dotos pēc kartupeļiem, izdzisušās uguns dūmi gulēja pār spoguļgludo ezeru kā tumša migla.

«Dzirdi, dzeguze,» sacīja Helsings. Mirkli viņi apstājās un klausījās tālajos saucienos. «Dzeguze austrumos mieru nenes.»

«Zēna gados es reiz šāvu dzeguzei,» tālāk ejot viņš turpināja. «Stāsta, ka tāds cilvēks beidzot dzīvi pašnāvībā.»

«Ak niekus, tādi nostāsti nav tik bīstami. Nu jā, es pats gan arī nešautu dzeguzi, bet. . .»

«Mūsu mājā valdīja liela māņticība,» no jauna turpināja Helsings. «Atceros, ka reiz vēl gluži mazs es stāvēju pagalmā un rādīju uz varavīksni. Tad govju meita man sacīja, lai tā nedarot, jo tad noasiņojot kāds putniņš. Labprāt zinātu, kas par putnu, varbūt taisni dzeguze.»

«Tādus nostāstus es nekad neesmu dzirdējis.»

«O, tomēr. Šī pati kalpone man stāstīja, ka Jāņu nakti staigājot apkārt kāds gars un aplaužot koku galotnes, tu jau zini, ka pēc Jāņiem koki vairs neaug. Sēžot zem pīlādža šo garu varot redzēt, bet visi, kas to mēģinājuši, palikuši vājprātīgi, tik drausmīgs izskatoties šis gars. Ilgus gadus es pārdomāju, vai darīt to, vai nē. Ingeborga visu Jāņu nakti gulēja zem segas. Kādu Jāņu nakti es biju kopā ar mūsu puisi kalnu ganībās. Viņam visu nakti bija jāguļ pie Ingeborgas, jo viņai bijis ārkārtīgi bail, kā viņš sacīja.»

Viņi abi iesmējās.

Kalnu kraujās vēl rēgojās sniega plankumi, un zem sūnām guldzēja ūdens. Mežā zeme bija dubļaina, un sausie zari pārvilkti zirnekļu tīkliem. Lejāk dzeltenā staignājā stāvēja kailie pelēkie bērzi ar visām saknēm ūdenī; bet kalnu nogāzēs starp klinšu spraugām, kur tos apspīdēja saule, tie jau blāvoja maigi zaļos pumpuros. Abi jaunieši ilgi sēdēja kalnu augstienē un lūkojās tālē. Zem gaišajām maija debesīm pacēlās neskaitāmi mežiem segti kalnu pauguri. Skuju mežs iesūca saules gaismu. No ziemas sniega koku adatas bija dabūjušas blāvu vītušu mirdzu. Bija tik dzidrs, ka katrs lapu koks pie klintīm sudrabpelēki atmirdzēja, un tik kluss, ka bija dzirdams vismazākais troksnītis un vēja šalkoņa, kas sanēja eglēs, lidodama no kraujas uz krauju, un mazie baznīcas zvaniņi, kas atskanēja no Serkela ielejas. Pretim uz kāda kalna liesmoja purpursārts karogs no kalnu mājiņas jumta, kraujas pakājē trīsēja mazi tēraudpelēki vilnīši pār debeszilo ūdens līmeni. Un augstu vasarīgi dzidrajās debesīs slīdēja no vienas kalna šķautnes uz otru valgi mirdzošo mākonīšu ietumšās ēnas.

Saules pusē kalnājā, kur atradās Tīreļu mājas, jau bija vasara — gar upītēm zeltojās vizbulītes, un mazie krūmi starp akmeņiem bija jau pavisam zaļi. Bija redzami tikai reti cilvēki; uz šķūņa tilta sēdēja bars jauniešu, ēda cieti novārītas olas un piedzēra limonādi, un tālāk pie ērkšķogu ceriem gulēja divas jaunas meičas, zelterūdeņa apslacītām sejām, lai drīzāk iedegtu. Kad Torkilds un Helsings ienāca virtuvē, saimniece sacīja: «Še ieradusies Helsinga jaunkundze ar savu draudzeni un kādu kungu, viņi sēž tur, pie druvām. Viņa jautāja pēc jums.»

Becija viņus gavilējot apsveica un vicināja gaisā liķiera pudeli — tas esot viņas pašas darinātais zaļais liķieris, viņa apgalvoja.

Aizelsusies viņa tūlīt piedāvāja «krējuma kūku» un iepazīstināja viņus ar kādu mazu tievu kungu, tērptu angļu sporta uzvalkā. Tas bija leitnants Leke. Ap viņiem bija vesela sviestmaižu papīra, kēksa maisiņu, apelsīnu un olu mizu kaudze.

«Ak Fin, esi tik labs un aizskrej pēc pāris glāzēm Lorenam un Torkildam. — Šodien mēs gribam doties uz Lekes kalna mājiņu. Bet šādā skaistā laikā mums nebija ne mazākās patikas tūlīt doties turp un pļāpāt ar citiem jauniešiem.»

Pēkšņi druvā viņa ieraudzīja dažas vīķes. Viņa pavēlēja Torkildam nākt līdzi saplūkt šos ziedus.

«Saproti tak, ka iekāms tu nokļūsi mājās, ziedi jau būs novītuši,»

«Nemaz ar' nē — es viņus apsegšu ar sūnām un iebāzīšu mugursomā.»

Viņa vilka Torkildu līdzi aiz akmens kaudzēm. Še zaigoja daudz lielu purpurvioletu vīķu, un kāds mazs stāvs kalniņš bija nosēts ar dzeltenām gailenēm un vijolītēm.

«Man tev kas stāstāms,» Becija šāva vaļā.

«Tikai nestāsti nevienam tālāk, pagaidām tas vēl noslēpums. Dievs lai tev žēlīgs, ja tu par to runāsi. Iedomājies tikai — Āgote saderinājusies ar Fjeldu, vai tas nav smalki — ak, esmu tik priecīga nabaga Āgotes dēļ. Tu nemaz nevari iedomāties, cik skaista bija vēstule, kurā viņš lūdza pēc viņas rokas. Es neatlaidos, kamēr dabūju to izlasīt; iedomājies, viņš to ļoti mīl—tikai žēl, ka nevarēšu būt līgavas māsa, riebīgi, vai nē — ak, pēc manām domām tas bezgala jauki, ka Āgote precas, bet vai nav komiski, ka kāds Āgoti sauc: «manu mīļo, krietno drošo meitēn» un ka viņa pirmā no mums abām apprecas?»

»Āgote ir tiešām krietna, droša meitene,» sacīja Torkilds. «Pēc manām domām Fjelds var priecāties, ka viņu dabū.»

«Jā, protams,» sacīja Becija un viegli nopūtās. «Bet mans Dievs, kā šis puisis bija manī iemīlējies.»

«Nu tagad tev tak Leke—un jūs esat uz tu, Torkilds smējās.

«Ak, šis nabadziņš! viņš tik ļoti to lūdzās, ka . . .»

«Varu iedomāties.»

«Tu esi nejauks. Pavisam nelietīgs ķēms.» Smiedamās viņa to grūda prom. Viņš stāvēja pašā nogāzē un sagrīļodamies satvēra viņas rokas. Tai mirklī viņi abi zaudēja līdzsvaru un kūleņus mezdami ripoja lejup.

Beidzot viņi atradās dziļi lejā kuplā zaļā zālē. Viņš bija meiču cieši apskāvis, un viņi abi klusi smējās.

«Torkild, tu esi jucis — laid mani tūlīt vaļā!»

Viņš gribēja Beciju noskūpstīt, bet meiča aizgrieza galvu, un viņa lūpas skāra kaklu aiz auss.

»Tu esi traks — tu nekaunīgais zeņķi — nē, tu esi visnekaunīgākais.»

«Apstākļi padara cilvēku par zagli, Becij, vai tad es esmu nekaunīgāks kā piemēram Leke?

«Laid mani vaļā, muļķi, vai dzirdi,» viņa atsvabināja vienu roku un deva tam pliķi. Viņš atkal saķēra meiču un turēja ciet.

«Vai varbūt viņš tevi nav skūpstījis?»

«Man šķiet, tu esi pavisam sajucis,» Becija no smiekliem tikko varēja runāt. «Pie joda, kāda tev tur daļa.»

»Un kā vēl! Bet tagad tev klāsies ļauni, tu esi mana gūstekne.»

«Ak tu tāds.» Viņa veikli izrāvās, pielēca kājās un aizskrēja.

«O, lūdzu paņem manu cepuri, Torkild.»

Viņš paķēra cepuri, devās Becijai paka] un viņu panācis uzmauca tai cepuri galvā. Tad viņš atkal to apskāva.

«Es tiešām vairs nesaprotu, kas ar tevi noticis, Torkild.»

«Tu tak nedusmojies, Becij, ka es tevi noskūpstu?»

»Tomēr, Dieva vārds,» atbildēja Becija; viņa smējās, līdz acis pildījās asarām.

Torkilds klusi svilpoja, kamēr viņi ar kartupeļu spaini devās mājup. Kad viņi attaisīja mājiņas durvis, Helsings pēkšņi apgriezās:

«Vai tā nav Roze un tavs brālis, kas tur iet gar upmalu?»

Torkilds apgriezās:

«Jā.» Viņš palika stāvot.

«Vai nepasauksim viņus?»

«Nē.»

«Varbūt, ka viņi bijuši še, kamēr mēs bijām prom,» piebilda Helsings.

«Nē, viņi taču nāca no Grotuskalna puses.» Viņš apgriezās un iesteidzās istabā.

Drīz virtuvē ienāca Helsings. Torkilds mizoja kartupeļus. Viņa rokas drebēja, un Helsings nepazina savu draugu. Mazliet nedroši viņš palika stāvot.

«Pie velna.»

Torkilds nometa nazi un kartupeļus un apstājās, tad devās ārā savā istabiņā un metās gultā.

Helsings nomizoja kartupeļus; Torkilds dzirdēja naža čirkstoņu, šī skaņa it kā veldzēja viņa sasprindzinātos nervus. Helsings iemeta kartupeļus katlā, tad šķindēja plīts dzelzis, un tad viņš uzlika uz uguns cūkas kotletes. Gaļa šņāca un čurkstēja, un patīkama smarža iespiedās pat Torkilda istabiņā. Bet ārā aiz atvērtajiem logiem šalca priedes, caur logu ielaidās zeltaina lapsene un sanēdama atsitās pret segu. Torkilds gulēja aizlicis rokas aiz pakauša un kā sastindzis lūkojās griestos. Istabā ienāca Helsings un kā .neziņā apstājās.

«Vai tūlīt ēdīsi?»

«Šovakar,» — Torkilds augstu uzrāva kājas un sita ar dūri pret gultas malu. «Šovakar es vēlos piedzerties un tā tālāk.» Viņš strauji novērsās. «Es to nespēju panest!»

Helsings pienāca pie gultas. Vilcinādamies, kautri viņš uzlika roku Torkilda elkonim.

«Paklau, zēn — neņem šo lietu tik smagi.»

Kad viņi atgriezās mājās, aiz egļu galotnēm uzlēca mēness, un gaiss līgoja no melno strazdu dziesmām.

«Iesim gar ganu būdiņām,» iebilda Helsings.

Torkilds nevarīgi viņam sekoja. Kad viņi ienāca Frognara būdā, Helsings izbijies palika uz sliekšņa; tur pie kamīna viņš bija ieraudzījis Rozi un Akseli Hristiansenu. Roze viņiem māja ar roku un atstūma bērzu zarus un puķes, kas gulēja viņu priekšā uz galda.

«Sen tevi neesmu redzējis,» sacīja Akselis. «Jūs nākat no kalnu mājiņas?»

Rozes kailais kakls pār balto blūzi bija iededzis purpursārts. Pavasara gaiss viņu padarīja pārdrošu, viņa staroja, vibrēja un uzsmaidīja jaunajiem vīriešiem. Viņa un Akselis nekur nebija iegriezušies. Kafiju viņi bija uzvārījuši brīvā dabā un klīduši bez mērķa un ceļa apkārt, ēduši sūnās atrastās sasalušās ogas un vispār piedzīvojuši burvīgu dienu, tā viņa stāstīja. Laiku pa laikam viņa klusi pasmaidīja, iespieda seju pussavītušās puķēs, kas izplatīja asu, svaigu smaržu.

«Aksel, kur palikušas vijolītes — iedomājieties, es atradu veselu klēpi vijolīšu.»

Akselis izņēma no mugursomas skārdu ar vijolītēm, un Roze sadalīja ziedus viņiem visiem:

«Katrs no jums saņems ziedus, tādēļ ka es šodien esmu tik līksma.»

Torkilds zem galda saspieda rokā puķes, tomēr paturēja ziedus savā karstajā rokā.

«Jūs visi trīs pret mani tik jauki un laipni, uz jūsu veselību.» Viņa atlieca galvu, un atmirdzēja žilbinoši baltais kakls.

«Kas par pavasari — Aksel, vai kaut kur pasaulē vēl ir tāds pavasaris, kā pie mums Norvēģijā?»

«Nē, nekur!» sirsnīgi izsaucās Akselis.

Viņi visi kopā devās līdz tramvajam. Pavasara nakts bija tik gaiša, ka pat ēnas bija bālas, par spīti mēness vizmai pār egļu mežu un ceļu. Šī mirdza pielēja visu ieleju, un lejā pilsētas ugunis šķita aizplīvurotas un miegainas. Pār fjorda līmeni gulēja plata sudraba svītra, krastmalas klintis un saliņas kā samiegojušās līgojās mēness vizmā. Tikai dienvidrītos pār Bundefjordu, kur debesis bija uzglabājušas noejošās saules sārtumu, gulēja smagi padebeši, tik tumši, ka likās, tur glabājās visa nakts tumsa.

Roze gāja lēnāk. Un tikko Akselis un Helsings bija pagājuši dažus soļus un priekšu, viņa pievienojās Torkildam.

«Kas tev kait — tu esi šovakar tik savāds — vai nejūties vesels?» Viņa viegli uzlika savu roku uz viņa rokas. No šī pieskāriena viņš sarāvās.

«Nekas. Mokos tikai ar galvas sāpēm,» viņš noguris atbildēja.

«Jau atkal — tev vajadzētu runāt ar kādu ārstu, Torkild. Pēc manām domām tavi nervi nav kārtībā.»

«Nieki! Vainīgs pavasaris.» Bet tad viņš vēl klusāk piebilda: «Bet tu Roze? Arī tu esi šovakar tik savāda.»

Viņa samulsusi iesmējās. «Arī te vainīgs tikai pavasaris.» Bet tūlīt viņa nopietni piebilda: «Tāda diena ir par daudz skaista. Taisni mokoši skaista. Viņa nenes mieru pat mežā, kur parasti ir tik mierīgi. Cilvēks kļūst pavisam mežonīgs.» Klusuciezdama viņa gāja tālāk un lūkojās gaišajā naktī. Pēkšņi viņa klusi un skumji čukstēja:

«Ak Torkild — es vēlētos, kaut varētu būt tāda, kādu tu mani vēlies.»

Viņa tam viegli noglāstīja vaigu, ātri un maigi, kā noglāsta garāmejot bērnu. Atkal viņš sarāvās.

Tagad es viņu noskūpstīšu, viņš domāja. Tai pašā mirklī brālis ar Helsingu apstājās viņus gaidot.

«Es labāk iešu kājām,» sacīja Torkilds. «Man sāp galva.» Viņi abi ar Helsingu nogaidīja, kamēr brālis ar Rozi iekāpa apgaismotajā tramvajā un aizbrauca. Ķlusuciezdami viņi turpināja savu ceļu uz pilsētu. Laiku pa laikam viņiem garām paslīdēja kāds apskāvies pārītis, parasti turēdamies ēnā. Arī mežā vēl bija cilvēki.

«Šovakar viņa bija koķeta,» pēkšņi klusu ierunājās Torkilds. «Pēc manām domām tas viņai piestāv. Tas nav viņas dabā, un tad viņa likās maza meitene, kas izveidojusi kūku un grib parādīt, kāda tā iznākusi, jo viņai prieks atdarināt pieaugušos.»

«Vai tu domā,» — Helsings gandrīz čukstēja, — «tu domā, ka tavs brālis viņai patīk? Man gan tā neliekas.»

«Bet viņa viņam patīk.» Torkilda vārdi viņu pašu pārsteidza.

«Vienā jaukā dienā viņš to pateiks. Varbūt jau šovakar. Un viņa to dzirdēs pirmoreiz no viņa. Viņš tai svešs cilvēks — un tagad pavasaris, un viņa ilgojas ko jaunu. Es viņai vienmēr piederēju. Neskaitāmas reizes esmu to viņai sacījis. Ar mani viņa jau bērnībā kopā sagaidīja pavasari.» Ar roku viņš norādīja mēness gaismā mirdzošu klajumu. «Dieva vārds, man liekas, še nav nevienas taciņas, ko mēs kopā nebūtu staigājuši.»

Kad viņš atvēra savas istabas durvis, gaiss tur bija karsts un spiedīgs, jo saimniece bija aiztaisījusi logu. Cigarešu smarža saplūda ar narcišu smaržu. Torkilds plaši atvēra logu un lūkojās pretējā dārzā, kur mēness gaismā zaigoja ziedošie ķiršu koki.

Tad viņš piesēdās pie klavierēm un spēlēja, «Uz dziesmu spārniem.» Klusu viņš dūdoja melodiju, līdz no apakšējā stāva pret griestiem piedauzīja ar slotas kātu. Tad viņš atkal piegāja pie loga.

Viņš vairs to tālāk nespēja panest. Likās neskaitāmi tievi pavedieni izsūca no viņa miesas un dvēseles visus spēkus, līdz viņu pārņēma slimīga, gluži miesīga dziņa atsvabināties no šīm izjūtām beigu beigās — ko tas viss nozīmēja. — Kas tad beidzot bija šī pasaciņa uz ko viņa gaidīja. Visa vaina meklējama viņā pašā, jo viņš izturējās pret meiteni kā padevīgs vergs. Ja viņš tagad kļūtu brutāls un jautātu — jā, ko tu beidzot gribi — vai lai eju vai palieku. — Tā es vairs ilgāk nespēju izturēt. — Ja viņš to kādā dienā pārsteigtu ar ne-kautru vīrišķīgu maigumu un skūpstiem. Es gribu lai tu man piederētu, saproti, tu esi mans īpašums, mans laupījums.

Torkilds iemetās gultā un klusu vaimanāja — bet nekad es to nedarīšu. Nekad — es to nespēju — ar viņu nē.

Torkilds bija uzrāpies uz kalnu mājiņas jumta un, atspiedies pret skursteni, cepinājās saulē.

Bija tveicīga klusa pusdiena. Alkšņi lejā pie dīķa bija klāti biezām lapām, kam tikai vietām mirgoja cauri gaišās ūdens svītras Tālāk egļu mežs uzsūca sevī sauli, visos zaros bija maigi jauni asni. Lejā nogāzē ziedēja treknas raibas vasaras puķes, maijpuķes un zilganpelēkas sūrenes.

Nebija dzirdama ne skaņa, izņemot vieglo koku vainagu šalku un insektu sanoņu. Lejā pie alkšņājiem dejoja vesels bars odu, brīžiem izzūdot ēnā, brīžiem atkal atmirdzot saules gaismā.

Pulkstenis varēja būt viens. Varbūt, ka neviens nenāks. Varbūt Becija tomēr neieradīsies.

Torkilds aizdedzināja pīpi un rotaļādamies turēja sērkociņu pie izžuvušās mājiņas jumta zāles. Saules mirdzā liesmu nevarēja redzēt, bet salmi izdega melni un sakrita pelnos. Ar roku viņš izdzēsa dzirksteles Ar uguni nedrīkst spēlēties — ak jā.

Šodien viņš gribēja še augšā būt ar Beciju vienatnē. Vienatnē ar savu līgavu — Beciju.

Viņš jau bija noguris vienmēr un vienmēr domāt, kā tas bija noticis, ka viņš un Becija tagad bija saderēti.

Aizvakar jau bija pagājušas četras nedēļas no nakts, kad tas bija noticis. Kad viņš toreiz aizgāja Rama deju lokālā, viņš pat mirkli par tādu varbūtību nebija domājis.

Vispār viņš par Beciju nedomāja, ja nebija ar viņu kopā. Ja domās tomēr viņš dažreiz pie tās aizmaldījās, viņš smaidīja, kā smaida domājot par kādu tīkamu sīkumu. O, jā — dažreiz tomēr, kad viņš bija paguris no savas grūtsirdības un spēles ar Rozi, tad viņš ilgojās Becijas, viņas smieklus un žargona. Šie skūpsti viņu starpā jau arī bija tikai žargons.

Kad viņš tai vakarā bija devies uz balli, viņš bija noguris un nepavisam ballei noskaņots — balle bija sarīkota par godu holandiešu jūras virsniekiem. Viņš tomēr bija aizgājis, jo pēkšņi nespēja vairs panest savu vientulību. Jau vairākas nedēļas viņš bija vairījies no cilvēkiem — arī no Rozes.

Ar Rozi viņš kādu vakaru bija bijis Nacionālā teātrī, īsi pirms teātra slēgšanas. Viņš bija iejautājies par Akseli un

Roze pietvīkusi atbildēja, ka viņa Akseli nebija satikusi kopš dienas, kad viņi kopā bijuši Frognarā ganībās. Iemeslu viņš jau varēja saprast. Tas viņu tomēr neapmierināja — taisni pretēji. Roze bija kļuvusi noslēgta un domīga, un viņš sev jautāja, vai varbūt viņa tagad mokās ar sirdsapziņas pārmetumiem? Diezin vai Akseļa rīcība — viņa pieeja lietām — tā vai tā — Rozi bija ietekmējusi? Varbūt Akselis tagad valdīja viņas fantāzijā? Tas bija kas pavisam pretējs viņa padevīgai uzticībai. Ar Akseli tas bija pavisam citādi. Akselis tak bija jauns paziņa, un viņš — un tā tālāk, un tā tālāk. — Viņa domas neatlaidīgi vijās šai burvju lokā — bez sākuma un gala.

Ballē viņš bija kļuvis greizsirdīgs uz kādu holandiešu virsnieku. Acīmredzot viņš bija pieradis, ka Becija viņam piegrieza vislielāko uzmanību, un necieta, ka tagad viņa lakstojās ar kādu citu. Bez tam šai vakarā Becija izskatījās neparasti skaista. Viņas pieri vaiņagoja rožu vainadziņš, un pakausī noslīdēja liela lenta, viņa bija ģērbusies gaiši zilā kleitā bez piedurknēm, kleitu pār pleciem saturēja tikai tieva koraļļu virkne. Tas izskatījās ļoti daiļi. Tad iznāca pārpratums kādas dejas dēļ. Un kad beidzot nāca viņa kārta, viņš bija Beciju uzaicinājis un dejojis ar tādu izteiksmi, it kā darītu garlaicīgu pienākumu Bet viņa dejojot bija čukstējusi:

«Tas bija trešais valsis, Torkild. Es tak tev patiesi sacīju, ka uz otru valsi jau esmu uzlūgta. Es tak sacīju, ka tu vari dabūt trešo valsi.»

«Jā, jā, protams, tu tā sacīji. Nav taču vērts vairāk par to runāt, esmu pārklausījies.»

«Tu saproti, ka es daudz mīļāk dejoju ar tevi. Daudz, daudz mīļāk. Vai tad jau daudzreiz tev neesmu teikusi, cik labprāt ar tevi dejoju valsi?»

Viņa smējās, un zodā iezīmējās dziļas bedrītes. Viņš bija sacījis, ka nevar nociesties viņu nenoskūpstījis, ja viņa tā smejas. Visu laiku dejojot viņas lūpās rotaļājās šis smaids. Un viņi dejoja ļoti ilgi. «Tu zini, ka es daudz mīļāk būtu dejojusi ar tevi,» viņa atkārtoja, kad viņi pēc dejas gāja cauri dārzam.

«Nē, kā lai es to būtu zinājis?»

«Bet paklausies, tagad pietiek!» Šoreiz viņa runāja ļoti nopietni. Aizejot tālāk dārzā, viņš bija aplicis viņai roku ap plecu, pāris pirkstu iezagās zem šalles pie viņas kailās siltās ādas. Viņa viegli vairījās un sacīja:

«Vai tiešām tu domā, ka es visiem saviem draugiem to atļauju, ko tik muļķīgi atļauju tev? Visi šie skūpsti un tā tālāk.»

Viņa sāņus to uzlūkoja un smaidīja — mazliet skumji, bet pēc Torkilda domām ļoti izaicinoši. Taisni šai mirklī viņam nebija bijis ne mazākās vēlēšanās to skūpstīt, bet viņš bija domājis, ka uzvedīsies nepieklājīgi tā nedarīdams. Viņš Beciju noskūpstīja un sacīja:

«Kādēļ tad tas tik muļķīgi, ja tu atļauj man sevi skūpstīt? Ja mums abiem tas tīk.» Viņa mazliet atvirzījās un sacīja:

«Nē, Torkild, man tas nemaz netīk. Tagad vairs nē, jo īstenībā tu par mani neliecies ne zinis.»

Un kad viņš pārsteigts un samulsis atbildēja: «Protams, Becij, es par tevi interesējos,»—viņa sāka raudāt un uzmetusi šlepi pār roku skrēja prom. Viņš devās tai pakaļ un ceriņu lievenī, kur viņa bija paslēpusies, no jauna pievilka viņu sev klāt.

«Becij, mīļā, saldā Becij .. .»

Viņa apskāva tā kaklu, kamēr viņš skūpstīja asaras no viņas acīm, un tad viņš sāka viņu skūpstīt nebeidzamas reizes, šo mazo svešo meiteni, kas raudot gulēja viņa rokās. Viņš skūpstīja tās apaļo maigo kaklu un vēsos kailos plecus, pāri kuriem vijās koraļļu virkne; viņš skūpstīja viņas krūtis un nometies uz ceļiem viņas priekšā, saņēma meičas galvu savās rokās, un viņa vaigi gulēja pie Becijas krūtīm. Un tad pār viņu lūpām sāka plūst vārdi, un viņš čukstēja Becijas ausīs tos vārdus, ko parasti savā sirdī bija čukstējis kādai citai.

Kad Becija beidzot aizbēga, viņas asaras bija nožuvušas. Aizelsusies un smiedamās viņa skrēja prom, rokām saturēdama kleitu pār krūtīm un centās nepamanīta iekļūt dāmu istabā, lai sakārtotu savu tērpu. Viņš nopurināja zemes no ceļgaliem un lēnām devās uz verandas telpu.

Viņš jutās samulsis un dīvaini noguris. Viņš baidījās, ka reibonis pāries un nenoteikti baiļojās no rītdienas. Kad Becija pēc kāda laiciņa atgriezās un pār viņas plecu pazudušās koraļļu virknes vietā kā uzvaras signāls liesmoja sārta zīda lenta, viņš uzsmaidīja tās starojošai laimīgai sejiņai. Pārgalvīgi viņi visu vakaru dzina apslēptu rotaļu; viņi sēdēja pie viena galda, gan kopā ar citiem, Torkilda galda dāma bija Agote, bet viņi pacēla, viens otram glāzes, slepus zem galda spieda rokas un nemaz necentās apslēpt savu jūsmu.

Arī pēdējo deju viņi dejoja kopā; viņš gribēja šai bezprātā reibi nāties, dejoja un nemaz negribēja beigt. Beigās viņš pavadīja Beciju līdz viņas ratiem, un kopā ar viņu aizbrauca. Viņš vairs nemaz nedomāja, ko runāja un darīja un ko no viņas lūdza, viņš gulēja pie viņas kājām un bija tā satraucis pats sevi, ka Becijai viņa mežonīgā izturēšanās iedzina nāves bailes. Tas viņam sagādāja mazu triumfu, jo dziļi sevī viņš zināja, cik vēss bija.

Kopš tā laika viņi bija ik dienas kopā. Becija viņu apbēra maziem jaukiem mīlas pierādījumiem, sauca viņu dažādos mīļos vārdos: manu zēn, manu nerātni, Kili, manu mazo Kilivili. Un lai gan viņam tas likās muļķīgi un pretīgi, viņš tomēr sacīja viņai tādus patmīļus vārdus, cenzdamies pats sev iestāstīt, ka tiešām esot iemīlējies Becijā.

Ja viņam vismaz būtu bijušas izredzes viņu drīzāk apprecēt. Tad viņa dzīve būtu katrai pasaciņai noslēgta, jo viens viņam bija skaidrs, ka pēc visiem bērnības pārdzīvojumiem viņš nekad nešķirsies vai nedarīs citas muļķības, ja jau reiz viņam pašam būs sieva un bērni. Un kopdzīvē ar Beciju viņa satrauktie nervi pamazām atspirgs. Viņa bija tiešām jauka meitene; zināmā mērā viņš to patiesi mīlēja un zināja, ka viņa tam būs laba sieva. Viņa darīs visu, kas būs viņas spēkos, lai vīru lutinātu — un viņš nepaliks pret to nejūtīgs. Viņš kļūs mierīgs, godīgs ģimenes tēvs un pamazām aptaukosies. Bet vēl jāgaida vismaz divi gadi, iekāms viņš varēs precēties. Bet šai garajā saderināšanās laikā spēlēt viņai pašai un sev šo komēdiju — tās bija pavisam nepanesamas domas.

Viņas mājā viņš vēl nebija bijis, bet tagad vairs ilgāk nevarēs no tā izvairīties. Viņš savus nākošos sievas vecākus bija saticis pilsētā. Tēvs bija infantērijas virsnieks, liels, stāvu muguru, nolietots vīrietis ar smagiem plakstiem; viņa sejā viss it kā nokarājās: deguns, bārda, viss. Becijas māte izskatījās ordināra; viņa bija resna, iedzeltenu ādu un runāja ļoti skaļi. Bez tam stāstīja, ka viņa ir ļoti pļāpīga un reliģioza. Tad Becijai vēl bija vecāka māsa, precēta ar kādu aģentu, viens brālis Amerikā, viena pusaudze māsa un vēl bars mazāku māsu un brāļu, beidzot ar mazu četrgadīgu māsiņu, ko viņa ļoti mīlēja. Viņa vispār mīlēja bērnus — un divas reizes bija kopā ar Torkildu un mazajām māsiņām konditorejā. Citādi viņa, par laimi, ne visai satika ar savu ģimeni.

Viņam no jauna bija jādomā par pirmo Becijas skūpstu. Tas bija īsi pirms Rozes ierašanās pilsētā. Frognara kalnājā jau vairākas dienas bija uzsnidzis sniegs, un viņš bija uzaicinājis Beciju turp braukt ar kamanām. Viņi bija tur ārā paēduši vakariņas un gribēja braukt atpakaļ. Bet ceļš bija slikts, sniega visai maz un gaiss ļoti maigs. Bija viegla mēness mirdza. Kamanas kaut kur pēkšņi apstājās. Viņi klusu palika sēdot. Betkad Becija pagrieza galvu un viņam uzsmaidīja, viņš pavisam nevilšus sāka meiču skūpstīt.

«Bet Hristiansen! Jūs esat traks.» Aizvainota viņa bija izlēkusi no kamanām un svarīgi teica:

«Es tiešām nedomāju, ka jūs piederat tai sugai.»

«Tai sugai — kā tas saprotams?»

Šis izteiciens viņu nepatīkami aizskara. Laikam viņa pati arī sacīja, ka bija pārsteigusies. Bet nākošais teikums nebija labāks.

«Nu, tās sugas kungi, kas iedomājas, ka var visu sev atļauties, ja uzlūguši dāmu uz vienu vakaru.»

«Jūs esat negudra,» viņš bija atbildējis. «Lūdzu piedodiet, bet to es izdarīju izklaidībā, Becij Helsinga jaunkundze. Jo kad jūs tā smaidāt, man vienmēr rodas ārkārtīga vēlēšanās jūs noskūpstīt. Esmu to izdarījis pilnīgi neapzinīgi — nemaz nedomāju, ka tas nepiederās.»

Tad viņa smējās. Kopš tās dienas viņa vienmēr smējās un uzņēma viņa skūpstus kā nevainīgu joku. Torkilds viņu bieži skūpstīja tikai tādēļ, ka viņa smaidīja šo smaidu, par kuru Torkilds apgalvoja, ka tad nespējot atturēties Beciju neskūpstījis. Tādā kārtā arī viņš piesavinājās šo žargonu.

«Es tiešām nedomāju, ka jūs piederat tai sugai.»

Atkal viņam bija jādomā par šo izteicienu, domājot par Beciju. Viņa piederēja šķirai, kuras žargonu viņam nāksies atdarināt, bet ko viņš nekad nevarēs just kā savējo. Acīmredzot Becija bija pieradusi pie šādas izteiksmes un aizsargājās pret ļaudīm, ko šāda izteiksme neaizskāra un kas nebija tik smalkjūtīgi.

Roze — viņas apziņā «tāda suga» vispār neeksistēja.

Gar dīķmalu nāca kāda jauna meitene. Tā bija Becija. Viņš norāpās no jumta un devās viņai pretīm.

Šodien viņa izskatījās burvīgi daiļa, mežonīgos matus sedza plata panamas cepure, skaisto pilnīgo augumu sedza bērnišķīga gaišzila kleita, aiz sarkanās jakas jostas bija aizsprausts liels pušķis meža rožu.

Viņi skūpstījās neskaitāmas reizes. Tad viņš pavisam mierīgi jautāja:

«Vai tu viena pati, Āgote šoreiz nav līdzi?»

«Nē, es tak tev teicu, ka gribu mēģināt aizzagties viena pati. Es tik labprāt vēlējos reiz būt ar savu zēnu vienatnē,» Viņa atkal to noskūpstīja. «Ak tu Mīļais Dievs, ko visu man mājās nenācās izdomāt — tēva un mātes dēļ, protams, nevarēju nākt viena, vari iedomāties, kas man bija jāsafantazē, lai tiktu viena prom.»

Torkilds klāja pusdienu galdu verandā. Noskaņas tomēr nebija. Pēc ēšanas viņa apsēdās viņam klēpī, viņi dzēra kafiju no vienas tases, un Becija palīdzēja izsmēķēt Torkilda cigareti. Bet viņu glāsti jau bija kļuvuši ikdienišķi, ar tiem viņi tikai mēģināja aizsegt savu ļauno omu. Becija šoreiz arī nebija tik runīga kā parasti. Uz viņa priekšlikumu doties drīz ceļā un iet pār Ullevolda kalnāju un tad mājup, viņa klusuciezdama pamāja galvu.

Vakariņas viņi paēda Ullevolda kalnājā. Bet viņi nerunāja gandrīz ne vārda. Pēkšņi viņiem pienāca jaunie Erikseni, un viņi sasveicinājās.

Kādu laiciņu Becija tagad runāja par diviem. Torkilds izlaidās mazliet nomaļus zālē un lūkojās pār Skajera ezera spožo līmeni un vakara saules zelta staros, kas viņpus ezeram pārlēja visu Kamphauga kalnu.

«Tu biji neparasti laipns pret Erikseniem,» dzēlīgi piezīmēja Becija, kad viņi devās no kalna lejā. «Tiešām jāsaka, ka laipns būt tu nepūlies, ja esi nelāgā omā.»

«Tas jau arī nebija vajadzīgs. Cik novēroju, tu sarunas vedi lieliski.»

«Jā, protams. Tā tikai vēl trūka, ka es nevarētu runāties ar saviem draugiem, ja tu esi nejaukā omā.»

Torkilds norūca:

«Šis puisis laikam gribēja mums pat pievienoties.»

Becija paņēma viņu zem rokas.

«Vai tādēļ tu biji pret viņiem tik nejauks?» viņa bikli jautāja un palūkojās viņam sejā.

«Antons Eriksens ir plēbejiskākais puisis, kādu vien pazīstu. Un viņa miegainā māsa . .»

«Man viņa patīk. Visi jau nevar būt tādi prinči, kā tu.»

«O, nu tagad pietiek. Šāda saruna tiešām nav tīkama.»

«Nē, Dievs vien to zina. Bet tagad es tev kaut ko teikšu, manu zēn, un proti, ka es nedomāju ciest tavu nelāgo omu. Es tev kaut ko pastāstīšu, esmu saderinājusies ar leitnantu Leki.»

«Ko tu runā?» pārsteigts Torkilds apstājās.

«Esmu saderinājusies ar Finu Leki, tu tak dzirdēji.»

«Ak tā,» sacīja Torkilds, «man vismaz tā liekas, ka saderināti esam mēs. Vai varbūt tev tāds ieradums saderināties ar diviem.»

»Pē,» Becija izpūta gaisu. «Ar tevi es nemaz īsti saderēta neesmu.»

«Neesi īsti saderēta — kas tās par muļķībām?»

«Tu par mani nedod ne pliku vērdiņu.»

«Ko tu tur runā — ko tu iedrošinies? Kādēļ tad es būtu ar tevi saderinājies?»

«Ak, es pati nezinu. Bet ne jau aiz mīlestības tu tovakar pie Rama man plēsi drēbes nost. Es skaidri atceros, ko tu man sacīji, kad braucām mājās — zinu labi, uz ko tu mani gribēji pavest. Jā, tu nu gan ar mani nebūtu saderinājies, ja es būtu bijusi tāda muļķe tev padoties.»

«Nē, paklausies, Becij. Tagad tu tiešām ej par tālu.»

Becija pēkšņi skaļi šņukstēdama iekrita viršos. Viņa klusu čukstēja Torkilda vārdu. Bet kad viņš beidzot nometās ceļos un viņu apskāva, viņa piecēlās, savaldījās un noslaucīja asaras. Tad viņa noslaucīja degunu un sacīja pavisam klusu:

«Tā es tev to negribēju pateikt.»

«Bet, mīļā, kas tad noticis, es nekā vairs nesaprotu.»

«Ak, Fins lūdza manu roku. Un es viņam devu savu jāvārdu.»

«Un es?» Viņš maigi viņu apskāva. Viņa vēl raudās trīsēja, pieglaudās viņam, bet klusēja.

«To es nesaprotu,» klusi sacīja Torkilds. «Tu atnāc pie manis, mēs visu dienu pavadām kopā, un tu izturies kā parasti, nesakot man ne vārda par to.»

«Ja tu mani mīlētu, tad būtu ievērojis, ka nebija vis kā parasti.» Viņa centās apspiest asaras. «Es jau arī gribēju to pasacīt. Tādēļ jau arī gribēju būt ar tevi vienatnē. Bet iepriekš gribēju ar tevi pavadīt vienu vienīgu skaistu dienu. Bet ja viss būtu iznācis skaisti, ja es būtu ievērojusi, ka tu mani tiešām mīli — tad es būtu devusi Finam vilka pasi.»

«Bet, mana Becij,» viņš to pievilka sev klāt, «tu man tiešām esi mīļa, Becij, manu meitēn.» Un šai mirklī viņš pats tam ticēja.

Viņa pacēla galvu, mirkli viņu uzlūkoja un jautāja:

«Vai tu man drīkstētu skatīties acīs, Torkild, un apgalvot, ka esmu tev mīļāka par Vēgnera jaunkundzi?»

Torkilds ievēroja, ka viņa seja pietvīka un nobālēja. Bet viņš saņēmās un klusu sacīja:

«Uz Rozi tev nav iemesla būt greizsirdīgai, Becij.»

«Nē, un tikai tādēļ, ka viņa tevi negrib. Lai gan …» Becija papurināja galvu, «viņa tomēr uz mani greizsirdīga. To jau esmu ievērojusi. Kaut arī viņa agrāk par tevi nekā neiztaisīja, iespējams, ka tagad . ..

Ak, Torkild, nē, nē! Zinu gluži labi, kas notiktu, ja mēs viens otru ilgi gaidītu. Pirms mēs nokļūtu līdz laulībām, tu mani jau nevarētu ciest. Protams, būtu pavisam cita lieta, ja mēs tūlīt varētu precēties. Mājas es arī vairs nevaru panest, un tas kļūtu vēl ļaunāk redzot, ka tava mīla dienu no dienas izzūd. Jau tagad ir ļauni diezgan, jo manu darbu kantorī viņi nemaz nerēķina. Bet, ja jau viņi man nav snieguši kārtīgu izglītību, viņiem vajadzētu priecāties, ja man kāds maksā četrdesmit kronas par to, ka uzmanu tālruni. Un tad māte rājas, ka esmu vieglprātīga un skrēju apkārt ar vīriešiem, ko viņa nepazīst. Bet tas tādēļ, ka mūsu mājā pastāvīgi nāk šīs pļāpas, kas visur mīl iemaisīties un par visu uztraucas, bet drusciņ prieka man taču arī vajag. Viņi nekad neizturas pret mani kā pret pieaugušu cilvēku, bet tikai pastāvīgi rāj un moka. Nē, es gribu precēties, jo nespēju to vairs izturēt. Man tiešām apnicis pastāvīgi būt jautrai, staigāt apkārt un spēlēt pusaudzi.

Tu jau arī saproti, kas notiktu, ja mēs ilgu laiku būtu saderēti,» viņa klusu piebilda. «Varbūt mēs tad būtu spiesti pa galvu pa kaklu apprecēties, un pie tam labi zinot, ka tas nav aiz mīlestības.»

Torkilds lūkojās tālē. Ceļš veda caur lielu cirtumu ar lieliem klints bluķiem; cauri eglēm mirgoja ijorda ūdeņi, un pār tālo tumši violeto kalnu gulēja iesārta mirdza.

«Bet Becij,» viņš beidzot klusu sacīja. «Tu man tiešām esi mīļa. Un es domāju, ka tu mani mīli.»

«Jā,» nopūzdamās sacīja Becija. «Tu man esi briesmīgi mīļš, Torkild. Un varbūt es tev esmu mīļāka, nekā domāju. Bet to otru tu tomēr mīli vairāk.»

«Ak, Becij, nerunā par viņu. Esi tik mīļa,» viņš nomocīts čukstēja.

Becija purināja galvu.

«Fins mani briesmīgi mīl, Torkild. Vari man ticēt, viņš tik ārkārtīgi skaisti lūdza pēc manas rokas. Daudz skaistāk kā tu,» viņa mēģināja smaidīt, bet bija tuvu raudām.

«Un tu — vai tev viņš tīk?»

«Jā—ā, protams. Es viņu labi ieredzu.»

Klusuciezdami viņi gāja tālāk. Ciema dīķis mirgoja viņu priekšā, apkārtējo māju dūmi vijās tam pāri. Jūlija vakara mijkrēslis ietina tumšos, milzīgos kalnu paugurus, kas izzuda tālē, un zaļās pļavas. Mežā klaigāja ciema puiši, meitenes spiedza, dīķmalā visapkārt skanēja ermoņikas un leijerkastes, tur pārdeva limonādi un kafiju, un apkārtne mudžēja no cilvēkiem, bērniem un sievietēm ar bērnu ratiņiem, visi še svētīja savu svētdienu — balsu sanoņa pildīja gaisu kā klusa apspiesta murmināšana.

Kapteinis Helsings apdzīvoja kādu koka vasarnīcu Hegdekalnā, māja jau izskatījās mazliet sakritusi. Becija atslēdza āra durvis, un Torkilds viņu pavadīja kāpnēs līdz pat otram stāvam. Kāpņu telpa bija pustumša, un gaiss tur bija spiedīgs, oda pēc putekļiem un saules piesildīta koka. Pie Helsingu dzīvokļa durvīm viņi apstājās. Viņš pats nesaprata, kādēļ nevarēja aiziet un kādēļ jutās tik skumjš. Viņš zināja, ka šai izjūtā slēpās mazdrusciņ aizvainotas patmīlības un arī brīves izjūtas.

«Tu nevari iedomāties, cik ļoti visa šī dzīve man apnikusi,» klusi un kā žēlodamies sacīja Becija. «Ja jauna meitene izturas naivi un jautri, jūs vīrieši arī ticat, ka viņa tiešām tāda. Bet man šķiet, ka tas nekad nav patiesība. Jā, tāda kā Roze, viņa staigā apkārt tik nopietna un cienīga. Viņa tiešām ir naiva un nevainīga, bet redzi, ja tāda ir, tad to negrib izrādīt, tā ir patiesība.

Ak, es tik bieži jutos bezgala skumji, Torkild, tu to nemaz nevari iedomāties —> bieži man visa dzīve šķiet tik nejēdzīga.

Īstenībā, es tikai tevi mīlu, Torkild. Mīlu tevi vairāk par visiem. Bez tevis es patiesībā nevienu neesmu mīlējusi. Bet tu mani nemīli pietiekoši.

Bet neiedomājies, ka esmu Finu piekrāpusi. Man pie viņa būs labi. Mēs jau rudenī precēsimies — varbūt tomēr pirms Āgotes. Esmu nolēmusi būt ļoti darbīga, kad tikšu pie savas saimniecības. Un tiklīdz es dabūšu bērniņus — tad zinu, ka būšu apmierināta.»

Mirkli viņi stāvēja klusuciezdami. Tad viņš pievilka meiteni sev klāt un noskūpstīja. Ar bezgalīgām skumjām viņš juta, ka tagad, sniedzot viņai šo pēdējo skūpstu, viņš to vispār skūpstīja pirmoreiz, jo šoreiz to juta tuvu.

«Tā būs visiem labāk, Torkild,» viņa čukstēja.

«Mazo Becij — ak, manu mazo Becij.»

Pēkšņi viņš nometās uz paklāja un skūpstīja viņas rokas.

«Tu esi tik mīļa, es tevi tik ļoti ieredzu, manu Becij.»

«Jā, bet tu mani nemīli — vai nē?»

Viņš purināja galvu, gulēdams vēl vienmēr ceļos un skūpstīdams viņas rokas.

Viņa klusu atvēra durvis un tikpat klusu tās aiztaisīja. Tad viņš dzirdēja, ka vēl noklaudzēja kādas durvis, un beidzot viss apklusa. Pārnācis mājās, Torkilds ilgi sēdēja uz gultas, iekams devās pie miera.

Atseroties, ka viņš pie Helsingu durvīm gulējis uz paklāja, viņam tas likās mazliet snieklīgi. Bet jūtas, kas viņu uz to dzina, bija īstas. Un bez tam nabaga Becijai tas droši vien likās ļoti skaisti.

9

Roze nolika trauku ar zilajām un baltajām asterēm pie savu vecāku kapa un palika brītiņu stāvot.

Torkilds ar spieķa smaili pacēla dzeltenās kļavas lapas, kas sedza netīro kapsētas zemi. Tērpusies melnā uzvalkā un stāvot rudens mijkrēslī pie kapa, Roze viņam likās tik neizsakāmi jauna, maiga un vientuļa. Tāls un nereāls viņam likās tas tālais laikmets viņa dzīvē, laikmets, kam tie tur kapā uzspieda savu zīmogu, kad viņš vēl ar Rozi jutās vienots. Arī no viņas bija aizslīdējusi bērnība un māte, viņa pati bija aizslīdējusi no šīs kopējās dzīves un mājas, no visa, kas viņus vienoja, pat no viņa. Viņš juta, ka dzīve nepielūdzami attālina no viņa Rozi.

Atskanēja kapsētas zvani. Roze uzvilka cimdus. Pēkšņi viņa pievērsās kādam mazam piemineklim.

«Vai tu kādreiz esi tā īsti apskatījis tēvoci Jēkabu, Torkild. Vai viņam nav burvīga seja?»

Torkilds piegāja pie gaišā ampīra stilā veidotā smilšakmens altāra. Tas bija greznots ar mazu urnu, gar kuras malām vijās izcirsts puķu vainags. Priekšpusē, pār kāda jauna skaista vīrieša cirtainiem matiem ierāmētu galvu, lidoja taurenītis. Augsta uniformas tērpa apkakle ieslēdza skaisto seju. Šai attēlā skumji nolūkojās kāds ģēnijs ar izdzēstu lāpu. Roze izlasīja uzrakstu:

Otrā Holandes dragūnu pulka leitnanta JĒKABA BROHA VĒGNERA mūžīgai piemiņai dzimis Fredrikshaldā 8. jūnijā 1786.

miris Kristiānijā 12. maijā 1816. drošsirdīgs, uzticīgs, patiess un labs.

Pēdējos vārdus viņa klusu pie sevis atkārtoja.

«Tas ir vienīgais vīrietis, kurā es jebkad esmu bijusi iemīlējusies. Jau sākot ar trīspadsmit četrpadsmit gadiem, un vēl daudz, daudz vēlāk, kad jau biju pieaugusi un domāju par mīlestību, manas domas vienmēr vijās ap viņu. Viņa skaistā, skaidrā, jaunā seja un šie brīnišķīgie vārdi. — Ierodoties sestdienās ar māti kapsētā, es vienmēr viņam nesu ziedus.»

«Nekad neesmu dzirdējis, ka tu minētu viņa vārdu,» sacīja Torkilds.

«Nē, protams, nē.» Viņa klusu smaidīja. «Iekāms mēs no tā neesam atsvabinājušies, mēs nekad par to nerunājam.»

Vēgneru kapu vieta atradās kapsētas visaugstākā vietā. Kapsētu no visām pusēm ieslēdza kailās nabadzīgās ielas.

Jaunās kapsētas daļa stiepās līdz pat Milera ielas tumšajām dzīvokļu kazarmām, un kapsētas statujas un pieminekļi zaigoja starp kļavām alejā. Pāri visiem māju jumtiem violetā tālē gulēja Ekeberga augstienes. Vienā pusē kapsētai mirgoja Fredenborgas ielas mazās vecās mājiņas ar milzīgajiem jumtiem un greizajiem logiem.

Kapsētā nebija nevienas dzīvas dvēseles, izņemot kaķus, kuru te tumsā bija pārpilnam. Ar plēsīgu zvēru veiklību un cilvēkus nebaidoties viņi lēkāja starp kapiem, rāpās kļavās un šūpojās koku zaros.

Torkilds un Roze lēnām devās uz izeju, iedami starp mirušu virsnieku un viņu ģimeņu veciem pieminekļiem, kuru veclaicīgie dzelzs pīlāri bija greznoti urnām un vainagiem un svinīgiem daudzvārdainiem uzrakstiem. Lietus un salnas jau bija nopostījušas puķes. Asteres un lefkojas jau bija kailas un melnas, oda pēc drēgnas zemes un satrūdējušām lapām. Tikai pie viena kapa staltojās rožu krūms ar tikko uzplaukušu purpursārtu ziedu augstajā kātā. Viņi apstājās un lūkojās samtainajā ziedā, kura krāsa brīnišķīgi zaigoja violetajā mijkrēslī.

«Viņš bijis karā un ieguvis slavu,» pēkšņi ierunājās Roze. «Viņš bijis precējies — un miris sešas nedēļas pēc kāzām. Kāzas notikušas aprīlī, bijis briesmīgs sniegputenis, un viņam bijis jāveic grūts ceļš līdz Dovras mācītājmuižai, kur svinēja kāzas.

Tūlīt pēc kāzām viņš dabūja plaušu karsoni un nomira no ātrā diloņa, kā toreiz to sauca.»

«Un viņa atraitne?» jautāja Torkilds. «Vai viņa arī še apglabāta?»

«Nē, taisni tas jau ir tas savādais . Tā paša gada Ziemassvētkos viņa apprecējusi kādu vecu Trodjēmas zivju tirgotāju. Bet, kļuvusi atkal atraitne, viņa uzcēla savam pirmajam vīram šo pieminekli. To var izskaidrot, kā vēlas. Es tomēr domāju, ja es būtu bijusi viņa līgava . . .»

«Nu, tad gan laikam notiktu, kā saka dziesma: Pirms mēness bij norietējis, to guldīja kapsētā.»

«Vari iedomāties,» klusi smiedamās sacīja Roze.

«Man likās,» pēc brītiņa sacīja Torkilds, «tu vienmēr apgalvoji, ka nīsti fantāziju, sapņus un tamlīdzīgas lietas.»

«Jā,» klusi un noraidoši atbildēja Roze. Bet pēc laiciņa viņa piebilda: «Citu sapņus . . . Kad māte gribēja manai dzīvei uzspiest savas fantāzijas.»

Lēni viņi devās uz augšu pa Ullevolda ceļu.

«Cikos tu rīt aizbrauc?» jautāja Roze.

«Noteikti vēl nezinu. Vilcieni jau iet visu cauru dienu.»

«Es tevi pavadīšu,» viņa sacīja.

«Daudzkārt tencinu. Nav jnu nekāds tālais ceļojums, bet tu jau sapratīsi, ka tava ierašanās mani iepriecinās, jo es, tā sakot, pametu pilsētas dzīvi.»

«Nu, tu jau pēc iespējas biežāk iebrauksi; brauciens jau nevelkas pat stundu.»

«Apmēram piecdesmit minūtes. Vai tu kādu svētdienu neatbrauksi mani apciemot?»

«Vai neaiziesim līdz Sankthausa kalnam?» jautāja Torkilds.

Pīles vēl nebija ievāktas iekšā, klusi viņas peldēja gulbju dīka melnajā ūdenī, saviļņodamas ūdenī atspoguļojošos laternu gaismu, kas dīķmalā cauri kļavu un bērzu puskailajiem zariem meta savu krēslu.

Aiz sētas slīdēja tramvaji, mezdami vadu stieplēs zilganas dzirksteles. Bet parks ar saviem tumšzaļajiem mauriņiem un melnajām koku grupārm gulēja kluss un vientuļš zem tumši violetām debesīm. Izņemot kādu bērnu baru, kas skrēja pār mauriņu un paslēpās krūmos, še nemanīja nevienu cilvēku.

Tāpat viņš ar Rozi tālajā bērnībā tumšajos rudens vakaros spiedās kopā aiz koku lielajiem stumbriem. Roku rokā viņi bija skrējuši pa krūmājiem, kamēr tos apbēra lapu sārtzeltainais lietus. Viņi bija klīduši apkārt un klusi čukstējuši; rotaļas tumsā bija viņus satraukušas, un viņu mazās sirdis pildījās ar fantastiskiem sapņiem, kurus viņi toreiz uzņēma pavisam nopietni.

Nakts ieskāva parku, padarīdama to milzīgi lielu. Mazās graciozi stādītās koku grupas bija klusuma piesātinātas; mazās, mākslīgi veidotās upītes čalas zem vieglajiem tiltiem tumsā šķita kā spēcīgas šalkas. Ūdens zem krūmiem bija tumšs un šķita neizsakāmi dziļš, un zem tilta, kur viņi apsēdās, meta baltas putas, traukdamies tālāk un gaiši zaigodams.

«Vai tu atceries, ka tava māte reiz ar mums kopā izbrauca uz Santhansa kalnu?» klusi jautāja Torkilds.

«Jā.» No viņas balss bija dzirdams, ka viņa smaidīja. «Atceros, ka pirmoreiz ieraudzīju pāvu. Tajā mirklī viņš izpleta savu asti — tas bija reibinoši skaists skats. Un vēlāk māte mani ieveda restorānā un pasūtīja sārtu saldējumu; droši vien tā bija pirmā reize, kad dabūju saldējumu. Zini, Torkild, domājot par to dienu, man liekas, ka nekad vēlāk neesmu izjutusi tādu baudījumu, jutusi, ka dzīvoju.»

Mirkli viņi sēdēja klusuciezdami uz tilta margām.

«Jā. Un rīt es aizbraukšu,» klusu sacīja Torkilds.

Tumsā viņš saliecās uz priekšu un pēkšņi uzlika savu roku Rozes rokai.

«Roze, tu sniegsi man skūpstu šo vienīgo reizi?»

īsu mirkli viņa vilcinājās. Tad noliecās un sniedza viņam savas lūpas. Viņas bālā seja tumsā zaigoja. Bet jūtot, ka viņa lūpas atvērās, lai slēgtu viņas muti, viņa nevilšus sakustējās, kā gribēdama atrauties. Viņš tūlīt viņu palaida.

«Tu mani nevari pat skūpstīt?» viņš čukstēja.

Roze tad aplika savu cimdoto roku ap viņa kaklu un lūpas savilkusi sniedza viņam biklu bērnišķīgu skūpstu.

«Vai atceries, ka tu jau mani reiz agrāk skūpstīji?» viņš atkal čukstēja.

«Jā.»

«Kādēļ tu to toreiz darīji?»

Roze pēkšņi noglāstīja viņa roku:

«Man tevis bija tik bezgala žēl. Torkild, tu taču zini, ka tu man vienmēr esi bijis mīļš, ļoti mīļš — es tevi mīlu kā protu.»

Torkilds pamāja galvu.

«Kā māsa brāli. Jā. Bet saki, Roze, vai pēc visa tā, ko toreiz tev stāstīju, tev neliekas, ka mani skūpstīt ir bīstami?»

«Tomēr…»

«Un tomēr tu man biji tik mīļa — kā māsa, ka par spīti visam mani noskūpstīji?»

Roze mirkli klusēja, iekāms atbildēja:

«Jā—ā. Kad tu man stāstīji par savu māti, tad es tevi gribēju noskūpstīt. Man šķita, ka tev gājis grūtāk, nekā cilvēks to būtu pelnījis. Bet iekāms es paspēju to izdarīt, tu jau man pastāstīji arī to citu. Un tad sākumā es priecājos, ka nebiju to darījusi. — Jā, jo tev jāzin, ka mācītājs iesvētāmās stundās mums par to tika stāstījis. Bet tik nejaukā veidā, it kā viņš nemaz nezinātu, ka vispār ir mīlestība, lepnums un patmīlība — viņam tikumība bija vienīgi labs veikals, ko viņš savā bodītē mums turēja gatavu, un viss cits bija nehigiēnisks un nelādzīgs. Augstais Dievs, kā es viņu nicināju.

Toreiz es domāju ari par to. Un tad es domāju: es negribu būt tāda, kā viņš mācīja — gļēva un aprēķinātāja. Es domāju, ja tu man esi mīļš un tev iet ļauni un manī rodas vēlēšanās tevi noglāstīt un mierināt, tad nedrīkstu par to domāt, vai tu esi slims vai vesels. Es ne no kā negribēju baidīties, gribēju būt vienmēr taisnīga.»

Torkilds neatbildēja. Viss, ko viņa tur runāja, viņu padarīja vēl vēsāku. Pat tajā mirklī, kad viņa tam sniedza skūpstu, kas to padarīja par viņas vergu, viņa par viņu nedomāja. Viņa to bija skūpstījusi sevis pašas dēļ. Viņa bija iemīlējusies pati sevī, toreiz un tagad un vienmēr — pati sevī, vai tajā ideāltipā, ko viņa no sevis bija radījusi un kam katrā ziņā gribēja līdzināties — tik aukstam un baltam tēlam, kā tas viņu ģimenes jaunais kareivis — drošsirdīgs, uzticīgs, patiess un labs.

10

Jūnija beigās kādā piektdienā Torkilds bija piezvanījis Rozei un pastāstījis, ka viņa kuce Tēsa nomirusi, atstādama četrus aklus kucēnus, kurus viņš ar savu saimnieci gribēja izaudzināt, barojot ar pudeli. Rītu viņi sāks redzēt. Vai Roze svētdien neatbrauks viņus aplūkot.

Tagad viņš stāvēja stacijā un gaidīja viņu atbraucam. Viņš bija ģērbies smalkā vasaras uzvalkā, lakkurpēs, krūšu kabatā tam bija violets zīda lakatiņš un pogcaurumā roze. Viņa melnraibais medību suns skraidīja šurp un turp, nokārtoja kādu mazu darīšanu pie zaļās kastes ar alus pudelēm, kas bija vientuļa un pamesta uz sārti violetās dzelzceļa stigas, tad metās smiltīs un meklēja blusas, bet viņa baltā āda zaigoja saulē kā sudrabs.

Naktī bija lijis, gaisā vēl bija jūtams dzidrs drēgnums, zilganpelēki mākonīši slīdēja pār vasarīgi spožajām debesīm, un kad vilciens izlīda no tuneļa, pār svaigi zaļo mežu vilkās melns sodrējains dūmu mākonis.

«O, apsveicu,» izsaucās Torkilds, «jauna kleita.» Roze smaidot pamāja ar galvu un, nolēkdama no kāpnēm, atspiedās uz viņa elkoņa. Viņa bija ģērbusies jaunā gaišzilā linu kleitā, galvā liela rudzu dzeltena cepure ar melniem spārniem, ažūrzeķes un lakkurpēs kājās. Kad viņa, pārlecot pār dzelzceļa sliedēm, kur gulēja netīras peļķes, pacēla brunčus, Torkilds ievēroja, ka kurpju zoles bija jaunas un tīras.

Viņi sarunājās par skaisto laiku.

«… jo tiešām būtu nejauki, ja litu,» sacīja Roze.

«Jā, protams, tik jauki jau nebūtu,» viņš sacīja.

Viņi gāja pāri lielajiem malkas laukumiem, kur dēļu kaudzes smaržoja svaigi un valgi. Uz vecā, izbrauktā un nodilušā tilta dēļiem viņi apstājās un lūkojās upes duļķainajā ūdenī. Klusi šalkdams ūdens tecēja pār aizsargdambi, atspoguļodams sevī saules mirgojošos starus. Tikai zem fabrikas sarkanajiem mūriem gulēja smagas tumšas ēnas. Torkilds rādīja Rozei vietu, kur zāļainā nogāze un alkšņu apakšējie zari vēl bija ar pēlēku dūņu kārtu:

«Ūdens pagājušā nedēļā sniedzās līdz pat turienei.»

Ceļš starp fabrikas mājām bija klāts ar sarkanām sarūsējušām dzelzs skaidām, kas viegli kraukšķēja zem kājām. Viņi gāja gar garo dzelteni krāsoto baraku; ļaudis, sēdēdami uz kāpnēm, sveicināja savu šefu un viņa dāmu un noskatījās tiem pakaļ. Tālāk, tuvāk mežam gulēja izkaisītas ģimenes mājiņas; tās bija gan dzeltenā, gan gaiši zaļā, gan sārtā krāsā, bet citādi visas vienādi celtas ar pažobeli, verandu un mazu dārziņu mājas priekšā.

Drīz pēc tam viņi iegriezās mazā meža taciņā, meža zeme bija purvaina, un nekas še neatgādināja fabrikas tuvumu. Viņi devās pa vecu aizaugušu meža ceļu gar upmalu, upe locījās cauri alkšņu krūmiem, aizaugusi ūdens rozēm un baltsārtiem kazenājiem. Dažās vietās ūdens sniedzās līdz zaļajam valgajam, krāmiem aizaugušajam ceļam. Meža malā gulēja maza balta divstāvu mājiņa.

«Tagad esam pie mērķa,» smejoties izsaucās Torkilds. « Še taču ir daudz skaistāk, nekā Fensalē, kur dzīvoju ziemā — vai tev arī tā neliekas?»

Viņi iznāca kuplu koku aizēnotā plašā pagalmā, kur kladzināja vistas un apkārt bija izkaisītas mazas zemas piebūves. Uz priekšistabas kāpnēm iznāca maza kundze melnā kleitā ar lielu baltu priekšautu, un Torkilds viņu iepazīstināja kā savu saimniecības vadītāju Strandena kundzi.

«Vari sagatavoties uz labiem ēdieniem,» sacīja Torkilds, kad Roze pakāra savu cepuri mazā gaišzili krāsotā priekštelpā, še valdīja savāds, mazliet saspiests gaiss, kā bieži uz laukiem pie veciem tīrīgiem cilvēkiem.

< Jā, tiešām šeit ir citādi nekā Fensalā,» sacīja Roze, ienākdama

istabā. Tad viņa izskrēja verandā. «Torkild, es tevi apskaužu. Tu dzīvo brīnišķīgi.»

Pie dzīvojamās istabas pieslējās maza veranda, greiza un salīkusi, nosūnojusi un senlaicīga, no tās trīs pussatrunējušas kāpnes veda mežonīgā dārzā. Verandas priekšā auga rožu ceri, ar saviem dzelteniem, baltiem un sārtiem ziediem liekdamies pāri margām. Tālāk gar dārza malu auga dzeltenās lilijas, zilās kurpītes, gaiļpieši un tumši sārtās pujenes, koku zaros sārti marg<ya agrīnie ķirši, un jāņogu krūmi bija pārpilni smagiem pusgataviem zaļiem ķekariem.

«Torkild, tu blēdi!» sacīja Roze, izstiepdamās atpūtas krēslā verandā. Viņa palūkojās dārzā, uzmeta skatu grāmatām, cigarešu kārbai un tukšajai kafijas tasei uz galda. «Kur tu to visu atradi? Un tava saimniece tevi, protams, lutina — es jau tūlīt redzēju, ka tā ir.»

«Un kā vēl! Neviena sieviete nākotnē man nevarēs iztapt— ar visiem šiern netikumiem, ko man ieaudzina Strandena kundze.»

«Torkild, es tevi apskaužu!» viņa atkal izsaucās un ieskrēja dzīvojamā istabā «Tā jau še īsta māja, manu zēn.»

Istabas koka sienas bija nokrāsotas gaiši zaļā krāsā, starp stīvajiem baltajiem logu aizkariem stāvēja sarkanas pelargonijas, mirtes un rozes. Graciozās mēbeles bija pārvilktas ar asu audumu, un uz mazas jocīgas bufetes stāvēja sārtas un zilas stikla lietas un lēti nosudraboti trauki, bet Torkilds bija atvedis pats savas pītās mēbeles un klavieres. Viņš bija pakāris arī savas gleznas, kas tagad draudzīgi karājās kopā ar viņa saimnieces ģimenes fotogrāfijām. Visur bija saliktas vāzes ar rozēm un glāzes ar lilijām uz baltām tamborētām sedziņām.

Roze piegāja pie bagātīgi klātā brokastgalda un nogaršoja svaigos redīsus. No mazās guļamistabas atvērtajām durvīm nepārtraukti skanēja smilkstēšana, ņurdēšana un tamlīdzīgas skaņas.

«O! Viņi atrodas še, vai drīkstu tos apskatīt?»

Viņa notupās ceļos pie groza, kurā gulēja četri gaišdzelteni sunīši, un vienu pēc otra ņēma klēpī:

«Nē, cik jauki, mans Dievs, cik viņi burvīgi!»

Torkilds, iebāzis rokas bikšu kabatās, apskatīja savu ģimeni ar īsta laimīga ģimenes tēva izteiksmi. Sunīši smilkstēdami rāpoja Rozes klēpī, apošņāja viņas drēbes un kailās rokas.

«Jā, tiešām skaisti lopiņi,» sacīja Torkilds.

Pie durvīm pieklauvēja Strandena kundze. Vai viņa drīkstētu pasniegt kafiju un vai lai tūlīt pabaro sunīšus?

O! Roze labprāt papriekšu gribēja redzēt, kā bario sunīšus. Strandena kundze ienesa divas lielas pudeles ar zīžamiem. Vai lai viņa palīdz? Vai varbūt jaunkundze gribēs pabarot lopiņus?

Torkilds jau bija apsēdies gultā ar vienu sunīti klēpī. Viņš veikli rīkojās ar pudeli un sunīti, un mazulis kāri dzēra svaigo pienu. Rozei tikai pēc lielākām pūlēm un grūtībām laimējās piedabūt, lai arī otrs sunītis dzer. Viņa sēdēja līdzās Torkildam uz balti klātās gultas.

«O, Torkild, cik viņi burvīgi! Mans ir visjaukākais, vai tev arī neliekas, ka tas visskaistākais?» «Tu gribi viņu?» jautāja Torkilds.

«O, un kā vēl! Bet tas neiet, es dzīvoju pansijā.»

«Jā, patiesi — tur tu viņu nevari turēt.»

«Iedomājies, ka viņus var izaudzināt ar pudeli. Bet, dzirdi, vai tu domā, ka no tiem iznāks kārtīgi medību suņi — vai viņi nekļūs mazliet deģenerēti?»

Torkilds smējās, un Roze smiedamās izsaucās: «Jā, ar pudeli baroti bērni tik labi neattīstās. Vismaz mana māte tā sacīja. Viņa man deva krūti, līdz man bija sešpadsmit mēnešu.»

«Nē, tas tev nācis tikai par labu,» viņš izsaucās. Saulē viņas kailās rokas pūciņas zeltaini mirgoja, viņa staroja jaunībā un veselībā.

Roze darīja Strandena kundzes brokastgaldam godu. Ar bagātīgo bifšteku, ceptām olām, auksto gaļu un konserviem, dažādiem sieriem un svaigiem pienotavas produktiem, pašu cepto maizi un ievārījumiem, kūkām un saldo un skābo putukrējumu še varētu pabarot veselu kongresu.

«Bet, Torkild, tu aptaukosies še dzīvodams.»

«Jā, diemžēl. Kaut gan man ir medību atļauja un vēl šādas tādas darīšanas. — Jā, tiešām, man tev jānodod sveiciens no Dorisas, es nupat saņēmu no viņas vēstuli. Šovasar viņa droši vien atbrauks uz kādu laiciņu. Bet ziemu viņa gribot atkal atgriezties Kopenhāgenā.»

«Man viņa neraksta. Es viņai aizrakstīju trīs vēstules, uz kurām viņa nav atbildējusi. Bet man jau arī nav daudz ko rakstīt. Nē, vai zini no kā man jānodod tev sveiciens—uzmini, kur es vakar pēcpusdienā biju?»

«Nu?»

«Pie Lekes kundzes. Becijas — jā, mēs esam uz tu, viņa pati tā vēlējās. Kādu laiciņu atpakaļ es viņu satiku teātri, un tad viņa mani ielūdza pie sevis uz tēju un vakar atkal piezvanīja. Vai zini, ka viņa drīzumā sagaida bērnu?»

«Jā, esmu par to dzirdējis,» viņam bija jāsmaida, jo Becija viņam par to jau bija rakstījusi.

«Viņa man agrāk nekad nav tā patikusi, kā tagad. Savu pusaudzes žargonu viņa tagad atmetusi, vismaz zināmā mērā. Un viņa ārkārtīgi priecājas par gaidāmo bērnu. Viņa man parādīja visas bērna drēbītes — burvīgas, es tev saku! Pie tam viņa visu šuvusi pati, pat šūpuli pārvilkusi un izgreznojusi lentām un mežģīnēm.»

«Jā, zinu, viņa par to ļoti priecājas. Un galu galā tas jau pavisam dabīgi.»

«Jā, protams,» izsaucās Roze viegli nopūzdamās.

Pēc brokasta Torkilds ieteica aiziet uz mežu, jo diena bija pārāk tveicīga. Mežā bija dzestrs; zeme valga un purvaina, vietām segta gaišzaļām sūnām, no kurām lūkojās kupli melleņu krūmi. Beidzot viņi meža malā atrada mazu sausu smilšu pauguru, apaugušu smaržīgām mētrām. Še Torkilds izklāja segu, kur atsēsties.

Pie viņu kājām viļņoja zaļi rudzu lauki un pļavas, kas sārti mirgoja daudzo ziedu segā. Pa starpām gulēja dažas mazas sarkanas un pelēkas mājiņas. Tumša zema meža svītra aizsedza skatu. Gaišzilās debesīs slīdēja vasarīgi, saules apmirdzēti mākoņi.

Roze izstiepās uz segas un nogurusi aizvēra acis. Torkilds novilka kamzoli un palika to viņai pagalvī. Kad viņš, izmeties kreklā, apsēdās viņai līdzās, viņa pacēla acis un niķīgā balsī ierunājās:

«Tu jau esi palicis resnāks, Torkild. Ak, tev gan ir laba dzīve!»

«Jā, tiešām gan,» viņš apmierināts atbildēja.

Roze nepacietīgi ar kāju urba smiltis.

«Ak, man tādas ilgas pēc brīvdienām, redzot tur augšā baltos mākoņus un lejā tumšo mežu.»

Torkilds pēkšņi atcerējās, ka pagājušā gadā viņai nemaz nebija brīvdienu, jo tā bija pirmā vasara jaunajā vietā, un viņš jautāja, cik ilgu atvaļinājumu viņa saņems šogad.

«Četrpadsmit dienas,» viņa nopūtās. «Vairāk mums nekad nedod.»

«Un kad tu atbrīvosies?»

«Tikai augustā — kaut kad augustā.»

«Tu esi jau izšķīrusies, kur brauksi?»

«Pansija. Cits nekas neatliek. Es labprāt būtu devusies kājām kalnos, bet man trūkst ceļa biedru. Gribētu sirot kalnu augstienēs.»

«Ja tavas brīvdienas iznāktu augusta beigās, tad . . .» Torkilds mirkli pārdomāja. «Un ja Dorisa arī nāktu līdzi — es ar Lorenu noīrējām rudenim kādu būdiņu, gribam doties balto irbju medībās. Tur augšā, Poldalā. Droši vien tas būtu tev kas mājīgāks, nekā pansija.»

Roze viņu uzlūkoja. Viņa balsī skanēja vienīgi brāļa rūpība. Vispār šodien viņa sajuta no Torkilda tikai brālisku, biedrisku uzmanību un rūpību. Viņš izskatījās tik apmierināts, šodien viņš bija runīgāks, un tiešām bija palicis resnāks, vismaz mazliet. No melanholiskā jūsmotāja nekas vairs nebija palicis pāri. Un Roze, par spīti visiem saviem principiem, jutās mazliet atstāta novārtā.

Ziemā viņa Torkildu divas reizes bija apmeklējusi Fensalā, un tad viņš bija bijis savādāks. Varbūt iemesls viņa lielajai mīlestībai bija meklējams vienīgi tajā apstāklī, ka viņam bija jāved vecpuiša dzīve un nebija neviena, kas par viņu rūpētos. Fensalā arī nebija mājīgi; viņš bija dzīvojis pie kāda inženiera Līda. Viņa atcerējās Torkilda istabu ar banālajām mēbelēm, dzelzs gultu un sliktajām Bērklina gleznu reprodukcijām jūgendstila rāmjos — un vispār visā dzīvoklī bija plīša mēbeles un gleznu reprodukcijas jūgendstila rāmjos, un visur mētājās bērnu rotaļlietiņas. Tur bija trīs jauki bērni, kas Torkildu sauca par tēvoci un bija ar viņu ļoti sadraudzējušies. Arī mājastēvs bija patīkams cilvēks, tikai mājasmāti Roze nevarēja paciest; viņai bija mākslinieces dāvanas, viņa rakstīja nelielu s rakstus sieviešu laikrakstos un mazākās avīzēs. Nezin kādēļ, bet Roze bija pārliecināta, ka šī dāma gribēja lakstoties ar Torkildu, lai gan viņš par to nevarēja būt sajūsmināts — tomēr Rozei likās, ka Becijas dedzīgā jūsma par Torkildu tam nebija nepatīkama.

Sadusmota par sevi un arī viņu, viņa iesmējās:

«Ak, jūs vīrieši, jūs tiešām esat lieliski, kā Pedersena jaunkundze mēdz sacīt. Ja jums labs dzīvoklītis ar divām skaistām istabām un saimniecības vadītāja, kas labi vāra, tad vairāk arī nevēlaties.»

Torkilds izteiksmīgi smējās:

«Atzīsties mazākais, ka ēdieni var būt lieliski.»

Roze skumji nopūtās:

«Man nu gan drīzāk jāatzīstas, ka ēdieni ir nelāgi. Ak, kā man apnikuši sasildītie pansijas ēdieni.»

«Nabaga mazā,» sacīja Torkilds maigi un nopietni. Viņa dusmojās pati uz sevi tādēļ, ka ievēroja, cik Torkilda uzmanība un laipnība līdzinājās brāļa uzmanībai. «Nē, Roze, mums kas jāizdomā, lai tu dabūtu īsti jaukas brīvdienas. Šīs nabadzīgās īsās brīvdienas — divos gados četrpadsmit dienas.»

Viņš saņēma viņas roku un atļauju neprasīdams, to noskūpstīja. Un viņa zināja, kādēļ viņš tā rīkojās — šoreiz tā vairs nebija žēlastība, ko Roze parādīja viņam. Šis mazais glāsts bija domāts vienīgi kā līdzcietības izpausme, jo viņš nezināja, kā Rozei līdzēt.

«Vai tu neesi domājusi šoreiz aizbraukt, lai apciemotu Dorisu?» Torkilds jautāja.

«Nē, vaļsirdīgi runājot — ja tevis tur nav . . .» Nokaunējusies viņa stipri pietvīka. Tātad tiešām jau bija tik tālu, ka viņa mēģināja viņu noskaņot, lai tas atkal spēlētu savu agrāko lomu.

Bet Torkilds tikai piebilda:

«Nē, protams. Tagad jau tur būs ļoti klusu. Bet, Roze, varbūt varētu tā iekārtot, ka tu rudenī nāc mums līdzi kalnos? Es tur vēl neesmu bijis, bet man stāstīja, ka tur augšā esot ļoti skaisti — būdiņas priekšā guļot liels ezers. Mēs varētu braukt ar laivu, makšķerēt, un ja jūs ar Dorisu vēlētos taisīt tālākus gājienus, tur viegli aizsniedzams ceļš. Mēs klejotu, vārītu mežā kafiju un vērotu saules lēktu un rietu; ierīkotos beliski, kā senajos laikos.»

Padevīgā pateicībā viņa klausījās Torkilda vārdos. Protams, ka viņa neies viņiem līdzi — tas nozīmētu viņam un Helsingam izjaukt visu medību prieku. Bet viņa ļāva viņam fantazēt par viņu dzīvi tur augšā kalnājos, klausījās visos viņa priekšlikumos, kā uzlabot viņas stāvokli. Vai viņa nevarētu atrast labāku vietu, vai nepameklēt kādu patīkamu ģimeni un nepāriet tur uz dzīvi, atstājot šo šausmīgo pansiju — vislabāk būtu pāriet uz dzīvi Binderenā vai Slemdalenā ārpus pilsētas. Un ziemā viņi tad atkal kopā slēpotu.

«Torkild, tu esi vislabākais cilvēks pasaulē, patiešām,» viņa beidzot sacīja.

«Ciet klusu, esmu īsts materiālistisks dzīvnieks,» sacīja Torkilds smiedamies, «kas mielojas pie Strandena kundzes gaļas podiem. Kaut mēs arī tev varētu atrast tādu Strandenas kundzi, mazo meitēn.»

Pusdienas bija lieliskas, svaigu burkānu un zirnīšu zupa, salāti ar teļa cepeti un vesels zemeņu kalns ar saldu krējumu. Roze daudzreiz piezīmēja, ka šādu ēdienu viņa gadiem neesot ēdusi.

«Un taisnību sakot, nekad,» viņa smejoties piezīmēja. «Taisnību sakot, es nekad neesmu dabūjusi labu ēdienu, Torkild. Vārīšana jau nebija mātes stiprā puse. Un vēlāk es dzīvoju pie svešiem cilvēkiem. Bet šādas pusdienas — īsts karaļa mielasts.»

Torkilds klusi smaidīja. Viņš neizrādīja, cik ļoti viņas vārdi to aizkustināja. Tas apstāklis, ka viņa nedabūja labu ēdienu, jau pats par sevi nebija tik bēdīgs, bet tas tikai norādīja, cik atstāta viņa bija. Pēc mātes nāves nebija vairs neviena cilvēka, kas viņai piedāvātu vietu pie sava galda; viņai vienmēr nācās samierināties ar tādu vietu, kas katram bija pieejama, ja vien varēja par to samaksāt. Visa viņas dzīve noritēja kantorī un pansijā starp svešiem cilvēkiem. Draugu viņai nebija; viņai nebija viegli sadraudzēties. Kad viņa kalnu mājiņā satikās ar viņa draugiem un to paziņām, Torkilds novēroja, cik grūti viņai nācās piemēroties un izturēties tā, kā izturas jaunas meitenes, kam pašām par sevi jārūpējas. Šaursirdīga un aizspriedumaina viņa nebija — tikai viņai nebija ar tām nekā kopēja. Un viņš to visu labprāt un nemaz nepadomājot pieņēma, priecādamies, ka Roze meklē viņa sabiedrību. Viņš nekad nebija padomājis, cik nožēlojami, ka viņai jāpavada jaunība tik skumjā vientulībā — vientulībā, kur tomēr nekad nav viens. Strādājot un ēdot viņai vienmēr nācās būt kopā ar svešiem cilvēkiem; savas brīvās stundas viņa varēja pavadīt vai nu pansijas «salonā» starp svšiem cilvēkiem, vai savā mazajā istabiņā, kur logi izgāja uz tumšu pagalmu — vai arī klejot pa pilsētu, kur nepazina nevienu cilvēku, jo lielpilsētā jauna vientuļa sieviete vienatnē nedrīkst iziet ne mežā, ne laukos.

Nē, agrāk viņš nekad nebija padomājis, kā rit viņas dzīve. Viņš, viņas vienīgais draugs, no rīta līdz vakaram bija viņu nomocījis, ubagodams pēc mīlas. Viņam bija licies, ka no viņiem abiem viņš ir visvientuļākais. Jā, protams, ka viņš bija vientuļš, protams, ka viņa bija vienīgā būtne pasaulē, ar kuru viņš izjuta iekšēju saistību. Tomēr tas viņu nebija kavējis noslēgt īsas, īsti patīkamas draudzūbas. Kaut kas viņa būtnē piederēja vienīgi viņai, bet tur bija arī citas izjūtas — viņš atcerējās savu draudzību ar Lundu un sevišķi ar Helsingu, šo īsto sirsnīgo draudzību, ko tiešām dziļi prata cienīt. Un tad viņa draudzība ar Beciju, viss šis «žargons» ar skūpstiem un viegliem glāstiem, to viņš nekad nebija izjutis kā neuzticību pret savu vienīgo meiteni, līdz beidzot nokļuva tādā strupceļā, no kura vairs nebija izejas.

Kafiju viņi dzēra verandā. Torkilds sēdēja uz verandas margām un lūkojās ziedošajā dārzā.

«Se jau arī vienmēr nav tā kā šodien,» viņš pēkšņi klusi sacīja. «Taisni tagad visjaukākais laiks. Šodien ir tā, kā jābūt, kad tu esi pie manis.»

Viņš redzēja, ka Roze pietvīka. Viņa baiļojas, ka sākusies atkal vecais stāsts—viņš domāja. Tādēļ piecēlās, iegāja istabā un apsēdās pie klavierēm.

Viņa priekšā gulēja Rozes mātes notis, kuras Roze pati viņam bija dāvājusi, jo gandrīz nemaz neprata spēlēt.

Viņa palika ārā verandā. Bites miegaini sanēja rožu krūmos, un gaiss bija smagas vasaras smaržas piesātināts. Viņa klausījās puspievērtām acīm, kamēr viņš spēlēja un dūdoja līdzi viņas bērnības meldijas.

Tad viņš iznāca verandā. Palika stāvot uz sbekšņa un lūkojās vasarīgajā dārzā.

«Zini, Roze, man vienmēr tāda sajūta, it kā kaut kas šinī mājā atgādinātu tavu māti. Tagad es zinu, kādēļ tas tā. Tas laikam ir tādēļ, ka man vienmēr jādomā par viņu, tiklīdz sajūtu vienkāršu telpu harmoniju un skaistumu. Izņemot viņas māju, to nekur nebiju izjutis, kopš atnācu še. Vai ari tev neliekas, ka šeit kaut kas atgādina tavu māju?»

«Jā gan,» klusu ierunājās Roze. «Tas nozīmē, ka še ir īsta māja. Un tādu es nekur citur neesmu redzējusi, izņemot manas mātes māju.»

Mirkli viņa klusēja, tad pēkšņi atkal ierunājās:

«Es atceros, cik bieži man tas viss likās apnicis — mājas klusums, kaut arī šis klusums bija harmonijas un daiļuma radīts, kā tu saki. Bet es šo harmoniju neizjutu tik vērtīgu, jo tā nepieļāva nekādus svešus traucējumus no ārpuses. Tādēļ arī ilgojos iepazīt un saprast visu to, ko māte no mūsu dzīves bija izslēgusi. Es ilgojos ierosinoša un satraukta darba, darba, kur tiešām ko sasniegtu. Es ilgojos arī visu šo vienkāršo ikdienišķo cilvēku, par kuriem māte sarauca degunu, jo man likās, ka es viņos atklāšu kaut ko vērtīgu un neparastu. Es gribēju mācīties viņus pazīt, mīlēt, tiem kalpot, palīdzēt un iegūt viņu mīlestību. Esmu to ari mēģinājusi, bet nevaru. Es labprāt ieredzu cilvēkus, ari viņi izturas pret mani laipni, naidnieku man nav, tomēr jūtu, ka viņi it kā iekšķīgi saka: tikai līdz šejienei un ne tālāk. Un ļaunākais, ka pati jūtu gluži tāpat — tikai tik tālu un ne tālāk vēlētos viņus iepazīt.

Torkilds atkal apsēdās uz margām. Viņš saņēma viņas roku, ielika savā klēpī un viegli glāstīja. Pēkšņi viņš norāva rozi, ielika to viņas rokā un saslēdza tās pirkstus. Viņa nepakustējās un arī nepalūkojās viņā. Viņš atkal norāva vienu ziedu un vēl vienu un meta tos viņai klēpī.

«Kādēļ tu tā dari?» viņa beidzot čukstēja.

«Kādēļ es tā daru?» Atkal viņš viņai iemeta ziedu klēpī. «Es tev vēlu visu labu. Vēlu, lai visas tavas vēlēšanās piepildās.»

«Torkild, tu zini, ka pēc bijušā es neilgojos.»

«Zinu. Tu man teici, ka ilgojies kaut kā pavisam jauna tavā dzīvē. Kaut kā tāda, kas tevi visu piepildītu, un tu aizmirstu visu bijušo. Un visus.»

«Un to vēli man tu?»

«To es tev vēlu. Agrāk tu miera neatradīsi.»

«Un tu?» viņa pavisam klusu čukstēja.

«Es? Man vismaz kaut kas bijis, esmu izjutis kaut ko tādu, ko nekad nevēlētos zaudēt, ne par kādu maksu nevēlētos to izdzēst no savas dzīves. Varbūt ko lielāku vairs nevaru gaidīt.»

«Torkild,» klusu sacīja Roze. «Vai nu tu esi rezignētāks, nekā es jebkad spēšu būt, vai arī lepnāks, nekā spēju saprast.»

«Varbūtkādreiz nāks cilvēks, kas tev to mācīs saprast,» viņš klusu sacīja.

Roze mirkli klusēja.

«Lūdzu spēlē vēl kaut ko,» viņa lūdza. «Spēlē dažas mātes vecās dziesmas, esi tik laipns.»

Kad viņi vakarā atgriezās stacijā, viņas rokas bija pilnas rozēm, pujenēm un bbjām. Torkilds nesa belu kurvi ar agrīniem ķiršiem un zemenēm.

«Es tevi pavadīšu līdz mājām. Palīdzēšu tev visu aiznest. Nē, nerunā pretī, īsi pirms divpadsmitiem nāk vilciens atpakaļ.»

Sēžot divatā slikti apgaismotajā nodaļā un braucot uz pilsētu, viņi daudz nerunāja; klusēdami viņi gāja gaišajā vasaras naktī caur pilsētu. Kad viņi atnāca līdz pansijai un viņa atslēdza savas pelēkās mājas durvis, viņš ieminējās par brīvdienām:

«Padomā par tām, Roze. Un mīļš paldies par apciemojumu. Vai tu mani vēl kādu reizi neapciemosi?»

«Jā, labprāt. Un daudzreiz pateicos.»

«Nu, ar labunakti.» Cieši un īsi viņš saspieda viņas roku.

Viņa pēc tam savā istabā kārtoja ziedus. Viņai pietrūka vāžu un daļu nācās ielikt līdz rītdienai ūdens krūzē.

Stāvot pie mazā mazgājamā galda spoguļa un sukājot matus, viņa domīgi aplūkoja savu seju.

Agrāk viņa nekad nebija domājusi, ka viņš viņai pieder. Viņa mīlu viņa bija uzņēmusi kā kaut ko saprotamu, kas viņai jau vienmēr piederējis, un nekad nebija centusies noskaidrot, cik daudz tā viņai nozīmē. Tagad viņa to zināja. Viņš nebija tas cilvēks, pēc kā viņa alka, un tomēr viņa zināja, ka nekad nespēs viņu izmest no savas sirds, ka tad tur vienmēr paliks tukša, sāpīga vieta. Un arī to viņa zināja, ka nekad negrib pazaudēt viņa mīlestību.

11

Roze stāvēja pie kuģa piestātnes. Viņa bija pagājusi sāņus un ļāva plūst garām melni saģērbtu, somām apkrautu ļaužu straumei. Lejā gulēja divi fjorda tvaikoņi; bija diena pirms Ziemassvētku sestdienas, un tādēļ visai dzīva kustība. Uz kuģa klāja dobji dunēdamas krita kastes un lieli saiņi, nesēju un izsūtāmo zēnu jūklī nemitīgi skanēja ļaužu balsis. Zem tvaikoņa ratiem putoja un guldza ūdens, un mašīnu vienmērīgais troksnis sita kā ādere cauri ļaužu klaigām.

Pār akmens bruģi dunēja un klaudzēja ratu riteņi. Bet visu šo troksni pāršķēla tvaikoņa griezīgie svilpieni. Šīs asās griezīgās skaņas it kā iemiesoja sevī ledaini aukstās ziemas dienas sausumu.

Roze aizgāja bdz pat kuģa tilta galam. Ledus gabalu dunoņa aukstajā tumšajā ūdenī skanēja it kā nomierinoši un patīkami. Viņas skati sekoja kādam lielam piekrautam tvaikonim, kas slīdēja ārā gar līgojošām sarkanām bojām, starp tumšajām salām, kur zemā aizmiglotā saules bumba meta ūdenī smagu vara mirdzu. Debesis bija smagas un pelēkas; gaisā bija jūtams tik karsti gaidītais sniegs.

Aiz ostas un fabrikas dūmu nomelnotām ēkām pacēlās Ekeberga kalns, tumšs un drūms, par spīti vieglajai sarmai koku zaros. Šķita it kā sala bija iznīcinājusi kalna nogāzē gulošo mazo mājiņu jautrās krāsas.

Pār pilsētu gulēja smaga dūmaina migla. Ostā dega ugunis; augstu pret smagajām debesīm dega apaļas lampas, preču mājās gailēja sarkanas punktis, un aiz austrumu stacijas logiem mirgoja klusas, dzeltenas ugunis, izskatījās, it kā tās būtu ietītas eļļas papīrā.Rozes seja salā bija kļuvusi zilgansārta. Viņas melnais kostīms patiesībā bija domāts pavasarim, bet viņai nebija naudas par ko nopirkt ziemas mēteli; viņas brīvdienas bija izmaksājušas labu summu. Paldies Dievam, ka viņa bija kļuvusi vājāka. Bet tagad, stāvot uz kuģa tilta, viņa bija nosalusi un staigājot visu laiku trīcēja. Saraujoties viņa zem drēbēm sajuta savu kailo miesu, un pašai nezinot iedomājās, cik mazs, trausls un nevarīgs šis viņas drēbēs slēptais ķermenis. Tas bija maigs un skaists, bet neviena cilvēka acs, izņemot viņu pašu, nebija to redzējusi, neviena silta, mīļa roka nebija to glāstījusi. Varbūt bez glāstiem un skūpstiem tas novītīs, un gadi to sagrauzīs. Pie katra drebuļa viņa juta, ka zosādiņa klāja tās miesu, un viņu pārņēma neizsakāmas skumjas ilgas pēc kādas mīļas rokas, kas glāstītu viņas iniesu.

Šī aukstuma sajūta, gluži fiziskas vientulības izjūta vēl sekoja viņai, kad Roze no kuģa tilta devās uz ostmalu. Visu laiku viņa izjuta savu kailumu, un drēbes bija tik viegla čaula. Viņai šķita, it kā tā peldētu šai smagajā miglā, neredzama un nedzirdama starp visiem šiem vienaldzīgajiem nepazīstamajiem cilvēkiem. Arī viņi slēpa zem drēbēm savu kailo miesu, arī viņi sevī nesa šo kailo, citiem slēpto «es.» Šajās domās viņa it kā rada savas vientulības attaisnojumu. Viņa bija mēģinājusi piebiedroties citiem, godīgi un atklāti pēc viņas domām, tomēr šie mēģinājumi nebija laimējušies. Un tagad pēkšņi iedomājot, ka visi šie cilvēki slēpa šādu kailu miesu, pretīgums, ko viņa bija izjutusi, dziļi sevī, it kā rada attaisnojumu. Arī man tiesības no viņiem slēpties, slēpties, tāpat kā viņi sevi slēpj.

Viņa bieži mīlēja klejot gar ostmalu, sevišķi ap saulrietu, kad ostas kustību jau apgaismoja uguņi. Ar gandrīz neapzinīgu mīlestību viņa domāja par saviem vientuļiem ceļiem, par priekšpilsētas īpatni skaistiem sagruvušiem stūrīšiem, ceļiem, kas viņai atklāja plašu skatu pār māju jumtiem, kas slēpa sevī svešus cilvēkus, par šaurajām ejām starp mazajām mājiņām, kur dzīvoja viņai nepazīstami ļaudis. Es stāvu ārpus citu priekiem, viņa nodomāja, citiem ir mīļi cilvēki, ar ko viņi satiekas, ar ko pļāpā par to un to, ar ko pastaigājas un dejo. — Man ir savi citi vientuļie mazie prieki, bet es tos aizsedzu rokām kā mazus nevarīgus putniņus.

Viņa domāja par savu mazo istabiņu, ko apdzīvoja kopš rudens. Tā atradās Terēzas ielā, bet izgāja uz lielu dārzu, kur stāvēja veca dzeltena ēka, nespējnieku māja. Kad Roze oktobrī apmetās šajā istabiņā, viņa caur logien redzēja tikai dzeltenos koku vainagus. Tas bija ļoti iepriecinoši, jo viņa vairāk kā gadu no savas istabas logiem bija redzējusi tikai tumšu pagalmu. Viņa iepazinas ar šīs dzeltenās mājas iedzīvotājiem, tas ir, taisnību sakot, tikai ar vienu — to sauca Noru. Kādu dienu Rozei caur logu bija izkritis šuveklis; Nora, kas patlaban atradās dārzā, to pacēla, un kad Roze noskrēja lejā, viņas sāka sarunāties. Vecā bija dzimusi Eidsbergā un kā jauna meitene pieņēmusi bērnu meitas vietu kādā mācītāja ģimenē un aizbraukusi uz Kristiāniju. Deviņpadsmit gadu vecumā viņa bija pārstiepusies un ilgu laiku gulējusi slimnīcā, kopš tā laika veselus četrdesmit gadus viņu uzturēja slimo kase un lielāko mūža daļu viņa bija pavadījusi slimnīcās.

Pēdējos gadus viņa nebija gulējusi slimnīcās, bet par piecpadsmit kronām mēnesī īrējusi mazu dēļu būdiņu priekšpilsētā—Dievs vien zina, kā viņa tur bija dzīvojusi — ir salusi, ir badojusies, līdz beidzot kādā dienā viņu ievietoja nespējnieku mājā. Še viņai tomēr nekas nebija pa prātam. Viņa ilgojās pēc savas mazās dēļu būdiņas, kur varēja pēc sirds patikas saimniekot.

Roze ļoti labi viņu saprata. — Mācītāja ģimene nebija vairs interesējusies par savu agrāko bērnu meitu. Viens dēls jau bija kļuvis valsts padomnieks, un Roze centās viņai pastāstīt par agrākiem audzēkņiem, domādama, ka tas veco interesēs. Bet vecai viņš bija un palika mazias zēns, ko viņa bija auklējusi. «Ak, zināt, Edvartam bija nelāga paradums slapināt gultu. Ikkatru mīļo nakti. Vēl kā liels vienpadsmit gadus vecs zēns — vai jūs tā ko esat dzirdējusi?» Kad Roze tagad lasīja laikrakstos komentārus par šī valsts padomnieka runu, viņai vienmēr bija jāsmaida.

Viņa Norai uz svētkiem bija nopirkusi adītu vesti un pasūtījusi rausi. Patiesībā visām vecām sievām uz svētkiem nāktos saņemt rausi. Un tad viņas pašas Ziemassvētki. Mājās savā mazajā istabā viņa bija atnesusi mazu eglīti, ko gribēja pēcpusdienā aizdedzināt, iekāms devās pie tēvoča, vai arī vēlāk pārnākot no viesībām. Tas būs viņas īstais Ziemassvētku vakars. No mātes uzticīgajām māsām Dānijā viņa bija saņēmusi Ziemassvētku sūtījumu, šīs vecās dāmas viņa nebija redzējusi kopš savas bērnības, bet viņas katru gadu Rozes dzimšanas dienā un Ziemassvētkos sūtīja dāvanas. Šo mazo dāvanu viņa bija nolikusi zem savas eglītes un priecājās, ka bija vecajām dāmām aizsūtījusi kādu rokdarbu, tāpat priecājās par bronzas svečturiem, ko bija pirkusi Torkildam.

Ak jā, Torkilds, viņa nodomāja. Viņš ieradīsies pēc divdesmit minūtēm, viņa bija apsolījusi ar viņu kopā iepirkt Ziemassvētku dāvanas Līdes bērniem, jo Līdes mājā viņš pavadīs Ziemassvētku vakaru.

Viņa juta pret sevi sarūgtinājumu, jo nebija mierā ar pārmaiņām Torkildā. Viņš tagad bija kļuvis labākais draugs, bruņinieciskākais, uzmanīgākais biedrs — un vairs ne reizi neminēja par savu iemīlēšanos. Bet toreiz, kad viņš nemitīgi par to runāja, viņa bija sev iestāstījusi, ka tas viņu sāpina, sāpina Torkilda dēļ, viņa kaunējās saņemt visu šo uzmanību, jo nespēja neko sniegt pretim. Bet tagad viņu vēl vairāk pazemoja apziņa, ka Torkilda uzmanība radās no līdzjūtības.

Bez tam Torkilda sabiedrībā viņu, taisnību sakot, neuztrauca viņa līdzjūtība. Patiesībā šīs attiecības viņai bija sagādājušas zināmu baudu, viņa tur redzēja dramatisku plūdumu — likteni: viņa pati gāja vientuļa savu ceļu, lūkodamās tukšumā ap sevi, pārpilna neizsakāmu alku pēc nezināmā, kas nesīs viņas mūža laimi, bet viņš tai sekoja — izsalkušu sirdi, prasīja no viņas šo laimi, ko tā nevarēja sniegt, viņa bija Torklida liktenis.

Un šī drāma beidzās toreiz — viņā rudens vakarā, kad viņi Sankthansa laukumā skūpstījās. — Tā bija dīvaina liktenīga atvadīšanās, kam nebija nekā kopēja ar to, ka Torkilds bija dabūjis vietu trīsceturdaļstundas braucienā ārpus pilsētas. Un tad šī svētdiena pagājušā vasarā, ko viņa pavadīja pie Torkilda, sēdēdama viņa verandā starp rozēm, un viņš tai iespieda rokā ziedu un neizsakāmi maigā, bet noteiktā balsī sacīja, ka vēl viņai visu to labāko zemes virsū — to lielo laimi, kas viņai liktu aizmirst visu pagātni. So vārdu iespaids, protams, samazinājās, kad Becija viņai kādā rudens dienā pastāstīja, ka bijusi pagājušā vasarā ar Torkildu saderēta.

Roze rūgti iesmējās. Viņai tak nebija ne mazākās daļas gar to. Viņai tikai vajadzēja priecāties, ja Torkilds saderinājās ar kādu citu, apprecējās un kļuva laimīgs. Tomēr viņa nevarēja priecāties. Nē, viņa gribēja būt Torkilda liktenis, kamēr nebija sastapusi pati savu likteni. Roze jutās dziļi pazemota, dzirdot, ka viņa dzīvē bez viņas bijuši vēl citi pārdzīvojumi. Viņa bija mācījusies saprast, ka viena sieviete nevar vīrietim aizpildīt visu pasauli, ja nespēj nekā sniegt — ne labu, ne ļaunu. Tagad tikai vēl trūka, ka viņa sāktu nožēlot, ka bijusi pret viņu lojāla, nebija pielietojusi koķetēriju un citas mākslas, lai viņu neatlaidīgi turētu pie sevis.

Un beidzot šīs nejaukās domas, kas nāca nesauktas, grauza viņas sirdi un viņa nespēja tās aizdzīt, domas par Torkilda dzīvi vispār. Viņa taču zināja, ka viņš tā kaut ko bija pārdzīvojis — sen, sen atpakaļ. Viņš jau pats to bija stāstījis, toreiz, kad viņa atbildēja ar skūpstu. Toreiz viņai šī atzīšanās nenesa nekādu priekšstatu; viņa pat ne mirkli nebija dusmojusies, bet tikai domāja par Torkilda nelaimi. Bet tagad. Viss šis pretīgais, kas viņai derdzās, par ko viņa negribēja ne dzirdēt un ko tomēr bija spiesta noklausīties, kad par to rrnāja ir kantorī, ir pansijā, pastāvīgi to vajāja, kad viņa domāja par Torkildu: vai tiešām arī viņš?

Nesot sevī šīs kauna izjūtas, viņa arī nespēja priecāties Torkilda sabiedrībā.

Vilciens jau bija pienācis, un viņai ierodoties, Torklids staigāja pa peronu.

«Labvakar, cik mīļi, ka tu mani gribi pavadīt. Esmu pārāk liels muļķis, lai izdomātu dāvanas. Sevišķi nespēju iedomāties, ko lai dāvinu Līda kundzei; domāju nopirkt jostas sprādzi, vai to varētu pēc tavām domām?»

«Tas būtu ļoti jauki,» sacīja Roze.

«Un tad laikam jāaizsūta arī ziedi?»

«Pēc manām domām pietiek ar vienu no šīm dāvanām. Man bez tam arī jāpasūta ziedi tantei Margotei.»

«Tātad, rītvakar tu būsi mācītāja Vēgnera mājā?»

«Ak jā.» Roze nopūtās. Tas bija viņas tēva brālis, kas ilgus gadus bija nodzīvojis Trondjēmā un šoruden pārnāca uz Kristiāniju. «Tagad man viņiem visiem jāpērk dāvanas. Un man tiešām nav ne naudas, ne patikas.»

«O, pietiks tak ar kādu nieciņu?»

«Nē, taisni to es negribu. Viņi mani, protams, ielūdza, lai darītu kaut ko šīs nabaga Rozes labā. Es negribu tur sēdēt kā nabagmājas iemītniece, pret ko viņi parāda savu laipnību. Magdai un Ievai es nopirku mežģīņu mutautiņus, samaksāju par tiem tikpat, cik maksā kurpju pāris.»

«Bet, Roze, viņi tak domāja par tevi labu.»

«Jā, protams. Mani tikai kaitina, ka viņi mani tā nožēlo, jo man visa tā trūkst — kā, piemēram, pārpilnām manām māsīcām. Viņas mani nožēlo, ka man jātup kantorī un es nevaru «iziet», nevaru piedalīties viņu izbraukumos, nevaru ieiet viņu «aprindās,» ka viņu draugi nevar man parādīt savu uzmanību, ka viņu draudzenes mani neielūdz savās viesībās un labdarības sarīkojumos, ka nesaejos ar šīm «smalkajām» dāmām un tā tālāk. Lai gan es nevaru iedomāties briesmīgāku dzīvi, kādu ved Magda un Ieva.»

«Jā, jā, es tevi saprotu. Bet Dieva dēļ, viņi tak domā tikai labu.»

«Nūjā. Un bez tam pēc viņu domām esmu pārāk vīzdegunīga

Neesmu pietiekoši pazemīga. Tu esi augstprātīga, mēdz sacīt mana krustmāte, taisni kā tava māte. Un tas nemaz nav labi, bērniņ. — Ka nabaga ļaudīm, ka meitenei manos apstākļos var būl savi uzskati, redzi, to šie ļaudis uzskata par lielu greznumu. Redzi, zinu it labi, ka viņi dusmosies par šiem mutautiņiem. Bet es sev atļaujos būt pret šādiem cilvēkiem neiecietīgai.

«Ir jau nejauki ar šādām domām svētīt Ziemassvētkus,» viņa noskumusi piebilda. «Nejauki. Un skumji. Ak, Torkild. — Sākumā biju ielūgta pie Hanseniem, zini, konduktora mājā, kur es dzīvoju. Viņi jau arī mani ielūdza tādēļ, ka sajuta pret mani līdzjūtību. Bet tas pavisam kas cits. Zinot, ka es šai vakarā sēdu vientuļa savā istabā, viņi nevarētu priecīgi svētīt Ziemassvētkus, saņemt un izdalīt dāvanas un ēst savu svētku biezputru [3] . Bet viņi tikpat jauki pavadīs šo vakaru vieni paši, un domā, ka es pie sava tēvoča jutīšos daudz labāk — šai Inkognito ielas smalkajā mājā. Bet kad Hansena kundze mani ielūdza ņemt par labu, ko viņi Ziemassvētku vakarā man var sniegt, tici man, es biju priecīga un pateicīga. Priecājos nopirkt bērniem jaukas rotaļas, zinot, ka viņi pēc tām ilgojas.»

«Vai šie ļaudis ir patīkami, kur tu dzīvo?»

«Jā, ļoti jauki. Tas ir, ar šādiem maziem cilvēciņiem es vienmēr jūtos mazliet neveikli. Bet ar bērniem esmu iedraudzējusies. Sievas prombūtnē es viņus uzraugu. Mums ir liela leļļu istaba, mēs rotaļājamies ar mazajām meitenēm; es viņām iemācīju no sērkociņu kastītēm un papes darināt jaukas mēbeles — zini, tādas, kā mēs ar Dorisu taisījām. Mēs tad sēžam manā istabā, līmējam un griežam, zīmējam un šujam. Man liekas, es pati pat vairāk priecājos nekā mazās meitenes. Izdomāju rīt nopirkt dažādas lietiņas viņu leļļu istabai — servīzes un svečturus, putnu būrīšus un klavieres, puķu podus un gludināmās dzelzis, dažādas mazas lietiņas. Bet tagad es nebūšu klāt, kad Inga un Gīda un Helēna izsaiņos savas dāvanas un saliks leļļu istabā.»

Viņi gāja cauri Lielajai ielai. Roze ik mirkli apstājās pie zemo māju skatlogiem.

«Pēc manām domām Ziemassvētku noskaņā iederas iepirkt dāvanas Lielā ielā. Kad es biju maza, māte vienmēr ar mani še nāca iepirkties. Galvenā kārtā māte še iepirkās tādēļ, ka domāja še lētākas cenas. Bet īstenībā viņa še meklēja svētku noskaņu. Šīs mazās zemās koka mājiņas viņai atgādināja Nīborgu, tāpat arī šie mazie veikaliņi, no kuriem mazas pakāpes ved dzīvojamās telpās. Mēs šad un tad ieskatījāmies arī tumšajos pagalmos ar daudzajām preču noliktavām un gale-rijām un tumšajiem kaktiem; man tad vienmēr bija jādomā par Asbjernsena pasaciņām. Vai tas nebija savādi, ka māte, kaut gan svešiniece, pazina Kristiāniju daudz labāk, nekā daudzi šejienieši? Tur lejā pie cietokšņa viņa skaidri zināja, kas bija cēlis šīs vecās mājas, kas tur dzīvoja, viņa pazina šo māju vēsturi un notikumus, kas tajās bija risinājušies.

Domājot par Ziemassvētku iepirkumiem kopā ar māti Lielā ielā, man vienmēr šķiet, ka tas notika sniegputenī, kad lielas mīkstas pārslas lido gar apgaismotajiem logiem, un tad šīs tumšās pārdotavas pie baznīcas un pati baznīca, kas toreiz izskatījās tik liela un cēla, jo mājiņas tai apkārt bija maziņas un tumšas, un apgaismotais torņa pulkstenis, likās, tiecas mākoņos — cik tas bija jauki un brīnišķīgi.»

Torkilds apgriezās un palūkojās ap sevi. Līdz šim viņš nekad visu to nebija ievērojis. No šejienes baznīca pār zemajām mājiņām tiešām izskatījās skaista, kā tā tur stāvēja tumša un drūma ar savu apgaismoto pulksteni.

«Un sniegu mēs ari dabūsim!» priecīgi izsaucās Torkilds. Viņš parādīja Rozei pirmo sniega pārslu uz mēteļa apkakles.

«Jā, tiešām. Ak, kaut tak sāktu snigt.» Roze ar izstiepto uzroci mēģināja uzķert lidojošās sniega pārslas, kas retumis plīvoja gaisā. Tas bija tikjauki. Kad viņi iznāca no kādas zemas bodītes, kur vēl zemāki pakāpieni veda dzīvojamā telpā, skatlogu un laternu gaismā lidoja lielas sniega pārslas. Un uz netīrās ielas jau gulēja plāna balta sniega kārtiņa.

Kad viņi iegriezās pilsētas centrā, bija īstais sniegputenis. Ratu klaboņa uz sasalušās ielas tagad skanēja dobji, it kā klusā, svinīgā svētku noskaņā. Skatlogu gaisma vairs nekrita kā asas svītras miglainajā aukstajā gaisā, bet līgojās plīvojošo pārslu spēlē, maigās pārslas atsvaidzināja sakaisušo seju Drēbes kļuva baltākas, un svaigais gaiss paplašināja plaušas.

«Pie visiem svētiem, kā lai tagad uzzinām, kuras ir tavas un kuras ir manas dāvanas,» izsaucās Roze, jo Torkilds bija saņēmis visus saiņus.

«Mēs tās izsaiņosim un apskatīsim. Vai arī ļausim liktenim izšķirt, kādas dāvanas nākas Līdu un kādas Hansenu bērniem. Mēs tās varam caurlūkot, kamēr ēdīsim pusdienas. Vai iesim pie Ingebreta, tur ir ļoti klusu un patīkami.»

Viņi devās lejup pa Ķēniņa ielu. Viņiem pretim plūda vesela neskaitāmiem saiņiem apkrautu cilvēku jūra. Pamazām sāka aizvērt veikalus. Bija tik patīkami palaist garām šo steidzīgo straumi un mierīgi klīst uz klusāko pilsētas daļu, kur apgaismotie logi bija slēpti ar aizkariem un tikai reti trokšņi traucēja sniega pārslu kluso deju.

«Nē, zini, es labāk dzertu tēju un ieēstu dažas sviestmaizes. Taisni ilgojos pēc labas siltas tējas.» Viņa noņēma melno plīša cepuri un nokratīja sniegu. Mati ap deniņiem bija valgi un viegli vijās.

Zemā, mājīgā kafejnīca ar koka galdiņiem un koka griestiem bija gandrīz tukša — tikai kādā stūrī sēdēja pāris plikgalvji tirgotāji un ēda mencu. Roze un Torkilds ierīkojās mājīgi uz dīvāna durvju tuvumā.

Viņa tūlīt sāka izsaiņot savas Ziemassvētku dāvanas un tās sakārtot. Dīvāns un abi krēsli vienā mirklī bija segti papīriem un kārbiņām.

«Vai tie nav burvīgi?» viņa jautāja, jūsminādamās par dažādām rotaļlietiņām. «Inga dabās apzeltīto kafijas servīzi. Vai tev ari neliekas, ka viņa priecāsies? Es kā bērns par tādu dāvanu no priekiem nebūtu zinājusi ko darīt.»

Ienesa tēju, un Rozei nācās rotaļlietiņas nolikt sāņus.

«Ziemassvētkos tak ir skaisti. Brīnišķīgi svētki,» viņa klusu sacīja. «Kaut arī man patiesībā nav Ziemassvētku.»

«Mums abiem nav īstu Ziemassvētku,» sacīja Torkilds. «Kā tu domā, vai mums abiem reiz nevajadzētu svētīt kopā Ziemassvētkus?» Roze tikai pamāja galvu.

«Ja es vēl dabūtu kādu mazu eglīti,» piebilda Torkilds, «vai tu to nevarētu izgreznot. Es domāju, tur ārā manās mājās?»

Viņa atkal pamāja galvu. Torkilds ievēroja, ka viņa izvairījās viņā lūkoties.

«Vai labāk atstāsim to. Varbūt pavadīsim šo vakaru kaut kur citur kopā?»

«Nē, nē.»

«Tiešām nezinu. Pēdējā laikā tu esi kļuvusi tik savāda,» klusi piebilda Torkilds.

«Es?» viņa negribot atbildēja un pēc mirkļa vilcināšanās piebilda: «Es tikai atrodu — domāju — varbūt tev nemaz nav tik patīkami būt ar mani kopā. Un tādēļ man vienmēr bija tik neveikli pieņemt tavus pakalpojumus, jo domāju, tu to dari tikai manis dēļ.»

«Savādas iedomas, Roze,» klusi sacīja Torkilds katru vārdu uzsvērdams. Viņš nenovērsa skatu, kamēr viņa nolaida acis.

«Tas jau būtu pavisam dabīgi, ja es tev beidzot apniktu,» viņa čukstēja gandrīz raudot.

«Ja tu vari ieņemt galvā tādas domas,» tikpat nopietni sacīja Torkilds, «tad nekad neesi sapratusi ko tev daudzreiz esmu sacījis. Manās jūtās pret tevi nekas nevar mainīties. Esmu ilgi par to cietis klusu. Negribēju tevi mocīt — un ubagot arī negribēju, jo tu man nozīmē pārāk daudz. Taisni otrādi, es mēģināju tev kaut ko dot, kaut ari kādu mazumiņu, kā patei-cību par to, kas tu man esi, vienmēr biji un paliksi.»

Roze sēdēja acis nolaidusi.

«Bet, Torkild,» viņa klusu iebilda.

«Nu?»

«Nekas. Man tikai likās, ka tomēr esmu tevi nogurdinājusi. Dzirdēju, ka tu esi bijis ar Beciju saderināts.»

«Kas tev to stāstīja?» viņš strauji jautāja.

«Pati Becija. Vai tas nav tiesa?»

«Protams, tas ir tiesa.» Viņš īsi iesmējās. «Un vai tad Becija nav mīļš radījums?»

Samulsusi Roze viņu uzlūkoja:

«Jā… Bet tu sacīji—tu vienmēr pret mani jutis—vienmēr … Es to nesaprotu.»

«Nē, protams, nē,» tikpat klusu un nopietni atbildēja Torkilds. Viņa gaidīja, ka viņš turpinās, bet Torkilds klusēja. Atspiedis zodu rokā, viņš lūkojās savā priekšā. Vienreiz viņa seju aplidoja viegls garāmskrejošs smaids.

«Becija gan piebilda, viņa neticot, ka tu viņu jel kad esot mīlējis,» samulsusi piebilda Roze. «Pēc viņas domām, tu to darījis aiz spītības.»

«Tad nu gan Becija maldās.» Atkal pār viņa seju pārslīdēja šis mazais vieglais smaids. «Man viņa bija ļoti mīļa. Tikai citādi.»

«Vai tu atkal varētu saderināties ar kādu citu, ko tu tā «citādi» mīlētu?» jautāja Roze.

«Nē,» viņš klusi pie sevis pasmaidīja.

Roze atkal novērsa skatu un pietvīka. Viņa nemēģināja noskaidrot savu izjūtu jūkli. Viņa nezināja, par ko Torkilds smaidīja. Viņa tikai saprata, ka Torkilda tēls, ko viņa sev darinājusi, bijis nepareizs. Viņa bija domājusi, ka pazīst viņu ir iekšēji, ir ārēji un redzēja, ka maldījusies. Likās, ka viņš ar to pieaugtu, bet pati kļuva nedroša un samulsusi.

Reiz viņa paskatījās Torkildam acīs, tad atkal nolaida skatu un nosarka. Viņš neatlaidīgi lūkojās viņā, un uz lūpām tam visu laiku rotaļājās šis pats smaids.

Torkilds no jauna piepildīja viņas tasi. Viņi ēda un dzēra klusuciezdami. Roze iespiedās dīvāna stūrī; jaunā izjūta, ka viņa ir tikai mazs nenozīmīgs radījums, par ko Torkilds smaida, viņu satrauca. Viņas vaigi dega, kājas bija ledus aukstas no slapjajiem zābakiem. Kad viņi bija paēduši, un viņš piesolīja cigareti, Roze ievēroja, ka viņas rokas trīcēja.

Pēkšņi viņš izvilka no kabatas mazu četrstūrainu sainīti un pasniedza to viņai.

«Nopirku tev mazu Ziemassvētku dāvanu. Vai gribi to tagad aplūkot, vai labāk atstāsi līdz rītam.»

Viņa juta, ka sainītī atrodas etvija:

«Vismīļāk es to aplūkotu tūlīt. Ak, Torkild, šķiet, tas pārāk smalks man.»

Viņa attaisīja papīru un atvēra veco, nobružāto ādas etviju. Tur gulēja veclaicīga smalka zelta kakla rota, daudziem maziem ametistiem izrotāta.

«Bet, Torkild, vai tu esi traks. Pirkt man tādu dārgumu?»

«Tev tā patīk?»

«Es nekad kaut ko skaistāku neesmu redzējusi,» viņa klusu sacīja.

«Jā, man arī tā šķita ļoti skaista. Es to redzēju vasaru pie kāda zeltkaļa un nopirku. Gribēju atļauties reiz nopirkt tev dāvanu, kas būtu diezgan skaista.»

«Pateicos,» viņa klusu čukstēja.

«Apliec to ap kaklu,» viņš klusu lūdza.

«Es nevaru, Torkild. Uz šīs blūzes. Nē, būtu žēl.» Viņa palūkojās uz savu novalkāto blūzi.

«Dari to. Mazākais pamēģini.»

«Labāk nē, Torkild! Vēlētos to aplikt pirmo reizi, kad došos pie tevis svētīt Ziemassvētkus.»

Drīz pēc tam viņi izgāja no kafejnīcas. Sniegs vairs nesniga. — Augstu pār balto zemi un koku vainagiem, kas viegli un balti pacēlās starp ielas laternu dzeltenajām spuldzēm, izpletās debesis — bezgalīgas un tumšas.

Viņi nerunāja ne vārda, dodamies nevis uz pilsētu, bet pār sniega segto bankas laukumu uz cietokšņa pusi.

Roze nemaz vairs nespēja domāt. Viņa bija ilgu un gaidu varā, kaut gan arī mazliet baiļojās. Tas ir Torkilds, viņa domāja — tas tiešām Torkilds. Bet viņai šķita, ka līdzās iet svešs nepazīstams vīrietis. Uztraukumā viņa saspieda roku ap rotas kārbu; viņai šķita, it kā pieņēmiet šo dāvanu, viņa būtu sevi atdevusi šī nezināmā varā.

Mīkstajā dziļajā sniegā vinu soli bija tikko dzirdami. Še zem jajama ceļa mūriem bija pavisam tumšs, un laternas bija izskaisītas lielā atstatumā. Apstādījumu krūmi margoja kā baltas sniega kaudzes.

Kad Torkilds apstājās un nolieca seju pār Rozes seju, viņa pacēla galvu un sniedza pretim savas lūpas. Viņa stāvēja pavisam klusu un saņēma viņa skūpstus, un kad viņš pēkšņi to piekļāva sev klāt, viņa apskāva tā kaklu.

«Roze, vai tas tiesa?» viņš tikko dzirdami jautāja. Viņa balss tai lika nodrebēt.

Viņa tikai palocīja galvu, un kad viņa atkal pacēla seju, lai sniegtu viņam skūpstu, no koka zariem viņai sejā sabira dažas saltas sniega pārslas.

«Tu mani mīli?» viņš jautāja pēc katra skūpsta. «Mīli mani?»

«Jā.» Viņa gribēja sacīt «es tevi mīlu,» bet nespēja. Likās, it kā viņa nespēja izspiest šo vārdu no savas pārsteigtās samulsušās sirds. Tai vietā viņa tikai čukstēja:

«Vai tiešām tu tas esi, Torkild? Vai tiešām? Man šķiet, it kā tu tas nebūtu. Šķiet, it kā tu būtu kļuvis pavisam cits.»

«Nē, es esmu kļuvis cits,» viņš atbildēja.

«Tomēr, tomēr! Man ir tā, it kā agrāk es tevi nemaz nebūtu pazinusi.»

«Agrāk tu nepazini mīlu,» viņš pavisam klusu sacīja. Viņa to atkārtoja. «Agrāk es nepazinu mīlu.» Tas skanēja brīnišķīgi. Tā bija mīla. Roze pēkšņi un strauji saņēma viņa seju savās rokās un lūkojās viņa acīs. Jā, tā bija mīla. Tā izskatījās mīla. Tad viņa pievilka Torkilda seju sev klāt un atkal un atkal to skūpstīja, kamēr no klusajiem kokiem bira maigais svaigais sniegs.

OTRA DAĻA

1

Torkilds izgāja caur ēdamistabu, pamāja ar galvu istabenei, kas klāja galdu, un palika mirkli dzīvojamā istabā.

Caurvējā viegli planda garie baltie aizkari pie verandas durvīm. Visa māja vēl smaržoja pēc svaigas krāsas. Jaunkrāsotā grīda, kas dzelteni margoja saulē, stāstīja, ka šī ir jauna māja, par spīti vescajām mēbelēm.

Brīnišķīgais pavasara laiks pieturējās visu nedēļu, kopš viņi bija atgriezušies. Šīs lieliskās rīta stundas …

Viņš atrada uz Rozes rakstāmgalda viņas cigaretes un aizpīpēja. Uz izvilktās rakstāmplates porcelāna rakstāmpiederumu priekšā gulēja pavisam jauna «Mājasmātes izdevumu» grāmata. Uz rakstāmgalda atradās viņa ģimetne sešu gadu vecumā, kā viņš sēdēja mātes klēpī. Viņš paņēma ģīmetni un noglāstīja mātes tēlu. Tad noliecās un noskūpstīja grāmatā vietu, kur Roze bija ierakstījusi savu jauno vārdu: Roze Hristiansena.

Tad viņš iegāja dārzā, lai gaidot Rozi izsmēķētu savu cigareti.

Vasarnīca atradās mazā uzkalniņā, no trim pusēm priežu meža ieslēgta. Mājas priekšā ar smiltīm izbērtā pagalmā bija ierīkota liela puķu dobe. Dobe vēl bija kaila, un tur bija redzami tikai mazi papīra maisiņi, ko Roze bija uzbāzusi stādiņiem. Bet aiz papīra maisiņiem izraibotās dobes pret upi, kas gaiša un skaidra tecēja gar māju, slīdēja gaiši zaļš uzkalniņš ar maziem augļu kociņiem, taisni aiz dārziņa upīte izplūda nelielā ezerā, kas saulē margoja vien. Zaļā pļava bija pārplūdusi, un mazi vītolu krūmi lūkojās no ūdens.

Viņpus upei pletās tikai pļavas un druvas, kuru tumšās svītras zem gaišajām debesīm stiepās līdz pat mežam. Saule žilbināja Torkilda acis. Savu laimi viņš izjuta kā saldu mierīgu pagurumu un ar visu ķermeni uzsūca saules starus. No uzkalniņa nāca silta vasaras smarža, sanēdami aizlaidās daži insekti, un pie viņa kājām uz kāda zāles stiebra rāpās spīdoši melna vabole, bet nokrita zemēe un palika uz muguras guļam, līdz Torkilds noliecās un palīdzēja tai piecelties.

Mazie baltie mākonīši un ziedošie ķiršu koki zaļajā uzkalniņā pie viņa kājām it kā sacentās mirdzā. Kociņi bija pavisam jauni un mazi, un ziedu vainadziņi nebija lielāki par līgavas ziedu pušķi.

Verandā aiz viņa atskanēja soļi. Roze iznāca ģērbusies apakšsvārkos un caurspīdīgā uzmetnī, lai pakārtu uz margām dažus dvieļus.

«Tu vēl neesi apģērbusies?» viņš uzsauca.

«Tūlīt. Man tikai jāpārvelk kleita.»

Viņa palika stāvot durvīs starp caurspīdīgiem sarkansvītrotiem aizkariem. «Tu vari jau sākt ēst, ja esi izsalcis. Es tūlīt nākšu.»

«Ak, ko! Pasteidzies un nāc lejā. Gribu tev kaut ko skaistu parādīt.»

Pēc dažiem mirkļiem viņa, tērpusies gaišā vasaras kleitā, skrēja pa verandas kāpnēm lejā. Viņa piegāja Torkildam klāt un pieķērās viņa elkonim.

«Nu? Ko tu gribēji? Kaut kas sevišķs?»

«Nē.» Viņš to apskāva. «Nekas sevišķs nebija.»

Viņa berza savu pieri pie vīra vaiga:

«Kas tad te bija tik skaists, manu zēn?»

«Tu!»

«Jā, to jau es zinu. Bet ko tu man gribēji rādīt?» «Vai tie nav skaisti?» viņš jautāja, norādīdams uz ziedošajiem ķiršu kociņiem.

«Jā, brīnumskaisti!» viņa priecīgi izsaucās. Viņa maigi atraisījās no viņa rokām un devās pie ābeļu kociņiem. «Arī tie drīz ziedēs?»

«Vai tu priecājies par mūsu māju?» viņš jautāja jau laikam divdesmito reizi. Un viņa atbildēja metoties viņa rokās:

«Jā, ļoti.»

Roku rokā viņi devās pie sava mazā mirdzošā brokastgalda. Roze apsēdās, noņēma sildītāju no spožas kafijas kannas un ielēja kafiju.

«Pietiek, pietiek! Man vairāk nē.» Viņš saķēra Rozes elkoni un turēja to ciet.

«Tik maz kafijas. Kas tev nāk prātā—vai tu šodien nejūties vesels, Torkild?»

«O, tomēr.» Viņš smējās. «Lej vien tasi pilnu. Es to tikai sacīju, lai būtu iemesls satvert tavu roku.»

«O! Arī viņa iesmējās. «Pēc manām domām tu to dari arī bez iemesla, cik bieži vien tīk. Pasteidzies, citādi nonāksi par vēlu birojā.»

«Ne vēlāk kā parasti,» pavisam mierīgi noteica Torkilds, kamēr Roze tikai galvu vien nopurināja.

Tad viņš atvadījās, un viņa kā parasti sacīja, ka gabaliņu to pavadīs. Cieši sakļāvušies viņi gāja pa meža taciņu.

Kad Roze atgriezās, istabene pašlaik novāca galdu.

«Nu, Agnes', vai mums kas vajadzīgs no veikala? Droši vien maizes nepietiks pusdienām.»

Viņa izstaigāja istabas, aplēja puķes, palūkojās dārzā zem papīra maisiņiem. Tad viņa gāja pār pagalmu uz sakņu dārzu, kur saulē gulēja tīrās pelēkās dobes. Vakarvakarā Torkilds bija racis un ravējis un izvilcis celiņus. Šovakar viņi sēs. Roze sāka nogriezt rabarberus. Līdz pusdienai vēl laika diezgan, viņa tos sagriezīs un iepildīs pudelēs.

Patiesībā kalpone nemaz nebija vajadzīga, bet Torkilds teica, ka viņa jātur. Vispirms pēc viņa domām šī māja bija Rozei par lielu; viņiem nācās īrēt šo vasarnīcu, jo nevarēja atrast citu piemērotu dzīvokli. Un bez tam viņš negribēja, ka Roze visu priekšpusdienu paliek viena pati. Bet šais garajās stun-dās, kamēr Torkilds bija darbā, viņai nebija daudz ko darīt.

Paņēmusi nogrieztos rabarberus, viņa apsēdās dzīvojamā istabā.

Kad istabene pusvienos ienesa viņai tēju, Roze jau bija piegriezusi pilnu bļodu rabarberu. No griešanas pirksti kļuva tik neglīti.

Pusdienā viņi ēdis sildīto vakardienas zupu un mencu, Rozei nebija virtuvē ko darīt.

Viņai gan bija vēl šis tas kārtojams pie pūra veļas. Bet rokas bija kļuvušas tik nejaukas un asas. Viņa mazliet parakņājās grāmatu skapī. Bet lasīt tomēr negribējās.

Patiesībā viņa jutās nogurusi. Viņa it kā nokaunējusies pasmaidīja. Viņa bija nogurusi. Līdz šim viņa nekad nebija dienā gulējusi un šādu vāļāšanos uzskatīja kā kaut ko nicināmu. Tagad viņa tomēr uzrāpās uz dīvāna, pavilka zem sevis kājas, palika zem galvas spilvenus. Guļot viņa pāris reizes par sevi pasmaidīja. Un tad viņa bija iemigusi.

2

Kad Roze gribēja doties ceļā, mēteli jau viņa bija pakārusi pie krāsns, lai tas sasiltu, istabene ienesa divas lielas papīra kārbas. Tās nodevis fabrikas zēns.

Roze nolika kārbas uz galda līdzās mazajai Ziemassvētku eglītei, kuras zari vēl nebija izgreznoti. Viņa iedomājās, kas kārbās atrodas — puķes no Torkilda, sakarā ar Ziemassvētku vakaru.

Nebija tādas lietas pasaulē, ko viņš Rozei nepirktu, iekāms viņa paspēja izsacīt vēlēšanos, ja tikai varēja viņai sagādāt prieku. Likās, viņa vienīgās domas bija parādīt savu lielo mīlestību — taisni šinī laikā.

Taisnību sakot, viņš tāds bijis vienmēr. Tikai viņas pašas vainas dēļ pirmajos laulības mēnešos radās viena otra nesaskaņa. Tagad viņa pati to saprata. Viņas mīla, salīdzinot ar Torkilda, bija pavirša un savtīga. Dažreiz viņa savā laulībā jutās neapmierināta, jo dziļi sevī sajuta, ka viņas jūtas bija daudz mazvērtīgākas par Torkilda, bet, augstais Dievs, vai tad tas bija viss? Jā, Roze vairāk neko nespēja izjust. Dažreiz gan viņu pārņēma karaliskas izjūtas — kļūt tā mīlētai un lutinātai, apbrīnotai un iekārotai — un ja arī laiku pa laikam viņā radās maza pretīguma izjūta šīs vētrainās kopdzīves dēļ,tad tas radās vienīgi tādēļ, ka viņas zemapziņā slēpās sajūta, ka viņa nespēj sniegt pretī vīram tādu pat dziļu kvēli. Tagad, kad bērns viņā bija izsaucis spēju mīlēt, viņa to saprata. Ak, tagad viņa arī saprata sava vīra neizsakāmo juteklību, kas pēdējā vasarā viņā tik bieži radīja nepacietību — tas jau tikai pierādīja, ka viņu kopdzīve Torkildam nozīmēja daudz vairāk, nekā viņai pašai.

Bet tagad, juzdama, ka dzīvo pilnskanīgi, tagad, kad viņas sirds bija kļuvusi maiga un mīlas pārpilna, ak, tagad viņa savu vīru saprata, tagad viņa mīlēja — sava bērna tēvu. Kad viņš sēdēja pie klavierēm un spēlēja vai arī lasīja, viņa varēja sēdēt ar šuvekli rokās un viņu ilgi aplūkot, it kā līdz šim to īsti nebūtu redzējusi. Mana bērna tēvs, viņa domāja, tad piecēlās, devās viņam klāt un piespieda viņa galvu pie savām krūtīm. «Tu esi tik skaists, Torkild. Es tevi tik ļoti mīlu.» — «Tu mani mīli?» viņš tad klusi jautāja, ievilkdams viņu savā klēpī. «Jā, Torkild. Vai zini, kādēļ es tevi tā aplūkoju? Vēlos kaut mūsu zēns būtu līdzīgs tev. Lai viņam būtu tik skaista piere, tik skaistas acis, mute un zods, kā tev.» Runājot viņa ar pirkstu vilka pa vīra sejas līnijām. «Viņam jālīdzinās savam tēvam.» Torkilds pievilka viņas galvu pie savām krūtīm, un sievu glāstot viņa sejā no pārāk lielās laimes it kā iezīmējās ciešanas.

Vienā kārbā atradās dzeltenās mimozas un violetie ceriņi. Tos visus viņa salika lielajā melnajā glazētajā krūzē uz lādes. Otrā kārbā atradās grieztas hiacintes, zilas un baltas un sārtas. Tās viņa sakārtoja kristāla vāzē un nolika uz galda. Mirkli viņa nolieca seju pār ziediem, kas stipri smaržoja.

Vecais pulkstenis ēdamistabā nosita trīs. Tagad viņai tiešām jāpasteidzas, ja laikā grib būt atpakaļ. Pie tam viņai bija jāiet pa meža ceļu, lai nokļūtu Fensalā.

Bija skaidra auksta ziemas diena—kā pagājušajā gadā. Bet kāda starpība. Pat šāda asa auksta ziemas diena še ārā bija skaista. Apaļā sarkanā saules ripa virs meža, augstās dzidrās debesis, kas gaišzili blāvoja smalkajā miglā, biezā sarmas kārta kokos, krūmos un dzeltenajā sasalušajā zālē, kas pārplūdušajā pļavā bija sasalusi ledū, — cik tas viss bija skaists. Ejot gar upmalu, viņa gāja lēkādama un uzmanīgi un turējās visu laiku pie pašas malas, kur ledus bija gruvešains un nelīdzens. Drusku kājai paslīdot, viņu pārņēma bailes. Bet nonākot meža ceļā, kas veda pār dzelzceļa sliedēm un kalna pauguru, viņa sāka iet ātri un viegli. Viņas stāvoklis pamazām kļuva par nastu, bet saldu nastu; viņai šķita, ka viņa bija kļuvusi veselāka un ieguvusi vairāk spēka to nest — vismaz tagad.

Šauro taciņu ieslēdza brūnas novītušas papardes un kaili avenāji. Pavasarī, kad viss še auga un zaļoja, kad papardes savus gliemežiem līdzīgos asnus izstiepa pār zemi, še nevarētu tik viegli soļot. Par šo stundu domājot viņu pārņēma dīvainas sāpīgas kauna izjūtas, bet ari apzinīgs lepnums. Un kad dārzā atkal ziedēs augļu koki, — šo stundu viņa nebaidījās, bet tikai izjuta nepacietīgu, nervozu spraigumu. Un kad viņa izveseļosies un sēdēs ar bērna ratiņiem dārzā — visu skaisto vasaru viņa sēdēs dārzā un kops savu bērniņu — šīs domas viņā radīja tik lielu valdonīgu laimes sajūtu, ka likās krūtīs kaut kas salūzt.

Nekad, nekad, ja vien tas iespējams, vini nedzīvos pilsētā. Še, ārpus pilsētas nodzīvotos menešos viņa bija novērojusi visus gada laikus, izjutusi mainīgo noskaņu skaistumu. Pat šā gada garais lietainais rudens, cik tas bija še ārā skaists. Rītos uzceļoties viņa sajūsmā bija vērojusi lietus pilienus slīdam pa tālruņa stieplēm un pilienu sīkās pērļu saites koku zaros. Viņas bērns izaugs uz laukiem.

Ejot viņa domāja par daudzajiem jaukajiem pienākumiem, kas tad piepildīs viņas dienas. Pirmā rotaļīgā patika, ko viņai bija devusi pašas saimniecība, istabu kārtošana vai vārīšana pēc pavārgrāmatas, par ko Torkilds viņu bieži bija pazobojis — uz ilgu laiku tas viņu neapmierinātu. Tas jau bija darbs zilā gaisā — bez jebkādas jēgas, ka viņa ar kalponi, divas pieaugušas sievietes, pavadīja savu laiku sev pašām un vēl vienam cilvēkam vārot ēdienu, turot kārtībā māju, — tā pēc viņas domām bija nejēdzīga cilvēka enerģijas izšķiešana. Tagad tas būs pavisam citādi, kur šo enerģiju pielietos, lai uzturētu kārtībā māju, kurā aug bērni. Jau tagad viņa Ziemassvētku priekšdarbus veica ar pavisam citādu prieku, zinot, ka svētkos pie viņiem būs bērns, kaut arī svešs, ko viņa pie tam ne visai mīlēja.

Lilija gan bija maza jauka meitene,bet Roze tomēr vēlējās, kaut viņas bērni būtu citādāki. Un viņai arī bija dibināts iemesls tā domāt, jo Līdiem bērni bija tikai rotaļlietiņas: dažreiz viņi gan ar bērniem nodarbojās, bet, ja viņiem uznāca patika spēlēt ko citu, viņi bērnus vienkārši izsūtīja pie bērnu meitas. Tagad, piemēram, Līda kundzes dzīvības jautājums bija tikt Ziemassvētkos prom uz Lillehameru. Ingaru un Soņu, kam bija tikai astoņi un desmit gadi, viņa mierīgu sirdi nosūtīja vienus pašus pie vecmātes Krāgersalā. Kāda Merha kundze bija apsolījusi uz kuģa bērnus «pieraudzīt». Līda kudze šo sievieti gandrīz nepazina, bet dotais solījums apmierināja viņas sirdsapziņu vai kā nu viņa to nosauca. Tad viņa nezināja, kā tikt vaļā no Lilijas. —Ka viņa mazo negribēja ņemt sev līdzi sanatorijā, bija tik skaidrs, ka Līda kundzei par apmierinājumu Torkilds un Roze apņēmās mazo paturēt Ziemassvētkos pie sevis.

Augšā Fensalā Līda kundze, ģērbusies pelēkā ceļa uzvalkā un augstās kurpēs, skrēja no vienas istabas otrā. Roze atrada Liliju dzīvojamā istabā, kur viņa sēdēja paslēpusies aiz kāda plīša dīvāna. Bērnam klēpī bija liela cigarešu kārba, un viņš bija nodarbināts laužot cigaretes vidū pušu. Roze atņēma kārbu un sakārtoja tā, ka salauztās cigaretes nāca apakšā un veselās augšā. Tā vismaz viņa izvairījās skandāla, kamēr bija še. Istabā bija sasviestas ceļa somas, gan lielas, gan mazas.

Kāda kalpone ienesa tēju, kēksu un marmelādi. Līda kundze nogurusi metās dīvānā:

«Nu, protams, tu dzersi tasi tējas. Man tiešām jāsaka, ka tev ir drosme vēl tagad nākt še augšā. Bet, protams, tas tev nāk tikai par labu, un veselīga tu jau arī esi. Jāsaka — tu tiešām esi varonīga — ko visu gan es tai laikā neizcietu. Ļauj man tevi apskatīt.» Smaidot viņa pagrieza Rozi un aplūkoja viņu no sāniem: «O, protams, tava figūra paliek kupla.»

Roze dusmās pietvīka.

«Paklausies, es tikai iesaiņoju vienu tīru veļas garnitūru Lilītei. Tavai kalponei nekas nenotiks, ja viņa drusku mazgās. Bet tu piesargies nest smagus priekšmetus, nabadzīte. Ņem tak kēksu. Vai tu arī cepi? — Ko, piecus dažādus cepumus? Nu jā, sākumā to vienmēr dara. Dievs, kā es priecājos, ka šogad man šis svētku jandāliņš tiek aiztaupīts. Neesmu it neko cepusi. Šogad svētkos mājās paliek tikai kalpones, tātad … Kas tad nu atkal, Liii, kādēļ tu brēc?»

Lilija brēca, jo gribēja dabūt līdzi balto kleitu. Roze klausījās šai scēnā, iznākumu paredzēdama jau iepriekš; protams, ka Līda kundze piezvanīja kalponei un lika ielikt somā Lilijas balto kleitu.

«Pē, Liii — tu izturies tik nelāgi pret māmiņu, kas tagad aizbrauks tik tālu, daudz, daudz dienas.» Lilija apmierinājās ar dažiem cukura graudiem,

«Ak jā, vai negribi paņemt «Nākotnes» Ziemsvētku numurus? Tur iespiesti daži mani stāstiņi. Sīkumi. Dzīvojot šādos apstākļos tiešām nav iespējams uzrakstīt kaut ko nopietnāku. Te jau arī meklējams iemesls, kādēļ es tā nevaru nodoties saimniecībai un mājai. Nē, Liii, tagad liecies mierā, tu jau tā apēdi daudz cukura. Pē, tu dabūsi nejaukus melnus zobus. Nē, māte saka! Nu, ņem manis pēc vēl vienu. Pēc manām domām mana māksla prasa mieru, tas ir tas svarīgākais.»

Roze šķirstīja žurnālus un savilka pēc iespējas pieklājīgāku seju. Kad Līda kundze sāka runāt par savu mākslu, viņai vienmēr bija grūti apslēpt savas mazās bedrītes vaigos.

«Bet, ja nu .sirdi nospiež kāda svarīga lieta, par kuru jāizrunājas. Man padomā liels romāns—viss plāns jau gatavs, zini, man tikai jāsāk rakstāt.»

Rozei nebija ne mazākās iespējas aiziet, iekāms Līda kundze nebija izstāstījusi savu romānu. Tas bija stāsts par kādu gleznotāju, apprecētu ar inženieri, kas viņu nesaprata. Viņa gribēja dzīvot tikai savai mākslai un tādēļ nevēlējās bērnus, bet vīrs bija brutāls un mietpilsonisks, viņš to pievīla, un viņa dzemdēja pret savu gribu; apmānītās mātes jūtas atriebās, izplūzdamas naidā pret nevēlamo bērnu un tā tālāk un tā tālāk.. Šai romānā viņa apgaismos svarīgus sociālus un seksuālus jautājumus.

Roze pāris reizes nedroši ieminējās par savu vīru un pusdienām.

«Ak ko! Torkilds droši vien neļaunosies, ja viņam kādu laiciņu nāksies uz tevi gaidīt. Es jau viņu pazīstu. Bet vai pēc tavām domām tā nav svarīga tēma? Un pavisam jauna? Ārlaulības bērns laulībā. Tu vari saprast, ka tāda sieviete kā Vēra, ienīst šo kaunā ieņemto bērnu?»

«Nē,» klusi atbildēja Roze. «Bet Marij, pulkstenis jau puspieci.»

«Tikai vienu acumirkli. Nē, protams, tu to nevari saprast, jo piederi tām sievietēm, kas ir tikai mātes — dzīvnieki, redz bērnos savu dziļāko es. Tēvs viņām ir tikai nejaušība. Man nodomā rakstīt arī par šo jautājumu. Par sievieti — sugas nesēju un tā tālāk.»

Iekams Roze atsvabinājās no Līda kundzes, pulkstenis jau nosita pieci. Un atvadīšanos vēl aizkavēja tas apstāklis, ka Lilija katrā ziņā ar brēkšanu un asaru plūdiem gribēja dabūt līdzi savu zaļo samta mēteli, kas pēc ilgām ķildām viņai beidzot tika atļauts. Saini no jauna uzsūtīja bērnu meitai — un silto ziemas mēteli arī vajadzēja nest; nesamais sainis bija kļuvis stipri smags, kad viņa beidzot varēja doties prom, vezdama pie rokas lēkājošo bērnu.

Tagad viņai bija jāiet tumsā ar mazo meiteni pie rokas. Viņa gāja lēnām un apdomīgi atbildēja uz Lilijas jautājumiem un čalām. Bija lielisks vakars — še augstienē gaiss bija dzidrs un ledus salts, bet lejā pār upi un fabriku un māju sarkanajiem jumtiem gulēja migla. Dienvidos pār mežu debesis vēl kvēloja vieglā zeltā, bet augstu pār galvu jau mirgoja dažas zvaigznes — iekāms viņa nokļūs līdz mājām, iestāsies nakts.

Ceļā viņas satika inženieri Līdu. Likās, viņš priecājās, ka varēja vēlreiz Lilijai pateikt ardievas.

«Bet tagad uzvedies mīļi un rātni pie Hristiansena kundzes — tu tak esi tēva mīļā, mazā meitiņa, vai nē, pelīt? Ceru, viņa jūs par daudz neapgrūtinās, Hristiansena kundze. Uz redzēšanos un priecīgus svētkus.»

Lejā pie dzelzceļa viņām nāca pretī Torkilds. Viņš jau bija bijis mājās.

«Kad Agnese man pateica, ka tu jau pulksten trijos aizgāji no mājas, kļuvu nemierīgs. Domāju, vai neesi saslimusi.» Viņš aplika roku Rozei viducim. «Kā tev klājas? Labvakar, Liii. Protams, tu esi jauka kā pūpēdis, maziņā.»

«Jūtos pavisam labi. Vari jau iedomāties. Pateicos par ziediem, Torkild.» Viņa lēni paspieda viņa roku un pieķērās vīra elkonim. «Tu esi tik labs un mīļš.»

«Tev patika ziedi?» viņš priecīgi jautāja.

Roku rokā viņi devās mājup, kamēr Lilija lēkāja ap viņiem, te pieķērās Torkilda rokai, te devās ceļmalas grāvī slidināties.

Ēdamistabā Lilijai bija klāts starp Torkildu un Rozi. Torkilds apsēja mazajam viesim salveti un palika apakšā dīvāna spilvenus. Viņš noglāstīja bērna gaišās cirtas.

«Nu, mazā, tu priecājies uz pusdienām?»

385

«Šādu zupu es negribu,» paskaidroja Lilija, kad Roze nolika viņas priekšā kāpostu zupu. «To es neēdu.»

13 -5C3

«O, tomēr. Mūsu mājā bērni ēd visu, ko viņiem dod,» noteikti sacīja Roze.

Acumirkli likās, ka Lilija laidīs raudas vaļā. Bet viņa darīja taisni pretējo — sāka smieties, sizdama ar karoti pa galdu.

«Ak, jūsu mājās jau bērnu nav.»

«Protams, bet tagad tu esi še.»

«Jā, bet jums pašiem bērnu nav — vai nē, tēvoc Torkild?»

«Varbūt mēs kādu iegādāsimies, Liii.»

«Jūs viņu nopirksiet?» mazā skaļi smējās.

«Jā, protams. Pavasarī mēs sev nopirksim bērniņu,» sacīja Torkilds. «Ja viņš nemaksās pārāk dārgi.»

«Bērni maksā dārgi,» zinoši piebilda mazā. «Mana māte un tēvs nevar sev atļauties vairāk bērnu, saka mana māte.» Viņa atkal sāka smieties. «Bet kādēļ tad jūs sev nenopirkāt bērnu uz Ziemassvētkiem? Tad es ar viņu varētu spēlēties. Vai pavasarī bērni lētāki, tēvoc Torkild?»

«Ziemassvētkos bērni ir ļoti dārgi,» nopietni atbildēja Torkilds. Viņš pamirkšķināja Rozei, kas viņos noskatījās ar jauku mātes smaidu uz lūpām. Viņas sirds sasila priekā, kamēr viņš glāstīja bērna cirtas.

Kad viņi piecēlās no galda un iegāja dzīvojamā istabā, Torkilds apskāva sievu un ilgi un karsti viņu skūpstīja — līdz Roze čukstēja: «Laid, Torkild, bērns tak redz!» Viņa piegāja pakaramai lampai un aizdedza to. Tad viņa paņēma vāzi ar hiacintēm un mirkli tanī nolūkojās.

«Vai zini, ka daudz gadu esmu ilgojusies saņemt veselu vāzi pilnu šādiem skaistiem ziediem?»

Torkilds pienāca pie galda:

«Jā, tie ir skaisti. No kā tu tos saņēmi?»

«Mīļais — vai tad tie nav no tevis?» izbrīnījusies jautāja Roze.

«Nē, es sūtīju mimozas,» sacīja Torkilds.

«Un es domāju . . Abas kārbas atnesa reizē un no viena veikala.»

Varbūt noticis pārpratums,» sacīja Torkilds. Viņa iegāja priekšnamā pārlūkot kārbas. Uz abām bija rakstīts viņas vārds. Viņa palūkojās uzmanīgi — starp vienas kārbas zīda papīriem gulēja vizītkarte: Aksebs Hristiansens, dipi. inženieris. Kristiānijā. «Ak, no Aksela,» viņa priecīgi pārsteigta izsaucās. «Nē, cik mīļi, sūtīt man ziedus!»

«Tie no Aksela?» Torkilds palīdzēja viņai nolikt pie malas grāmatas un šujamlietas, lai atbrīvotu galdu kafijas tasēm.

«Man šķiet, tev vajadzētu piezvanīt Akselim un ieaicināt viņu vienu svētku vakaru pie mums,» sacīja Roze, ielejot viņam kafiju. «Viņš tikai vienu vienīgu reizi bijis pie mums. Tu gribēji kādu dienu ielūgt Lundu un Helsingu — varētu tajā pašā dienā aicināt arī viņu?»

«Jā, protams, ja tu vēlies.»

«Man tas vispār šķiet mazliet dīvaini. Tavs brālis bijis pie mums tikai vienu vienīgu reizi. Dorisa un tēvs nereizi.»

«Nē,» atbildēja Torkilds mirkli uzlūkodams savu cigāru. «Nevar teikt, ka mūsu ģimene turētos kopā.»

Kad Roze pēc laiciņa iegāja virtuvē, Torkilds palika sēžot, smēķēja savu cigāru, lūkojās griestos un uz mazās Lilijas jautājumiem atbildēja izklaidīgi un strupi. Dīvaini — viņa it kā likās aizmirsusi, ka Akselis reiz lūdzis viņas roku. Tas ir, pavisam noteikti viņš gan nezināja, kas toreiz noticis, Roze par to ne reizi nerunāja — bet par to viņš gan bija pārliecināts, ka Akselis reiz par Rozi ļoti interesējās. Viņš nesaprata, ka Roze tagad vēlējās Akseli redzēt — taisni tagad, kur viņas stāvoklis nebija apslēpjams. Tas atklāti norādīja uz viņu lielo tuvumu un šī vīrieša klātbūtne, kas reiz bija iemīlējies viņa sievā, Torkildam izsauca neveiklas izjūtas, tāpat kā viņš būtu kaunējies svešu klātbūtnē savu sievu glāstīt. Viņu nepatīkami satrauca, ka Roze gribēja Akseli tagad ielūgt. Viņš pats nezināja kādēļ, bet vieglais vienaldzīgais tonis, kādā viņa par to runāja, tikai norādīja, cik daudz viņa bija aizmirsusi un cik maza nozīme bijusi viņa mīlestībai tanīs gados.

Viņš bija domājis, ka sāpju laiks garām un vislabākais visu bijušo aizmirst, bet tagad izjuta, ka šīs sāpes, par ko viņš pēdējā laikā nemaz nedomāja, tomēr glabājās viņā kā jēla vieta miesā.

Kad Roze atgriezās ēdamistabā, Torkilds sēdēja pie sava rakstāmgalda. Klēpī viņam sēdēja Lilija, un viņa tumšā galva noliecās pie bērna gaišmatainās, kamēr viņš tai ar zilu un sarkanu zīmuli zīmēja govis un zirgus.

13*

387

«Uzzīmē man, tēvoc Torkild, govi ar zilu pakaļu,» sacīja Lilija.

«Bet govis tak nav zilas, Liii, vai tu esi redzējusi zilu govi?»

«Nē, bet tādēļ jau tu vari zilu govi uzzīmēt. Reiz es redzēju zilu govi, toreiz, kad biju Kamerikā.»

«Tiešām, tu esi bijusi Kamerikā? Kad tad tas bija?»

«Nē, toreiz, kad biju apprecējusies ar Kamerikas ķeizaru. Tas bija pirms tam, kad tu dzīvoji.»

Roze atrada to, ko meklēja atvilktnē, un smaidīdama gāja ārā.

«Krustmāt Roze,» sauca mazā, «ko tu tur dari virtuvē?»

«Cepu Ziemassvētku rausi, mans bērns.»

«Vai rozīnes arī tur būs? Tad es arī gribu redzēt,» viņa izsaucās, nolēca no Torkilda ceļiem un devās virtuvē.

Kad vakarā viņš bija noāvis Rozei kurpes, noskūpstīja viņas kājas un meklēja rītkurpes, Roze apskāva viņa kaklu un aizveda pie dīvāna, kur gulēja mazā.

«Vai viņa nav burvīga? Cik jauki viņa tur guļ.»

Ilgi viņi stāvēja apskāvušies, lūkodamies mazajā meitenē, un laiku pa laikam klusi skūpstījās.

3

Maija beigās Rozes un Torkilda bērns nāca pasaulē nedzīvs. Viņš vēl dzīvoja radību laikā, kas bija ļoti ilgas un grūtas; ārsts pat nezināja pateikt, vai bērns vēl dzīvojis tai mirklī, kad nācis pasaulē. Tas bija skaists liels zēns, bet visi mēģinājumi viņu atdzīvināt palika bezsekmīgi.

Atmostoties no narkozes, Roze prasīja pēc bērna. Ārsts un vecmāte sacīja, ka bērns guļot vīra istabā un viņa to redzēšot, tiklīdz mazais atmodīšoties un viņa pati būšot izgulējusies.

«Torkild!» viņa pēkšņi sauca. Acis novērsis viņš stāvēja sievas gultas kājgalī, un viņas sauciens to izbiedēja. «Lūdzu, panāc šurp,» viņa sacīja neparasti skarbā balsī. Viņš piegāja, nometās ceļos un piespieda pieri viņas valgajai rokai. «Kas noticis?» viņa jautāja tādā pat balsī. «Kaut kas ļauns? Redzu, ka kaut kas nav kārtībā.»

«Nē, bet tagad lūdzu guliet, jūs patiesi esat pelnījusi miegu, Hristiansena kundze,» atskanēja ārsta profesionāli svaigā balss. «Un savu vīru labāk atstājiet mierā. Viņš arī diezgan paguris. Un jūs, Hristiansen, sakiet sievai tagad labunakti — šāda runāšana jums tiešām nenāk par labu. Gan jau rit redzēsim, kad būsiet izgulējusies.»

«Torkild,» sacīja Roze, it kā nedzirdējusi ārsta vārdus.

Viņas balss piespieda Torkildu to uzlūkot.

«Bērns ir nedzīvs,» viņš sacīja un no jauna iespieda seju gultas segās.

Roze neteica ne vārda, tikai pagrieza seju uz sienas pusi. Un viņa arī nekustējās, kad viņš piecēlās un atstāja istabu.

Ārsts sekoja un viņu izrāja; tik daudz tak viņam vajadzēja saprast, ka sievai bija nepieciešams miers, ka viņa tagad nespēja panest nekādu uztraukumu.

Torkilds nespēja atbildēt. Bet viņš zināja, ka nevar Rozei melot.

Ko gan šis cilvēks par viņiem zināja. Ārsts, vecmāte, kopēja — visi šie cilvēki ar saviem jautājumiem viņam darīja sāpes. Bet, domājot par brīdi, kad viņš ar Rozi paliks divatā, viņa sirds sāpēs un bailēs it kā sastinga, un viņa dvēsele gribēja izlūgties Dieva žēlastību.

Nākošā rītā, kad māsa bija aizgājusi gulēt un Torkilds sēdēja viens pie viņas, Roze pēkšņi prasīja, lai atnes bērnu. Viņa bija pavadījusi samērā mierīgu nakti, gulējusi apmēram sešas stundas, bet atmostoties nerunāja ne vārda, izņemot ja viņai nācās atbildēt vecmātei un māsai. Torkilds piecēlās un mirkli neziņā palika stāvot. «Saproti tak, ka man viņš jāredz,» Roze čukstēja lēni kā vaimanādama. «Tas tak tev jāsaprot. Vismīļāk es viņu redzētu, kad še neviena nav, izņemot tevi.»

Torkilds izgāja cauri savai istabai vannas istabā, kur grozā gulēja mazais līķītis. Māsa to bija nomazgājusi un ietinusi jaunajā tīrajā baltajā vilnas segā.

Kad viņš atgriezās, Roze mēģināja piecelties gultā sēdus. Un kad viņš gribēja to aizkavēt, viņa izstiepa abas rokas. Tad viņš ielika bērnu mātes rokās.

Viņš palika stāvot un kā sastindzis lūkojās viņā. Viņš bija kā pārakmeņojies un nespēja novērsties, kaut gan šis skats darīja tam nepanesamas sāpes. Tās bija tās pašas izjūtas, kādas to pārņēma vakar, redzot sievas šausmīgās ciešanas, visa viņa būtne pret to sadumpojās — tas taču jāizbeidz — un tomēr viņš zināja, ka viņa sašutums nelīdz. Arī tagad viņa miesa un asinis dumpojās — viņš negribēja to panest. Un tomēr viņš zināja, ka viņa griba nespēja līdzēt.

Roze bija paņēmusi rokās mazo kailo ķermenīti un maigi līdz pat sejiņai apsegusi. Vienu rociņu viņa uzlika uz krūtīm un apsedza to ar savu roku; viņa noskūpstīja mazo, melnām pūciņām segto galviņu, acis, kas nekad nebija redzējušas gaismu, mutīti, kas nebija elpojusi. Tad viņas rokas paslīdēja zem segas, un Torkilds zināja, ka tagad viņa glāsta mazo nedzīvo auksto ķermeni, nedzīvās rociņas un kājiņas.

«Vai arī tev viņš neliekas tik mīļš, tik bezgala mīļš?» viņa klusi jautāja un pēkšņi sāka nevaldāmi, sāpīgi šņukstēt.

«Roze …»

«Vai tādu mazu radījumu glabā kapsētā?» trīcošā balsī viņa pēc brītiņa vaicāja.

Pagāja mirklis, iekams viņš savaldījās, lai varētu atbildēt.

«Es jau zvanīju pilsētā. Viņu ieliks tavas mātes kapā. Domāju, tev tas būs patīkami.»

Pēc brītiņa viņa sacīja mazliet mierīgāk:

«Vai tu nezini, kur noliktas lietiņas, ko saslimstot izliku? Lūdzu, palūko, vai tās neguļ uz dīvāna. Tās bija ietītas palagā, lūdzu atnes man tās.»

«Roze .. .» viņš lūdzās.

Bet viņa sāka uzvilkt mazajam krekliņu.

«Roze, mīļā, tu nedrīksti tik daudz kustēties.»

«Palīdzi man mazdrusciņ,» viņa lūdzās. «Māte grib apģērbt savu maziņo — māte un tēvs,» tad viņa klusi ievaidēdamās atkal izplūda asarās, iespiezdama seju spilvenos.

Drīz pēc tam viņa atkal sāka mazo ģērbt, un drebošām rokām Torkilds viņai palīdzēja, visu laiku lūgdamies aiztaupīt viņiem šīs mokas.

«Paldies. Bet tagad lūdzu atver pēdējo kumodes atvilktni. Pašā augšā raiļ balta kleitiņa ar zilām mežģīnēm .. .»

Viņš to atnesa un palīdzēja uzvilkt nedzīvajam bērnam. — Roze urbjas šai rētā, ar nolūku urbjas mūsu abu sirds rētā. Un es neuzdrošinos viņu aizturēt. Neuzdrošinos, jo zinu, viņa grib arī mani mocīt.

«Mans mazais, mīļais, saldais puisīt. Ak Torkild,» viņa sāka atkal nevaldāmi šņukstēt. «Vai tu arī nevēlies, kaut viņš būtu dzīvojis — tikai dažas stundas, tikai pāris dienas — mazdrusciņ dzīvojis, kaut arī pēc tam mums viņš būtu jāzaudē?»

Roze sakoda zobus, lai apspiestu asaras. Torkildam nācās viņas dēļ savaldīties, un viņš tikai pamāja galvu.

Ak jā! Kaut viņa būtu šo bērnu, savu un viņa bērnu, tikai vienu mirkli turējusi rokās dzīvu, — kaut bērniņš tikai vienu vienīgu reizi būtu zīdis viņas krūti, lai viņa to izjustu līdz pašai sirdij, līdz sirdij, kur viņa mīla nekad nespēja iespiesties. Kaut viņu rokas būtu varējušas viena otru atrast, pār šo mazo dzīvo būtni, kaut viņu dvēseles atrastu viena otru pāri šim mazajam mirējam.

Lai ko viņš tagad bija redzējis un sapratis — lai kā bija cietis un atteicies. Viņš tomēr apmierinātos, zvērētu, par spīti visam būt līksms. Kaut tikai viņa būtu varējusi sniegt bērnam visu to, ko viņš nekad nespēs iegūt; kaut arī viņš būtu varējis bērnu mīlēt no visas sirds, atdot viņam visu maigumu, pēc kā neviens neprasa, sargāt, rūpēties par savu bērnu, kā to spēj vienīgi tēvs, kas pats uzaudzis bez vecāku aizsarga. Viņš bija pārliecināts, ka tas pildītu viņa dzīvi, ja jau viņa sirds to tik karsti ilgojas, — tas nestu laimi Rozei un bērnam — un arī viņam pašam, kaut arī kaut kur dziļi viņa sirdī slēptos tukšums un neizdziedējama rēta.

Tagad viņš saprata, ka izdzīts arī no šīm pēdējām pozīcijām un visu zaudējis.

No viņu kopdzīves bija radies tikai mazs nedzīvs mironītis, kas auksts un stīvs gulēja viņa rokās.

Kad Torkilds beidzot iznesa bērnu, viņš nokrita ceļos pie savas gultas. Viņš apslāpēja raudas spilvenos, lai neviens tās nedzirdētu. Un nedzīvā bērniņa rociņas viņš spieda savās rokās:

«Jēzu Kristu, es vairs nespēju. Es vairs nespēju. Lūdz tu par mani, lai tava māte mani nepamet.»

4

Pēc smagām radībām Roze tomēr it kā drīz atspirga. Bet kad piecēlās no gultas, bija redzams, ka viņa vēl ļoti nespēcīga. Nedēļas pagāja, un viņa palika tikpat bezspēcīga un nospiesta kā sākumā. Ārsts parakstīja stiprinošas zāles un neatlaidīgi lūdza Torkildu izklaidēt sievu, censties novērst viņas domas no šī smagā zaudējuma. Vispirms viņiem jādodas ceļojumā.

Ārstam aizejot, Torkilds noguris smaidīja. «Tas taču labāk, nekā ja bērns būtu dzīvojis un jums tad nāktos viņu atdot,» ārsts bija sacījis. Aizceļot — viņš atcerējās, ka ne vienreiz vien bija dzirdējis no sievietēm, kas dzemdējušas nedzīvu bērnu, ka sanatorija vai ārzemes esot labs līdzeklis. Protams, to viņš izmēģinās. Bet neticēja, ka tas līdzēs. Jā, viņš to pat zināja. — Un kā lai viņš, Dieva vārdā, tagad varēja sievai iedvest drosmi — viņš, kam pašam vairs nebija drosmes

Rozes slimības laikā Akselis bija vairākas reizes atsūtījis ziedus. Pēc Ziemassvētku vakara, viņš diezgan bieži bija apciemojis brāli un svaini.

Torkilds nevarēja atsvabināties no nepatīkamajām izjūtām, ka Akselis viņus apciemoja toreiz, kad Roze bija stāvoklī. Ne jau tādēļ, ka viņš turētu kādas aizdomas. Viņš vienkārši nespēja atsvabināties no neskaidras nepatikas sajūtas.

Apmēram pēc četrdesmit dienām kopš Roze bija piecēlusies no gultas, kādā pēcpusdienā pie viņiem ieradās Akselis. Bija skaists jūnija vakars, un viņi dzēra tēju verandā. Pēc ēšanas Roze bija iegājusi atnest šī gada pirmās zemenes. Akselis un Torkilds palika sēžot un sarunājās par politiku. Akselis stāstīja par kādu rakstu pēdējā «Vakara Ziņu» numurā. Torkilds šo laikrakstu neabonēja, bet Akselis bija numuru paņēmis līdzi, lai vilcienā izlasītu un domādams, ka atstājis laikrakstu priekšnamā, gāja tam pakaļ.

Arī Torkilds piecēlās, viņš gribēja palūkot, vai nevar Rozei kaut ko palīdzēt. Ienākot ēdamistabā, viņš redzēja Rozi ceļos skapja priekšā. Izņemtās glāzes un tases bija noliktas uz grīdas, bet viņa pati sēdēja nekustoties, un pār vaigiem tai plūda asaras.

Akselis stāvēja istabas otrā malā pie puķu galda un pagrieza Torkildam muguru. Viņš strauji apgriezās un izgāja verandā, brālim neuzmezdams pat skata.

Torkilds maigi piecēla sievu un mirkli piespieda sev klāt. Mirkli viņa nogurusi elsoja un piekļāva savu galvu viņa krūtīm. Tad viņš salika vīna glāzes un šķīvjus uz paplātes un iznesa viņas vietā. Akselis bija apsēdies agrākajā vietā un pasniedza brālim laikrakstu. Torkilds pārskatīja rakstu, no tā ne vārda nesaprazdams.

Šie šausmīgie asaru plūdi, nejaušas piezīmes izsaukti, vai bieži bez jebkāda iemesla plūzdami — šķita, it kā Rozes dvēsele glabātu sevī veselu asaru jūru, kas laiku pa laikam pārplūda, atkarīgi no tā, cik augstu sita sāpju vilnis vai ilgas. Bija tik sāpīgi to noskatīties — un just savu bezspēcību.

Viņš juta, ka arī Aksebs mokās, un viņš to bija novērojis tikko brālis ieradās. Akselis gan nekā nesacīja, bet Torkilds ar savu sasāpējušo jūtīgo sirdi nojauta slepenu rētu, ko otrais sevī nesa. Un tas jo vairāk paaugstināja viņa nomocīto nervu ciešanas.

Kad Akselis gribēja doties prom, Torkilds paņēma cepuri, lai brāli pavadītu līdz stacijai. Roze to pavadīja līdz dārza vārtiņiem. Viņiem atvadoties, Torkilds ievēroja, ka sievas acis atkal pildījās asarām.

Brāļi gāja pa meža ceļu nerunādami ne vārda. Bija klusa vasaras nakts, tikai brīžiem klusumu pārtrauca griezes dziesma pļavā vai suņa rejas tālumā.

«Šausmīgi, kā viņa sakritusi,» pēkšņi ierunājās Akselis. Viņa balsī skanēja apspiestas dusmas, kas Torkildu padarīja nemierīgu.

«Jā, ļoti sakritusi. Viss šis notikums jau arī ir drausmīgs. Nekad nevarēju iedomāties, cik tas šausmīgi Nevar gaidīt, ka Roze to tik drīz aizmirsīs. Un mājās viņa vienmēr izjūt tukšumu, ko radījusi vilšanās un veltās cerības. Laikam gan būs labāk, ja uz kādu laiku aizceļosim.»

Akselis elpoja strauji un nervozi:

«Vai tad tu šādu iznākumu pavisam negaidīji7 »

Torkilds strauji apstājās. Viņš uzlūkoja brāli — Aksela acīs kvēloja naids:

«Gribēju sacīt, vai tev patiesībā bija tiesība precēt veselu nevainīgu meiteni?»

Torkilds sagrīļojās kā zem sitiena. Mirkli abi vīri lūkojās viens otram acīs. Tad Torkilds sita, sita brālim ar dūri sejā.

Akselis grīļodamies atkāpās dažus soļus. Viņš sakustējās, it kā gribēdams mesties brālim virsū. Bet tad savaldījās. Un atkal viņi lūkojās viens otrā.

«Nezinu,» drebošā balsī sacīja Torkilds, — «vai man tev jāsaka, lai tu vairs nerādies manā mājā!»

Akselis neatbildēja. Viņš pagāja brālim garām un devās prom. Torkilds palika stāvot. Pēkšņi viņa acis satumsa, viņam šķita, ka sirds grib izlēkt pa muti. Atdabūjis samaņu, viņš ievēroja, ka turējās pie tālruņa staba. Skaidrs, ka viņš bijis tuvu ģībonim. Iespēja, par ko Aleksis ieminējās, dažreiz bija spokojusies arī viņa smadzenēs. Viņam tomēr bija laimējies to noturēt zināmā attālumā. Tas bija pavisam neiespējami. Lai katram gadījumam mierinātu savu sirdsapziņu, viņš pirms daudz gadiem bija pie ārsta izmeklēties — tai tālajā pagātnē, kad saderinājās ar Beciju. Un pirms savām laulībām viņš vēlreiz bija bijis pie ārsta.

Bērns bija pilnīgi normāls, liels un spēcīgs. Vecmāte viņu bija brīdinājusi.— kaut gan pārāk vēlu — ka stāvoklis var kļūt bīstams, drīzāk bērnam, nekā mātei, ja nesauks ārstu. Bet kamēr vien Roze spēja runāt, viņa bija lūgusies un ubagojusies, lai nesauc Dr, Meijeru. Un viņš nespēja atteikt. Un tā viņš zaudēja daudz laika, meklēdams bez panākumiem pa tālruni vienu ārstu pēc otra, iekāms telefonēja Meijeram.

Roze juta asu pretīgumu pret vietējo ārstu, un pamazām arī Torkilds padevās šīm jutoņām. Agrāk viņš ārstu labprāt ieredzēja — viņi kopā medīja un tādēļ tiem bija daudz kopēju interešu.

Nākošā dienā viņš tomēr devās pie ārsta. Uz Torkilda bailīgo jautājumu Meijers enerģiski purināja galvu:

«Protams, garantēt tieši nevar, ka šādai senai lietai pēkšņi nav kādu seku, pat pēc tik daudz gadiem kā šajā gadījumā. Bet cik tālu ārsts šai lietā var runāt, tad jūs esat viegli ticis cauri, mans mīļais, jā, pat ļoti viegli. Viens tomēr ir skaidrs, ka ar mazā nāvi šai lietai nav nekāda sakara.

Savus pārmetumus es izteikšu pavisam vaļsirdīgi, nemaz jūs nesaudzot. Jums pavisam neprātīga uzmanība pret jūsu sievas — hm, kauna izjūtām, vai kā nu to lai nosauc šai savādā gadījumā, — es tikai nesaprotu, kā viņa tik ilgi varēja izturēt—viņa laikam velnišķīgi sīksta—nu, ir jau arī veselīga svaiga sieviete. Un tādēļ man arī šoreiz jāatkārto, ka viņas izmisums ir tikai stūrgalvība, — viņa vienkārši grib būt izmisusi. Dievs tēvs, protams, sākumā tas visai sāpīgi, kad jānoliek pie malas bērna drēbītes, šūpulis jāuznes bēniņos un tā tālāk. Bet tādas bēdas tak ar laiku aizmirst. Vismaz jūs bez jebkādām bailēm varat rūpēties, lai šīs sāpes tiktu atvietotas. Jums nevajadzētu jaut sievai tik neatlaidīgi rakņāties viņas sāpēs un rūpēs. Jūs nedrīkstiet visām viņas iedomām padoties, kā to tagad darāt. Saku jums to taisni acīs — kā ārsts un kā vecs precēts vīrs — visām sieviešu iedomām nedrīkst paklausīt, kaut arī viņām tas patīkami. Šādas iedomas nekad nedrīkst pārāk ilgi paciest:

Jūs taču esat, cik vispār ārsts var spriest, vesels un spēcīgs cilvēks—ja tikai mazliet apkoptu savus nolaistos nervus. Te jums gan laikā kas darāms, citādu var beigties ļauni. Es jums kaut ko parakstīšu.»

Torkildspa to laiku šķirstīja medību žurnālu, kasgulēja uz galda, un atrada tur kādu mazu jauku Meijera skici. Dīvaini, ka šis cilvēks prata rakstīt tik burvīgas meža un lauka ainiņas.

«Tā!» Meijers viņam uzsita uz pleca. «Jūs esat pārāk iemīlējies savā sievā, Hristiansen. Tas nav labi. Tas patiesi laulības dzīvē neder. Paldies Dievam, lielā mīlestība laulības dzīvē nenāk tik bieži priekšā kā dzimuma slimības. Šai ziņā mums ārstiem daudz piedzīvojumu. Bet varu jums sacīt, tikbdz lielais Eross sāk runāt, tad viegli sabrūk ir laime, ir veselība — rodas nervozi nelāgi bērni un tā tālāk.

Mūsu liktenis nu reiz ir — dzīvot šai pasaulē, un ar to mums jārēķinās.

Tagad, galvenā kārtā rūpējieties, lai abi tiktu kalnos. Un kad jūs tiksiet tik tālu, arī jūs, — ievērojiet, arī jūs — tad rūpējieties par bērnu, ja jau viņa to katrā ziņā vēlas. Tas man viņā tīk — un, protams, jāsaka, ka jūs ciešat lielu zaudējumu, lai gan mūsu laikos, arī šai ziņā bieži maldās.»

Zobus sakodis, Torkilds atgriezās kantorī. Nē, viņai vairs nebūs bērnu, to viņš zvēr, ciktāl tas no viņa atkarāsies. Arī viņam vēl bija savs nožēlojams lepnums, par spīti visam.

Bet ka šīs domas nozīmē, ka tās ir beigas — to viņš neuzdrošinājās noskaidrot.

5

Viņi nolēma doties desmitā jūnijā uz kādu kalnu sanatoriju. Bet izrādījās, ka Torkildam šai laikā nebija iespējams dabūt atvaļinājumu. Viņš Rozei ieteica doties vienai uz sanatoriju un palikt tur šis sešas nedēļas, kamēr sāksies medību laiks. Tad viņš aizbrauks tai pakaļ. Un viņi dosies uz Foldala augstienēm, kur pirms diviem gadiem ar Helsingu bija medījuši.

Kādā sestdienas pēcpusdienā viņš pavadīja Rozi līdz Lillehamerai un svētdienas vakarā vientuļš atgriezās mājās. Viņš saprata, ka vislabākais atstāt sievu dažas nedēļas pilnīgi vienu. Bet sirds sarāvās domājot, ka arī Roze to vēlējās.

Mājas vientulībā Torkilds pārdomāja stāvokli. Laiku pa laikam viņš mēģināja skaidrāk domāt. Tad viņam bija jāpiekrīt Meijeram: viņš sievu par daudz mīlēja. Un tas nebija labi. Bet mīla uz Rozi bija kļuvusi viņa būtnes dziļākā daļa.

Viņš domāja par īso līgavas laiku — protams, viņš toreiz negribēja atzīties, ka netic brīnumiem. Vai taisnību sakot — taisni tiem viņš toreiz ticēja, toreiz viņš bija pārmērīgi līksmā noskaņā, kādu iegūst pēc laimīgi izvesta pārdroša darba. Bet viņam jau toreiz trūka mierīgās dziļās pārliecības, ka viņa laime ir vienkārša dabīga laime, bez jebkāda spraiguma, jo par to nav jāšaubās.

Un tādā gadījumā arī viņu saderināšanās laiks būtu bijis pavisam citāds. Viņš atcerējās šai mājā pavadītās pavasara pēcpusdienas. Mājā, kas būs viņu turpmākā dzīves vieta; gandrīz vienatnē, ierauti laimīgā rotaļīgā darbīgumā. Atcerējās šīs vientulības radīto nervozo noskaņu, ko Rozei visiem spēkiem centās slēpt. Vienu vienīgu reizi viņš sevi nodeva, un viņa nebija pretojusies, kad viņš to nesa uz dīvānu, bet rokām apskāvusi viņa kaklu un mēģinājusi atbildēt karstajiem glāstiem. Bet viņš tomēr ievēroja, ka Roze pūlējās apslēpt savas īstās jūtas. Ar lielu gribas spēku viņš atguva pašsavaldīšanos, kas satiksmē ar Rozi bija kļuvusi par viņa otru dabu.

Viņš toreiz teica viņai un arī sev: nē, sākums nedrīkst būt tāds. Bet ja viņi mājās, ko ierīkoja savai turpmākai dzīvei, būtu kļuvuši vīrs un sieva, — stundā, ko tikai viņi divi vien zināja, vai tas nebūtu tikpat skaisti, kā tai naktī Kristiānijā, kad dienā viņi bija dzimtsarakstu nodaļā un vēlāk ar lieciniekiem Lundu un Helsingu pusdienoja Kontinentāla viesnīcā. Būtu viņi viens otru mīlējuši! Pašsavaldīšanās bija kļuvusi viņa otrā daba — to prasīja Rozes raksturs; ja viņa mainītos, arī viņš kļūtu citāds. Bet viņa nebija mainījusies Vakarā, kad viņi Ziemassvētku sniega pārslu apbērti skūpstījās, tie čukstēja: «Jaunais mūsu starpā ir mīla.» Bet nelaime bija tā, ka jaunais viņu starpā nebija mīla. Jaunais bija tas,ka Roze, nogurusi no savas fantāzijas mīlas—mīlas uz zila gaisa, mīlas bez mērķa, apmierinājās ar Torkilda mīlestību, cik nu labi varēdama, un skurbināja sevi ar jautru darbību mājā, kas būs viņu laulības ligzda.

Viņš atcerējās kāzu nakti, kā Roze gulēja pie viņa sāniem, viņas mierīgos vienmērīgos elpas vilcienus. Tagad viņa tam piederēja, bet viņš jutās apkaunots, pazemots un pievilts, kaut arī zināja, ka tas ir neizbēgami. Jaunavai tā bija pavisam jauna pasaule, un Roze, kaut gan alkdama šo jauno pasauli, tomēr nekad nebija ziņkārīgi pie tās robežām spiegojusi vai iztaujājusi. Un tagad viņa šai pasaulē apmaldījusies — jā, viņš juta, ka Roze bija apmaldījusies viņa rokās.

Un tomēr cik brīnumjauki atmosties viņai līdzās! Viņa bija tik apburoši nokaunējusies, tik nepārspējami pārliecināta, ka darījusi savu vīru laimīgu. Un arī viņam pašam tā likās to nedēļu Kopenhāgenā. Roze bija kautra un atturīga un tai pašā laikā bērnišķīgi lepna, ka devusi viņam to, pēc kā viņš daudz gadu bija karsti ilgojies. Viņš turpretim jutās pazemīgs un laimīgs un neizsakāmi norūpējies Rozi neaizvainot vai izbaidīt.

Un tad brīnišķīgā nakts Berlīnē, viņu īstā kāzu nakts.

Jau pirmā vakarā, satraukta no lielpilsētas straujās skaistās trokšņainās dzīves, viņa tam sirsnīgāk piekļāvās.

Viņi bija pavadījuši vairākas dienas Berlīnē, kad kādu vakaru gribēja vakariņot lielā elegantā restorānā. Roze bija nopirkusi jaunu caurspīdīgu sudrabpelēka zīda tērpu, ar iesārtu apakškleitu; viņa stāvēja pie drēbju skapja spoguļa, un Torkilds mēģināja aiztaisīt neskaitāmos āķus un āķīšus, laiku pa laikam noskūpstīdams viņas kaklu. Nebija viegb tikt galā ar visiem āķiem kleitā un apakšsvārkos. Pēkšņi viņa atgrūda Torkilda seju un, saīgusi un nervoza, izsaucās: «Vai tiešām tu nevari atmest muļķīgo skūpstīšanos un beigt pogāt!»

Viņu skati satikās spogulī. Roze apgriezās un apskāva viņa kaklu, reizē vainīgi, maigi un izmocīti smiedamās: «Un tagad manas kurpes, mans vīrs!»

«Tavas kurpes?» Laikam jaunās kurpes, ko pirka priekšpusdienā pie Vertheima. Kamēr viņš tērzējot pogāja kurpes, skūpstīja viņas kājas un atkal netika ne pie kāda gala, viņai likās, kā kājas būtu ietērptas dzelzkurpēs — Roze gandrīz kliedza, tik ļoti kājas sāpēja. Viņa iekrita krēslā. Torkilds konstatēja, ka viņas kājas bija kurpēm par lielu.

Citu piemērotu kurpju nebija.Tad Torkildam ienāca prātā ideja, ka viņi varētu savā istabā pasūtīt vakariņas ar puķēm un šampanieti. Rīt Roze nopirks jaunas kurpes, un tad vakarā viņi varēs iziet.

Kamēr viņu istabā sarīkoja vakariņu galdu, tie devās pilsētā pastaigāties, Roze garā mētelī ērtām kurpēm kājās. Cieši sakļāvušies viņi devās pa ielām, kas šķita kā viens vienīgs gaismas un trokšņu jūklis, — bālajās pavasara debesīs augstu pār viņu galvām kāda neredzama roka liesmaini sarkanos, zilos un baltos burtos rakstīja kakao, cigarešu, velosipēdu un vīna šķirņu nosaukumus, burti atmirdzēja un tūlīt izdzisa.

Kad viņi atgriezās istabā, tā bija tīta tumsā, izņemot balti zaigojošo galdu ar puķēm, sudrabu un kristāla glāzēm zem sārtā lampas aizklāja. Viņi ēda savas vientuļās vakariņas un dzēra šampanieti. Roze sēdēja gaišajā zīda tērpā, kājās tikai miesas krāsas zeķes, un Torkilds bija frakā un baltā kakla saitē, viņš zināja, ka šāds uzvalks tam labi piestāv, labāk kā visi citi, bija tik lieliski greznoties tikai savai mīļai.

Šai naktī Roze kļuva Torkilda mīļāka, viņa vienīgā svētītā lieliskā mīļākā.

Pirmais laiks viņu pašu mājā bija tik laimīgs. Viņa tam piederēja līksmi un saldkairi, un viņš iedomājās, ka brīnums noticis, un viņa tam pieder, jo gribēja piederēt ar visu dvēseli.

Savā vientulībā viņš tagad pārdomāja, varbūt tās bija tikai slimīgas iedomas, ka Roze viņam tik tāla. Viņa vēlēšanās droši vien bija nesasniedzamas, jo prasīja, lai vienmēr un mūžīgi ikkntrā ikdienišķā vārdā un pieskārienā justu, ka viņi pieder viens otram. Atmiņās par viņu kopdzīvi bija tik daudz pierādījumu, kas šīs šaubas varēja izgaisināt.

Viņš arī nešaubijās, ka reiz mīla bijusi. Bet bija tik daudz sīkumu, kas radīja nāves bailes, ka Rozes mīla tomēr var izzust. Piemēram pārliecība, ka tikai daži sīki apstākļi bija Rozi svieduši viņa rokās. Un tad šaubas par sevi pašu, tās radās šais garajos cīņas gados, kad viņš ubagoja Rozes mīlestību.

Tagad viņš vairs neuzdrošinājās iecerēt plānus, ka Roze tam varētu vienmēr piederēt. — Un tādēļ viņš Rozi pazaudēja.

Pēc četrpadsmit dienām viņa atrakstīja, ka nespēj vairs ilgāk panest vientulību šo svešo cilvēku sabiedrībā. Ja vīrs neceļ iebildumus, viņa labprāt dotos uz Hevringenu kādā nelielā kalnu mājiņā, kur reiz agrāk bijusi un jutusies labi. Tur esot daudz mazāk cilvēku, un dzīve maksājot uz pusi lētāk. Torkilds atbildēja, ka cena nekrīt svarā, bet, protams, viņa var pamēģināt citur, ja tur nejūtas labi — viņai tikai jāapsolās būt uzmanīgai, neplānot pārāk tālus gājienus un tamlīdzīgi. Pabeidzis vēstuli, viņš uzdrošinājās pierakstīt, cik ļoti pēc viņas ilgojas.

Un viņa aizbrauca uz Hevringenu. Viņi apmainījās īsām un vēsām vēstulēm; arī Torkilda vēstules patiesībā nebija mīlestības vēstules. Bet pēc dažām nedēļām viņi abi vēstules nobeidza ar dažiem maigiem vārdiem.

Tad Torkilds augusta beigās ieradās sievai pakaļ, viņš to atrada daudz svaigāku un veselāku nekā bija gaidījis. Acīmredzot arī viņa priecājās par vīra ierašanos. Un, būdami jauni cilvēkbērni un drīzāk vainodami sevi nekā savu partneri, ka viņu laulība nebija izdevusies un tik laimīga, kā sagaidīja, viņi pirmajā rītā atmodās no jauna ticēdami savai mīlestībai. Šīs trīs nedēļas Beritenas mājā viņi pavadīja viegli rezignētā, apvaldītā, "bet maigā un sirsnīgā mīlestībā.

6

Kādu dienu pie pusdien galda Roze, kas bija bijusi pilsētā iepirkties, sacīja:

«Ak tā, šodien priekšpusdienā, sēžot Irisa kafejnīcā un dzerot kafiju, es satiku Akseli.»

Torkilds neatbildēja.

«Es viņam jautāju, kādēļ viņš vairs neapciemo mūs, un viņš sacīja, ka jūs esot saķildojušies.» Kad Torkilds vēl vienmēr klusēja, viņa turpināja: «To tu man nekad neesi stāstījis.»

Viņš tiešām nevarēja sievai pastāstīt šo notikumu, un kad Roze pēdējā laikā bija jautājusi par svaini, Torkilda atbildes vienmēr bija nenoteiktas. Viņa tomēr, šķiet, nebija nojautusi patiesību; viņai nebija sevišķas novērotāja spējas un atmiņas par lietām, kas viņu neinteresēja. Un Torkilds nereti sarūgtināts juta, ka Roze bieži izturējās diezgan vienaldzīgi pret vīra interesēm.

«Nē, par to man neiznāca runāt,» viņš strupi atbildēja.

«Bet, lūdzu, saki tak, kas īsti noticis?»

«To es tev nevaru izstāstīt.»

Vienmēr, domājot par šo notikumu, Torkildu pārņēma sašutums un tai pašā laikā it kā kauns brāļa dēļ. Viņš bija pārliecināts, ka Akselis pats neticēja saviem norādījumiem — un atcerējās nakti, kad bija brālim uzticējis to, ko vēlāk Akselis vērsa pret viņu.

Roze bailīgi pētīja vīra cieto seju un bikli jautāja:

«Torkild, saki, kas noticis — Akselis tak nav iegrimis parādos?»

«Iegrimis parādos?»

Roze samulsa. «Jā, es tikai tā iedomājos — viņa sacīja—vai vismaz sapratu, ka acumirklī viņu nospiežot dažas materiālas grūtības.»

«Tu esi negudra!» strauji izsaucās Torkilds. Tīri instinktīvi viņš mirkli domāja tikai par brāli Akseli.

«Man būtu tīkamāki, ja tu par šo lietu vairs nevaicātu,» sarunu pārtraukdams viņš sacīja.

Vēlāk viņš savu izturēšanos nožēloja. Varēja tak sacīt, ka Akselis neglīti izturējies pret kādu brāļa noslēpumu. Bet Roze tad domātu par šo notikumu un varbūt daudz ko safantazētu, piemēram, kādu agrāku mīlas dēku. Viņš tak nevarēja zināt, ko sieva domās. — Bet tagad viņa varbūt domāja, ka brāļi sanīdušies viņas dēļ. Un arī tas viņam šķita bīstami. — Viņa paša nemiers vēl vairāk pastiprināja sarūgtinājumu pret Akseli.

Kādēļ viņam tūlīt neienāca prātā kāds paskaidrojums? Tagad viņam vairs nebūs izdevības par to runāt. Viņš zināja, ka Roze nekad vairs par to nerunās. Un to viņa ari nedarīja.

Oktobra pirmajās dienās viņus apciemoja Rozes draudzene, zviedriete Stenboka jaunkundze.

Roze bija pilsētā viņu sagaidīt, un kad Torkilds pārnāca pusdienās, viņa sēdēja dzīvojamā istabā. No pirmā mirkļa viņu pārsteidza dīvaina izjūta, it kā kaut kas viņu vilktu pie šīs svešinieces.

Skaista viņa īstenībā nebija, kaut gan Torkildam tāda bkās. Viņa bija liela auguma, slaida, bet plakanās krūtis un šaurās gūžas tai piedeva zēna izskatu, kas labi piestāv tikai ļoti jaunām meitenēm. Un Britai laikam bija apmēram trīsdesmit gadu. Viņas mati bija lieliski, pelnu pelēki un kupli, zilas acis un ļoti maiga tīra āda, bet garā šaurā seja ar izdobtiem vaigu kauliem bija mazbet kaulaina. Mute bija sārta un svaiga, tikai virslūpa nesedza lielos baltos priekšzobus. Visā visumā viņu drīzāk varēja saukt par patīkamu un īpatnēju, nekā skaistu. s

Torkiidu šis iespaids mazliet mulsināja. Sacīdams Rozei, ka Stenboka jaunkundze viņam patīk, viņš zināja, ka šis iztei-ciens ļoti vāji apzīmē viņa izjūtas. Zināmā mērā viņš bija iemīlējies — vai, pareizāk, jūsmoja par viņu. Bet tā bija platoniska jūsma, un viņš zināja, ka jūtas pret Rozi tā nema-zināja. Viņa mīla uz Rozi bija tāda pat karsta, skumja un baiļu pilna. Bet dažreiz viņam likās, ka no pleciem noveltos kāda nasta, ja viņš atradās divatā ar Stenboka jaunkundzi. Un, ejot Britai Stenbokai līdzās un klausoties viņas gaišajā skaistajā balsī, viņā modās dzīves prieks un pašapziņa.

Viņas prombūtnē, viņš tās vienmēr ilgojās. Bet viņu mulsināja domas, ka varētu rasties jūtas, kas it kā slīdēja paralēli ar jūtām pret sievu. Britas aizbraukšana no vienas puses viņu biedēja, jo viņas tam ļoti trūks, no otras puses viņš tad jutīs it kā morālas paģiras pret Rozi.

Roze, šķita, šīs izjūtas pat nenojauta. Viņa ļoti priecājās par draudzenes klātbūtni un labo saskaņu kāda valdīja starp Britu un Torkiidu.

Kādas sestdienas pēcpusdienā Torkilds aizbrauca viens uz pilsētu piedalīties veikalnieciskā konferencē un atgriezās tikai ar nakts vilcienu. Mājās viņš atrada Rozi, Britu un arī Mariju Līda kundzi, kas bija ieradusies uz pēcpusdienas kafiju. Pēc vakariņām viņas sēdēja dzīvojamā istabā pie deserta galda, kur atradās ievārīti augļi, kūkas un vīns. Gaiss bija smags no tabakas dūmiem.

Roze atnesa viņam šķīvi un glāzi, un viņš apsēdās starp sievu un Līda kundzi, kas tūlīt paskaidroja:

«Mēs diskutējām par mīlestību. Vai jūs nepastāstītu savus uzskatus šai jautājumā?»

Torkilds piepūlēja smadzenes, meklēdams pēc kādas asprātīgas atbildes, bet tādu neatradis noteica:

«Nav tik vienkārši uz šo jautājumu tūlīt atbildēt.»

«Nē, Dieva vārds, jums taisnība, Taisni manas domas: šo problēmu nevar atrisināt. Laulība nu reiz ir pavisam neiespējams iestādījums, bet pagaidām mums ar to jāsamierinās — bērnu labā, vismaz tik ilgi, kamēr sabiedrība būs tik labi organizēta, lai tai varētu uzticēt bērnus.»

«Un kādai tad vajadzētu būt šai sabiedrībai, ka tu viņai varētu uzticēt savus bērnus?» jautāja Roze.

«Protams, katrai mātei un katros apstākļos būtu tiesība paturēt bērnus pie sevis, ja viņa jūtas spēcīga un piemērota tos uzaudzināt. Ja viņa sevi upurē šim cilvēcei vissvarīgākam darbam, tad taisnīgi, ka valsts viņu par to atalgo. Bet tiem bērniem, kuru mātes domā, ka viņas audzināšanai nav piemērotas, vai viņām citi talanti, vajadzētu ierīkot iestādes, kur bērnus nodot, tiklīdz viņi atņemti no mātes krūts; šīs iestādes vadītu šim uzdevumam izglītotas un sagatavotas sievietes, un bērni tur tiktu uz vislabāko apkopti. Pats par sevi saprotams, ka to vajadzētu ievest par pilsoņa pienākumu, ka katra māte savu bērnu baro un par to saņem no valsts atlīdzību.»

«Un tēvi?» jautāja Torkilds. «Vai tad viņiem nepaliktu nekādas tiesības — vai vismaz pienākumi?»

«Nē. Pret atsevišķiem bērniem, ko viņi laiž pasaulē, it nekādas; tikai pret sabiedrību to pienākums būtu, ka viņi drīkst kļūt par tēviem vienīgi tad, ja pilnīgi veseli un spēcīgi. Bez tam viņiem nāktos palīdzēt bērnus uzaudzināt, bet šīs summas piedzītu nodokļu veidā. Tam vajadzētu būt nākotnes sieviešu kustības mērķim: bērni paliek mātes neapstrīdams īpašums, un par viņu audzināšanu viņai jāatbild vienīgi valstij.»

«Tomēr ir gadījumi, kur bērns vairāk līdzinās tēvam un arī tēvam vairāk pieķeras,» iebilda Torkilds.

«Es, protams, nedomāju sacīt, ka vīrietim nedrīkstētu atļaut iepazīties ar viņa bērnu, ja māte atrod, ka viņš ir spējīgs palīdzēt audzināšanā un cienīgs .. „»

«Vispār nedrīkst izvēlēties vīrieti par sava bērna tēvu, ja viņš nav tam cienīgs,» zobgalīgi iebilda Brita.

Viņa sēdēja taisni pretim Torkildam, un viņš to uzlūkoja. Viņa sēdēja stalti; lampas gaismā viņas acis šķita tumšas, un gaišie mati mirdzēja. Virslūpa bija nicīgi savilkusies pār veselajiem baltajiem zobiem. Viņa bija vienīgā jaunā meitene šai sabiedrībā.

Līda kundze viņu uzlūkoja ar neizsakāmu pārākuma smaidu, kādu vienmēr pieņem piedzīvojušas sievietes pret nevainīgām meitenēm:

«O jā, o jā, bet cilvēki ir tik vāji!» — viņa izsaucās vāciski un tad norvēģu valodā turpināja: «Bez tam bieži iepriekš grūti paredzēt, cik cienīgs ir laulāts vīrs. Bet jūs tak pati atzīstat brīvo mīlestību, Stenboka jaunkundz.»

«Ne gluži tādā veidā,» it kā atzīdamās, viņa klusi piebilda «Ja es reiz gribētu kādam vīrietim piederēt, viņam vajadzētu būt tādam, ka varu tam neaprobežoti ticēt—jā, pat just pret viņu godbijību. Un tādā gadījumā pēc manām domām laulība un saderināšanās ir lieka.»

Torkilds atkal viņu uzlūkoja. Šī lepnā sārtā mute vēl nekad nebija skūpstījusies — un viņš zināja, drīzāk viņa arī neskūpstīta aizies kapā, vīrieša glāstu neskarta, nekā pazaudēs kaut dzirksteli no godbijības pret savu dzīvi.

«Ak, augstais Dievs,» sacīja Roze, — viņas balss skanēja nogurusi un sarūgtināta. «Tik droši nevar zināt vai šī godbijība paliek arī pēc kāda laiciņa kopdzīves; kaut arī sākumā bija neaprobežota uzticība.»

«Tad tomēr būtu labāk,» klusi sacīja Brita, «ka šādu laulības dzīvi neturpina, bet bez ķildām, nejaukām scēnām un svešu ļaužu iejaukšanās aiziet katrs savu ceļu. Labāk šķirties savstarpējā līdzcietībā un uzticībā.»

«Pēc manām domām tad jau vienalga, vai tie precēti ļaudis, vai nē.» Arī Roze tagad nicinoši smaidīja. Bet Torkilds redzēja, cik ļoti šis smaids atšķīrās no Britās smaida. Roze smaidīja arī pati par sevi. Viena no viņām nicināja, ko nesaprata, un otra saprata pilnīgi, tādēļ arī nicināja.

«Tik droši nemaz nevar zināt, ka vēlēsies šķirties, kaut arī šīs godbijības vairs nebūtu,» atkal ierunājās Roze. «Pat ja cilvēki viens otru apnikuši un visu dienu garlaikojas. Ir kaut kas, ko sauc par ieradumu. Un tad pamazām zūd godbijība arī pašam pret sevi. Šādos gadījumos laulība ir noticis fakts aiz kura cilvēki mēdz paslēpties.» Torkildam šķita, it kā viņu izģērbtu. Naida pilns viņš domāja, kā gan Roze to spēj. Viņš neuzdrošinājās uzlūkot Britu, bet, likās, juta, ka viņa sēž nolaistiem plakstiem. Un pēkšņi viņš saprata, kādēļ bija iemīlējies meitenē. Viņa ar savu lepnumu, ar savu cīņas priecīgo jaunavību, savām augstajām prasībām pret dzīvi un pret sevi — līdzinājās Rozei, iekāms tā nonāca viņa rokās un viņš pats to bija padarījis citādu; tāda reiz bija arī Roze ar savu plaukstošo dvēseli, bet nekas nebija uzplaucis, viss bija novītis pumpuros.

Kad viņš pēc ilga laika pacēla acis, Britas sejā vēl vienmēr spoguļojās šis neizsakāmais, neziņas pilnais smaids. Viņas jauno seju šīs runas neskāra, jo tā ticēja, ka šādi piedzīvojumi viņu nesagaida.

Mariju Līdu viņš vispār neievēroja; neapzinīgi ar to nemaz nerēķinājās, jo tumši nojauta, ka viņa vispār nekad neklausījās citu runā, tikai gaidīja, lai pati tiktu pie vārda.

«Patiesībā tas tikpat daudz skar vīrieša kā sievietes intereses,» Līda kundze turpināja. «Tad vīrietim nenāktos ievērot prasību pēc uzticības, kas tak runā pretī vīrieša dabai. Jūs taču nevarat noliegt, ka vīrietis pēc dabas ir poligāmists, vai nē? — Dzirdi, Roze, arī tavs vīrs nevar noliegt, ka vīrieši nevar apmierināties ar vienu sievieti.»

«Nevar apmierināties,» negribotierunājāsTorkilds. «Pareizāk varētu sacīt, ka viņš apmierinās ar vairākām, ja nedabū vienu vienīgu.»

«Pā, un jūs tiešām uzdrošināties lietot veco frāzi, ar ko vīrieši mūs vienmēr apmānījuši, sākot no Ādama laikiem. Ak nē, mans dārgais, lieta tā, ka jums nepieciešams vairāk baudas, nekā viena sieviete var sniegt.»

«Vai arī mēs neuzdrošināmies visu likt uz vienas kārts,» viegli smaidīdams sacīja Torkilds. «Cik tālu vīrieša pašuzturas instinkts viņam ieteic turēties pie poligāmām dziņām.»

«Nē — vīrietis nav spējīgs mīlēt,» iesaucās Marija Līda kundze ar dziļu nopūtu. «Varbūt viens vienīgs no tūkstošiem!»

Dievs debesīs, nodonāja Torkilds, vai tiešām viņa domā še sēdēt visu nakti?

Viņš sagatavojās pavadīt Līda kundzi, kad ieradās tās vīrs. Tagad bija jādzer glāze visicija, un pulkstenis bija gandrīz trīs, kad viņi devās pie miera.

Kad Roze un Brita kārtoja glāzes un šķīvjus, nesdamas tos ārā, Torkilds mirkli palika ar Britu vienatnē.

«Vai jums patīk Līda kundze?» viņa vaicāja.

Torkilds smaidīja, bet neatbildēja. Viņš bija atspiedies pret krēsla atzveltni un visu laiku lūkojās jaunajā meitenē. Gandrīz pret paša gribu viņš vēlējās uzzināt, vai viņa ko sapratusi — un cik daudz.

«Vai jūs arī neatradāt, ka Roze ļoti pārvērtusies?» viņš pēkšņi jautāja.

«Ir jau ļoti sen, kopš viņu pēdējo reizi redzēju,» sacīja Brita. «Tas jau parasts, ka pēc apprecēšanās draugi kļūst citādāki.» Mirkli viņa klusēja. «Droši vien viņu smagi nospiež mazā puisīša zaudējums,» viņa klusu piebilda.

«Droši vien viņu smagi nospiež mazā puisīša zaudējums,» viņš pie sevis nodonāja, iedams Rozes guļamistabā, ko tagad dalīja ar sievu; Brita gulēja koridora otrā pusē, istabā, ko viņš pēc radībām apdzīvoja. Viņš pārdomāja, vai šo izteicienu varētu uzskatīt kā attaisnojumu -— attaisnojumu tam, ko Brita varbūt novērojusi. Diezin, vai Roze ar Britu runājusi par savu laulību? Agrāk viņam nekad nebūtu ienācis prātā, ka Roze kādai trešai personai varētu stāstīt par viņu laulību. Pēkšņi viņu pārņēma mokoša nedrošība — vai tiešām viņš vairs nebija drošs savā mājā no svešiem pētošiem skatiem, bez kā pats to zinātu? Tomēr tas likās neticams — tas nelīdzinājās Rozei. Bet par Rozi viņš nekā vairs nezināja — nekā noteikta — izņemot vienu, ka viņa bija slīdējusi uz leju.

Viņa ienāca istabā un izģērbjoties visu laiku klusēja. Viņš jau gulēja gultā, kad Roze, kas spoguļa priekšā sapina matus, uzķēra spogulī viņa skatu:

«Vai tev pilsētā bija nepatikšanas? Šovakar tu neesi sevišķi labā omā?»

«Nē. Jūtos vienīgi noguris. — Man likās, ka šie cilvēki vispār neies prom.»

«Jā, Marija vienmēr sēž bezgala ilgi.»

Roze bija sapinu si bizes, un pārmeta tās pār plecu. Viņa sakārtoja tualetes galdu, izģērbās, kārtīgi nolikdama katru drēbes gabalu, tad paņēma naktskreklu, pārmeta to sev pāri un novilka dienas kreklu. Tad viņa aizdedzināja nakts lampiņu, izdzēsa griestu lampu un šo to vēl nokārtoja — noņēma puķu podus no palodzes un nolika uz grīdas, un pacēla Torkilda vesti, kas bija noslīdējusi no krēsla.

«Torkild — tā ir vislielākā nekārtība, ka tu savu pulksteni vienmēr atstāj vestes kabatā. Un vienmēr aizmirsti to uzvilkt.»

Viņa uzvilka vīra pulksteni un pārliecinājās, vai pašas rokas pulkstenis uzvilkts.

«Vai tu domā,» pēkšņi iejautājās Torkilds, «ka mūsu laulības tik ļoti iznīcinājušas tavu cieņu pret mani?»

Roze strauji atgriezās:

«Ko tu iedomājies! Tu tak nedomāsi, ka es būtu spējusi runāt šādā veidā par mums abiem?» Mirkli viņa klusēja. «Dieva vārds, ar tevi vairs nav iespējams izturēt, Torkild. Varu teikt, ko gribu, tu vienmēr meklē personīgas noskaņas un vārdus, kas tevi apvaino.»

«Vai tiešām es to daru?» Torkilds klusu vaicāja.

«Jā gan. Varbūt tu pats to neapzinies. Bet es vairs nemaz neuzdrošinos runāt — katrs vārds man jāpārdomā, vai tik tur kas neslēpjas, ko tu varētu pārprast vai uztvert kā ļaunprātību pret sevi.»

Viņa apgulās, atstādama lampiņu degot.

«Piedod man, Roze,» čukstēja Torkilds, meklēdams viņas roku. Mirkli viņa tam to atstāja, bet tad lēni atvilka.

«Šādā kārtā tu padari mūsu dzīvi tik smagu, Torkild,» viņa maigi tam pārmeta. «Tu nedrīksti tā izturēties. Dzīve ikvienam kļūs nepanesama —ja viņš tik pārspīlēti jutīgs.»

«Tas tādēļ, ka tik bezgalīgi mīlu tevi.»

«Jā, to jau es zinu.» Viņa pienāca tuvāk un aplika roku viņa kaklam. Un kad viņš paslēpa savu seju pie viņas krūtīm, viņa sāka to maigi glāstīt.

«Vai tu nevarētu būt mazliet mierīgāks — kaut arī mani mīli? Vai tiešām dažādu sīkumu dēļ gribi visu starp mums saraut? Torkild, dzīve mums abiem kļūs nepanesama, ja tu katru sīkumu uzņemsi tik šausmīgi nopietni.»

Viņš sevī nodomāja: viss, kas attiecas uz mums abiem, ir svarīgs. Bet zem vaiga cauri plānajam naktskreklam viņš juta viņas krūtis un uz matiem viņas maigos skūpstus. Un rezignētā padevībā viņš domāja: viņai taisnība. Ar savām šaubām es visu sarauju. Man jātic viņas glāstiem un tikai tiem.

«Mans mīļais, mīļais vīrs,» viņa čukstēja. Drusciņ atspiedusies uz vienu elkoni, viņa aplūkoja vīra seju:

«Cik tev skumjas acis.»

Viņa noskūpstīja tā acis. Bet tad pēkšņi viņš sastinga. Tas tak rakstīts kādā grāmatā, viņš domāja. Viņa kaut kur to izlasījusi, piķis ar ārā, kur tak tas bija? — Bet kad viņš gribēja atsvabināties no viņas rokām, Roze to turēja cieši un maigi turpināja glāstīt — līdz beidzot viņš atbildēja viņas skūpstiem un pievilka viņu sev klāt.

Viņa iemiga tā rokās. Bet viņš vēl ilgi nespēja aizmigt. Visi ša vakara iespaidi saplūda mokošā skumju un nepatikas izjūtā.

7

Brīžiem arī Torkildam pašam likās, ka tā ir slimīg? juteklība, kam nedrīkst padoties. Bieži viņam likās, ka tās tikai iedomas, ka viss beidzies. Viņu kopdzīve nebija izveidojusies tā, kā viņš bija iedomājies. Torkilds bija domājis, ka viņu kopdzīve būs tāda, kā Vēgnera kundze izjuta savu bērnu klātbūtni — ka viņu mājā valdīs pastāvīga svētku noskaņa. Protams, šādas laulības viņš vispār nebija redzējis. Viņš turpretim bija novērojis, ka laulāti ļaudis izteica viens otram tādus apvainojumus un pārmetumus, pēc kādiem sveši cilvēki vairs nesasveicinātos. Divi cilvēki meta viens otram sejā indīgus vārdus, nejauku neuzticību, nelaipnību, apvainojumus, atklātu savtību — bet savstarpēji nolieguši viens otram visu godu un tikumību, viņi devās kopējā gultā un radīja bērnus.

Viņš ar Rozi turpretim gandrīz nekad nebija pārmijis neapvaldītus vārdus. Pat sakot nepatīkamas lietas, viņi nekad nebija aizmirsuši parasto pieklājības formu. Un patiesībā viņi ļoti reti apmainījās skarbiem vārdiem. Ja arī viņu dzīve bija kļuvusi pelēka un ikdienišķa, tad katrā ziņā tās bija mierīgas darbdienas.

Novembris šai gadā bija neparasti jauks. Kad Torkilds rītos devās uz fabriku, mežs bija sarmas segts, un cauri ziemas miglai blāvoja sarkanā saules ripa. Vēlāk debesis noskaidrojās, sasalušie ceļi tumši mirdzēja, saules stari izkausēja sarmu, un notvīkušām dzeltenām lapām un sarkanām ogām segtajos koku un krūmu zaros mirgoja un laistajās, tecēja un pilēja neskaitāmi pilieni. Bet pēc saulrieta atkal kļuva auksts, un migla kā smalki balti dūmi gulās pļavās un virs upes. Pēcpusdienas mijkrēslī, atgriežoties mājās, Torkildam staroja pretim virtuves un ēdamistabas logu dzeltenie staru viļņi.

Roze vairs neiznāca koridorā viņu apsveikt, viņa uzsauca labvakaru no virtuves. Skaistajās sitabās bija gaiši un tīkami, logos ziedēja baltās, sārtās un dzeltenās krizantēmas. Kad Roze beidzot ieradās no virtuves, viņa parasti jautri un līksmi paskaidroja, ka šodien pusdienās esot kas sevišķi labs. Viņa bērnišķīgi lepojās ar savu vārīšanas mākslu. Un tiešām bija neparasti gādīga un strādīga mājasmāte.

Lai gan dažreiz šī pastāvīgā rosība saimniecībā radīja Torkildā īgnumu, pēc pusdienām viņa parasti lūdza kaut ko spēlēt, bet pēkšņi, mūzikai skanot, piecēlās un izgāja virtuvē. Viņa ievārīja augļus, ietaisīja saknes un saldumus daudzumā, kas bija pārāk liels viņu mazajai saimniecībai. Viņa bieži cepa kūkas, ko pati neēda, tas nāca par labu kalponei un Līda bērniem, kas bieži pie viņiem atskrēja. Daudz viņa sūtīja arī draudzes trūcīgiem un nespējniekiem.

Ja viņa kādreiz izņēmuma veidā palika pie viņa visu laiku pēc ēšanas, tad nodarbojās ar kādu rokdarbu, šuva vai lāpīja—šķita, viņa ne mirkli nespēja būt mierā, un Torkildam likās, ka šai pastāvīgajā darbā viņa gribēja apklusināt savu nemieru.

Dažreiz tomēr likās, ka viņa pagurusi un darbs tai apnicis. Reiz pārnākot, Roze viņu sagaidīja ar parasto izsaucienu, ka šodien pusdienās dabūs kaut ko sevišķu. Pusdienās pasniegs pēc franču receptes vārītu pētersiļu zupu un gaļas pudiņu ar saknēm. Torkilds slavēja ko spēdams un paņēma pudiņu otrreiz.

«Jāatzīstas, tas tiešām garšo lieliski — tu esi neparasti veikla vārītāja.»

«Un. tu — neparasti varens ēdējs,» viņa izsaucās ne visai laipnā balsī. «Tomēr priecājos, ka varu tev iztapt.»

Torkilds jutās nepatīkami pārsteigts. Bet viņš bija nolēmis uzturēt mieru, Tādēļ tikai noteica:

«Jā? Protams, es augsti vērtēju labu dzīvi. Un par to tu pietiekoši rūpējies.»

«Daru ko spēju — ja jau tā mana profesija. Laimīgā kārtā man tas arī patīk. Bet dažreiz tomēr varu nodusmoties redzēdama, ka tu še sēdi un nododies ēšanai, it kā dzīvē nekā interesantāka vairs nebūtu kā tikai ēšana.»

Cīņas priekā Roze viņu uzlūkoja. Torkilds neatbildēja, pabeidza ēst, pateicās, piecēlās un izgāja dzīvojamā istabā. Viņa sekoja un pasniedza kafijas tasi. Pēkšņi viņa apsēdās uz krēsla atzveltnes, noliecās, paņēma vīra seju savās rokās un ieskatījās acīs:

«Piedod, Torkild! Nupat es biju nejauka, taisni nepieklājīga.»

Viņš palūkojās viņā.

«Es to nožēloju,» turpināja Roze.

Viņš ievilka sievu klēpī:

«Kas tev bija ienācis prātā?» viņš klusi jautāja.

Ak, kalpone bija izmazgājusi viņas zaļi izšūto bufetes paklāju un tad pametusi to skalojamā ūdenī, tagad visa krāsa izplūdusi. Kaut gan viņa Agnesei jau simtām reižu teikusi, lai krāsainas drēbes neatstāj ūdenī. — Torkilds skaļi iesmējās:

«Un visjaukākais pie tam, ka es neciešu gaļas pudiņu. Šis gan bija sevišķi cepts, bet es vispār neciešu, ka ēdiens ir it kā sagremots.»

Viņa sēdēja vīra klēpī, kā maza nerātna meitene, kam piedots.

Pēkšņi viņa sacīja:

«Torkild, ja tu patelefonētu, varbūt mēs tomēr vēl dabūtu biļetes. Man tik žēl, ka vakar atteicu. Ja mēs pasteigtos, varbūt vēl tiktu laikā koncertā.»

Viņa runāja par koncertu, no kura vakar bija atteikusies. Torkilds labprāt gribēja iet, tomēr bez Rozes nē. Izrādījās, ka biļetes vēl dabūjamas, un viņi steidzās pārģērbties.

Tas viss ir tikai blēņas, viņš sev mēģināja iegalvot, stāvēdams istabā un skūdamies. Smieklīgi vispār par to vēl domāt. Viņa, nabadzīte, bija dusmojusies par savu skaisto segu un meklēja savas sāpes noreaģēt. Precētiem ļaudīm pie tādām lietām jāpierod — viņš bija aitasgalva, ka šādus sīkumus ņēma pie sirds.

Viņa ienāca istabā ģērbusies gaiši pelēkā zīda kleitā, kurai cauri zaigoja sarkanā apakškleita un lūdza aizāķēt.

«Man neviena kleita nav sagādājusi tik daudz prieka kā šī, un arī tev tā patīk,» viņa sacīja un pateicoties Torkildu noskūpstīja, kad viņš bija galā ar visiem āķiem.

Torkilds jūsmoja par itāliešu pianisti, un pēc koncerta viņi ēda pilsētā vakariņas un automobilī pārbrauca mājās. Un atkal iestājās laiks, kur viņu kopdzīvi apstaroja seno dienu jaukā draudzīgā noskaņa.

Viņi vienojās Ziemassvētkus pavadīt Gudbrandsdāla sanatorijā. Roze nespēja tik ātri sadraudzēties ar svešiem ļaudīm, un tādēļ viņi gandrīz visu laiku pavadīja divatā; viņi devās tālu slēpot, vakaros gandrīz tikai viens ar otru dejoja un beidzot paši nāca pie tāda pat slēdziena, kā visi citi sanatorijas viesi, ka patiesībā viņi ir ļoti laimīgi.

Ka viņi gandrīz visu laiku pavadīja divatā, bija ir labi, ir ļauni. Vienmēr starp svešiem cilvēkiem viņi izjuta savu dziļo vienību. Bet apstāklis, ka viņiem nebija tuvāku draugu, piespieda viņus pastāvīgi sēdēt divatā mājās un bieži viņi nezināja, par ko īsti runāties. Grāmatas, laikraksti, dārzs nespēja piepildīt visu dienu vienmuļību, ko tikai retumis pārtrauca Torkilda medību izbraukumi. Visas garās stundas, ko viņi pavadīja kopā, tikai šad un tad pārmainīdami kādu retu vārdu, viņi abi domāja. Viss varēja būt citādi. Divi cilvēki, kas viens otru mīl, negarlaikojas.

Reizēm viņi aizbrauca uz pilsētu uz koncertu vai teātri. Bet viņiem tur nebija gandrīz neviena paziņas. Lunds un Helsings ieradās pie viņiem ļoti reti; viņi vēl vienmēr īrēja kalnu mājiņas, kur pavadīja brīvās stundas, šīs mājiņas atradās pavisam citā pusē. Vienīgā sabiedrība bija Līdi. Roze bija ar Līda kundzi gandrīz pastāvīgi kopā, ne jau tādēļ, ka viņa par Mariju sevišķi jūsmotu, bet Līda kundze nelaida viņu vaļā, jo Roze pacietīgi klausījās viņas runu plūdos.

Kādā vakarā uz pavasara pusi, kad Torkilds atradās Rozes istabā kamēr viņa izģērbās, Roze ar smalku smaidu piezīmēja:

«Labā Marija beidzot atradusi vienīgo starp tūkstošiem.» «Kā tā?»

«Nu — vai tad tu neatceries vakaru, kad arī Brita bija še, un Marija ieradās un paskaidroja mums savus uzskatus par mīlestību? Toreiz viņa sacīja, ka varbūt viens vīrietis starp tūkstošiem spējot īsti mīlēt.»

«Pareizi, atceros.» Torkilds mirkli klusēja. «Jā, jā, stāv rakstīts. Meklējiet, tad jūs atradīsiet.»

«Marija nav tik ļauna, kā tu domā,» nopietni sacīja Roze. «Protams, dažā ziņā viņa ir aušīga, bet, par spīti viņas frāzēm un teatrālam izteiksmes veidam, šoreiz tas ir nopietni. Šo cilvēku viņa patiesi mīl — un viegla dzīve viņai tagad nav.»

Torkilds klusēja.

«Un viens man pie viņas patīk. Savu vīru viņa negrib piekrāpt. Zini, viņa grib šķirties. Viņa vēl nezudrošinās par to runāt ar vīru, — un liekas, viņas draugs stipri iemīlējies, tādēļ stāvoklis tiešām nav viegls. Bet Marija zvērējusi nekļūt viņa mīļākā, kamēr dzīvo Līda mājā — ne jau vīra dēļ — bet sevis pašas un savu bērnu labā.»

Torkilds pasmaidīja. Dzīvodams to ziemu pie Līdiem, viņš bija izlicies muļķīgāks, nekā patiesībā bija, viņš pats sevi gribēja apmānīt, ka neredz šo mazo Potivāra sievas un Jāzepa komēdiju, ko ar Mariju Līdu spēlēja. Bet skaļi viņš tikai noteica:

«Tā, tā. Pēc viņas domām vīram viņa uzticību nav parādā?»

«Tu jau zini, ka Marija ir mazliet pārspīlēta — un ja viņa vīru vairs nemīl. — Bez tam viņš arī nav pārāk uzmanīgs un pieklājīgs pret sievu. Tev jāpiekrīt, ka viņš bieži runājis diezgan nepieklājīgā tonī — pat mūsu klātbūtnē. Tu laikam zini, ka tas bija toreiz, kad viņi precējās. Tas nāca pa kaklu pa galvu. Un pirmā gadā viņiem nācās dzīvot pie Līda vecākiem. Marijai viegla dzīve tur nebija — un viņa pati apgalvo, ka toreiz viņas mīla mirusi, kā viņa mēdz izteikties.»

«Nu, pēc manām domām, arī vīram nebija nekāda labā dzīve,» sausi piebilda Torkilds. «Bet viņai laikam nepieciešams piedzīvot arī šķiršanos. Citādi man nav nekādu iebildumu pret šķiršanos, izņemot tikai bērnu labā. Bet šai gadījumā par Līda bērniem rūpēsies tikpat labi, it kā pie viņiem būtu māte.»

«Jā gan, Torkild. Bet Marijā tomēr slēpjas kaut kas veselīgs, par spīti visām viņas neiespējamām frāzēm un runām, kaut kādas klusas ilgas. Un to Līds nekad nespēja saprast, viņš visu uzņēma kā niekošanos.»

Tā jau arī ir, nodomāja Torkilds, tomēr to nesacīja.

«Un viņa lūdza, lai mēs atļautu dažreiz pie mums satikt bērnus, kad būs aizgājusi no vīra. Es tam, protams, piekritu, ja tev nav iebildumu.»

«Ja Līdām šai ziņā nav iebildumu, tad arī es protams, piekrītu. Bet bez viņa atļaujas tu gan nedrīksti iekārtot satikšanos starp bērniem un viņu māti. Jā, kas tad ir šis «vienīgais starp tūkstošiem»?»

«Jā, viņu saucot Petersens. Esot «Nākotnes» redaktors, šai laikrakstā iespiesti arī daži Marijas darbi. Viņš esot mazliet jaunāks par Mariju.»

«Vai viņš spēj Mariju apgādāt?» jautāja Torkilds.

«Ar to laikam būs grūtāk. Bet Marija apgalvo, ka viņa pati sevi nodrošināšot.»

«Nē, iekāms savām acīm neesmu redzējis, neticēšu, ka Marija aizies,» sacīja Torkilds.

Bet Marija tiešām aizgāja. Nākošos divos mēnešos Rozi gandrīz ik dienas aicināja uz Fensalu vai Marija pati ieradās pie viņas apspriesties.

«Es tikai nesaprotu, kā tu spēj būt Marijas uzticības persona,» kādu dienu sacīja Torkilds.

«Ak, viņai, nabadzītei, nav viegli, vari jau iedomāties. Halsteinu viņa mīl bezprātīgi un bērnus arī savā ziņā. Arī vīram viņa negrib nodarīt netaisnību, — kā jau nu viņa to saprot. Un Petersens cenšas viņu iegūt, bet viņa negrib, iekams nav pavisam brīva. — Un es viņai varu mazdrusciņ līdzēt — pieturēties pie tā, ko viņa nosauc par taisnību, un mazliet mierināt.»

Torkilds noskūpstīja sievu. Lielais Dievs, viņš nodomāja, viņa tomēr daudz vēl uzglabājusi no savas nevainības, nabaga bērns.

Aprīļa beigās Līdi izšķīrās, un Marija devās pie sava mīļākā. Viņi dzīvoja kopā, strādāja redakcijā un katru dienu ēda kopa pusdienas. Laikam gan viņi bija ļoti laimīgi, jo Rozi Marija neapmeklēja. Reiz viņu uzlūdza iepazīties ar Petersenu. Viņai bija jāatzīstas, ka Līda kundze bija visai maigi izteikusies, sacīdama, ka viņas draugs ir «drusciņ jaunāks» — viņam bija augstākais divdesmit divi gadi.

Bet no satikšanās ar bērniem pie Rozes nekas neiznāca. Līds visu uzņēma kā moderns vīrietis, maksāja sievai ik mēnesi pietiekošu summu un atļava apmeklēt bērnus viņas agrākā mājā vai arī aizveda tos uz pilsētu.

8

Pavasaris un vasara Torkildam un Rozei pagāja lielā mierā. Tagad viņi bieži satikās ar kādu citu bezbērnu pāri, jaunatvērtās aptiekas pārvaldnieku. Roze sevišķi labi sapratās ar mazo kluso Fīka kundzi, kas sēru drēbēs izskatījās kā tikko iesvētīta meitene. — īsi pirms ierašanās aptiekā Fīki bija zaudējuši savu mazo pusgadu veco meitiņu. Aptiekārs bija kluss atturīgs vīrs, kaislīgs mednieks, un bez tarn viņš dziedāja.

Oktobra vidū Torkilds saņēma telegrammu, ka tēvs nopietni saslimis un vēlētos viņu ar Rozi redzēt. Piezvanot Fredikshaldas ārstam, kas pēdējos gados bija viņa tēva ārsts, viņš uzzināja, ka tēvam vēdera plēves iekaisums. Tās pašas dienas pēcpusdienā viņu operēšot, bet ārsts nedeva nekādas cerības. Torkilds iekārtojās, lai varētu ar Rozi jau tās pašas dienas vakarā izbraukt uz mājām. Ierodoties otrā rītā, viņi tēva mājā atrada tikai Akseli. Doktors Hristiansens gulēja katoļa slimnīcā. Operācija bija puslīdz laimējusies, bet viņš bija ārkārtīgi nespēcīgs, un kad nākošā dienā dēli viņu apmeklēja, viņi nedrīkstēja ar tēvu runāties.

Arī Dorisai bija telegrafets uz Kopenhāgenu, bet atbilde nebija saņemta.

Pagāja trīs drūmas dienas. Trakoja vētra, un lija nepārtrauktas lietus gāzes, un visa viņu pastaigāšanās aprobežojās ar gājienu līdz slimnīcai. Un tā šie trīs cilvēki šaurā sabiedrībā dzīvoja mājā, kas patiesībā nekad nebija bijusi īsta ģimenes māja. Torkilds un Akselis vairījās viens no otra cik spēdami. Satiekoties ēdienu laikā vai ejot kopā uz slimnīcu, viņi runāja tikai par tēva veselības stāvokli un Dorisas klusēšanu vai arī par nelāgo laiku.

Torkildu apciemojumi slimnīcā neizsakāmi nospieda. Tur pilsētā gulēja viņa tēvs — ārsti nedeva gandrīz nekādas cerības. Un dēls veltīgi meklēja savā sirdī siltākas jūtas pret slimnieku. Torkilds gan bija pārliecināts, ka tēvs bērnus zināmā mērā tomēr mīlējis, bet pats pret tēvu juta vienīgi sāpīgu nicīgu līdzcietību. Ivars Hristiansens nebija daudz guvis dzīvē, ko tagad nācās pamest, un vēl mazāk bija varējis dot saviem bērniem.

Un tad šis brālis, kas patiesībā nekad nebija bijis viņam īsts brālis, bet tagad k]uvis svešinieks, ar ko viņi bija kāvušies. Un Akselim tēvs bija vēl svešāks nekā viņam. Viņus bija savedis kopā mirējs — tā bija zināmā mērā pieklājības sajūta, kas viņus pulcināja pie šīs sabrukušās ģimenes galīgas likvidēšanās.

Un šīs pieklājības dēļ viņi runāja par sava tēva māju kā par savu dzimteni. Torkilds gulēja savā agrākajā istabā — telpā, kur viņa māte pirms ilgiem gadiem bija mirusi — tagad viņi tur gulēja abi ar Rozi. Un pieklājības un citu jūtu dēļ viņš to turēja par savu laulāto draudzeni.

Šajās dienās Torkilds izjuta tik skaidri, kā nekad agrāk, ka par savu sievu viņš Rozi nekad nebija spējis padarīt. Kādu laiku viņa bija bijusi viņa mīļākā — un tāda pēc ieraduma bija arī vēl tagad, un nevienam no viņiem nebija drosmes saraut šīs saites. Ilgi tas tomēr tā nevarēja palikt, bet pagaidām viņi abi par to klusēja. Skaidrāk kā jebkad viņš redzēja, cik viņš un viņa pasaule Rozei bija sveši.

Torkilds un Roze tā bija pieraduši savstarpēji klusēt, ka no sirsnīgākām sarunām, kā laulības agrākajos gados, viņus atturēja ieradums un kautrība. Un tādēļ, bet nevis vienaldzības dēļ, Roze no viņa vairījās un divatā runāja pavisam par citām lietām nekā tām, kas saviļņoja viņu prātus. Arī Rozi ārkārtīgi satrauca dzīve vīratēva mājā, bet viņa bija Torkildam pārāk tāla, lai varētu par to runāt, jo vairāk tādēļ, ka visa šī ģimenes drāma viņai šķita nesaprotama un nedabīga. Viņa redzēja, ka dēli necieta tādēļ, ka zaudēja tēvu, bet gan tādēļ, ka viņiem nebija tēva, ko zaudēt. Viņa juta, ka brāļu ķilda bija dziļa un rūgta, un pat kopējās sāpes tos nespēja tuvināt. — Un še, kur viss atgādināja viņas un Torkilda jaunību, viņu bērnības draudzību, viņa sava vīra klusēšanu juta daudz sāpīgāk un rūgtāk un aizvainota domāja, cik daudz viņu laulība tiem abiem bija laupījusi. Viņas izturēšanās pret vīru kļuva vēsāka un svešāka, nekā tā pati apzinājās vai vēlējās.

Ceturtās dienas vakarā pagalmā iebrauca pajūgs. Kad viņi visi iznāca kāpnēs — Roze no virtuves, Torkilds no dzīvojamās istabas un Akselis no savas istabas — ārā stāvēja Dorisa. Viņa pieskrēja Torkildam, metās pie viņa krūtīm un sāka skali raudāt.

Viņš ieveda viņu istabā, bet kad gribēja iziet un atlaist važoni, Dorisa viņu aizturēja—važonis lai gaidot. Viņa gribēja tūlīt doties atpakaļ uz pilsētu un apmeklēt tēvu. Un tikai kad Torkilds bija sarunājies pa tālruni ar ārstu, viņš spēja Dorisu pārliecināt, ka acumirklī neesot iespējams slimo apmeklēt, un beidzot viņa ļāvās pierunāties iedzert tēju un drusku iekost, ko Roze bija sagatavojusi.

Akselis aizgāja savā istabā, Torkilds ar Rozi palika pie Dorisas, kamēr viņa ēda. Aizvakar viņa bija atgriezusies no Jitlandes, kur viesojās pie saviem draugiem. Nakti viņa nebija gulējusi un no Kopenhāgenas tūlīt braukusi tālāk visu ceļu trešā klasē. Viņa izskatījās nogurusi un satriekta, ārkārtīgi saviļņota, pastāvīgi raudāja un vismīļākiem vārdiem pieminēja tēvu.

Tiešām. Arī to viņš bija aizmirsis, iedomājās Torkilds. Dorisa tak bija tēvam ļoti pieķērusies, vienīgā no visiem trim bērniem. To viņš bija aizmirsis — kā vispār savu māsu pēdējos gados bija aizmirsis. — Uz viņa vēstulēm Dorisa neatbildēja — beidzot viņš arī vairs nebija rakstījis, un visa viņu korespondence aprobežojās ar dzimšanas dienu un Ziemassvētku apsveikumiem. Viņa rakstīja, ka labi nopelnot ar dziedāšanas stundām, un ja jau viņai Kopenhāgenā bija daudz draugu un radu, viņš arī tālāk neinteresējās, kā viņai klājas. — Tagad jau bija par vēlu. Viņš aplūkoja jauno meiteni pārāk modernā un dziļi dekoltētā kleitā, mākslīgi frizētos matus, kas zem matu tīkliņa tomēr izskatījās putekļaini un nekopti Zem pūdera kārtas sejas āda zaigoja pelēki, ap acīm bija rievas un tumši loki, mutes līnijas novītušas un sarūgtinātas. — Viņš nebija redzējis māsu kopš sava kāzu ceļojuma pirms divarpus gadiem, kad viņi bija Kopenhāgenā. Jau toreiz viņš ievēroja, ka Dorisa ģērbās pārāk ekstravaganti, arī viņas uzvešanās kafejnīcās un uz ielas kaitināja Torkildu, jo šķita izaicinoša. Bet viņš mierināja sevi, ka tās tikai muļķības, savā naivumā viņa to uzskatīja par amizantu un pārdrošu. Pie tam viņa bija ļoti aizņemta, — darbs, daudzie paziņas un draugi, un bērns arī viņa vairs nebija, gan jau pratīs sevi piesargāt. — Tagad ikviens cilvēks varēja redzēt — vismaz vīrietis — ka viņa nebija piesargājusies.

Padzērusi tēju un drusku iekodusi, Dorisa pateica brāļiem ar labunakti un kopā ar Rozi devās savā istabā.

Kalpone jau sen bija devusies pie miera; tādēļ Torkilds sievas vietā nokārtoja galdu, paņēma Dorisas mēteli un cepuri, kas bija palikuši uz dīvāna guļot, un izkāra tos izžāvēt. Pašlaik, kad viņš turēja rokā māsas cepuri — mazu koši sarkanu samta cepurīti ar lielu violetu izmirkušu strausa spalvu pušķi, — dzīvojamā istabā ienāca Akselis.

«Kā pēc tavām domām viņa izskatās?» Akselis pēc mirkļa jautāja.

«O — skaidrs, ka viņa ārkārtīgi nogurusi no brauciena, nabaga meitene.»

Akselis atkal cieta klusu.

«Tā es nedomāju,» viņš tad iebilda.

Torkilds neatbildēja. Viņā vārījās sarūgtinājums pret brāli. Vai tiešām tas bija viss, ko brālis tagad varēja sacīt par māsu?

«Taisni tā tikai vēl trūka!» dzēlīgi piebilda atkal Akselis.

«Ģimenes iztrūkstošais loceklis ierodas — tādā izskatā!»

«Tādā vai citā izskatā!» Torkilds pievērsās Akselim. «Vismaz mums nevienam Dorisa par savu dzīvi nav atbildību parādā. Ne tēvam, ne tev, ne man. Jo neviens no mums nav pat pirkstu pakustinājis, lai viņai palīdzētu. Dievs to zina — mēs visi viņai ļāvām pašai iet savu ceļu. — Un neiedrošinies viņai sacīt kaut vienu vienīgu aizskarošu vārdu, lai ko par viņu domātu,» viņš noteica durvīs atgriezdamies.

«Tu esi jucis — kaut kas tamlīdzīgs man nenāk ne prātā.»

«Tā. Es to nu gan nevarēju zināt,» Torkilds viņam atcirta, atstādams istabu.

«Ar labunakti.»

Nākošā rītā Torkilds ar Dorisu divatā gāja uz pilsētas slimnīcu. Tēvs gulēja un, kamēr viņi tur sēdēja, iemiga mūžīgā miegā.

Torkilds gribēja paņemt važoni, bet Dorisa vēlējās atgriezties mājās kājām. Un roku rokā viņi devās pa senpazīstamo ceļu rudens lietū un brida dubļos. Viņa nepārtraukti raudāja.

«Es viņam trūku. Vari man ticēt, es viņam trūku. Viņš zināja, ka esmu vienīgā dvēsele, kas viņu mīlēja. Ak Dievs, kā es nožēloju, kā nožēloju, ka neatbraucu agrāk — līdz pat vakardienai nespēju izšķirties, braukt vai nebraukt. Es neuzdrošinājos. Bet kā es to nožēloju. Tēvsmani būtu sapratis. Viņš droši vien neko nebūtu sacījis. Viņš droši vien būtu mani sapratis — man tak ir tiesības dzīvot savu dzīvi, kā pati vēlos.»

Viņiem bija jāapstājas ceļmalā. Garām brauca kāds zemnieks, un riteņi viņus apšļakstīja dubļiem.

«Es mīlēju tēvu — arī tādēļ, ka viņam bija drosme dzīvot savu dzīvi un nedomāt par to, ko ļaudis teiks. Tā taču katra cilvēka svēta tiesība, dzīvot savu dzīvi pēc paša gribas.»

«Nē,» drūmi iebilda Torkilds. «Nevienam cilvēkam uz to nav tiesību. Neviens nevar dzīvot savu dzīvi, nepieskaroties citu dzīvei.»

«To tu attiecini uz mani?» cīņas gatavībā iejautājās māsa.

«Nē.» Torkilds atkal paņēma viņas roku zem savējās.

«Es to attiecināju pats uz sevi.»

Nākošā dienā Torkilds aizbrauca uz fabriku un atgriezās uz apbedīšanu, tāpat arī Akselis. Viņi sargājās braukt ar vienu un to pašu vilcienu.

Bēru dienā, kad Torkilds gribēja doties pie miera, Roze vēl sēdēja uz dīvāna. Viņa nebija izģērbusies, likās, viņa gaidīja vīru.

«Torkild, tev vajadzētu atturēt Dorisu, lai tā neatgriežas Kopenhāgenā. Pēc manām domām viņai nāktu tikai par labu, ja tā paliktu še — dažādu apstākļu dēļ.»

«Tu ar viņu runāji?» jautāja Torkilds.

«Jā. Bet viņa gan to nevēlas — taisnību sakot, viņa pati nezina, ko vēlas. Ja tu pamēģinātu. Pret tevi viņa vienmēr jutusi respektu.»

«Hm.» Torkilds lēnām izģērbās. «Tu tak nedomā, lai viņa paliktu še?»

417

«Nē. Es viņu ielūdzu dzīvot pie mums — vismaz pagaidām. Vēlāk viņa varētu meklēt Kristiānijā skolniekus — kā tu domā? Tev tak nav iebildumu, ka viņa nāk pie mums?»

14 6GJ

«Nē, taisni otrādi. Priecājos, ka tu pati to iedomājies. Es tikai gribēju tev to lūgt. — Vai viņa tev kaut ko stāstīja?» pēc mirkļa viņš pēkšņi jautāja. «Es domāju par savu dzīvi?»

Roze mirkli vilcinājās.

«Jā — tas ir, viņa stāstīja ļoti daudz — daudzus mežonīgus notikumus un piedzīvojumus, kam es neticu. Bet viens gan ir patiesība, urt nav ļauni, ja arī to tu zini. Viņa bijusi saderināta ar tavu brālēnu — Mugenu. Un tagad viņš atkal dzīvo kopā ar savu sievu. Veselu gadu viņš dzīvojis no sievas šķirts, bet tagad izrādās, ka sieva gaida bērnu. Dorisu šī krāpšana, protams, bezgalīgi sarūgtinājusi un sāpinājusi. Mēnešiem viņš to slēpis, kaut gan zinājis, ka nevar no sievas šķirties.»

Torkilds neatbildēja, un Roze piebilda:

«Labāk, lai Dorisa nezina, ka esmu tev to stāstījusi.»

«Es viņai nekā neteikšu.» Viņš piegāja sievai klāt. «Tiešām, tev jādomā, kādā jaukā ģimenē esi ienākusi!»

«Varu tikai atbildēt, ka pazinu tavu ģimeni tikpat labi, kā tu.» Viņa uzlika rokas vīra pleciem, pievilka viņu sev klāt un noskūpstīja tam pieri. «Tikai mēs abi, tu un es, neesam viens otru tā pazinuši, kā domājām.»

Nākošā dienā pastaigājoties ar Dorisu divatā, Torkilds viņai pastāstīja šo plānu. Bet viņa noteikti atbildēja, ka brauks katrā ziņā atpakaļ uz Kopenhāgenu. Un uz visiem iebildumiem beidzot negribot piebilda:

«Bez tam tur Dānijā ir kāds cilvēks, ko sauc Jenu Līmi, un ar to esmu solījusies nākošā mēnesī salaulāties.»

Torkilds mirkli klusēja. Viņš jautāja pats sev, vai tas varētu būt patiesība.

«Tomēr neizskatās, ka tu būtu tik traki iemīlējusies savā līgavainī,» viņš beidzot uzdrošinājās iebilst.

«Iemīlējusies?» Dorisa īsi iesmējās. «Jens nav tas vīrietis, kurā iemīlas. Vismazāk es. Bet zini, viņš ir vienīgais vīrietis, kas vienmēr domājis par mani labi, kas mani nekad nav pievīlis, kas nekad nav mēģinājis mani izmantot. Viņš pats ļāvies no manis pievilties, izmantoties, apmeloties un ticis bezgala mocīts. — Un tomēr viņš mani vēlas par savu sievu, par spīti visam, ko par mani k,ina. Viņš grib, lai nāku pie viņa tāda, kāda esmu, un topu viņa sieva — kaut arī tikai vārda pēc, ja es tā vēlos. O nē — tādā vīrietī kā Jenā neviens neiemīlas. Bet solījums man tomēr jātur, un nav vērts, ka tu par to vēl runā.»

«Bet,» Torkilds mēģināja tomēr turpināt sarunu: «Vai tu līdz kāzām nevarētu palikt še — un tad svinēt kāzas pie mums?»

«Tomēr!» Dorisa pēkšņi piekrita. «Ja Jenām nav iebildumu, šis priekšlikums nav zemē metams. Es tikai aizbrauktu sakārtot savas lietas — un tad mēs ierastos abi un svinētu kāzas. Es tev to apsolu, bet tagad nerunā vairs ne vārda par šo lietu. Tas mani nomoka,» viņa žēlā balsī iebilda.

Vienīgais, ko Torkilds par šo mistisko cilvēku izzināja, bija tas, ka viņš ir privātskolotājs un dzīvo Hristiansa ostā.

Nākošā dienā viņam bija jābūt fabrikā. Viņi vienojās šo māju pēc iespējas ātrāk pārdot. Dorisa un Roze paliks še kādu laiciņu, lai visu sakārtotu un iesaiņotu. Akselis apsolījās dažreiz viņām piepalīdzēt.

9

Pēc apmēram četrpadsmit dienām Akselis ar Rozi stāvēja Fredikshalda stacijā un māja ar roku sveicienus aizejošam ārzemju vilcienam, kurā Dorisa atgriezās Kopenhāgenā.

«Jā,» Roze sacīja, kad viņi atstāja stacijas ēku, «mēs varētu tūlīt doties uz viesnīcu un likties gulēt, rīt mums jāceļas pulksten sešos.»

Akselis piekrizdams pamāja galvu.

«Tagad pie mums tur ārā viss tukšs un tumšs,» viņš tūlīt piebilda.

«Dievs vien zina, kādi cilvēki tur saimniekos. Un kā tur izskatīsies, kad citi dzīvos tēva mājā?»

«Kaut māju nopirktu šis Amerikas norvēģis!» sacīja Roze.

Akselis turpināja:

«Tu pazini šo māju labāk par mani. Un varbūt esi uzglabājis jaukas atmiņas no agrākiem laikiem?»

«To tak tu zini. Agrāk mēs še pavadījām jaukas dienas, Torkilds, Dorisa un es. — Mēs visi toreiz vēl bijām ļoti jauni. Un tādēļ, ka es tur vienmēr pavadīju savas brīvdienas— jau ši brīves sajūta man darīja visu jauku un svētku noskaņu pilnu.»

Atnākot viesnīcā un apsēžoties ēdamzālē, Akselis pēkšņi atcerējās, ka reiz, tūlīt pēc savas ierašanās Norvēģijā, bija sēdējis ar brāli šajā pašā vietā.

Ēšanas laikā viņi runāja maz. Kad viņi paēda un Akselis gribēja norēķināties ar viesmīli, Roze viņu pārtrauca:

«Man jāmaksā par vienu tēju un trim sviestmaizēm.»

Roze vēl nebija izsmēķējusi pigareti, tādēļ pēc viesmīļa aiziešanas viņi brītiņu uzkavējās.

«Kādēļ tu katrā ziņā gribēji par sevi maksāt?» jautāja Akselis.

«Kādēļ lai es.to nedarītu? Es parasti tā daru.»

«Es nejautāju, kādēļ lai tu to nedarītu, bet gan kādēļ tu to gribēji darīt. Vai tādēļ, ka zini, ka mēs ar Torkildu naidā?»

«Nu jā. Arī tādēļ.» Roze pietvīka. «Skaidrs, ka es nevaru būt tavs viesis, ja tu šādu vai tādu iemeslu dēļ vairs nenāc mūsu mājā.»

«Torkilds tev nav sacījis iemeslu?»

«Nē.»

«Ka vainīgs esmu es, viņš tak tev teica?» jautāja Akselis

«Torkilds nav devis ne mazākā norādījuma,» viņa negribot sacīja.

«Ne par iemeslu, ne vainīgumu. Es, protams, domāju, ka vainīgi esat jūs abi. — Bet tādēļ, kaTorklids man noteikti aizrādīja, ka par šo lietu nevēlas runāt, es tevi lūgšu man tālākus paskaidrojumus nesniegt.»

Akselis lūkojās tasē.

«Tu tiešām esi neparasti lojāla pret savu vīru.»

«Protams, ka tāda esmu,» viņa strupi piebilda. Viņa nospieda cigareti pelnu trauciņā un piecēlās. «Ir jau gandrīz desmit, teikšu ar labunakti un došos gultā.»

«Es arī iešu.»

Viņi gāja kopā līdz Rozes istabas durvīm.

«Tu esi pateicis, lai mūs paceļ? Nu, ar labunakti, Aksel.» Laipni smaidīdama viņa sniedza roku un, galvu palocījusi, iegāja savā istabā. Tur viņa noģērba slapjās drēbes, uzvilka rīta svārkus un mājas kurpes un apsēdās ar grāmatu pie

-i 20 krāsns, aizpīpodama cigareti. īstenībā še bija pavisam mājīgi — vismaz cik viesnīcā var būt mājīgi — istaba bija ierīkota senlaicīgi un tīkami.

Viņa lasīja kādu stundu, malka krāsnī bija izdegusi un istaba piesmēķēta. Kaut kur pulkstenis nosita vienpadsmit. Bija laiks doties pie miera.

Roze izstiepās krēslā un nožāvājās. Viņa mazliet sala un baidījās piecelties, lai atvērtu logu un ielaistu istabā melno mitro nakt3 gaisu. Pēkšņi pie viņas durvīm pieklauvēja.

«Roze — vai tu vēl neguli?» atskanēja Akseļa klusinātā balss. «Nē.»

«Vai varētu ar tevi vienu acumirkli parunāt?»

Viņa uzmeta skatu spogulim. Tumšā violetā vilnas kleita ar balto apkakli un lakādas jostu nezinātāja acīm droši izliksies kā parasts mājas tērps.

«Lūdzu.»

Akselis atvēra durvis un uzmanīgi aizvēra aiz sevis.

«A, tu lasi. Baidījos, ka varbūt jau guli.»

«Nē, bet pašlaik gribēju iet gulēt.»

Viņš šķirstīja grāmatu, ko Roze bija nolikusi līdzās. «Ko tu labu lasi?»

«Ak, šo grāmatu man iedeva Dorisa. Viņa par to ļoti sajūsmināta.»

«Tā. Un tev arī patīk?»

«Nē. Man tā drīzāk pretīga.»

«Saki, lūdzu,» klusi jautāja Akselis, apsēzdamies krēslā pie krāsns. «Vai arī pati Dorisa tev nebija pretīga?»

«Nē,» Roze atbildēja. Un pārmetošā balsī piebilda: «Dorisas stāvoklis vienmēr bijis ļoti grūts. Un tagad viņa bija nelaimīga un ārkārtīgi nervoza. — Domāju, tikdaudz arī tev vajadzētu saprast.»

«Nu, protams. Bet nevienam vīrietim nebūs patīkami, ja viņa māsa izskatīsies kā kokote.»

«Man šķiet, tev par Dorisu tā neklātos runāt, Aksel.»

«Vai neapsēdīsies?» Roze apsēdās uz dīvāna un, atspiedusi zodu rokā, nopietni uzlūkoja viņu. «Vai tev kas tuvāks zināms par viņas saderināšanos ar šo Līmi? Kas tas īsti par cilvēku?»

«Nezinu vairāk par tevi. Bet nākošā mēnesī viņš atbrauks, tad jau varēsim iepazīties. Bet, ja tu par to gribēji runāt ar mani, tad rīt vilcienā mums būs laika diezgan. Ir jau diezgan vēls.»

«Nē, ne par Dorisu es gribēju runāt.» Viņš palika sēdot. «Gribēju tikai jautāt, vai arī tu mani uzskati par savu naidnieku, tādēļ ka esmu sanīdies ar Torkildu?»

«Pēc manām domām tas pavisam lieks jautājums,» laipni atbildēja Roze. «Nedomāju, ka šajās kopā pavadītajās dienās esmu bijusi pret tevi nelaipna. Mēs jau arī agrāk tikāmies reti, un ja tu esi sanīdies ar brāli, tas skaidrs, ka nākotnē tiksimies vēl retāk. Vaļsirdīgi runājot — pie mūsu paviršās pazīšanās es nemaz nespēju iedomāties, kā mēs varēsim sanīsties.»

«Vai esi jau aizmirsusi, ka reiz atzinos, ka tevi mīlu?» jautāja Akselis. «Vai esi aizmirsusi, ka lūdzu tavu roku? Es to atceros.»

Roze sēdēja mirkli pavisam nekustīgi. Tad viņa sāka drebēt un pati sabijās par sevi. Tas viņai likās pavisam neticami; neviens nebija uzdrošinājies viņai kaut ko līdzīgu sacīt, viņa pat ne reizi nebija iedomājusies, ka kāds būtu spējīgs to darīt — tagad viņa neskaidri nojauta, ka Aksela vārdus izjutusi tikai kā apvainojumu.

«Vai tu esi aizmirsis, ka esmu precēta?» viņa jautāja piespiezdamās runāt mierīgi un apvaldīti. «Pēc manām domām ar to pietiek. Man tak nebūs tev jāaizrāda, ka esmu pie tam precējusies ar tavu brāli?»

«Vai tiešām tu domā,» izlaidīgi jautāja Akselis, «ka mēs ar Torkildu jebkad esam jutušies kā brāļi? Taisni tas jau ir, Roze. — Brāļi! Šī vārda nozīme mums bijusi laupīta. Cilvēki, kas mūs laida pasaulē, mums liedza māju, māsas un brāļus, tēva un mātes mīlestību, atbalstu un bērnības laimi. Mūs vieno vienīgi kopēja nelaime. Mēs iepazināmies kā pieauguši cilvēki. Un kad vēlāk satikāmies tēva mājā, bijām tikpat sveši — vismaz tādas bija manas izjūtas — mēs bijām kā trīs vienā alā satikušies vilki.»

«Es tevi saprotu,» klusi sacīja Roze. Akselim runājot viņas dusmas bija pārvērtušās līdzcietībā.

«Tagad tu saproti, cik grūti šādos apstākļos prasīt, lai mēs ar Torkildu izjustu brāļu mīlestību? Arī viņš to nekad nav darījis.»

«Man šķiet, tu maldies,» pavisam klusi sacīja Roze. «Torķildā ir ļoti daudz ģimenes izjūtu, jo pat tas, par ko tu runāji, nav spējis šīs jātas iznīcināt. Esmu pārliecināta, ka Torkilds labprāt vēlētos, lai jūsu attiecības būtu pavisam citādas. Un viņš vienmēr ilgojās pēc mājām.»

«Arī es to darīju, Roze,» viņš viņu pārtrauca. «Un zini, kādēļ mēs nespējām būt draugi? Iemesls esi tu. Tu dzīvoji šai vilku bedrē —skaista, mierīga, maiga un vesela. Tev bija viss tas, kā mēs ilgojāmies, taisni tu varēji mums to sniegt. Tu nāci no īstas mājas — to izjuta katrā sīkumā — kur tu biji, tur bija māja, ko tu mīlēji, tas bija atradis dzimteni — un mēs, abi brāļi, bijām tikai divi Vīri, kas centās vienas sievietes dēļ.»

Roze kratīja galvu.

«Pēc manām domām, tas n" gan tā nav. Jau tādēļ nē, ka no tās dienas, kad tu man atklāji mīlestību, līdz es kļuvu Torkilda līgava, pagāja vairāk kā gads. Un visā šai laikā mēs nebijām nevienu vienīgu reizi kopā. Vismaz tu atstāji šo kaujas lauku bez sevišķas pretestības.»

«Tu gribi sacīt, ka man bija izredzes?» aizsmakušā balsī jautāja Akselis.

«Nē. Man šķiet, nē.» Viņa mēģināja runāt vieglā tonī, bet tas ne visai izdevās. Un šajā pašā mirklī viņa iedomājās, ka Torkilds tiešām tikai gadījuma dēļ bija kļuvis viņas vīrs.

Akselis piecēlās.

«Mēs esam naidā tevis dēļ!» viņš sacīja draudošā balsī.

«Es tev jau sacīju, ka nevēlos nekādus paskaidrojumus šajā lietā.»

«Bet es gribu tev paskaidrot. Tev tas jāuzklausa.»

«Ja jau man jauzklausa, tad uzklausīšos.» Roze paraustīja plecus. «Bet tad esi tik laipns un pagaidi līdz rītam. To var nokārtot vilcienā. Jau tādēļ vien, ka man liekas, rīt tu daudz ko nožēlosi, ko šodien sacīji.»

«Un ja nu mēs rīt neesam kupejā vieni?»

«Tad Dieva vārdā varam braukt otrā vai pat pirmā klasē. Tad droši mūsu rīcībā būs viena nodaļa, vismaz tik ilgi, kamēr tu atvieglosi savu sirdi.» Mirkli Akselis stāvēja galvu noliecis, tad pēkšņi izsaucās:

«Nē, es gribu runāt tagad. Tev taisnība. Varbūt līdz rītdienai pārdomāju! Bet man tev tas jāsaka.»

Viņš piegāja pie durvīm, aizslēdza tās un iebāza atslēgu kabatā.

Roze palūkojās viņā. Tad piegāja un atvēra logu.

«Ko tu gribi darīt?» tas skanēja kā apspiests kliedziens.

«Vēdināt,» viņa strupi atbildēja. Viņa nostiprināja viru un tad piegriezās Akselim. «Beidz tagad savas neprātības, Aksel, un ej, lai tieku gultā.»

«Es neiešu, iekāms nebūšu tev visu pasacījis.»

Roze atkal apsēdās uz dīvāna un aizsmēķēja cigareti.

«Tu, protams, domā, ka man nenāk prātā zvanīt pēc viesmīļa, taisīt skandālu un kompromitēt sevi un tevi. Ja tu šo apstākli gribi izmantot, tad .»

«Jā, es gribu to. Domā, nezinu, ka tā ir pēdējā reize, kur varu ar tevi runāt?»

«Šai ziņā šaubu nepaliek,» viņa vēsi sacīja.

Akselis pienāca tuvāk un apstājās galdam otrā pusē.

«Es tevi mīlēju, un viņš tevi mīlēja, un tu izvēlējies viņu. Kamēr ticēju, ka esi laimīga, Dieva vārds, vēlēju jums tikai to labāko. Vari ticēt vai nē, tā tava darīšana — bet tā ir. Ja es būtu redzējis, ka tu ar viņu esi laimīga, ka viņš iekarojis tavu mīlestību un dzēsis visas ilgas — Dievs to zina, man oreiz negāja labi, — un tomēr zvēru, ka runāju patiesību, sacīdams, ka neviena ļauna doma, nekāda naidīga noskaņa man nebūtu radusies pret Torkildu. Bet kad pienāca diena, kurā redzēju, ka viņš tevi nebija spējis iekarot, ka tu biji dziļi nelaimīga…»

«Es toreiz tikko kā biju zaudējusi savu bērniņu,» viņa klusu sacīja.

«Kas nevienu stundu nebija dzīvojis. Un tu biji kā cilvēks, kas visu zaudējis, kurā vairs nav ne cerības dzirkstelītes uz laimi.»

«Bērns, ko daudzus mēnešus sevī nesāju; jutu, ka tas aug un dzīvo. Tas tak dzīvoja manī dienām un mēnešiem. Tāds bērns mātei beidzot ir viss, Aksel. Vismaz uz ilgu, ilgu laiku.»

Akselis mirkli klusēja.

«Un tad redzēju jūs še kopā. Ja no jauna būtu redzējis, ka jūs viens otru mīlat, ja tu būtu laimīga, es būtu devies pie Torkilda un lūdzis piedošanu. Bet tu neesi laimīga, un tu viņu nemīli.»

«Vai tev šķiet, ka tās bija piemērotas dienas pasvītrot mūsu mīlestību?»

«Tas nemaz nebija vajadzīgs. Domā, es nebūtu redzējis un izjutis, ka tu mīli savu vīru? Es, kas pats tevi mīlu — tu domā, šādās lietās var maldīties? 0 nē, redzu tīri labi, ka tu neesi laimīga. Aizbraukdama tu neatgriezīsies mājā, kas tev liks aizmirst visu šīs mājas postu un nelaimi, tēva nāvi, Dorisas postu un manu šī vakara līdzjūtību. No tik laimīgas valstības jūs neesat ieradušies — tu un Torkilds. — Tādēļ es nelūdzu viņam piedošanu, tādēļ nedomāju, ka tu esi precējusies ar manu brāli, kā pati saki. — Viņam nav uz tevi tādu tiesību, ka man nāktos tās nāktos respektēt manās acīs tu esi brīva, jo tu viņu nemīli.»

«Un ja tiešām tā būtu, kā tu iedomājies,» drebošā balsī sacīja Roze, «ka es savu vīru nemīlētu, tomēr pēc manām domām viņam ir tiesības daudz ko no manis prasīt. Man ir pienākumi — starp citu, vairāk neklausīsies tevī. Tu man esi sacījis vairāk, nekā nākas, un tādēļ tev jāiet.»

«Vispirms atbildi uz vienu jautājumu: tu mīli Torkildu? Iekams eju, prasu no tevis patiesību.»

«Un es uz šādiem jautājumiem atsakos atbildēt.»

«Ar to man pietiek,» triumfēdams izsaucās Akselis. «Tu viņu nemīli! Un tādēļ manās acīs viņš nav tavs vīrs. Viņš man tevi nolaupījis tevi, manu vienīgo dārgumu šai pasaulē — un es to nepratu aizkavēt. Viņam uz tevi nav tiesību, viņam nav vairāk tiesību kā man un es par tevi cīnīšos. Tu esi brīva, jums pat nav bērna, kas jūs saistītu. Arī viņš tevi vairs nemīl, vismaz viņam vairs nav drosmes par tevi cīnīties. Un šoreiz es nepadošos, tu redzēsi. Es tevi mīlu, es tevi mīlu un iekarošu tevi, tu redzēsi. Tu jau pati to zini, — tu drebi — tu zini, ka man taisnība — un tādēļ tu baidies no manis.»

«Nē, ne tādēļ es trīcu.» Viņa bija piecēlusies, un piegāja viņam klāt. «Beidz tagad savas runas. Mīli mani Dieva vārdā, cik tev tīk, bet ja vēlies, lai es vēl uzglabātu kaut dzirk stelīti cienības pret tevi, tad ciet klusu. Vismaz vari būt pilnīgi pārliecināts, ka pēc tavas šīsdienas nepieklājīgās izturēšanās es nekad neatbildēšu uz tavām jūtām, pat ja man būtu tikpat brīvi uzskati, kā tev, par doto vārdu, laulāto draugu, māju un godu.»

«Vai tu ar to gribi sacīt,» klusi smaidīdams ierunājās Akselis, «ka tavs Kristiānijas dzimtsarakstu nodaļā dotais solījums, — ka tava māja un vīra gods, kā tu izteicies — māja bez bērniem un laimes un vīrs, ko tu nemīli, un kas tevi nemīl, — ka šis solījums būtu nepārkāpjams šķērslis un piespiestu tevi atteikties no laimes, kas stāv aiz durvīm un aicina tevi?»

«Jā, tāds ir mans uzskats.»

«Tad tu Torkildu nekad neesi mīlējusi. Jo vispār nezini, kas ir mīla.»

«Es arī nekā negribu zināt — vismaz tādu mīlu nē. Un man nav nee mazākā prieka ar tevi par šo lietu runāt — vari man ticēt, ka tu šādu mīlu man nespēsi iemācīt.»

«Tu pati sacīji — ka nezināji, vai es nevarēju kļūt tavs vīrs tikpat labi kā viņš. Nebūtu es bijis tāds muļķis toreiz, pirmoreiz, kad tu mani noraidīji, tik muļķīgi lepns — tad tu būtu mana. Tu jau pati tam piekrīti.»

«Nezinu, ka to būtu teikusi,» viņas acis liesmoja. «Bet varbūt tev taisnība. Iespējams, ka es pati sevi nepazinu, kad precējos. Iespējams, ka tikpat labi arī tu tas varēji būt. Es tevi tikko pazinu. — Es toreiz nedomāju, ka tev trūkst tā, ko mēs — viņš un es — saucam par goda jūtām. Tagad to zinu.»

Kad Akselis viņai tuvojās, Roze pārliecās pār galdu un iesita viņam sejā.

«Vai tagad tu iesi? Vai varbūt man tomēr nāksies zvanīt, lai tevi izsviež?»

Akselis ar roku lēni novilka gar vaigu, kur Roze bija iesitusi. Viņa acu izteiksme pēkšņi kļuva ļoti savāda, tā līdzinājās miegā satraukta bērna acu izteiksmei.

«Arī tu man sit?» viņš klusi un it kā skumjā izbrīnā sacīja.

Roze nepakustējās.

Viņš vēl mirkli palika stāvot. Tad apgriezās, atslēdza durvis un lēni izgāja, nepaskatījies atpakaļ.

Palikusi viena, Roze metās uz galda un izplūda drudžainās raudās. Tagad viņu sagrāba ass drudzis. Viņai likās, ka to ķērusi tik liela nelaime, ko pavisam nespēj aptvert.

Bet visasākās un ļaunākās bija kauna izjūtas. Viņa neskaidri juta, it kā būtu pievīlusi savu vīru. Viņa vairs īsti neatcerējās, ko bija sacījusi pati un ko bija teicis Akselis. Viņa tikai izjuta, ka kaut ko nodevusi — bet nezināja ko un cik tālu. Bet viņa bija atzinusies pati sev un Akselim, ka Torkildu nemīlēja — ka viņas laulībai ir gadījuma raksturs un ka tā nesusi nelaimi. Un ka viņa to atzinusi — tā bija uzticības

42G

laušana, pie tam atzinusies vīrietim, kam pati situsi sejā, un priecājās, ka bijā to darījusi.

Un smagās kauna izjūtās, ka nodevusi savu laulību, viņai atausa šīs atzīšanās nozīme. Un tad viņu pārņēma bailes, bailes no satikšanās ar Torkildu.

Beidzot viņa saņēmās, ātri izģērbās un devās gultā. Bet viņa ilgi nespēja iemigt. Viņas smadzenēs turpināja spokoties Akseļa teiktie vārdi un teikumi un viņas pašas atbildes. Akselis bija runājis patiesību — viņa Torkildu nekad nebija mīlējusi. Un šī patiesība bija divkārt smaga, jo viņa to dzirdēja no vīra, ko nicināja, no sava vīra naidnieka, un nebija viņam liegusi runāt.

Kad Rozi nākošā rītā modināja, viņa neuzeēlās, bet palika gujot visu priekšpusdienu un aizbrauca tikai ar pēcpusdienas vilcienu, iepriekš pārliecinājusies, ka Akselis jau aizbraucis. Braucot un domājot par vakardienas notikumu ar Akseli, viņu spēcīgāk pārņēma baiļu sajūta — bailes no tikšanās ar vīru. Viņai šķita, ka pēc vakardienas notikuma, viņa vairs nespēja dzīvot ar vīru kopā.

10

Roze piezvanīja Torkildam no Fredrikshaldas un paziņoja, ar kuru vilcienu ieradīsies. Viņš ieradās Kristiānijas stacijā viņai pretim. Tad viņi devās pilsētās paēst.

«Jā, pareizi,» ēdot ieminējās Torkilds, «šodien priekšpusdienā pie mums ieradās Līda kundze. Viņa teikusi Agnesei, lai palūdzot tevi rīt viņai piezvanīt. Tagad viņa atkal Fensalā.»

«Kā tā?»

«Viņa atgriezusies mājās kopš četrpadsmit dienām.»

«Bērniem tak nekas nav noticis?»

«Nē.» Torkilds smaidīja. «Bet šķiet kaut kas ar Pētersenu. Baidos, ka viņa atkal katru dienu skries pie tevis.»

Nākošā dienā Līda kundze ieradās pie viņas ļoti agri, pulkstenis jau bija divpadsmit, bet Roze zināja, ka Līda kundze pirms vienpadsmitiem nemēdz celties.

Roze sēdēja pie šujmašīnas, viņas priekšā atradās grozs ar veļu. Viņa pašlaik uzlika ielāpu Torkilda siltajam vilnas kreklam.

«Novelc mēteli, Marij, tūlīt ienesīs tēju.»

«Pateicos. Es nekā nevēlos.» Marija aizsmēķēja cigareti un sāka staigāt pa istabu.

«Nu, protams, tu dzersi vienu glāzi. Tev tak jānogaršo manas kūkas.» .Viņa norāva diegu, aizslēdza šujmašīnu un iegrieza jaunus pogcaurumus ielāpā. Ienāca kalpone ar tējas paplāti.

«Pateicos. Es tiešām nevēlos!» izsaucās Marija un turpināja staigāt.

«Un kā būtu ar malku vermuta?» Roze paņēma no skapja pudeli un ielēja. Marija vienā vilcienā iztukšoja glāzi un turpināja staigāt.

«Bērniem tak klājas labi?» Roze jautāja.

«Bērniem klājas labi, bet man . . » Viņa mirkli klusēja: «Zini — starp Halsteinu un mani visam beigas.»

Roze nolika darbu klēpī.

«Ko tu saki? Visam beigas?» un viņa pati juta, cik mu]ķīgi tas skanēja.

«Jā. Tagad visam beigas.» Marija noslīdēja uz grīdas, atspieda galvu pret ādas krēsla atzveltni un raudāja. «Jā, visam beigas. Manas dzīves skaistākam sapnim,» viņa klusu čukstēja. Roze bija piecēlusies, lai viņu mierinātu, — un pēc šiem vārdiem juta, ka viņas līdzjūtība mazinās.

«Ak Roze, kaut tu zinātu, cik ļauni man klājies. Cik skumji. Jau kopš vasaras. Piedzīvoju smagu vilšanos. Tu zini, cik karsti es Halsteinu mīlēju. Biju gatava viņam ziedot visu savu es — ar prieku. Un tagad viņš mani atmetis kā nolietotu drēbju gabalu. Ak Dievs, cik esmu izmisusi!»

Roze noglāstīja viņas matus:

«Ak Dievs, — mana nabaga Marija!»

Marija piecēlās un saspieda Rozes roku:

«Jā — nabaga Marija. Visi sapņi iznīcināti! Man atveras tikai nabadzīgā, pelēkā ikdiena — uz visu mūžu. Fins Līds un Fensala.»

«Un tu gribi — atgriezties?»

Marija no jauna sāka raudāt.

«Visā pasaulē nav neviena stūrīša kur varētu paslēpties.»

«Bet tev tak pabek tavs darbs, Marija. Tu tak gribēji radīt sev neatkarīgu stāvokli, Marij — pēc kā vienmēr ilgojies. To taču tu neatmetīsi — tu neatgriezīsies pie vīra, ko nemīli. Tagad tev ir brīvība — tas arī ko nozīmē.»

«Mana brīvība!» Marija drūmi smaidīja. «Brīvība man ir, lai nomirtu badā, vai ietu uz ielas. Mans darbs — vai zini, cik nekrietni pret mani izturējās Halsteins? Viņš izstūma mani no laikraksta — atņēma manu darbu. Protams, no tā jau es nebūtu varējusi dzīvot, es nu reiz esmu luksus cilvēks, māksliniece, un katram cilvēkam jāpaliek sev uzticīgam. Bet lai nu kā — pat šo mazumiņu man atņēma. Ak, kaut tu zinātu cik tas ir drausmīgi pazaudēt darbu un mīlestību! Vismaz pagaidām. Es nespēju vairāk staigāt kā ubags no viena izdevēja pie otra, no viena kritiķa pie otra. — Viens ieteic izsvītrot to un pārlabot to; otrs saka, to man vajagot pārlabot un to noapaļot — un beidzot savos darbs, kas rakstīti manām sirdsasinīm, es vairs nespēju atrast sevi. Tādai kropļšanai manas grāmatas Dieva vārds, tiešām par labu. Un zini, viņiem vienkārši bail. Mūsu zemē baidās no katra brīva, patiesa un droša darba, varu apgalvot. Kaut tu spētu iedomāties, cik šie izdevēji bailīgi — visa šī banda. Ak, zini, man atvērtas visā pasaulē tikai vienas vienīgas durvis — pie maniem bērniem. Un tādēļ meklēju patvērumu tur.»

«Bet tavs vīrs — es domāju Līdu?» vēsi jautāja Roze.

«Mans vīrs? Fils Līds? Zini — vienu laiku es viņam ticēju. Domāju Fins Līds ir lielāks, nekā sagaidīju. Tā man likās, kas ierados pie viņa un visu izstāstīju — katru sīkumu. Vaļsirdīgi un godīgi es Finam Līdām stāstīju, ka piederēju Halsteinam Pētersenam ar miesu un dvēseli, jo no visas sirds viņu mīlēju.»

«Tas viņam nebija nekas jauns,» piebilda Roze. «Jūs tak ar Pētersenu nodzīvojāt kopā gandrīz veselu pusgadu.»

«Nu protams,» Marija viņu nicinoši uzlūkoja. «Labajiem pilsoņiem ar to viss skaidrs, ja kāds vīrietis un sieviete kādu laiku dzīvojuši kopā — protams, viņi bijuši tuvi. Jūs jau pat iedomāties nespējat, ka cilvēku sakaros varētu būt mistika. Es varētu — nu, tam še nav nekāda sakara. Un tā es it neko nenoklusēju — es sacīju, ka esmu Halsteinam piederējusi un pēc tām brīnišķām stundām viņa skavās vairs nespēju piederēt kādam citam vīrietim, vismaz ilgu laiku nē. Bet lūdzu atļauju atgriezties pie maniem bērniem, lai viņiem nebūtu jāuzaug svešā mājā, jo māja bez mātes nav nekāda māja. Māte ir bērnu māja. Un Fins pieņēma manus noteikumus.»

«Tiešām liberāli,» sacīja Roze.

«Arī man tā likās. Es jau teicu, ka tagad viņš man likās cēlāks, nekā biju gaidījusi. Sāku ticēt, ka varbūt varētu pienākt diena — un es viņu iemīlētu. Bet tagad klausies tālāk. Liku ienest savu gultu bērnu istabā un gulēju tur. Bet nebija ne nedēļa pagājusi, tikai sešas dienas, kad Fins kādā sestdienas naktī ienāca pie manis. Es negribēju padoties — atgādināju viņam mūsu norunu, apelēju pie viņa goda jūtām. Beidzot viņš aizgāja. Bet no tā laika man vairs ne dienu, ne nakti nav miera, viņš mani moka un vajā un grib piespiest padoties.»

Viņa izplūda asarās.

«Šonakt, lai tiktu no viņa vaļā, biju spiesta teikt, ka modināšu bērnus. Ak Roze, vai tas nav šausmīgi. Esmu kā bez prāta, pavisam izmisusi. Saki, ko lai daru.»

«Aizbrauc,» sacīja Roze.

«Nezinu, kurp braukt, nevaru tak mirt badā.»

«Bet ja viņš nevar pieņemt tavus noteikumus un tu nevari pildīt viņa prasības.»

«Būšu spiesta to darīt,» raudāja Marija. «Protams, ka Fins sasniegs savu — ilgi vairs nespēšu viņam pretoties. Ak, man viņš tik pretīgs — esmu tik izmisusi.»

«Marija,» baiļodamās sacīja Roze. «Tu nedrīksti mājā, kur tavi bērni …»

«Mājā, kur atrodas mani bērni, jā!» Marija pamāja galvu.

«Vai nē. Tas rada cienību pret mātes cildenumu, — tad tev šī māja jāatstāj. Gan atradīsi kādu darbu — es tavā vietā pieņemtu kaut kuru vietu — vismaz sākumam.»

«Nespēju pamest savus bērnus,» šņukstēja Marija.

«Bet pavasarī tu to varēji,» Roze dzestri iebilda. «Un toreiz tu aizgāji tikai patīgu iemeslu dēļ. Tagad pēc manām domām tev būtu jāiet bērnu dēļ. Kā tu pati saki, māte ir bērnu māja. Bet māte, kas savu vīru — nē, tas neiet.»

«Ak, — tagad tu pārspīlē. Ārkārtīgi pārspīlē — tu tak pati esi precēta — un zini, kā tas ir. Beigu beigās Fins tak ir mans vīrs, un mums ir trīs bērni. Darbam es nederu, un vienīgais ceļš, kur varētu savas dāvanas pielietot, man liegts.»

«Es tad labāk ietu uz ielas!» strauji izsaucās Roze. «Ja nekam citam nederētu, kā tikai kopdzīvei ar vīriešiem, tad tiešām izvēlētos šim nolūkam kādu citu, bet ne savu bērnu tēvu. Es šo vaļību tad labāk piekoptu citās vietās, bet ne savu bērnu mājā.»

«Blēņas, bērniņ. Tās jau tikai frāzes. Tu man neiestāstīsi, ka tu tik pilnskanīga un iesi savu ceļu, ja Torkildu vairs nemīlēsi un ja viņa glāsti tev ne katreiz būs patīkami. O, nē, man šķiet, tu mierīgi paliksi savā siltajā ligzdā, kur saņem ko tik vēlies, cepsi auzu kēksu, darināsi rabarberu vīnu un samierināsies ar neizbēgamo, kas jāpanes precētām sievām — nevis pametīsi māju, lai sēdētu kantorī un mocītos par nožēlojamu algu, vienīgi sava cildenuma apziņas dēļ. Būsim tak vaļsirdīgas — mēs visi esam tikai cilvēki. — Cerēju, ka tu man parādīsi mazliet līdzcietības, kad ierados pastāstīt, cik bēdīgi man izgājis. Bet tai vietā tu zobojies par manu nelaimi. — Tev vajadzētu kaunēties — tiešām kaunēties tev nāktos. Varu tev vienu sacīt — mūsu draudzībai tagad beigas. — Bez tam man vienalga, ko tu par to domā, še sēdot un lāpot vīra apakšbikses.»

Viņa izrāva vilnas kreklu no groza, nometa to uz grīdas un paspēra ar kāju. Tad paņēma savu mēteli un aizgāja.

Roze pacēla nosviesto kreklu un rūpīgi to salika. Tad viņa piegāja pie galda, ielēja sev tasi aukstas tējas un izdzēra. Viņu pārņēma tīri fizisks pretīgums.

Viņa mēģināja strādāt tālāk, bet nespēja. Beidzot viņa piecēlās un sāka staigāt pa istabu.

Visa šī riebīgā vaļsirdība, viss netīrumu zaņķis, ko viņas priekšā izlēja, tas tak viņu neskāra. Bet viņai bija tāda sajūta, it kā būtu aplipuši ar šiem netīrumiem un nekad nespēs tos nomazgāt. Bet kāda man tur daļa — Marijas un Fina Līda ģimenes nebūšanas mani neskar.

Neskaidrā sajūtā atsvabināties no visa tā, viņa piegāja pie šujamā groza. Tur gulēja Akseļa ģīmetne, ko viņš bija dāvinājis pirmajā laulības gadā, kad vēl pie viņiem dažreiz viesojās. Ģīmetne bija gulējusi grozā no dāvināšanas dienas. Roze to uzmeklēja un saplēsa smalkās druskās.

Šujamais grozs bija izvatēts, to viņai reiz dāvināja Dorisa, grozs bija viņas darināts. Zem mazā sadurstītā zīda spilventiņa gulēja mazs nepabeigts bērna krekliņš. Roze to izņēma un aplūkoja.

«Ak, manu mazo mīļo puisīt, manu pauisīt. . . Ak Dievs, kaut tu būtu — manu saldo mazo puisīt, mātes dārgumiņ.» Neizsakāmā izmisumā viņa raudādama sabruka pār mazo groziņu.

Pēc kāda laiciņa viņa pavisam mehāniski sāka groziņu sakārtot. Bija redzami dažādi nieciņi. Maza grāmatiņa zaļos vākos — Šellija dzejas. Desmit gadus atpakaļ to viņai dāvāja Torkilds. Vietu vietām viņš vārsmas bija pasvītrojis:

One words is to often profaned for me to profane it. One feeling to falsey disdained for thee to disdain is.

Ak Torkilds un viņu jaunība, cik ļoti viņa pēc tās ilgojās. Pēc viņu laulības pirmajām dienām. Un pēc laika, kad gaidīja bērniņu. Pēkšņi viņu pārņēma smaga nospiedoša baiļu izjūta. Vai tiešām jau visam beigas — viņi tak nevarēja izšķiest visu kopīgo, garīgo bagātību, kas tiem piederēja. Nevarēja būt, ka viņi viens otru vairs nemīlēja — ka viņu ceļi šķirti. Varbūt vēl iespējams visu par labu griezt. Domājot par šīm riebīgām lietām, ko nupat dzirdēja, viņa saprata, ka piederēja vienīgi Torkildam. Viņš tāds nebija.

Augstais Dievs, ko visu viņa vīram klusībā nebija pārmetuši. Tas jau īstais neprāts. Kas tad viņai trūka viņu kopdzīvē? Vienīgi tas, ko viņa pati nespēja sniegt — vai arī negribēja viņam dot. Viņa sevi nepiespieda, vienmēr domāja tikai par sevi. Un reizēm, kad Torkilds viņu bija aizrāvis, viņa jutās laimīga. Bet tomēr vienmēr atgriezās vecajā ādā, spoguļojās pati sevī, domāja tikai par sevi — un taisni to pārmeta vīram.

Vai tad kāds brīnums, ka viņš beidzot pagura? Ja viņam vairs nebija drosmes viņas dēļ cīnīties, kā Akselis sacīja? Viņa tak vienmēr bijusi pavisam nepanesams cilvēks.

Un viņa pati sevi bija sagandējusi. Jaunībā viņa bija daudz vērtīgāka — visus šos gadus viņas vērtība ārkārtīgi mazinājās — kopdzīvē ar vīru viņa ierada tikai saņemt.

Bet nebija iespējams, ka būtu jau par vēlu, — tagad kad viņa beidzot to saprata.

Viņa apģērbās un gribēja iet vīram pretī. Viņa cerēja Torkildu satikt meža taciņā, kas veda uz viņu mājām. Gribēja paņemt viņa roku un teikt, — pati vēl nezināja ko, bet bija pārliecināta, ka tas nāks pats no sevis. Bet viņa gāja un gāja un tomēr nesatika vīru. Iznākot uz lielceļa un vīru neredzot, viņa jutās bezgala vīlusies un nelabā omā.

Viņa pagāja garām veclietu tirgotājam un strādnieku dzīvokļiem, — tagad viņa redzēja fabrikas ēku. Torkilda istabā dega uguns. Ilgi viņa staigāja šurp un turp pa tiltu. Sarūsējušās dzelzs skaidas krakstēja zem viņas kurpēm. Gar krauju tecēja tumšā un mierīgā upe, vietām atspoguļodama laternas gaismu. Rozei sala šai aukstajā ziemas gaisā un miglā.

Staigājot tumsā un aukstumā, viņai šķita, ka zūd visa iepriekšējā mirkļa drosme. Kad beidzot muļķīgā atstātības un baiļu sajūtā viņas acis pildījās asarām, tā devās uz fabrikas ēku.

Izņemot Torkilda logus, visa ēka bija tumša. Kāpnēs bija nakts melnums. Viņa zināja, kaut kur bija kontakts, bet nespēja to atrast un tumsā taustījās līdz pat vīra durvīm.

Torkilds sēdēja atgāzies krēslā un, durvīm atveroties, satrūkās. Roze redzēja, ka, viņu ieraugot, vīra seja nobālēja un it kā sastinga pēkšņās bailēs. Izbrīnā arī viņa apstājās un lūkojās vīra sejā.

«Kādēļ tu ieradies?» viņš drebošā balsī vaicāja.

«Roze, kas .. . ?»

Viņa nevarēja nekā atbildēt, bet stāvēja, kā sastingusi.

«Kas noticis, Roze?»

«Torkild,» viņa bailīgi lūdzās. «Kas tev ir? Kāds tu izskaties?» Un kad viņš neatbildēja, viņa piebilda: «Gribēju tev paiet pretī, bet, tevi nesatiekot un redzot apgaismotos logus, uznācu augšā.»

Viņš vēl vienmēr klusēja, un Roze turpināja:

«Kas ar tevi noticis, Torkild?»

«Nekas,» viņš smagi atbildēja. «Biju tik pārsteigts.»

«Bet, mīļais, es jau bieži esmu ieradusies tev pretī.»

«Tas jau tik sen atpakaļ,» viņš tikko dzirdami piebilda. «Es pat nevarēju iedomāties.»

«Bija jau vēls. Un es šodien nebiju pastaigāties, tādēļ domāju iet tev pretī.»

«Ak jā,» likās, viņš ar grūtībām savaldījās un atbildēja. «Jums arī nācās uz mani gaidīt ar ēdienu. Lūdzu atvaino! Bet šodien man bija daudz darba.»

«Tu izskaties tik noguris Man ienākot tu biji tik dīvains. Vai tev kādas nepatikšanas?»

«O nē. Nē, kā jau teicu, biju pārāk pārsteigts. Tagad varam iet.»

Likās, it kā viņš grib nokārtot rakstāmgaldu. Bet Roze tomēr redzēja, ka galds bija tukšs. Tad viņš uzvilka mēteli.

«Iesim.»

Klusuciezdama un zaudējusi drosmi, viņa gāja tumsā viņam līdzās. Viņa pat neuzdrošinājās paņemt viņa roku. Un nezināja ko sacīt. Viss izdomātais bija kā vēja aiznests.

«Vai tu nevarētu kaut ko darīt pret savu klepu?» viņa ieminējās, kad Torkilds sausi ieklepojās un gandrīz apstājās. «Kaut tu reiz aizietu parunāt ar Meijeru.»

«Klepoju katru rudeni. Tu jau zini, ka salam iestājoties klepus izzūd.»

«Bet man tavs klepus netīk,» viņa maigi sacīja. «Tu droši vien esi arī ļoti nervozs.»

«Pie visa vainīgas laika maiņas. Tu jau zini, ka pavasaros un rudeņos ar mani jāmokās.»

Pēc ēšanas viņš ar grāmatu rokās apsēdās dzīvojamā istabā. Roze paņēma šuvekli un apsēdās viņa tuvumā. Sakniebtām lūpām viņa šuva pogcaurumus un klusībā sevī runājās ar vīru. Bet sarunu skaļi vest neuzdrošinājās.

Kad viņa reiz pacēla skatu, to skati krustojās. Torkilda acu izteiksme bija stipri neparasta.

«Tu mani tik savādi uzlūko » Viņa mēģināja smaidīt.

«Tā?» viņš tikai noteica. Tad atkal noliecās pār grāmatu. Roze juta, ka viņas acis pildījās asarām. Viņa piecēlās, izgāja ēdamistabā, izlikdamās, ka kaut ko meklē šujamā galdā. Tur vēl vienmēr gulēja Aksela ģīmetnes drumslas. Viņa tās paņēma un iesvieda krāsnī. Atgriežoties dzīvojamā istabā, Roze redzēja, ka Torkilds viņai ātri pagrieza muguru. Grāmatu viņš vēl vienmēr turēja rokās. — Kad Roze iznesa tējas paplāti, viņš viņai pateica strupi un pavirši «ar labunakti.» Un ieejot augšā savā istabā, Torkildam likās, ka beidzot tas atradis paslēptuvi.

«Es taču tam neticu,» viņš čukstēja. «Nevienu acumirkli neesmu tam ticējis. Nekad, nekad nevienu mirkli tam neticēšu.»

Bet kādēļ viņu pārņēma šīs neizsakāmās šausmas, kad Roze šodien ienāca viņa birojā? Viņa smadzenēs bija iedzirkstījusies doma, ka sieva atnākusi kaut ko pateikt, ko viņš nespēs panest.

Bet viņš tam neticēja. Nē, nē, protams nē. Aizdomas, kas uzliesmoja tai mirklī, kad viņš pats pār sevi nevaldīja — tās nenozīmēja, ka viņš savai sievai neticēja. Mierīgākā noskaņā viņš ne mirkli nebūtu varējis pielaist domu, ka Roze, ka viņa to varētu nodot.

Ja šais neģēlīgajās rindās bija kaut drusciņa patiesības, tad Akselis patiesi bija uzvedies kā vislielākais nelietis.

Šodien ēdamistabā viņš bija redzēejis saplēstu Akseļa ģīmetni. Vēlāk Roze to bija iemetusi krāsnī. — Kad viņš ieradās dzert tēju, ģīmetnes tur vairs nebija.

Tādēļ ļoti var būt, ka kaut kāda iemesla dēļ viņa uz brāli dusmojās. — Tik daudz gan bija iespējams, ka viņiem bijusi saruna, ko Torkildam nenācās dzirdēt. Bet viņš bija pārliecināts, ka pie visa vainīgs Akselis. — Roze nebija neko tādu darījusi, par ko pelnītu pārmetumus.

Bet kādēļ viņu nomocīja domas, ka Roze kaut ko nožēloja, ka šo ģīmetni viņa saplēsa tādēļ, ka Akselis viņu bija pavedinājis uz lietām, ko viņa vēlāk nožēloja.

«Es tam neticu — es tam neticu!» ievaidēdamies viņš sakoda zobus. «Augstais Dievs — un tādas lietas var notikt, bez kā vīrs varētu pret tām cīnīties? — Kāds bezgodīgs nelietis vai vairāki kopā noraksta anonīmu vēstuli, nosūta vīram, un viņš nespēj sevi aizstāvēt. Viņš nespēj aizstāvēt savu sievu pret šādu nejauku apvainojumu, nespēj šos neģēļus pārmācīt. Viņš nespēj aizsargāties, lai viņi ar savām neģēlībām tam nedarītu sāpes, viņš nespēj šos nejaukos vārdus izmest no smadzenēm. — Vēstuli viņš sadedzina, bet tās vārdi ieēdušies viņa dvēselē — tie grauž, moka, rada nejaukas pārdomas, no kurām viņam pašam jākaunās, pret savu gribu viņš redz ainas . . . Augstais Dievs, vai tiešām tas iespējams?

Šī vēstule gulēja uz rakstāmgalda, kad viņš šorīt ieradās darbā. Starp daudzajām veikala vēstulēm ar mazo atzīmi: «Personīgi.»

«Draugi, kas jums vēl labu un ko uztrauc, ka godīgu vīru pieviļ aiz viņa muguras, spiesti Jums paziņot, ka Jūsu brālis šonakt līdz pulksten pusdivpadsmitiem uzturējās Jūsu sievas istabā. Veselu stundu viņi pavadīja kopā aiz slēgtām durvīm, iekāms Jūsu brālis aizzagās uz savu istabu. Viņi aizbrauca nevis, kā bija norunāts, ar rīta vilcienu, bet palika visu priekšpusdienu viesnīcā un tad aizbrauca pēcpusdienā katrs ar savu vilcienu.

PATIESS DRAUGS.»

Viņš kaunējās, ka lasījis šo netīro rakstu. Viņam to vajadzēja sadedzināt, tiklīdz ieraudzīja parakstu. Vai tad ar to nepietika, ka vēstule bija anonīma, — tas nozīmē no negodīga cilvēka. Tādēļ arī bija vienalga, kas tanī rakstīts. Vai vēl labāk — censties izzināt vēstules nosūtītāju un tā pērt, bdz tas kļūst mīksts kā vasks.

Bet viņš bija šo papīru savīstījis, uzlēcis kājās un, atcerēdamies, ka birojā ir tikai centrālā apkure, uzrāvis sērkociņu un vēstub sadedzinājis, līdz tur palika pāri tikai pelnu saujiņa.

Bet kopš tā brīža viņš tomēr to nespēja aizmirst. Viņš pieņēma, ka Roze ar Akseli tiešām kaut ko pārrunāja—varbūt par mājas pārdošanu vai Dorisu. Bet no Aksela puses tā bija nepieklājība, no Rozes izklaidība, vest šādas sarunas nakts vidū viesnīcā. Bet pats par sevi saprotams, neviens no viņiem nebija iedomājies, ka kāds viņus varētu novērot, nemaz jau nerunājot par šo neģēlīgo ziņojumu. Bet tagad, kur viņš bija redzējis saplēsto ģīmetni. . .

Bet es par Rozi nešaubos. Ja es viņai jautātu, viņas paskaidrojums izbeigtu šo drausmīgo stāvokli. Bet nekad es viņai nejautāšu. Iet pie Rozes un viņai sacīt — es saņēmu kādu anonīmu vēstuli — sniedz man paskaidrojumus, nomazgājies no šī neģēlīgā apvainojuma — nemūžam. Nav pasaulē tādu moku, ko es šādā ceļā gribētu izpirkt.

Ja es tā darītu — viņa domātu, ka esmu šo neģēli uzklausījis, kaut arī vienu vienīgu mirkli šaubījies par viņas godīgumu — un tad būtu visam beigas.

Tāpat kā visam būtu beigas, ja viņa tiešām būtu pievīlusi. Izejas nebija.

Bet tad? Es taču viņai absolūti neticu, ja šis vēstules dēļ tik neizsakāmi ciešu. Pirms diviem gadiem, pat pirms gada šāda vēstule mani tāpat sarūgtinātu, bet nekad es nejustu šo ārprātīgo nemieru un bailes. Protams, viņš Rozei ticēja. — Rozei, ko viņš pazina, ko mīlēja sākot no bērnības gadiem, kaut arī zināja, ka viņai piemīt daudzas cilvēcīgas vājības un kļūdas.

Bet viņš sievu vairs tik labi nepazina, kā toreiz. Šo sievieti, pie kuras viņš varēja ieiet, ko šonakt varēja slēgt savās rokās — šo sievieti viņš vairs nepazina.

Viņu kopdzīvē viņa bija kļuvusi cita — un viņš nezināja, kāda viņa kļuvusi. Tagad, kad viņa tam sniedza savu brīnišķīgo miesu, kad vien viņš to vēlējās, savas domas viņa tam bija noslēgusi; viņam likās, it kā viņa dienu no dienas vairāk noslēdz viņam savu būtību, līdz beidzot viņš atradās pilnīgi ārpusē un nenojauta, kā izskatās viņas dvēselē, — vienīgi dažreiz viņš sajuta, ka tur daudz kas sagruvis. Viņam sāka reibt galva.

Rozi — viņa mīļāko — to viņš bija pazinis un varēja savu dvēseli un miesu likt ķīlā, ka viņa ir tīra un skaidra kā rītausma. Tā sieviete tur iekšā, viņa sieva — o jā, protams, viņš viņai ticēja. Un tomēr mocījās smagās, sāpīgās pārdomās.

Viņš viņai ticēja. Bet ne tā, kā senos laikos, kad katrs aizdomu mākonītis liktos riebīgs, un smieklīgs bezprāts. —Es viņai ticu. Bet es viņu vairs nepazīstu.

Pie viņa durvīm viegli pieklauvēja, tad Roze tās atvēra un ienāca istabā. Mirkli viņa kā šaubās palika stāvot un viņā nolūkojās. Viņš bija piecēlies, tomēr negāja viņai pretī.

Viņa pati ātri pienāca klāt.

«Tu man neteici kā nākās ar labunakti, Torkild.» Viņa nosarka un uzlika rokas uz vīra pleciem. «Domāju, ka ienāksi vēlreiz manā istabā—ir jau tik sen, kopš pēdējās reizes,» viņa klusi sacīja noliekdama galvu.

Torkilds redzēja, ka zem rīta svārkiem viņai bija tikai naktskrekls. Mati bizēs nokarājās pār muguru.

«Torkild, vai tu man par kaut ko dusmo?» viņa čukstēja, nesaņemot no vīra atbildi.

«Nē,» viņš tikpat klusi atbildēja. «Kādēļ lai es tev dusmotu?»

Viņš uzlika savas rokas viņas rokām. Mirkli viņi tā palika, it kā viens otru turēdami atstatumā un rūpīgi pētīdama.

«Iemeslu gan netrūktu, būt ar mani nemierā,» galvu noliekdama sacīja Roze.

«Es tiešām nezinu, kādi tie varētu būt.»

«O, zinu ļoti labi, ka bieži neesmu bijusi pret tevi tāda, kādu tu mani vēlējies. Zinu, ka mūsu dzīve nav kļuvusi tāda, kādu tu to gaidīji, mani precot.»

«Un tu domā, es pārmetu, ka neesi bijusi pret mani tāda, kā vēlējos?» Viņš noņēma Rozes rokas no saviem pleciem.

«Īstenībā pat nezinu, vai kādreiz cerēju, ka mūsu dzīve kļūs citāda, nekā tā ir.»

«Tu gribi sacīt,» pavisam klusu iebilda Roze, «ka esi samierinājies ar tagadējo mūsu kopdzīves stāvokli? Vai varbūt domā, ka laulības kopdzīve visumā nekad nav — pilnīga? Vai varbūt tomēr, par spīti visam, jūties laimīgs?»

Torkilds pavisam vāji pasmaidīja:

«Ja mēs justos laimīgi, tad gan nestāvētu še un neuzstādītu viens otram šādus jautājumus. Bet precēti ļaudis ir vai nu abi laimīgi — vai arī neviens.»

«Un tu neesi laimīgs?»

Mirkli Torkilds vilcinājās, iekāms atbildēja:

«Laimīgs es neesmu. — Bet man arī nav ne mazākās ilūzijas, ka tu jūties sevišķi laimīga.» Runādams viņš lūkojās uz zemi.

»Un tu gribi sacīt — ka jau iepriekš paredzēji, ka tā būs?» Kad Torkilds neatbildēja, viņa turpināja: «Tad tiešām nesaprotu, kādēļ tu mani precēji.»

Torkilds īsi iesmējās:

«Tu to nesaproti? Pēc manām domām tagad pēc divu gadu laulības dzīves tev gan vajadzētu saprast.»

Roze tumši pietvīka, acu skats kļuva nedrošs. Viņas seju pārlidoja vieglas trīsas.

Viņa novērsās un apsēdās pītā krēslā pie vīra gultas.

«Ja mazais būtu dzīvojis,» viņa pēc mirkļa klusā balsī sacīja, «tad viss būtu citādi.»

«Jā, tad viss būtu citādi.»

«Bet,» vēl klusākā balsī Roze jautāja: «kādēļ tu nekad vēlāk nevēlējies, lai man būtu bērni?»

«Bērns,» viņa pēc brītiņa piebilda, kad Torkilds neatbildēja, «būtu bijusi stipra saite mūsu starpā.»

«Jā, tev taisnība. Bet vai tu to nevari saprast,» drūmi un smagi viņš sacīja, «gadiem es tevi mīlēju un tomēr nespēju iekarot. Beidzot likās, ka man laimējies — mēs apprecējāmies. Bet es tūlīt to nojautu. Es nespēju tevi saistīt pie sevis vai galīgi iekarot. Sīs saites, ko vēlējos starp mums redzēt, just, ka esam abi nesaraujami saistīti, ka tu visā plašā pasaulē nekur citur nevēlies būt kā tikai pie manis — vienalga vai mums ir bērni, vai nav — šīs saites mums nav nekad bijušas. Vai tagad tu nespēj saprast, ka citām saitēm es tevi nevēlējos saistīt? Nevēlējos bērna, uz kā rēķina jau būtu taisījis plānus un spekulācijas, iekāms viņš vēl nebija nācis pasaulē, bet gulēja tavās miesās. Vienmēr viņu uzskatot, man būtu bijis jādomā: viņš nav tādēļ nācis pasaulē, ka mēs viens otru mīlam, bet vienīgi, lai tevi saistītu pie manis. — Tu saproti, ko gribu sacīt?»

«Tavus vārdus es saprotu. Bet nesaprotu, ka tu — tiešām to nekad neesi aizmirsis. Es tak nevarēju ne iedomāties, ka tu tā domā — un man to nekad nevajadzēja uzzināt. Es pati nespēju saprast, ka tev tas bijis tik svarīgi, un tu konsekventi vienmēr . ..»

«Un tu to nesaproti?» viņš apspiestās dusmās iesaucās, «ka man nav vienalga, ar kādām acīm es savā bērnā varu lūkoties? Ka man iekšķīgi būtu jākaunās, ja viņš mīļi un uzticīgi nāktu pie manis, sava tēva, un gribētu mani apmīļot? Un ka lūkojoties tevī ar bērnu, es nedrīkstētu domāt: tā ir visjaukākā glezna visā pasaulē un es vislaimīgākais vīrs — bet gan: man aplēse bijusi pareiza.»

«Ak, tici man, Torkild, tu aizmirstu visas šīs domas, ja bērns tiešām būtu nācis pasaulē.»

«Var jau būt! Bet vienu tomēr esmu mācījies: jārīkojas tā, kā jūt, un nevis tā, ka pats vai cits vēlāk varbūt varētu just citādi. Un bez tam — viņš skarbi un strauji iesmējās. — Esmu bijis konsekventāks par tevi, ja vien liktenis to būtu vēlējies. Un tad es, protams, liktenim būtu bezgala pateicīgs.»

Roze bija piecēlusies:

«Un es? Par mani tu nekad neesi domājis? Kaut gan labi zināji, cik izmisusi biju, kad mūsu bērniņš piedzima nedzīvs! Vai tiešām tu domā, ka tev tiesības atraut man to labāko un cēlāko, ko dzīve vispār sievietei var sniegt? Neesmu tā radīta, dzīvot laulības dzīvi bez bērniem — tik daudz tev gan vajadzētu mani pazīt. Vēlētos ap sevi veselu bērnu pulciņu.»

«Tev jāzina,» nopietnā balsī ierunājās Torkilds, «ka es — bdz pat pēdējam cerēju — domāju, ka viss mūsu starpā tomēr kļūs citādi.»

«Un tev likās, ka kaut kas uz to norādītu?» Roze zobgalīgi jautāja.

Torkilds nobālēja.

«Nē.»

Un atkal viņi klusuciezdami lūkojās viens otram acīs.

«Jā, Roze. Piekrītu, ka tev tiesības man pārmest, daudz ko pārmest.»

«Neesmu nākusi, tev taisīt pārmetumus,» viņa pēkšņi pavisam citā balsī ierunājās. «Var jau būt, ka tev bija tiesības tā domāt un just, kaut arī es to īsti nesaprotu. Vismaz to tagad saprotu, ka ne bez iemesla tu man atgādināji, ka arī tavas jūtas kaut ko nozīmē. Taisni to tagad atzīstu — un arī pati tev gribētu sacīt — visā mūsu laulības dzīvē esmu bijusi ļoti savtīga. Tagad saprotu, ka tu ar mani nevarēji būt laimīgs. Man par to jau agrāk nācās padomāt — tu esi pārāk jūtīgs, manas izjūtas ir rupjākas. Bet biju aizņemta tikai ar sevi — un tādēļ viss tā beidzās. Man nācās domāt par tevi, saprast tavas jūtas un uzskatus.

Bet man šķiet, ka tagad es tāda vairs neesmu. Esmu noteikti pārliecināta, ka tagad mūsu starpā viss kļūs citādi.»

Viņa piegāja Torkildam klāt un apvija rokas viņa kaklam.

«Vai nē? Tu tak arī tam tici? Zinu, tagad varu tev solīt kļūt pavisam citāda. Tagad es gribu, darīšu visu, ko spēšu, lai mēs abi kļūtu laimīgi.»

Viņš uzmanīgi noņēma viņas rokas no kakla un paturēja tās savās rokās, tad sāpīgi smaidot jautāja:

«Vai tiešām tu tici, ka tas līdzēs, ja tu gribi?»

«Jā, es ticu.» Viņas balss skanēja nopietni un noteikti. «Es ticu, ka to, ko grib, arī var. Un domāju, ka nevienas laulības nevar būt laimīgas, ja abi to negrib un pie tā nestrādā. Un lai cik dziļi viņi viens otru mīlētu ..»

«Jā,» viņš sacīja tādā pat balsī, kā iepriekš. «Tev taisnība. Nav mīlestības, kas sniegtos pāri laulībai, ja viņu nesaudzēs un neglabās. Un tiešām ar gribu var daudz ko sasniegt. Tikai mīlēt ar gribu nevar, Roze. Ja tu mani nemīli, tad arī nelīdzēs, ja tagad mani gribēsi mīlēt.

Vīram var palikt uzticīga, ja grib. Ar gribu var no mājas novērst nepatiesību, melus un negodīgumu. Ar gribu var izvairīties no riebīgām, nejaukām, pazemojošām scēnām un ļauniem vārrdiem. Tikai mīlēt ar gribu nevar.»

Viņa drebēdama atrāvās no vīra.

«Zinu ļobi labi, Roze —ja tu esi nākusi pie kāda slēdziena, tad nekas visā pasaulē tevi neatturēs darīt visu manis labā, ko tu iespēj. Un tici man, ka tādēļ esmu tev pateicīgs. Nezinu, vai tas man dzīvi padarīs vieglāku vai grūtāku. Bet tu nevari sevi piespiest mani mīlēt.»

«Torkild, tu taču zini, cik ļoti es tevi ieredzu.»

«Zinu, ka zināmā mērā tu mani pat esi mīlējusi.»

«Bet to es vēl vienmēr daru. Nekad nevienu cilvēku neesmu mīlējusi — to tu it labi zini.»

«Bet vai tu nepieļauj domu, ka varbūt kādreiz kādu citu vīru tu pavisam citādi varētu mīlēt?»

«Nē.» Viņa atmeta galvu. «Ja esmu ar tevi precēta, tad, kā tu pats saki, varu savam vīram būt uzticīga, ja gribu.»

«Ak jā, zinu,» viņš it kā sevī sagumis pamāja galvu. «Neuzticīga tu droši nekad nebūsi — jo to tu negribi. Un ja tev nebūtu nekāda cita iemesla būt uzticīgai, tad tu būtu tāda sevis pašas dēļ.»

«Pēc manām domām tas nav ļauns iemesls,» viņa lepni izsaucās.

«Arī es tā domāju. Varbūt īstā apgaismojumā — tas ir vispareizākais iemesls. — Tikai es gan vēlētos, kaut tev būtu vēl kāds cits iemesls.»

«Ak jā. Zinu, tu gribētu dzirdēt, ka es tev nemūžam nespēšu palikt neuzticīga, jo tevi tik karsti, tik bezgalīgi mīlu, ka pavisam neiespējams, ja kāds cits un tā tālāk . . .»

«Bet to tu nesaki.»

«O, kā lai es to zinu. Un vispār, ko tu īsti gribi?» Viņa spēji pret to pagriezās: «Kādēļ tu šādā veidā visu izvandi un izrakņā? Vienmēr un visur tu tā darīji, pzemoji mani manas pašas acīs, meklēji piemērus, ka es tevi nemīlu tā, kā tu apgalvo, ka mīlot mani. Kā gan lai mēs dzīvojam mierā, ja tu tā izturies? Tā jau tīrā mānija — taisni slimība.

Es ienāku pie tevis, lai parunātos, ienāku atzīties, ka neesmu pret tevi bijusi tāda, kā man nākās būt — apsolos laboties.»

«Ak Roze! Vai tiešām tu nesaproti, ka nav svarīgi, ja tu apsolies laboties.»

«Man liekas, tu mani vairs nemīli,» viņa pēkšņi sacīja.

«Ak Dievs, Roze,» viņš vāji pasmaidīja.

«Nē, es tiešām tam vairs neticu. Jo citādi tev nebūtu tādas bailes no nesaraujamām saitēm. Tad taču tā būtu tava sirsnīgākā vēlēšanās, lai rastos kāds, kas mūsu māju padarītu par īstu māju. Bet tu jau pēc mājas nemaz neilgojies.»

Viņa savaldījās un tagad runāja puslīdz mierīgi:

«Tu meklē sensācijas. Dieva vārds, man šķiet, ka scēnas līdzīgas šai tev sniedz zināmu mierinājumu. Tu mūs nostādi it kā teātrī un pats noskaties, kā nospēlējam savas lomas. Un ja nu tā neiznāk, kā biji iedomājies, tad taisi man pārmetumus. Un tagad tu esi paguris.»

«Esmu paguris,» it kā nevilšus viņš čukstēja.

«Bet tik daudz tev gan vajadzēja mani pazīt, lai saprastu, ka šādu dzīvi es nespēju panest. Esmu vesels dzīvs cilvēks, un tu mani nevari uzvilkt kā lelli, un es neļaušu sevi saplosīt, lai tu redzētu, kas tur iekšā.>>

Mirkli viņi abi klusēja.

«Un kādas beigas tad tu biji paredzējis?» viņa pēkšņi vaicāja, «visu šo laiku, kad izvairījies radīt starp mums ciešākas saites? Šķiršanās?»

Trīsēdams viņš sarāvās. Tagad bija tik tālu — bija izteikts vārds, ko viņš pat domās neiedrošinājās izrunāt.

«Es negribēju,» viņš novērsdamies sacīja, «domājot, ka varētu pienākt diena, kad tu to nožēlosi, kad ilgosies brīves, jo ar mani jūties nelaimīga — negribēju, ka tu būtu spiesta dzīvot šo dzīvi tālāk, tādēļ ka bez mums būtu citi, ko tu nespētu pamest.»

«Un tu tici, ka es ilgotos prom, ja bez mums še vēl būtu citi? Tad tu mūsu kopdzīvi sen atpakaļ esi uzskatījis kā pagaidu stāvokli? Visā klusumā tu pieļāvi domas, ka kādā dienā manī varētu rasties vēlēšanās aiziet? Un tai pašā laikā mēs tomēr dzīvojām kā vīrs un sieva.»

Mirkli Torkilds neatlaidīgi lūkojās Rozē — viņa seja raustījās.

«Bet tagad tev šī spēle apnikusi — un tu labprāt visam darītu galu?»

«Roze,» viņš tikko dzirdami čukstēja.

«Roze, jā! Ar mani tu esi galā. Vai gribi iestāstīt, ka, ja tu mani mīlētu un es ienāktu pie tevis un liktu tev just — o! Nē, kaut ko es tomēr esmu mācījusies mūsu laulības laikā. Ja tu visu laiku mierīgi staigāji apkārt, apsvērdams iespējamību, ka varbūt es varētu aiziet pie kāda cita . ..»

«Tagad tu ej par tālu,» viņš tikko dzirdami čukstēja.

«Bet tu jau pats man līdzcietīgi jautāji, vai es nevaru iedomāties stāvokli, ka es ar kādu citu citādi . . . Tad jau tu pavisam mierīgi spēji iedomāties mani kāda cita skavās — tik ļoti es tev apnikusi!»

«Ej tagad savā istabā — tu pati nesajēdz, ar ko tu spēlējies.»

«Ne es spēlējos.» Viņa apklusa un juta, kā to pārņem raudas, bet negribēja padoties. Spītībā un izmisumā viņa lepni atmeta galvu un mēģināja viņam uzsmaidīt:

«Tā, un tagad es varu iet?» Nevilšus viņa parāva rīta svārkus, tie noslīdēja, un nāca redzams baltais naktskrekls.

«Tādā kārtā tu gribi mani piespiest,» viņš sacīja zobus sakodis.

«O, lūdzu nepūlies pierādīt savu mīlestību, Torkild!» viņa vārds klusi un bailīgi izskanēja viņas lūpās, kad Torkilds viņu piespieda pie krūtīm.

Viņš paņēma Rozi rokās — it kā viņa būtu nedzīva lieta. Viņa pat nepretojās, tik ļoti viņu izbiedēja šī nevaldāmā kvēle, par ko tai nebija ne jausmas, tikai aizvēra acis un nekustīgi gulēja zem vīra mežonīgiem glāstiem.

Kad Roze beidzot uzdrošinājās atvērt acis un viņu uzlūkot, Torkilds gulēja viņai līdzās ieracis seju spilvenā. Viņa tikai dzirdēja viņa smago un satraukto elpu.

Istabas stūrī uz lādes dega naktslampa ar zaļo aizklāju. Rozi pārsteidza šīs mazās trūcīgi mēbelētās guļamistabas mājīgums. Torkilds nepakustējās, kad viņa uzmanīgi atsvabinājās no viņa rokām, izkāpa no gultas un izslīdēja no istabas.

Ienākusi savā mazajā istabā, viņa mirkli palika stāvot, aptvērusi rokām pakausi. Viņa drebēja bailēs, un pirmās domas bija aizslēgt durvis. Bet tai pašā laikā viņas satrauktā, nomocītā sirdī iedzirkstījās doma —ja nu viņš nāk pie tās un atrod durvis aizslēgtas. Neskaidri viņa nojauta, ka vīru tas apvainotu — un apvainot to negribēja. Neskaidri viņa atcerējās, ka bijusi par vīru sarūgtināta un gribējusi viņu pēc iespējas dziļāk ievainot. Bet tagad šī sarūgtinājuma vairs nebija, un nebija arī vēlēšanās viru sāpināt.

Roze iekrita gultā, neaizdedzot uguni. Izstiepjoties vēsajos palagos, viņa juta, ka locekļi sāp it kā nomocīti. Bet viņa brīnījās, ka nejuta ne mazākās dusmas pret Torkildu.

Visas domas bija sajukušas. Bet vienīgais, ko viņa juta, bija labsajūta, ka šonakt vairs nav jādomā.

Acīs plūda asaras, klusi un nepārtraukti. Bija tik labi gulēt un tā raudāt. Viņa piespieda balto vēso spilvenu sejai un iemiga asarām plūstot.

li

Rītā, atmostoties un atceroties vakarējos notikumus, Rozi pārņēma nepārvaramas bailes. Mirkli viņa juta neatvairāmu vēlēšanos likties atpakaļ gultā, ierakties segās, aizmigt un izvairīties dienu, no kuras tā baiļojās.

Gaisma istabā šķita tik neparasta, pavisam žilbinoša — pēc ilgstošā lietus perioda laiks bija noskaidrojies. Viņa piecēlās un piegāja pie verandas durvīm — ārā bija migla, bet tā zeltaini zaigoja, un cauri tai spiedās bālganpelēkās debesis; mazās ābelītes līdzinājās ēnām, bet to nedaudzās palikušās lapas zeltaini vizēja, un zaļais mauriņš mirdzēja rīta gaismā.

Torkilds jau bija aizgājis, kad Roze nonāca ēdamistabā. Viņa apsēdās pie galda un ielēja kafiju. Tur stāvēja viņa tukšā tase, bet salvete nosviesta uz krēsla līdzās viņa vietai.

Dzīvojamā istaba bija saules pielieta; caur durvīm Roze redzēja ziedošās krizantēmas uz dzīvojamās istabas palodzēm un iedomājās, ka sajūt to smalko, eksotisko smaržu.

Acumirklī visu pēdējo dienu notikumi likās tik nereāli, šķita, viņa tos viegli varēja nokratīt, jo īstenība tā nebija. Īstenība bija šīs klusās istabas, daudzie mazie pienākumi, visi mazie mājas darbi, kas viņu kā parasti gaidīja.

Bet dziļi gulēja pārliecība, kas sažņaudza viņas sirdi. Īstenība bija pavisam kas cits. Bija noticis kas nenovēršams. Vienaldzīgi un sveši cilvēki nejauši bija teikuši lietas, kas atvēra viņas acis, piespieda viņu citādi raudzīties uz savu dzīvi. Nelīdzēja, ka viņa šos cilvēkus atmeta — viņi bija aizgājuši, bet savu darbu padarījuši.

Un Torkilds. Viņi jau varēja mēģināt dzīvot tāpat, kā agrāk — bet tas būs neiespējami. Šonakt viss bija pārvērties. Visu laiku viņi bija dzīvojuši kopā šajā mājā un klusējuši, bet tagad viņi vairs nevarēja klusēt, jo šonakt bija sevi atklājuši, lūkojušies viens otra acīs, izrunājuši visu.

Un tagad viņa ilgojās sava vīra tā, kā agrāk nekad nebija ilgojusies. Šķita, it kā pa daļai viņa baiļotos — un tomēr juta pret viņu līdz šim neparastas ilgas. Viņa bija redzējusi iemirdzamies kādu citu seju aiz tās, ko tik labi pazina — seju, ko viņš nekad viņai nebija rādījis, un bija tik sāpīgi domāt, ka šo seju viņa nekad nepazīs. Viņa juta, cik daudz kas varēja būt citādi viņu dzīvē. Bet nu bija par vēlu.

Drīz pienāks diena, kad visi šie mazie darbi viņu vairs negaidīs. Un viņa arī neierādīs tos citam. Tie vienkārši izbeigsies. Viņu mājas vairs nebūs — tā izzudīs un izgaisīs kā tukša mirdza. Viņa iegāja dzīvojamā istabā un aplūkoja krizantēmas, ieelpoja to smaržu un katru ziedu paņēma pirkstos. Gaiši sārti, brūni, dzelteni un balti — pavisam kopā sešpadsmit podi. Viņa pati bija izaudzinājusi puķes, ņemdama stādus no tām, ko Torkilds agrākos gados bija atvedis no pilsētas. Un lejā, belajā gaišajā pagraba istabā atradās viņas rozes un pelargonijas un hiacintu sīpoli, klāti ar papīra turzām; mazos Parīzes sīpoliņus viņa gribēja uznest augšā nākošā nedēļā. Krokusi un scillu podi bija ierakti dārzā un segti lapām, tie arī drīz būs jānes pagrabā. Augšā viņas istabā zem gultas stāvēja begonijas, — sausumā un siltumā, kamēr pienāks to laiks. Rozei bija apmēram simts puķu podu, un visus šos gadus viņa tos bija dēstījusi un kopusi, nesusi no palodzēm dārzā, no dārza pagrabā un dīgšanas laikā no jauna istabās.

Viņa juta, cik smagas būs sāpes, salaužot kaut tikai dzīves ārējo čaulu. Un viņa atcerējās Marijas Līdas vārdus — arī viņai nebija nekādas patikas atstāt savu māju, atgriezties vienā mēbelētā istabā un kantorī tikai tādēļ, ka viņa Torkildu vairs nemīlēja. Pazemota un noskumusi viņa pati sev atzinās — Marijai bija taisnība.

Bija sestdiena, tādēļ Torkilds beidza fabrikā darbu jau pulksten trijos. Roze stāvēja ēdamistabā, kad vīrs pārnāca, viņa pagriezās un sasveicinājās, bet nespēja to uzlūkot. Kad viņi apsēdās pie galda un Roze ielēja šķīvjos zupu, viņa manīja, ka tās rokas dreb.

Torkilds izlikās, ka to neredzētu. Viņš bija ārkārtīgi bāls, un ap acīm tam vijās tumši loki.

«Šodien saņēmu vēstuli no Dorisas,» viņš pēkšņi klusu sacīja «Izlasi pati to.» Viņš izvilka vēstuli un pasniedza to Rozei.

«Tā jau vācu marka!»

«Jā, vēstule nāk no Hamburgas.»

Vēstule bija rakstīta uz viesnīcas papīra un skanēja:

«DĀRGAIS TORKILD,

tikai daži vārdi, lai jūs zinātu, ka esmu grozījusi savu nodomu. Mana saderināšanās ar Jenu izjukusi, un es tagad dodos uz Parīzi. Lappaleinena kundze man piedāvāja sagatavot viņas skolniekus, kam tā pasniedz dziedāšanas stundas, un Tev jāsaprot, ka no tāda piedāvājuma nevar atteikties, tādēļ nekavējoties aizceļoju. Citas iespējas izkļūt tālajā pasaulē un vēl šādā ceļā man vairs nebūs! Esmu šodien pēc brauciena tik nogurusi, ka nespēju vairāk rakstīt, bet atbraukusi spirgta un vesela Parīzē, rakstīšu kārtīgu vēstuli un atsūtīšu savu adresi.

Daudz sveicienu Tev un Rozei,

Tava padevīgā Dorisa.»

P. S. L. kundze man iedeva daudzas rekomendācijas vēstules, un droši vien man tur būs jauka dzīve. Ar viņas

palīdzību iepazīšos ar jaukiem, cilvekiem, iekļūšu mākslinieku sabiedrībā un tā tālāk. T D.

P. S. Tikai Tev man jāpateicas, un vari iedomāties, ka to daru. Ja Tu nebūtu bijis tik labs un iedevis man naudu, es, protams, nevarētu braukt. Tādēļ vēlreiz paldies. T. m.»

Roze atdeva vēstuli.

«Zinu, kā viņa iepazinusies ar Lappaleinenas kundzi Kopenhāgenā pagājušā gadā,» viņa sacīja. «Viņa šo un to man stāstīja.» Un kad Torkilds klusēja, Roze turpināja: «Ka šī saderināšanās izjukusi, tas ir vislabākais. Man nelikās, ka viņa savu saderināto visai mīlētu.»

«Droši vien nē, ja jau viņa Parīzes brauciena dēļ viņu atmetusi. Un tādēļ . . . viņš klusēja, un viņu skati mirkli krustojās. Roze novērsa acis, kad atkal runāja:

«Vai tev nav paziņu Parīzē, kam varētu rakstīt un lūgt par viņu mazliet parūpēties?»

«Nē.» Pēc brītiņa viņš sacīja: «Varētu jau rakstīt konsulātam un lūgt uzzināt, pie kādiem cilvēkiem viņa dzīvo — palūgt, lai pagādā viņai kārtīgu istabu un tā tālāk. Bet gribu nogaidīt, kamēr saņemšu no viņas tuvākas ziņas.»

«Zini, ko es ieteiktu,» pēkšņi sacīja Roze. «Tev šogad nav bijušas brīvdienas, vai tu nevarētu ap Ziemassvētkiem atbrīvoties un pats turp aizbraukt?»

«Laikam gan nespēšu atbrīvoties,» Torkilds pakratīja galvu. «Sakrājies daudz darba. Biju jau prom tēva nāves gadījumā. Un bez tam man nav naudas. Dorisai aizbraucot, iedevu viņai seši simti kronu — pūra naudu. Citādi būtu ieteicis tev aizbraukt.»

«Man šķiet, mazs ceļojums tevi ļoti atsvaidzinātu. Tevis paša dēļ,» klusu ierunājās Roze.

Viņi piecēlās no galda un iegāja dzīvojamā istabā, kur kalpone bija klājusi kafijas galdu.

Atkal bija pēcpusdiena, un viņi, kā parasts, sēdēs savā istabā. Bet Torkilds nebija paņēmis grāmatu un Roze savu šuvekli.

Viņi padzēra kafiju un smēķēja klusuciezdami, un tad Roze, kā parasti, iznesa kafijas paplāti. Kad viņa atgriezās istabā, Torkilds stāvēja pie loga.

Viņa piegāja virām klāt, uzlika galvu viņa plecam un sāka raudāt.

Viņš aplika tai roku. Kad viņas raudas mazliet rima, viņš klusu un noteikti sacīja:

«Jā, Roze. Tagad tev jālemj par mums abiem.»

«Es nevaru,» — viņa atkal sāka šņukstēt.

«Tā tas vairs tālāk nevar iet,» viņš kā iepriekš sacīja. «Naktī notikušo.un sacīto neviens no mums nespēs aizmirst.»

«Es nezinu.»

«Es to nevaru, Roze.»

«Tad nosaki tu,» viņa klusu un izmisusi sacīja. «Man liekas, tev tas vairāk nozīmē, nekā man.»

«Tev taisnība.» Viņš atkal aplika roku Rozei apkārt un aizveda viņu līdz krēslam. Un pats apsēdās viņai pretim.

«Tu vēlies zināt, kādēļ? Kādēļ kopš mūsu pirmās laulības dienas man tas nozīmēja daudz vairāk, nekā tev.»

«Jā, jo tu esi daudz jūtīgāks par mani,»—viņa to pārtrauca.

«Nē, tas nav viss Roze! Vai arī esmu tādēļ bijis daudz jūtīgāks, kā tu saki, jo zināju, ka visa atbildība šai lietā gulstas uz mani. Jo, taisnību sakot, jau pirms mūsu laubbām man bija skaidrs, ka mūsu māja celta uz smiltīm.

Toreiz, kad tu ar mani saderinājies, man bija skaidrs, ka ne tavās jūtās pret mani notikušas pārmaiņas. Tā tas nebija— tu vienīgi vēlējies, kaut tā būtu. Tu biji tik neapmierināta ar savu dzīvi un karsti ilgojies pārmaiņas, līdz beidzot pati sev iestāstīji, ka mani mīli.»

«Toreiz, kad teicu, ka tevi mīlu — un arī pati tam ticēju — jau toreiz tu tam neticēji? Tu zināji, ka es pati sevi apmānu.»

«O, tu taču zini, ka toreiz es nebiju tik pārbecināts par to, kā tagad. Tas bija tīri instinktīvi — es šo laimi neizjutu pilnskanīgi, bet tikai kā iespēju — vienīgo iespēju, kas man tikai reiz dota — iespēju tevi iegūt. Es tevi tik bezgalīgi mīlēju, — to tu zini. — Un domāju, ja apprecēsimies …

Ja es toreiz būtu bijis pārliecināts, ka tu mani mīli, viss varbūt būtu citādi. Ja manī pastāvīgi nebūtu kvēlojušas šīs mazās šaubas — vai bailes—ea nekad nebūtu kļuvis tik jūtīgs,

kā tu saki. Pagājušā naktī tu runāji patiesību — esmu bijis padots slimīgām dziņām, reižu reizēm rakņāties un pētīt, vai mīla nav tevī laidusi saknes. Lai gan biju pārliecināts, ka tas nav iespējams.

Visus šos gadus, kamēr tevi veltīgi mīlēju, es sāku zaudēt pašpaļāvību. Patiesībā man vienmēr trūka pašpaļāvības.»

«Bet, Torkild,» klusu ierunājās Roze. «Tajos laikos, kad mūsu starpā valdīja harmonija — tad man vismaz likās, ka tu esi pilnīgi laimīgs. Un mirkļiem man likās, ka arī es esmu laimīga — un ka mīlu tevi. Vai tu esi aizmirsis tos laikus?»

«O, nē! Aizmirsis neesmu. Jā, laikiem es biju laimīgs. Tomēr nekad tik pilnīgi, ka būtu kļuvis pārliecināts — tagad tu man piederi pilnīgi. Agri vai vēlu iestājās reakcija. Jutu, ka tu no manis atkal aizslīdi.»

«To es zinu,» viņa klusu sacīja. «Taisni to es domāju sacīdama, ka gribu būt citāda. Neprotu to izskaidrot — laikam tā bija zināma nolaidība, it kā garīgs slinkums no manas puses. Ja tu pats nekā nedarīji, lai mūsu dzīve būtu jauka un priecīga, es ne pirkstu nepakustināju, lai paturētu to, kas jau bija. Tā bija mana atziņa, kad sacīju, ka tagad arī es gribu pielikt visus spēkus, lai darītu tevi laimīgu.»

«Saprotu tevi. Bet to tu nebūtu varējusi, Roze.» Viņu pārņēma dziļas sāpes, saprotot, ka Torkilds šo iespējamību pat nedomāja pamēģināt. »Var gribēt pārvaldīt jau doto, strādāt pie dotas vielas. Bet tu sevī nevari radīt kaut ko no it nekā. Vienīgais, ko vispār pasaulē vēlos, lai tu mani mīlētu — un uz to tu sevi nevari piespiest.»

«Vai tu mani tomēr vēl mīli?» klusu jautāja Roze.

Torkilds sāpīgi pasmaidīja:

«Un tu vēl jautā!»

«Bet ja nu es vēlos palikt pie tevis,» viņa lēnām sacīja — «vai tas tevi nedarītu laimīgu? Tu gribi mūs abus mocīt ar šaubām un izteiktiemun neizteiktiem jautājumiem. Tev nav nekādas paļāvības mūsu nākotnei?»

449

«Man trūkst paļāvības pašam uz sevi. — Kā jau teicu, Roze, tev jānosaka. Neuzdrošinos uzņemties atbildību turpināt dzīvot tādā pašā garā. — Dažreiz man tiešām likās, ka esmu pavisam traks,» viņš klusu piebilda. «Varētu jau teikt, ka mūsu ģimenē visi ir mazliet jukuši.»

16 503

Brīdi viņi sēdēja klusuciezdami. Tad viņš atkal ierunājās:

«Visas šīs mazās lietas, kas pēc manām domām tevi varētu .saistīt pie mūsu mājas — par ko tu varētu priecāties — dārzs un istabas un tā tālāk. Es tak zināju, ka tās tev kļūs mīļas un tevi iepriecinās. Bet kad tu tām tik dedzīgi nodevies, tas mani grauza — vismaz dažreiz. Man likās, ka tu ar to gribi piepildīt kādu bezgalīgu tikšumu. Protams, redzēju, cik jauka ap tevi kļuva mūsu māja. Kā viss auga un zaļoja. Tikai mēs paši nesaaugām kopā. Un tad . ..»

«Un tevī bija tādas pat izjūtas, kad es staigāju ar mūsu bērniņu?» čukstēja Roze.

«Nē,» viņš klusu atbildēja.

Ilgu laiku viņi sēdēja klusuciezdami. Tad Roze pēkšņi sacīja:

«Gribu no tevis uz laiciņu aizbraukt, Torkild. Apciemošu Britu, viņa mani bieži ielūgusi. Un tiklīdz tu man sūtīsi ziņu, atgriezīšos pie tevis. Lūdzu, atceries to. Un atceries, ka mīlu tevi tā, kā tas manā dabā. Un ka tagad esmu pieaugusi, kopš mūsu kāzu dienas. Tagad pa daļai pazīstu mūsu abu raksturu bīstamās līnijas. Un tiklīdz tu mani aicināsi, es nākšu no laba prāta, lai mēģinātu to labāko — mūsu pēdējo iespēju, kā tu saki.»

Viņa piecēlās, Torkilds sekoja viņas priekšzīmei un, paņēmis abas rokas, tās noskūpstīja. Viņa paņēma vīra galvu, nolieca to un noskūpstīja vina seju, kas no skumjām un noguruma bija it kā novītusi, un tāda tā palika arī zem viņas skūpstiem.

Tad viņa aizgāja.

Torkilds staigāja pa istabām. Šķita, ka viņa galva bija tukša un sirds nedzīva.

Mirkli viņš apzinājās, ka stāvēja pie dzīvojamās istabas loga un lūkojās ārā. Kalnā aiz mājas pagalma norietēja saule, viņa seju pēkšņi pārlēja dzeltensārta gaismas šalts. Saulriets līdzinājās ugunsgrēkam, mazās šmaugās eglītes izzuda spilgtajā gaismā, it kā sadegdamas šai liesmu jūrā. Vakara vējš kalnā lēni vēdināja karogu, kas plīvoja ap kātu. Viņš ieklausījās troksnī, ko līdz šim nebija dzirdējis, bet kas nemitīgi sanēja te klusāk, te skaļāk. Dienu un nakti, sākot no pirmās dienaskopš viņi še dzīvoja, karoga audekls bija plīvojis ap kātu.

«Un tagad visam beigas,» viņš klusu čukstēja. Un brīnījās, ka tas nedarīja sāpes. Bet bija tā, it kā viņš vispār neko vairs nespētu izjust.

12

Torkilds tāds arī palika, viņa prāts bija paguris un stulbs. Dienā, kad Roze aizbrauca uz Zviedriju un viņi mājās ardievojās, viņam nelikās, ka tās būtu ardievas uz visiem laikiem. Viņi abi bija jautri: Roze likās pat līksma un cerību pilna. Un tāda viņa izskatījās, stāvot Lillestrēma stacijā un sakot viņam ardievas, un viņš pacēla cepuri un vicināja savu kabatas drāniņu un viss šķita tik nereāls — vai arī viņš pats bija it kā apskurbis un nespēja izjust sāpes.

Tikai atgriežoties mājās viņa prāts noskaidrojās. Viņa bija prom, viņas vairs nebija mājās, varbūt viņa še nekad vairs neatgriezīsies. Un viņš pats viņu bija aizsūtījis.

Pēkšņi viss šķita tik nejēdzīgs, bezprātīgs. Viņš bija rīkojies kā traks. Viņš gribēja rakstīt un lūgt Rozi atgriezties — rakstīt jau šai pašā vakarā. Nākotne — domas par šo dienu viņš noraidīja — viņš vēlējās tikai vienu — lai Roze atgrieztos. Pārbraucis mājās, viņš tūlīt devās Rozes istabā, aiztaustījās līdz viņas gultai un tur iekrita. Virs segas gulēja kāds mazs kopā sālikts priekšmets, smalks un plāns, viņas miesas smaržas piesātināts — Rozes naktskrekls. Viņš tanī iespieda seju:

«Roze, tev jānāk atpakaļ pie sava zēna — bez tevis viņš nespēj dzīvot.»

Bet kad viņš aizgāja gulēt, domas sāka mūžīgo tuksneša ceļojumu caur pagātni un nākotni.

Dienas gāja. Viņi sarakstījās, bet jautājumam par šķiršanos nepieskārās; viņi sarakstījās tā, it kā Roze būtu devusies parastā ceļojumā. Torkilds stāstīja par Dorisu, no kuras bija saņēmis vairākas garas vēstules; viņa jūsmojas par savu Parīzes dzīvi. Rakstīja, ka dzīvojot pie kādas profesora atraitnes, daudz strādājot, bet ejot arī viesos; esot iepazinusies ar daudziem patīkamiem cilvēkiem, frančiem, somiem un citiem ārzemniekiem.

15*

451

Viņi abi domāja: diezin vai viss tā ir ar viņas Parīzes braucienu, kā Dorisa rakstīja, vai tās nebija vairāk vai

mazāk viņas pašas fantāzijas. Torkilds pat iedomājās tādu iespēju, ka māsas Parīzē nemaz nav. Bet pēc viņas garajām un biezajām vēstulēm, viņš tiešām sāka ticēt, ka tā atrodas Parīzē. Līdz nāvei noguris un izmocīts, viņš nemaz nespēja iedomāties, ka varētu uzņemties jaunas nastas, kaut arī tikai rūpes par savu māsu.

Viņš arī rakstīja, cik kalpone Agnese ir čakla, un pastāstīja par Rozes stādiem, ko kopa. Un tikai vienu vienīgu reizi drebošu sirdi un pietvīkušiem vaigiem viņš uzdrošinājās rakstīt: «Tavus Parīzes sīpolus vēl neesmu uznesis augšā, gribētu redzēt tos ziedot, kad tu Ziemassvētkos atgriezīsies,»

Un tad notika izšķirošais.

Kādu rītu ģērbjoties un stipri klepojot, viņš ievēroja, ka izspļautās krēpās bija asinis. Nedaudz, tikai daži mazi gaišsārti pavedieni. Bet kad viņš pielika mutautiņu pie lūpām un vēlāk to pārbaudīja, tad redzēja tur dažus mazus sārtus pilienus.

Viņš mutautiņu ielika mazgājamā bļodā, paņēma no Rozes istabas medicīnas skapīša karbolūdeni un izskaloja ar to mutautiņu un mazgājamo bļodu, lai kalpone to neievērotu. Tad apģērbās, nogāja lejā, izdzēra kafiju un devās ūz kantori.

Viņa miesu it kā dīvaini kutināja, šie mazie asinspilieni — tie vēl neko nenozīmēja. Bet varēja nozīmēt arī nāvi.

Viņu pārņēma savādi drebuļi — it kā viņa ķermeni būtu pārlējis spējš aukstuma vilnis. Viņam bija jādomā par lielu ledus pagrabu kalnos, kur viņi vasarā ar Rozi bieži bija gājuši garām. Tam tuvojoties, tos vienmēr apņēma aukstuma vilnis. Torkildam bija pašam par sevi jāsmejas.

Nāve — no tās viņš nebaidījās, to viņš tagad zināja, kad tā bija kļuvusi it kā īstenība. Bija tikai ļoti savādi.

Viņš atcerējās savas fantāzijas par nāvi agros skumjos bērnības gados. Pēkšņi viņam kļuva skaidrs, ka toreiz nekad nebija nopietni domājis, sapņojot par pašnāvību. — Šais maigos melanholiskos sapņos nebija nāves nopietnības. Ar šādu sentimentālu līdzcietību pret sevi neviens vīrs negāja nāvē.

Viņš atcerējās reizes, kad bija redzējis nāvi vaigu vaigā. Kad viņa māte nošāvās. Toreiz viņu pārņēma bailes — šausmas, ka kādam cilvēkam nācās savu dzīvi atzīt par salauztu. Viņš atcerējās Vēgnera kundzes nāvi — viņas skumjas, ka jāaiziet no dzīves. Viņa bija pratusi sakrāt šai zemē dārgumus, un viņas sirds palika pie bērniem. Un tomēr viņa mira bez bailēm un mierīga. Jo pēc katra cilvēka dzīvo viņa darbi, tie nekad neizzūd, kaut arī nevienam nav dota spēja izpētīt to tālāko kustību, viņu tālāko dzīvi, kamēr tie krustojās ar citiem radniecīgiem, savienojas, pārvēršas, tomēr nebeidz dzīvot. Un Vēgnera kundzi varēja pazīt viņas darbos, viņa mira tai Kungā — mīlestībā, skaistumā un godā, pēc kā tiecas vairums cilvēku šai dzīvē, bet ko tikai spēcīgākie sasniedz. — Un viņš atcerējās sava tēva nāvi — kas iemiga Dieva mierā. Tēva darbiem būtu tas labākais, ja tie iegrimtu citu cilvēku darbu plūsmā, iegrimtu, kļūtu noskaloti un sajaukti un nepazīstami.

Un varbūt tagad bija pienākusi viņa kārta. Viņa darbi — atkal viņu pārņēma aukstie drebuļi. Viņa dzīve neatstās nekādas sevišķas pēdas. Nāve aiznesīs viņu tāpat, kā glečeri savos ceļojumos paņem līdzi netīros neauglīgos akmeņus. Un ja tas bija neizbēgamais — labi, viņš zināja, ka gatavs to bez bailēm sastapt: rezignētās sāpēs viņš tagad pats saprata, ka dzīvē tam viss bijis vienaldzīgs, izņemot vienas sievietes mīlestību. Un tādēļ tikai pareizi, ka viņu aizskalo kā lieku cilvēku.

Neatlaidīgi, gadu no gada viņš bija dzinies tikai pēc viena vienīga mērķa, iekarot sievieti, kas nozīmēja viņa dzīves laimi. Vai arī viņš bija viņas laime — viņam tagad nācās atzīties, ka par to nekad nebija domājis. Protams, viņš par katru cenu gribēja viņu darīt laimīgu — jo tas bija viņa paša laimes priekšnoteikums. Bet viņš arī zināja, ka katrā ziņā gribēja to iegūt, pat ar noteikumu, ka viņi kļūst nelaimīgi, arī par šo cenu viņš to gribēja iegūt. Jā, īstenībā jau viņam vajadzēja saprast, ka citādi nemaz nevarēja notikt, kā bija noticis — viņas pretestība visus šos gadus to norādīja; viņš nespēja izsaukt Rozes dzīvības instinktus. Viņš nebija tas vīrs, kas derēja Rozei un varēja būt viņas bērnu tēvs. Un kad viņš beidzot viņu ieguva, tīri dabiski, ka viņas dzīve bija sabojāta, un viņi abi jutās nelaimīgi.

Zināmā mērā viņš to sen bija ievērojis. Un tomēr zināja, nebūtu šorīt noticis tas, viņš drīz sauktu sievu atpakaļ. Viņš vairs neticēja nākotnei, neticēja, ka viņu dzīve varētu kļūt sirsnīgāka, garīgi bagātāka, bet viņš tomēr gribēja to turpināt. Viņš bija domājis: dzemdēsim bērnus, redzēsim, vai tas nespēs aizpildīt šo bezdibeni, būt par tiltu. Viņš saprata, ka ar viņu Roze nekad neizjutīs īstu sievas laimi, un tādēļ domāja — viņa pazīst mīļākās laimi.

Jā, viņš bija cieši apņēmies viņu aucināt atpakaļ, iekāms viņa aizceļoja.

Tagad liktenis bija izšķīris viņa vietā. Rozei jādod brīve. Un viņam pašam jāmeklē spēļu šai jaunajā aukstajā gaisā, kas to ietīs.

Viņš nespēja pretoties, ka viņu ietina maigas, saldkairu skumju pilnas ainas. — Pie viņa nāves gultas pienāks Roze. Vēlreiz viņš varēs ar viņu runāt par savu bezgalīgo mīlestību. Un varbūt beidzot viņa sapratīs, ka visu laiku savās mazajās cietajās rokās bija turējusi viņa dvēseli.

Ar nepatiku viņš noraidīja šīs domas.

Vīram jātur dvēsele pašam savās rokās. Viņam pašam jānes atbildība par savu dvēseli. Jāatbild, vai viņa dzīve bijusi tāda, ka mirstot dvēselei vēl būs dzīvības spēki. Vai varbūt tikai mūžīgais ledus segs viņa izdzisušo dzīvi.

Tas viņam tagad jāmācās, ja bija pienācis tik tuvu mūžīgam saltumam. Viņam tagad jāmācās atteikties no Rozes—kā jāatsakās no visa tā, ko nebija pratis padarīt skaistu un labu. Viņam jāmācās dzīvot taisnīgi un godīgi, jo taisnīga un godīga vīra dzīve nekad nebūs bijusi velta, lai reiz varētu mirt tā, kā mira Rozes māte, ja vēl tagad būtu lemts kādu laiku dzīvot.

No kantora viņš aizgāja pie daktera Meijera. Dakteris viņa slimību nosauca par plaušu galu kataru; abas plaušas bija ķertas, tomēr bīstama nekā nebija, un viņš ieteica Torkildam pēc iespējas drīzāk aizbraukt uz sanatoriju.

Skaidrajā sarmainajā ziemas vakarā Torkilds atgriezās mājās. Pār upmalas nodzeltējušām pļavām pletās mūžīgā baltā smagā ziemas migla, debesis saulrietā vēl viegli sārtojās. Viņš brīnījās pats par savu kluso skaidro noskaņu, dodamies pretī pamestajai mājai.

Vakarā viņš rakstīja Rozei. Rakstīja un plēsa daudzas vēstules. Beidzot vēstule, ko aizsūtīja, skanēja:

«DĀRGĀ ROZE,

Beidzot esmu nācis pie atziņas, ka esmu nelietojams cilvēks: laikam gan tā bija Tava veselā daba, kas tik neatlaidīgi pret mani cīnījās — es nederēju par Tavu vīru, man nebija tiesības laist pasaulē bērnus.

Es melotu, sacīdams, ka labāk mēs nekad nebūtu precējušies. Zinu, Tev tas būtu bijis vislabākais, var jau būt, ka arī man — bet labāk vai ļaunāk, galu galā noteikti nezinu. Daudzās lietās man Tev jālūdz piedošana — varbūt kādreiz pienāks diena, kad Tu nespēsi man piedot, kaut gan zinu, ka tagad to dari. Būtu tikai taisnīgi, ja Tu kādreiz sarūgtināta domātu par mani.

Atzīstu, ka neesmu vīrs, kas varētu radīt bērnus. Un tas visu izsaka. Mīlu Tevi tikpat sirsnīgi, kā vienmēr esjnu mīlējis, bet esmu nācis pie atziņas, ka mana mīla uz Tevi bijusi ļoti savtīga. Un tā jūtot man kļūst skaidrs, ka nekad nespēšu iekarot Tavu mīlu. Mūsu abu labā nevēlos vairs mūsu kopdzīvi turpināt.

Es uz laiku aizceļoju. Rakstīšu Tev no turienes un aizsūtīšu savu jauno adresi — mums kārtojamas daudzas praktiskas lietas, un viss notiks, kā Tu vēlies — piemēram-, ja Tu vēlētos likumīgu šķiršanos un tā tālāk.

Ir gandrīz smieklīgi runāt par to, ka vēlu Tev dzīvē visu to labāko, zinot, ka esmu Tavu dzīvi izpostījis. Bet tagad jūtu, ka būtu spējis pat atdot savu dzīvību Tavas laimes labā. Tev rakstīt visu to man gandrīz grūtāk nekā mirt, zinu arī, ka tas Tev sagādās ciešanas, bet daru to, būdams pārliecināts, ka kļūtu vēl ļaunāk ja Tu atgrieztos.

Tavs Torkilds.»

Viņš vēlreiz izlasīja vēstuli. Tā viņam likās tik banāla. Bet visu viņš nespēja sacīt Rozei. Un pirmā kārtā viņam tagad jāmācās klusēt, klusēt par to, ko vairs nebija tiesības viņai uzticēt, kaut arī tas viņu pašu stipri atvieglotu.

Tagad viņš bija noguris un gribēja šo lietu izbeigt. Tādēļ arī nosūtīja vēstuli.

Viņš bija nolēmis nebraukt uz sanatoriju. Vispirms, lai Roze neuzzinātu, ka viņa plaušas ir ķertas. Tas izskatītos, it kā viņš tās acīs gribētu iegūt pārāk lētu cietēja vainagu. Droši vien tad Roze ierastos pie vīra, nemaz neievērotu viņa pretrunas. Un tad vēl viena lieta: ja viņš nespēj atveseļoties un izturēt ikdienas darbu un dzīvi, bet paliktu nespējnieks — tad labāk izvēlēties citu ceļu.

Tādēļ saņēmis četrus mēnešus atvaļinājuma, viņš devās uz Gundbrandālu, kur kādam paziņam piederēja zemnieku mājas. Tur viņš palika pāris mēnešus, veda vienkāršu, veselīgu dzīvi, piedalījās lauku darbos, medīja un slēpoja kalnos. Pirmās nedēļās viņš vēl drusku spļāva asinis, bet īsā laikā tomēr ievēroja, ka kļuvis vesels; viņš skaidri juta, ka viņā atgriežas dzīvības spēki.

īsi pēc savas atbraukšanas viņš saņēma Rozes atvadīšanās vēstuli:

»MĪĻAIS TORKILD!

Ja tu tā vēlies, tad mums jāsaka ardievas. Mani tas ļoti sāpina, bet nav pret Tevi ne mazākā sarūgtinājuma — vismaz tagad nē. Vai varbūt kādreiz tas būs, kā tu pareģo, nevaru zināt. Tomēr ceru, ka tas nekad nenotiks. Mīļais draugs — nevaru sevi piespiest novēlēt tev nākotnē laimes, jo zinu, Tu pats tam netici. Bet vēlu vismaz, lai Tu atrastu sirdsmieru.

Reiz jau visam beigas, tad labāk, ka mūsu laulību ari ārēji šķir. Protams, ka pieņemu Tavu piedāvājumu man palīdzēt, bet tik daudz, kā Tu raksti, man nevajag, un Tu pats vari saprast, ka negribu to pieņemt; es Tavus apstākļus labi pazīstu. Pats par sevi saprotams, ka Tavu palīdzību pieņemšu tikai, kamēr atradīšu darbu, bet līdz tam laikam to ar pateicību pieņemu.

Vienu es Tev gribētu lūgt. Parūpējies, lai apkopj manus stādus. Man viņi tikpat kā dzīvi radījumi, un tādēļ būtu ļoti sāpīgi, ja tie iznīktu. Vai nedomā, ka Inga Vlka, Strandcna kundze un varbūt arī Norbija kundze vēlētos dažus no tiem? Tiklīdz pati atradīšu sev dzīvokli, paņemšu cik vien iespējams pie sevis. Man tik neizsakāmi skumji, ka tās ir beigas. Un mani neatstāj domas: ja mūsu mazais dēliņš būtu dzīvojis … Es tik ļoti par viņu skumstu, un visus šos gadus ik dienas viņu esmu pieminējusi. Bet Tev taisnība — tagad par vēlu.

Ar labunakti, manu mīļo zēn. Dzīvo vesels!

Tava Roze.»

Martā, pavasara vējiem pūšot, Torkilds devās Beriternas kalnājos un palika tur līdz Lieldienām, kamēr izbeidzās viņa atvaļinājums.

Viņš atgriezās darbā iededzis, kā vēl nekad līdz šim — un arī zināja, ka kļuvis miesīgi un garīgi tik vesels, kā kopš pirmām laulības dienām nebija juties.

13

Jūnija beigās, dažus mēnešus pēc atgriešanās, Torkilds kantori atrada kādu vēstuli. Rokraksts likās pazīstams, kaut gan viņš tūlīt nevarēja atcerēties, kam tas pieder. Atplēšot vēstuli, viņš izbrīnā redzēja, ka tā bija no Akseļa. Tā skanēja:

«MĪĻAIS TORKILD!

Protams, nevaru gaidīt neko citu, ka Tu par manu vēstuli brīnīsies, un pat nezinu, vai manu priekšlikumu pieņemsi. Man, protams, nenāk ne prātā, lūgt lai Tu aizmirstu visu to, kas musu starpā noticis, bet varbūt par spīti visam, tomēr dosi man iespēju Tevi satikt ? Tā jau laikam arī būs pēdējā reize, jo esmu pieņēmis vietu kādās angļu ogļraktuvēs Čīlē, nelielā pilsētiņā, ko sauc St. Terēze, tā atrodas kalnos pie Bolīvijas robežām. Nākošo svētdien izbraucu uz Bucnos-Airesu un diezin vai Norvēģijā vairs vispār atgriezīšos.

Būtu ļoti pateicīgs, ja pirms aizbraukšanas varētu ar Tevi runāt. Domāju, ja Tev būs pieņemams satikties rīt pulksten 7, Holmcnkolena sporta hallē, vai arī kādu citu vakaru. Ja esi ar mieru, lūdzu piezvani. Manas saimnieces tālruņa numurs 180018.

Akselis.»

Mirkli Torkilds aplūkoja vēstuli, tad piezvanīja: «Pasveiciniet, lūdzu, inženieri Hristiansena kungu un pasakiet viņam, ka brālis viņu rītu pusastoņos gaidīs sporta hallē.»

Kad Torkilds nākošā vakarā devās uz sporta halli, viņš pienākot redzēja, ka brālis jau sēdēja verandā. Torkildam kāpjot pa kāpnēm, brālis piecēlās un devās viņam pretī. Viņš izskatījās samulsis un nospiests un izstiepa roku, tomēr it kā gaidīja, ka brālis to neņems. Bet Torkilds paspieda viņa roku, un ne vārda nerunājot viņi aizgāja pie Aksela galda. Galdā atradās pudele sarkanvīna un divas glāzes, un Akselis gribēja piepildīt otro glāzi.

«Nē, pateicos.» Bet tad Torkildam likās smieklīgi, viņš it kā grib pasvītrot savu cieņu, nesaskandinot ar brāli, un tādēļ piezīmēja:

«Esmu izslāpis, vispirms pasūtīšu glāzi alus.»

Dziļi lejā gulēja fjords, zils un spogujspožs, piesēts mazām baltām burām. Izskatījās, it kā tur lejā būtu izplests liels balts lakats. Pilsētiņu applūdināja smalka gaiša saules mirdza, bet kalnu smailes, kas to ieslēdza, tiecās gaisos, un saules apmirdzētās vasarnīcas izskatījās tumši zaļajos egļu mežos

kā mazi zelta akmeni.

>

«Es ilgi sēdēju un lūkojos šai ainavā,» apspiestā balsī iesāka Akselis. «Cik še neizsakāmi skaisti! Domāju, ka šī zeme taču mana tēvzeme. Un tomēr nekad neesmu še juties kā mājās, vienīgi reiz manī kvēloja izjūtas, ka še ir vienīgā vieta pasaulē, kur varētu atrast savas mājas. Un tagad laikam uz visiem laikiem no šejienes aizbraukšu.»

«Gan jau atkal atgriezīsies,» mazliet samulsis piebilda Torkilds.

«Mūsu dienās pat Amerika vairs nav . . .» viņš apklusa, jo pats saprata, cik naivi skanēja viņa vārdi.

«Es tam neticu. Varbūt kā vecs vīrs — ieradīšos ciemā.» Mirkli Akselis lūkojās tālumā. «Pateicos, ka atnāci,» viņš pēkšņi klusu sacīja. «Negaidīju, ka to darīsi.»

«Nu, es tiešām būtu vēlāk dusmojies, ja uzzinātu, ka tu aizbraucis viņā pasaules malā, man pat nepaziņojot.»

«Protams, es saprotu to. Bet tas pavisam kas cits.» Akselis

mazliet smaidīja. «Tas, par ko tu varētu dusmoties, ir vienīgi mana nejaukā izturēšanās, ka gluži dabīgi…»

Torkilds nezināja ko atbildēt un tikai piebilda:

«Vai tu brauksi caur Kopenhāgenu un pateiksi Dorisai ardievas?»

«Nē. Vai viņa atkal Kopenhāgenā? Es no viņas saņēmu jaungada karti un vēlāk vēstuli, kas bija rakstītas Regence kafejnīcā. Domāju, ka viņa vēl atrodas Parīzē.»

«Nē, kopš aprīļa viņa ir Kopenhāgenā.»

«Esi tik labs un iedod viņas adresi, lai varētu aizrakstīt. Mēs brauksim tieši uz Angliju. — Jā, piektdien man būs kāzas.» Un Akselis nolaida acis.

Mirkli Torkildu pārņēma šausmīgas bailes. Tad viņš saņēmās — tas taču bija neiespējami, jau laika ziņā vien; viņi tak vēl nebija šķirti.

«Ar Agdu Vāgi,» Akselis turpināja. «Kāda jauna meitene, ko pazīstu jau vairākus gadus.»

«Jā — tad vēlu tev laimes,» sacīja Torkilds. Viņa vārdi skanēja mazliet piespiesti, jo viņš neskaidri nojauta, ka šoreiz šī frāze it kā neder.

«Paldies,» sacīja Akselis. Un brītiņu vilcinājies, piebilda: «Jā — bez šaubām būtu bijis pareizāk un labāk, ja viņu jau agrāk būtu apprecējis. — Un tagad viņa ieņēmusi galvā, ka agrāk to nedarīju tādēļ, ka negribēju viņu še mājās iepazīstināt ar savējiem, — bet tur tālumā, kur neviena nepazīstu, viņa man laba diezgan.»

Viņš mirkli klusēja-

«Bet varbūt būs labāk, nekā sagaidu. Tur svešumā mēs būsim tik vientuļi. Un es darīšu visu, lai mūsu dzīvi veidotu vieglāku. Īstenībā Agda ir ļoti mīļa — strādīga un pilnīgi godīga.»

Torkilds samulsis klusēja.

Akselis ielēja glāzē vēl vairāk vīna un izdzēra. Tad viņš pēkšņi palūkojās brālim acīs.

«Tai vakarā, tu jau zini, kad biju pie jums pēdējoreiz. Nācu . taisni no Agdas, un viņa man izteica visdziļākos pārme

tumus. Dažas dienas pirms tam viņa pastāstīja, ka gaida bērnu. Un es, protams, sacīju, ka mēs precēsimies cik ātri vien iespējams. Bet man bija jānokārto viena otra lieta — pirmā kārtā manas naudas lietas. Sākot no augstskolas

laikiem man bija parādi, un tagad nācās taisīt jaunu aizņēmumu. Es to Agdai paskaidroju, un tad bija pārmetumi.

Un to gribēju tev pastāstīt iekāms aizceļoju. Varbūt tad tu sapratīsi. . .»

«Es tevi saprotu,» klusu sacīja Torkilds.

«Nu — kad beidzot visu tā biju iekārtojis, lai varētu ierīkot sev vienkāršu māju, Agda pastāstīja, ka esot maldījusies. Un tad viņa sacīja, ka vairāk ar mani neprecēšoties, jo to man toreiz stāstījusi labā ticībā, bet ne lai ievilktu mani laulībā. Kopš tās dienas viņa par laulībām nekad vairs nerunāja. Tici man, arī viņai savs lepnums.

Nē, viņa paskaidroja, ka to darījusi tikai bērna dēļ, prasot, lai es uz vietas ar viņu salaulājoties. Un tā tas ir, man šķiet, viņa rīkojusies pavisam pareizi. — Viņa ir labs cilvēks un zina, ko tas nozīmē, jo pati ārlaulības bērns. Viņas tēvs izturējies godīgi, kā zināmi ļaudis teiktu: līdz piecpadsmitam gadam maksājis par bērnu kādai godīgai amatnieku ģimenei trīsdesmit piecas kronas mēnesī, bet mātei devis vilka pasi. Tagad viņas māte mirusi — viņa bija pavisam noslīdējusi uz leju. Pēc mātes nāves Agda rakstīja tēvam, ko ne reizi nebija redzējusi, un lūdza palīdzību — viņai toreiz bija septiņpadsmit gadu un tā apmeklēja kādu šūšanas darbnīcu, bet agrāk strādāja kā izsūtāmā meitene Stieņa un Strēma firmā. Viņa saņēma divdesmit kronas un brutālu vēstuli, kurā tēvs aizrādīja, ka bijis pret viņu tik labs tikai aiz līdzcietības, bet nekad neticējis, ka esot viņas tēvs.

Mans augsti cienījamais nākošais sievas tēvs ir konsuls Vandams, Bergenā, zini, viņam pieder «Monplaisir.» Atceries daudzus gadus atpakaļ, mēs reiz dejas vakarā pie Rama iepazināmies ar kapteiņa Helēna kundzi, — tā bija konsula meita. Cik atceros, tev viņa patika. Agda viņai ārkārtīgi līdzīga — viņas abas apmēram vienā vecumā.

Agda strādāja tai pašā mājā friziersalonā, kur atradās mans kantoris, un tā mēs iepazināmies. — Kādu dienu, ejot pusdienās, es viņu satiku kāpnēs, un mēs gājām gabaliņu kopā. Viņa bija ļoti satraukta, un, kad ienācām parkā, nogriezās kādā mazā celiņā un sāka raudāt. Friziera salonā bijusi viņas pusmāsa Helēna kundze, mazgājusi un krāsojusi matus, un Agdai nācies viņu apkalpot. Kundze nebijusi apmierināta, bet uzvedusies pret Agdu ļoti ļaini un neiecietīgi. Toreiz viņa man tad pastāstīja par saviem ģimenes apstākļiem.

Pēc tam es kļuvu Agdas mīļākais. — Agrāk mēs tikai viegli lakstojāmies, drusku pastaigājāmies un vienu vienīgu reizi bijām kopā kafejnīcā.»

«Nabaga meitene,» Torkilds vienkārši piebilda.

«Tas notika tajā rudenī, kad tu apprecējies.". Akselis brīdi klusēja, atspiedis zodu rokās.

«Zinu, ka būtu viņu katrā ziņā apprecējis. Jo teicu, ka viņu mīlu, un mīlu vēl tagad. Pareizāk būtu rīkojies, viņu tūlīt precēdams. Tagad viņa, protams, visu var izskaidrot citādi.

Un visu laiku zināju, ka sirdī jutīšos saistīts pie Agdas. — Lai kas notika, lai ko es darīju tomēr nekad nedrīkstēju aizmirst, ka Agdai pieder mans vārds.»

«Viņš pēkšņi pievērsās Torkildam.

«Vai tev zināms, kas notika starp mani un Rozi rudenī?»

«Nē.»

«Arī viņa man iesita sejā,» klusi un noteikti sacīja Akselis.

«Un tādēļ es tagad aizbraucu. Es jūtos kā izdzīts.»

Torkilds mirkli lūkojās brālī.

«Jā, viņa rīkojās pareizi,» Akselis tāpat nobeidza.

«Domāju, tev tas zināms. Un man likās, mans pienākums tev visu izskaidrot, cik jau nu labi protu. Tu tak zini, ka es viņu mīlēju?»

Torkilds piekrizdams palocīja galvu.

«Un taisni tas ir visbriesmīgākais. Agdu es labprāt ieredzēju — visu laiku. Un tomēr dažreiz jutu pret viņu lielu sarūgtinājumu, kas ir pavisam netaisni, jo viņa nav vainīga. Viņa pret mani savā ziņā vienmēr bijusi laipna un mīļa — viņa ir mazliet pavirša, un tas tik saprotams, ņemot vērā apstākļus, kādos viņa uzaugusi. Citādi dzīve viņai kļūtu nepanesama. Bet man vienmēr likās, it kā manas jūtas pret viņu būtu mazvērtīgākas. Un ka kādu citu es mīlu pavisam citādi, dziļāk, sirsnīgāk un smalkāk. Un, mans Dievs, sajust, ka šīs labākās jūtas nekad nespēs uzplaukt. ..

Jā, tagad es, protams, domāju mazliet citādi. Domāju, ka tagad varēšu sniegt Agdai — un sevišķi bērniem, ja mums tādi būs, un tāpat viņu mātei — cilvēcīgi vērtīgas jūtas.»

Viņi sēdēja klusuciezdami un lūkojās pār fjordu. Gaišajā vakarā tas pletās zem viņiem viegli violets. Un verandā, kur viņi sēdēja, ieradās bars jaunu meiteņu — divpadsmit, trīspadsmit gadu vecumā — vaļējām bizēm, putekļainām drēbēm un zābakiem, sārtiem vaigiem, un rokas un mugursomas tām bija pilnas ziediem, ogām un zaļumiem.

«O, man šķiet, es aiz slāpēm nomiršu,» viņas sauca viena par otru.

Viena palika kājās, jo tai vajadzēja iet un pasūtīt visam baram ko dzert. Bet ilgu laiku viņas kaulējās, kamēr izšķīrās, vai lai pasūta sarkano limonādi, citronādi vai ingvēra alu.

«Un neaizmirsti paņemt par desmit ērām šokolādi,» vēl viena viņai nosauca pakaļ.

«Krējuma šokolādi ar riekstiem! Neaizmirsti, Margit, ar riekstiem!»

«Man šķiet, es šodien esmu nostaigājusi vismaz trīs jūdzes,» ierunājās viena.

«Vismazākais trīs jūdzes.»

«O, cik esmu nogurusi!» Un bērni izkratīja no mugursomām vijolītes, maijpuķītes un gailenītes un maizes atliekas, ietītas taukainos papīros, piepildot visu galdu.

«Varbūt tu man tagad ieliesi drusku sarkanvīna,» sacīja Torkilds.

Akselis piepildīja viņa glāzi. Un klusuciezdami viņi tās iztukšoja.

«Sākumā es jūs neapskaudu un nedusmoju, toreiz, kad laulājāties. Jo domāju, ka jūs esat laimīgi,» turpināja Akselis. «Savas jūtas pret Rozi mēģināju izveidot cēlākās noskaņās. Un tu man biji ļoti mīļš — protams, tev grūti tam ticēt. Dziļi sevī es instinktīvi jutu, ka no mums trim tu esi dzīvesspējīgākais, ka tu no visļaunākiem apstākļiem tomēr prati izlobīt to labāko, vai arī labāk prati aizsargāties pret bojā eju. Mēs visi ilgojāmies mājas. Nezinu, vai tu mani sapratīsi, bet ja būtu jutis, ka jūsu māja ir laimīga, es būtu gājis rezignēti savu ceļu. Tev piederētu Roze un labākā mantojuma daļa. Man Agda un mazvērtīgāka zeme, bet es būtu strādājis, lai arī mūsu kopdzīvi darītu jaukāku.

Bet tad man likās — nezinu, kā lai to labāk izsaku … Es būtu apmierinājies ar mazu stūrīti jūsu mājās, ar mazdrusciņu tās mirdzas, sirsnības un siltuma, ko Roze izstaroja ap sevi — būtu šo drusciņu paņēmis līdzi un priecājies par to savā mājā. Es, protams, nespēju to tā izskaidrot.»

»Ak jā. Es tevi saprotu.»

«Nu lūk! Un tad manī ielīda velns. Un pēc vakara, kad tik riebīgi izturējos pret tevi, es pavisam biju nelabā varā. Viss beidzās ar to, ka pēc tēva mājas noslēgšanas, kad mēs pavadījām Dorisu un atgriezāmies viesnīcā, es ielauzos Rozes istabā un sarīkoju drausmīgu scēnu. Biju tādā garastāvoklī, ka nīdu viņu, tevi, Agdu un pats sevi — jā, visvairāk pats sevi. Viss beidzās ar to, ka viņa man parādīja durvis — viņa jau vairākas reizes bija lūgusi mani iet — un kad neklausīju, viņa man deva pliķi.»

Akselis apklusa, it kā nogaidot, ko sacīs brālis. Bet Torkildam klusējot, viņš jautāja:

«Vai viņa tev to nestāstīja?»

«Nē. Bet nākošā rītā saņēmu par jums anonīmu vēstuli,» pēc brītiņa piebilda Torkilds.

Akselis lūkojās savā brālī. Bet Torkilds bija pievērsis skatu fjordam.

«Un tas bija iemesls, kādēļ . . .» viņš pavisam klusu jautāja.

«Vai vēst ule spēlēja kādu lomu, ka mēs drīz pēc tam šķīrāmies, tu domā? Ne jau tieši. Rozei, protams, par vēstuli nav ne mazākās nojautas. Bet šī vēstule mani tomēr piespieda šo un to pārdomāt. Un tad mums iznāca asāka saruna, un mēs vienojāmies šķirties.»

Pēc kāda brītiņa Torkilds apspiestā balsī jautāja:

«Toreiz — Fredrikshaldā, kad tu runāji ar Rozi, vai tu viņai teici, kaut ko tamlīdzīgu, kā toreiz man — par bērna nāvi?»

Akselis tumši pietvīka.

«Nē. Tik traks es vēl nebiju.»

«Piedod,» klusi sacīja Torkilds.

«Lūdzu! Tev pilnīga tiesība domāt par mani visļaunākās lietas.»

«Tā es to nedomāju.»

«Tā bija liela nelaime,» atkal tikpat klusu ierunājās Akselis, «ka bērniņš piedzima nedzīvs.»

«O! Neviens nevar zināt,» skumji noteica Torkilds.

Bet abi vīrieši paskatījās uz pretējo galdu, kur mazās meitenes lēja glāzēs dzelteno un sarkano limonādi — ziedu un zaļumu vidū.

«Jā, nebūtu par ļaunu, trīs četri tādi bērni,» sacīja Akselis, pamādams ar galvu uz to pusi. «Esmu ievērojis, ka pazīstamās ģimenēs meitenes vienmēr turās pie tēva. Un zēni pie mātēm.»

«O, vienmēr gan tā nebūs.»

«Man šķiet, ka iekams kādam vīram nav piedzimusi meita, viņš daudz ko nespēj saprast,» domīgi noteica Akselis.

Viņi tur augšā vakariņoja un vēlāk vasaras naktī sēdēja vēl vienmēr verandā, dzēra kafiju un smēķēja.

Pēkšņi Akselis ierunājās:

«Gribēju tev, Torkild, kaut ko lūgt. Vai tu kādu dienu nevarētu kopā ar mani apciemot Agdu? Redzi, viņa liek visai lielu svaru, iepazīties ar manu ģimeni, un cita man neviena nav, izņemot tevi.»

Torkilds palūkojās sāņus. Akseļa balss un izturēšanās norādīja, ka viņam jāizcieš daudz mazu scēnu un pārmetumu, un Torkilds samulsa, kā apmulsīs ikviens vīrs cita dēļ, kaut arī tas būtu svešinieks, jūtot, ka šis vīrs baidās no sievas mēles.

«Nu pats par sevi saprotams,» viņš ātri piebilda. «Es jau visu vakaru gribēju tevi lūgt iepazīstināt mani ar savi līgavu.

Ja jums tas pieņemams — vai mēs rītvakar nevarētu kopā aiziet uz operu un pēc tam kaut kur paēst vakariņas.»

«Jā, pateicos.» Brālis likās tik priecīgs, un Torkildam kļuva viņa vēl vairāk žēl.

«Tas būtu jauki — lieliska ideja.»

«Nu labi, tad norunāsim uz vietas. Kad un kur es jūs varētu satikt.»

14

Pēc desmit dienām kādā mirdzošā skaistā svētdienas rītā, Torkilds stāvēja uz kuģa tilta un sarunājās ar brāli un svaiņiem, kas bija pārliekusies pār dzelzs margām augstu pār kuģa korpusu.

Akselis lūkojās uz pilsētu un kalniem, kas zaigoja perlamutra krāsās. Bet Agda bija pārliekusies uz leju, dziļi pār margām, nevērīgi turēdama rožu buķeti, ko viņai bija pasniedzis Torkilds un otrs liecinieks — kandidāts Brūns. Torlcilds novēroja, cik pasvītroti brīvi viņa izturējās un smaidīja, ievēroja arī viņas izmeklēto tērpu.

«Jā, atceries, Torkild, ka tu man apsolīji čakli rakstīt.»

«Jā, bet pa starpām vēlētos dzirdēt arī kaut ko no jums.»

«Vari uz mani paļauties. Tu jau zini, Akselis nav liels rakstītājs. Bet es gan rakstīšu un pastāstīšu, kā mēs dzīvojam.»

Viņa izskatījās labi, kaut gan mazliet pilnīgā seja bija tauka, un āda pelēka, lielām porām un sejai trūka personības iezīmju. Bet viņas smaids bija laipns un patīkams. Viņas gaišos krāsotos matus sedza eleganta plata cepure, mazliet pilnīgo stāvu iekļāva ļoti izmeklēts, vienkāršs ceļa uzvalks, un visā viņas pasvītroti korektā būtībā bija kaut kas, ko Becija vienmēr mēdza apzīmēt par «pārdevēju eleganci.»

Pēc atkalredzēšanās Holmenkolenā, Torkilds ik vakarus bija kopā ar Akseli un viņa līgavu. Pēc viņa domām svainiene bija ļoti jauka; Dievs lai pasargā, viņai nekā nevarēja pārmest, arī par viņas dzīvi nē. Varbūt vienīgi pēc Aksela nostāsta par viņu un tās apstākļiem, Torkilds bija sagaidījis kaut ko sevišķu. Bet tā tas nebija. Agda bija laipna, un tai piemita ikdienišķo sieviešu iedomība, un viņa centās likteņa piešķirto vīru vienā un tai pašā laikā lutināt un tiranizēt, šīs īpašības jau bija tipiskas visu šķiru sievietēm. Torkilds bija pārbecināts, ka viņai jau pirms iepazīšanās ar Akseli bijuši mazi piedzīvojumi. Droši vien arī Akselim tas bija zināms. Bet neviens viņai nekā nepārmeta. Ja jau pati dzīve bijusi pret viņu tik nežēlīga, tad labāk, ka viņa bija tāda — pavirša un vieglprātīga. Kamēr pret cilvēkiem izturas ļauni, viņiem tikai nāk par svētību, ja tie nav sevišķi jūtīgi pret ļaunu un labu. Agda līdzinājās simtiem sieviešu, un tādēļ tā bija tikai laime, ja arī viņas liktenis bija līdzīgs daudzām tādām sievietēm.

Bet Torkilds tomēr sajuta līdzcietību pret brāli.

Viņš palika stāvot un vēdināja cepuri tik ilgi, kamēr vien varēja saredzēt mazo balto punktiņu jūklī, kas kustējās aiz lielā okeāna tvaikoņa margām. Viņš domāja par ljordu, kas saules mirdzā vizēja tik gaišs un skaidrs, zemu kalnu pauguru, kailu pelēku klinšu un tumšu mežu ieslēgts, kur pa starpām gulēja mazas baltas un sarkanas mājiņas, mezdamas gaisā klusajā svētdienas rītā taisnus dūmu stabus no zemajiem dūmeņiem. Viņš domāja ka izprot brāļa izjūtas, braucot skaistajās šērās. Viņi tagad droši vien sēdēja pītos krēslos augšējā klājā. Viņš iedomājās Agdu, kas lielo, spalvām greznoto cepuri droši vien bija apmainījusi pret mazu angļu ceļa cepurīti ar zaļu plīvuru, ko nesen viņa klātbūtnē bija pielaikojusi. Droši vien pār ceļiem viņai bija jaunais mīkstais pleds, un viņa sēdēja uzsmaidīdama vīrietim, kas to bija padarījis par savu sievu, ieinteresēta noslēgt jaunas pazīšanās, — nākot-nes un ceļojuma gaidu piesātināta. Vecajā zemē viņa nepameta it nekā, pat ne atmiņas. Viņa droši vien bijā izdzēsusi no atmiņas visu, kas noticis līdz dienai, kad kļuva Hristiansena kundze. Še viņa nevienam nebija pateicību parādā, jo bija saņēmusi tikai kailo dzīvību, un tādēļ labi, ka visus šos gadus nodzīvoja tā, ka savu jauno dzīvi varēja sākt bez atmiņām un rētām.

Lejā, netīrajā ūdenī starp tilta stabiem, korķiem, koku gabaliem un papīriem šūpojās sārta roze, droši vien no Agdas līgavas buķetes. — Torkildu pēkšņi pārņēma liels maigs pateicības vilnis, ka viņš drīkstēja palikt še, liela pateicība par visām bērnības laimīgām un bezrūpīgām atmiņām, par jaunekļa un vīra gadu jaukajām dienām, kas visu saistīja pie dzimtenes. Un viņu pārņēma dziļas ilgas pēc kalnāju meža, kur koki bija piesēti jauniem maigi zaļiem zariņiem, kur auga kupli zaļi melleņu ceri un pa starpām mazas pavasara puķītes, kur vilkastu baltie ziedu pudurlši ieslēdza mazās ūdenspeļķes, kurās atspoguļojās vasarīgās debesis.

Štacijā viņš ielēca pirmajā ielu dzelzceļā, kas devās kalnos — viņš gribēja aizbraukt līdz pat Tīreļu mājām.

Bija pagājis gads, kopš viņš pēdējo reizi bija Nordmarkenā. Un kaut gan tikai pirms neilga laika bija atgriezies no augstienēm, un, kaut gan ejot no darba mājās viņš ik dienas gāja caur klusiem mežiem un druvām, kur reti redzēja pilsētniekus, tomēr viņu bija pārņēmusi tāda izjūta, it kā viņš gadiem nebūtu bijis īstā mežā. Ieejot mežā, viņš nogriezās pa kādu izmitu ceļu, ko neskaitāmas reizes bija mīdījusi pilsētas jaunatne, kurai šis mežs īstenībā piederēja. Še augšā

Kristiānijas zēni un meitenes iepazinās ar egļu smaržu, purva valgo zemi, še viņi pirmoreiz redzēja, kā saule zeltīja vientuļo priežu sarkanos stumbrus un tumšās skujas, redzēja, kā bāli atvizēja baltie, tumšo mežu ieslēgtie sniega lauki, bālai ziemas saulei norietot. Torkildam šis mežs bija vienīgais visā plašā pasaulē.

Viņš nogriezās no ceļa un devās uz vecās mājiņas pusi. Uznācis kalnā, viņš tur ilgi stāvēja nolūkodamies lejup. Brūnās mājiņas priekšā, kas ar zaļo kūdras jumtu pacēlās uz vientuļas kbnts, — egļu meža un alkšņu krūmāju ieslēgts gulēja mazais mirdzošais ezeriņš. Mājiņas logi bija aizslēgti, acīmredzot tur neviena nebija. Nē, Lunds un Helsings šodien droši vien brauca buru laiviņā.

Arī Tīreļu mājas šķita tukšas. Pelēkajā ēkās ar apkārtējām zaļām pļavām un dzidro ezeriņu, bezgalīgiem mežiem segtiem kalniem, kas noslēdza ainavu no visām pusēm, valdīja vienīgi pusdienas saule un pusdienas klusums.

Torkilds izstiepās augstajā sulīgajā zālē zern ērkšķogu krūmājiem un, aizsargādamies no saules stariem, uzlika sejai cepuri. Viņš laikam bija iesnaudies, kad izdzirda ap sevi troksni. Pēkšņi ierunājās bērna balss:

«Tos ziedus neaiztiec, Kaja, no tiem kādreiz izaugs zemenes, tos mēs nedrīkstam plūkt.»

Torkilds palūkojās zem cepures malas. Divas mazas meitenītes roku rokā brida pa augsto zāli. Vienai varēja būt trīs līdz četri gadi, bet mazākai augstākais divi. Viņas bija ārkārtīgi līdzīgas, jaukas, jocīgas un mīļas, maziem strupiem deguntiņiem, lielām apaļām debeszilām acīm, sārtiem vaigiem, linu gaišajos matos bija iesietas lielas baltas zīda lentas, gan ne pirmā svaiguma. Viņas abas arī bija pavisam vienādi ģērbtas — zilos svīteros un bruncīšos, abām uz viena cebša bija noslīdējušas biksītes, un vienā kājiņā karājās vaļēja zeķīte.

«Vī—īrs,» sacīja mazākā un norādīja uz Torkildu.«Vī—īrs guļ.» Viņa noliecās un atkal noplūca dažus zemenīšu ziedus.

«Nedari tā,» lielākā māsa viņu paraustīja aiz rokas. «Vai tu nedzirdi, tur izaugs zemenītes.»

«Varbūt Kaija nemīl zemenes,» ieteicās Torkilds un nosvieda cepuri no sejas.

Bērni apstājās un nopietni uzlūkoja svešinieku.

«Labdien,» sacīja Torkilds. «Labdien, Kaija un Maija.»

Lielākā brīdi samulsusi nolūkojās viņā.

«Mani nesauc Maija!»

«Nu, protams, ka tevi sauc Maija. Un tavu māsiņu Kaija, es tak zinu.»

«Nē, tu nemaz nezini Mani sauc Ningeborga. Un viņu arī nesauc Kaja, tikai mēs tā sakām. Viņu sauc Katrīna.» Pēdējos vārdus Ningeborga izrunāja ļoti nopietni un apdomīgi.

«Bet es zinu, ka jūs mīlat šokolādi.»

Viņš izvilka no kabatas kārbu ar šokolādes konfektēm, ko Agda reiz teātrī viņam bija iedevusi uzglabāt, un nolauza mazajiem no salipušajiem saldumiem.

Lielā pakniksēja, un tad viņas abas stāvēja un lielām acīm izbrīnā nolūkojās viņā, sūkdamas un grauzdamas konfektes, līdz pār viņu zodiem sāka tecēt brūns šķidrums.

«Tur ir mazi cālīši, » pēkšņi ierunājās lielākā un norādīja uz māju. «Mēs tos redzējām. Jā gan.»

«Tālīti,» sacīja mazā un skrēja pa pļavu.

«Paliec vien un paskaties,» laipni sacīja Ningeborga. «Kaja saka «tālīti», viņa nevar izrunāt cālīši,» viņa paskaidroja, kad Torkilds, sekodams nejaušām iedomām, piecēlās. «Mūsu māte tur iekšā guļ» mazā paskaidroja. «Un kā tevi sauc?»

«Torkilds.»

«O, dikti skaists vārds,» mazā laipni sacīja. «Bet man liekas, es to nevarēšu atminēt.»

Pie mājas aiz stiepļu iežogojuma pastaigājās vista ar maziem cālīšiem. Bērniem tuvojoties mazie dzeltenie mīkstie kamoliņi pīkstēdami paslēpās zem mātes spārniem. Meitenes iebāza pirkstiņus starp stieplēm.

«Uzmanieties, bērni, vista var ieknābt!»

«Ej nu, šis cālītis no mums nebaidās, tas ir visjaukākais!» Tiešām viens mazs dzeltens putniņš nebēga, palika stāvot, pīkstēja un tikai vairījās bērnu pirkstiņus.

Torkilds pēkšņi ieraudzīja, ka no cālīša vēdera karājās gabaliņš baltu iekšu. Mazais putniņš bija ievainojies pie kādas atkārušās stieples. Kāds cits cālītis, aizmirsis uztraukumu, tagad knābāja sava brāļa iekšas.

Torkilds iebāza roku caur stiepļu žogu, saķēra putniņu un apgrieza viņa galviņu.

«O, — vai varu viņu paglaudīt? Ai—ai—ai.» Ningeborga sāka skaļi raudāt, «ko tu darīji — tu moki cālīti, ai, ai, ai,» viņa lēkāja ap Torkildu un mēģināja saķert viņa roku. Mazā Kaja, kas no visa tā nekā nesaprata, izdzirdusi māsu raudot, apsēdās zālē un pūta līdz.

Torkilds nezināja kā apmierināt bērnus. Tai mirklī mājas durvīs parādījās ļoti resna liela dāma un gāzelēdamās skrēja pie vistu dārza.

«Kas tad noticis, bērni. Augstais Dievs, vai tiešām tas tu, Torkild! Ko tu esi nodarījis maniem bērniem?» Viņš uz vietas pazina Bēciju Helsingu, tagad viņu sauca Becija Leke; viņa bija notupusies pie raudošiem bērniem un spieda tos pie kuplajām mātes krūtīm. «Nē, ak tu dieniņ, tas tik ir pārsteigums — tā tā, mani jēriņi, vairāk neraudiet, pastāstiet mātei, kas jums noticis?»

Torkilds parādīja cālīša līķi:

«Nabadziņš bija uzķēries uz stieples. Tas izskatījās tik nejauki, un es viņu uz vietas nobeidzu. Nemaz neiedomājos, ka pirms nācās aizsūtīt bērnus.»

«Tas nebūtu tik viegli izdevies!» strupi piezīmēja Becija. «Mani bērni tādi vīzdeguņi, tiklīdz grib no viņiem tikt vaļā, tie pieķeras kā dadži. Tā, tā, mani mīlulīši, tagad vairs neraudiet. Mazais cālītis bija slims, un tad labais tēvocis viņu nobeidza, un tagad naktī atnāks eņģelis, paņems to un aiznesīs uz debesīm, un Jēzus to padarīs veselu, un tad viņš lidos debesīs un dziedās kikerikī mazajiem eņģelīšiem.»

«Vai mēs nevaram viņu paņemt līdzi mājās, māmiņ,» sacīja Ningeborga. «Tad es redzētu, kā eņģelis atnāk tam pakaļ.»

«Nē, labāk atstāsim viņu tepat, tu jau zini, mēs dzīvojam tik augstu, un eņģelītim būtu jākāpj veselas piecas kāpnes — un iedomājies, ja nu viņš pārskatās un piezvana pie Pedersena kundzes durvīm, tu jau zini, cik viņa nikna, ja kāds piezvana un viņu traucē. Jā, tev jau viegli smaidīt, Torkild, bet ar bērniem bez eņģeļiem un debesīm nevar iztikt. Tā, manas dūjiņas, paskrienieties un parotaļājieties. — Vai tu ko jaukāku esi redzējis?» starojoša un smaidoša viņa lūkojās Torkildā. «Augstais Dievs, patiesi priecājos tevi atkal redzēt — savu veco līgavaini! Nu, kā tu tagad dzīvo, Torkild?»

«Pateicos, labi. Un tu — nu šis jautājums lieks!»

«Tev taisnība. Esmu kļuvusi šausmīgi resna. Būtu paredzējusi, ka satikšu tevi, tad iespīlētos korsetē,» viņa trīcēja smieklos. «Bet tiešām nedomāju še augšā satikt kādu paziņu, un tā jau pietiek ko noņemties, kamēr tiek augšā ar šiem abiem.»

«Tu tiešām esi lieliska, ka vispār uzņemies šādu gājienu.»

«Ak, ko! Bez Nordmarkenas es nespēju dzīvot — un negribēju veselu dienu pamest mazos vienus. Jā, tu un jūs visi toreiz domājāt, ka es zēnu dēļ skrienu kalnos, bet tā nebija vis. Mēs ar vecāko meitiņu še braucām, kad viņa vēl gulēja bērnu ratiņos, trīspadsmit mēnešu veca, bet lejā man viņu nācās nest, un mēs ar vīru nevarējām vienoties, vai vērts ņemt ratiņus atpakaļ, jo daudz no tiem nebija palicis pāri. Tagad es ar bērniem bieži še nāku, Fins ar dažiem draugiem aizgāja uz Koberkalnu, un četros viņš ieradīsies mums pakaļ, Veslu mēs nonesīsim, bet Ningeborga gandrīz noiet kājām visu ceļu — tici man, mazā ir čakla gājēja. Nē, kāds prieks tevi redzēt, manu zēn. Vajadzētu tagad kaut ko iekost, nāc, iesim iekšā un kaut ko sadabūsim.»

Viņa paņēma Torkildu zem rokas. Likās, Becija par savu izskatu vairs nemaz nedomāja: viņas kuplos matus sedza pārāk maza koši sarkana filca cepure, baltajai blūzei trūka dažas pogas, un zilie sporta brunči bija tik šauri viņas plašajam košumam, ka vilkās gan mugurpusē, gan uz vēdera. Un tomēr viņa izskatījās mīļa: no agrākās Becijas bija palicis tikai smaids. Bet tas nebija zaudējis savu mirdzu.

«Tā, tagad nāc un apsēdies — paēdīsim atkal pēc ilgiem laikiem Nordmarkenas pusdienas un kārtīgi aprunāsimies. Bet, lūdzu, esi tik labs un pirms aizskrien un atved bērnus.»

Kad Torkilds atgriezās ar mazajām meitenēm, Becija jau bija apklājusi galdu un tagad izņēma no mugursomas daudz un dažādas garšīgas lietas. Tīreļmāju saimniece ienesa kafiju un uzvārītu pienu un sirsnīgi apsveica Torkildu. Kamēr Becija vārīja bērniem kakao, saimniece sarunājās ar Torkildu, līdz Becija bērnus bija novietojusi kāpnēs un apgādājusi viņus ar ēdienu.

Pabeigusi darbu, viņa atvadīdamās pacēla mazo zodiņus un mīlīgi tām uzsmaidīja. Torkilds to redzot pēkšņi ar sāpēm iedomājās Rozi — taisni tā viņa rīkojās ar savām puķēm un tām uzsmaidīja. Ak, cik nabadzīgu viņš bija padarījis Rozes dzīvi.

Tai mirklī Tīreļu saimniece ierunājās:

«Lieldienās še bija jūsu sieva — kopā ar kādu dāmu. Apjautājos par jums, bet viņa pastāstīja, ka jūs tagad esot šķirti, es biju dzirdējusi, bet negribēju tam ticēt. Jēzus Kristus, vai patiesi tas taisnība, Hristiansen?»

«Jā, tā tas ir.»

«Ak tu mīļo dieniņ, kā ļaudis tagad dzīvo! Tas jau pavisam traki. Ziniet, Norbiji arī šķiras. Jā, tiešām bija patīkami jūs satikt, Hristiansen.»

Becija atgriezās verandā, ielēja kafiju un apsēdās.

«Jā, ak tu mīļā pasaulīt, jūs ar Rozi šķiraties! Ēd tak — manis pašas cepta maize. Es visu cepu pati. Ne savu mūžu neesmu bijusi tā pārsteigta, kā dzirdot to. Man gan likās, ka tas iespējams, tomēr nekad nedomāju, ka jūs tiešām to darīsiet.»

Torkilds mazliet piespiesti smaidīja:

«Kādēļ tad tu tā domāji — un tomēr šo varbūtību nepielaidi?»

«Jūs abi esat tik savādi un izmeklēti un tas padara dzīvi sarežģītāku un romantiskāku. Un tomēr jūs viens bez otra nevarat iztikt, un esmu pārbecināta, ka trešā persona jūsu ceļā nekad nenāks. Tas ir, droši nekad nevar zināt, bet tomēr man liekas, neviens negribēs piemēroties jūsu augstajam stilam, vismaz ilgstoši nē. Es tak atceros vēl savus piedzīvojumus ar tevi,» — viņa smējās pilnā balsī. «Mans Dievs, Torkild, tava sejas izteiksme nupat nav ar naudu samaksājama. Nē, vaļsirdīgi runājot, man šķita, jūs abi esat pārāk smalkjūtīgi, lai kārtotu šo lietu ar advokātiem un tā tālāk. Bet tagad jūs esat šķirti, Roze man stāstīja.»

«Vai tu viņu redzēji?» klusu jautāja Torkilds.

«Jā, pagājušā nedēļā viņa bija pie manis. Pēc atgriešanās pilsētā viņa atnāk pie mums diezgan bieži. Pagājušā ziemā es viņu nejauši satiku uz ielas un nedevu miera, kamēr viņa atnāca pie mums. Vari man ticēt, mani bērni ir lieli draugi ar krustmāti Rozi, un viņa par mazajiem ļoti sajūsmināta.»

«Varu iedomāties!»

«Es viņai teicu to pašu, ko tagad tev. Bez tam mazliet šķiršanās jums nāk tikai par labu. Protams, jūs esat daudz cietuši, bet gan jau atkal saiesiet kopā.»

«To gan mēs nedarīsim,» pavisam mierīgi sacīja Torkilds. Viņš tiešām bija izbrīnījies, ka neļaunojas uz Beciju, ka viņa tā sakot rakņājas viņu lietās, kas agrāk tam vai dvēseli rāva no krūtīm ārā.

«Gribi, derēsim!»

«Nē, uz tādām lietām es neielaidīšos!» viņš smiedamies iesaucās.

«Kā vēlies. Vismaz vari apsolīt manām mazajām meitenēm katrai vienu zelta saitīti, tiklīdz turēsi mīļo savās skavās. — Meitenes, vai ziniet ko jūs no tēvoča saņemsiet? Smalku, smalku zelta kakla saitīti, vai viņš nav jauks tēvocis?»

«Kā viņai klājas,» Torkilds klusi jautāja.

«Ak, pareizi, jūs jau nesatiekaties, kā tagad šķirti ļaudis parasti mēdz darīt. Tik vecmodīgi cilvēki patiesi nav redzēti. Bet, protams, atveseļošanās process jau tādā veidā daudz radikālāks. Jā, viņa dabūjusi it labu vietu un dzīvo pie kādas atraitnes, kam seši bērni un ziepju veikals. Brīvajā laikā Roze droši vien ved viņas grāmatas un svētdienās iet ar bērniem pastaigāties. Un beidzot varu tikai sacīt, ka roze tevi mīl bezgalīgi.»

Torkilds viegli papurināja galvu:

«Pati viņa man to, protams, neteica, vari jau saprast, bet iedomājos, kā viss tas noticis. Dienā un naktī tu viņai simts un divdesmit septiņas reizes jautāji: vai tu mani mīli, vai tu mani mīli tā kā es tevi, vai mīli mani līdz nāvei, vai vari likt galvu ķīlā par to — līdz beidzot viņa, nabadzīte, pavisam samulst un atbild: ak, tiešām nezinu, un tad tu krīti krēslā un sauc: mans Dievs, es mirstu. Jā, Torkild, tiešām ir tādi cilvēki, kas tik ilgi domā par to, vai viņi viens otru mīl, līdz beidzot paši vairs nespēj ticēt, ka tiešām mīl. Taisni kā mana vīramāte — ja viņa naktī kaut vienu stundiņu nevar iemigt, tad pārliecināta, ka cieš no vislielākā bezmiega, ka jau veselus trīs mēnešus nav gulējusi. Un pie tam viņa guļ kā murmulis. — Tādi cilvēki kā Roze, kas vienmēr staigā apkārt un mēģina noskaidrot un izpētīt, ko viņi jūt, Dieva vārds, tādi cilvēki paši sevi nepazīst.»

Torkilds domīgs viņā noklausījās. Lūkojoties tālajos mežos zem vasarīgi zilajām debesīm, zaļajā saules apmirdzētajā kalna nogāzē pie viņa kājām, dzirdot nomaldījušās vientuļas govs zvaniņu mežā un bērnu čalas lejā pļavā, viņš spēja klausīties arī Becijas runās, pareģojumos un vienkāršajā filozofijā. Un klusi viņš pasmaidīja:

«Dzīve ir taisni tāda, kādu mēs paši to padarām.» Becija turpināja filozofēt: «Ja tikai cilvēks nav dzimis lielā nabadzībā vai arī padots slimībai. Tad savu nelaimi nevar sev pārmest. Citādi cilvēkiem nav tiesība to darīt. Es bieži domāju, kā būtu, ja mēs būtu apprecējušies. Ļauna dzīve tev nebūtu. Bet apsolos neapvainoties, ja atbildēsi, ka tādu dzīvi tu nevēlētos, ka labāk tā, kā tev tagad ir.»

Torkilds samulsis smaidīja.

«Redzi nu. Tava dzīve ir taisni tāda, kādu tu pats to vēlējies. Un ja tu tagad neej pie sievas un nemēģini ar viņu samierināties, tad tikai tādēļ, ka to nevēlies. Jūs labāk staigājat apkārt vientuļi, katrs savā augstprātībā, nekā dzīvojat kopā un pārciešat gan labu, gan ļaunu — divu cilvēku kopdzīvē vienmēr būs pārpratumi; mēs visi esam tikai cilvēki. Vismaz vari sevi mierināt, ka dzīve vienmēr kļūs vieglāka, tiklīdz divu vietā ierodas vairāki. — Ņem tak vienu bifstēku — tu jau redzi, ka to pietiekoši daudz. Un vienu gabaliņu desas, manis pašas gatavota, esmu uz savu mākslu ļoti lepna. — Par vienu gan nevaru nobrīnīties, ka Roze prot tik labi vārīt. Esmu sajūsmināta par viņas vārīto angļu griķu putru ar pienu, arī Fins to labprāt ēd, — vai tev arī tā neliekās lieliska? Tagad lūdzu vienu cigareti — tā, paldies. Smēķēšanu esmu gandrīz pavisam atmetusi — vienkārši laika trūkuma dēļ. Bet šoreiz cigarete tiešām garšos.»

«Negribu apstrīdēt,» pavisam klusi iebilda Torkilds, «ka pie savas dzīves esmu pats vainīgs.»

«Nu, tā tikai vēl trūka — un pie tam man.» Becija jautri iesmējās. «Un tagad tev jādomā par to, ka vienīgi tu pats vari savu dzīvi padarīt labāku. Galvenais, ka jābūt labai gribai sadzīvot — to daudzreiz saku arī savam Finam. Tev vajadzēja dzirdēt, kas pēc tam notika. Tas bija drīz pēc mūsu kāzām, kad viņš uzzināja, ka bijām saderināti — tu un es. — Bet Ningeborga, ko māmiņa redz, tu atņem mazajai Kajai kēksu? Nē, nē gaļu viņai nedod, tu tak zini, ka māsiņa gaļu nepanes — tā, un tagad uzvedieties rātni un labi. Un ja gribat vēl kakao, tad atnāciet ar tasītēm.

Bet tad es Finam paskaidroju, ka izvēlējos viņu no daudziem maniem pielūdzējiem, un to taču viņš nevarēja iedomāties, ka būs katrā ziņā augstvērtīgāks par viņiem visiem kopā. Viņam nācās apmierināties ar to, ka biju izvēlējusies viņu un nevienu citu.»

«Un viņš ar šo paskaidrojumu apmierinājās?»

«Jā, pēc tam, kad mācīju viņu saprast, ka manas domas tās pareizākās — proti, ka cilvēkiem dots saprāts, un mēs nevaram gaidīt laimi, ja paši ar savu saprātu negribam tai palīdzēt.»

«Un tu esi laimīga,» klusi sacīja Torkilds.

«Jā — un būtu jākaunās, ja tāda nejustos. Mums ir savi ienākumi — es protu saimniekot ar to, kas mums ir, un nekad nevēlos to, ko mūsu līdzekļi neatļauj. Tu jau pats saproti, ka nevaram vest sabiedrisku dzīvi, un ja manī dažreiz rodas pēc tās vēlēšanās, tad ņemu palīgā saprātu. Un bez tam, ja es gribētu piedalīties sabiedriskā dzīvē, man nāktos bērnus nodot citu uzraudzībā, bet atzīstu, ka daudz jaukāk nodarboties ar bērniem, nekā priecāties sabiedrībā. Un garlaikoties man pavisam neiznāk, bez tam man ir jauks vīrs, kas mani mīl un ko arī es mīlu. Un kur tad mani jaukie, brīnišķīgie bērni!» Pēdējais teikums skanēja kā gaišas gaviles.

«Un tu pati arī esi ļoti jauka, mīļā Becij. Sveika!»

«Sveiks! Ielej vēl vienu glāzi. Tu esi dzēris ko labāku, par šo mežrožu ogu liķieri? Rudenī tam būs divi gadi — tādēļ lūdzu dzer ar cienību.

Un pie tam es labi zinu, ka tu nevēlētos mani par savu sievu. Un, jāatzīstas, ar mani gluži tas pats. Lai gan es tevi ļoti mīlu. Man gandrīz vēlēšanās tevi noskūpstīt — nē, augstais Dievs, viņš sarkst!»

Torkilds mazliet samulsis smaidīja. Bet pēc brītiņa sēdot un bakstot ar sērkociņu galdā, viņš sacīja:

«Un kā izturas Roze, kad tu viņai par to stāsti — par mūsu attiecībām un tālāk.»

«Taisni tāpat kā tu.» Becija vai nobeidzās no smiekliem. «Viņa laikam atrod mani par uzbāzīgu un vienkāršu, un domā, ka es jūsu — Eola arfas nesaprotu. Tā laikam sauc šīs smalkās stīgas? Bet sirdī viņa, protams, priecājas dzirdot tavu vārdu un pati to izrunājot — kaut arī tikai man.»

Viņa pielēca kājās, apgāja galdam apkārt un paņēma Torkilda seju savās rokās. Un tad viņa noskūpstīja viņa lūpas. Bet viņas lūpas bija tikpat svaigas un sārtas kā agrākās dienās.

«Redzi tā — tas nedarīja sāpes, nē? Es domāju, mans skūpsts. Cheer up, old boy. Tu tak saproti, ka tas bija tikai mātes skūpsts. Bet ja gribi Rozei kādreiz par to pastāstīt, tad saki mierīgi, ka tas garšoja pēc vīramātes skūpsta.»

«Becij, Becij — tu neesi mainījusies — paldies Dievam.»

«Tikai kļuvusi resnāka,» viņa smaidot piebilda, tad noskrēja pa kāpnēm, palūkot bērnus.

Naktī, atgriežoties mājās, Torkildam bija jāsmaida par viņas skūpstiem — par šīs dienas mātes skūpstu un visiem agrākiem. Protams, ka viņai bija taisnība — mazajai mīļajai prātīgajai Becijai — protams, ka viņš zināmā mērā būtu ar viņu laimīgs.

Viņš domāja par Akseli un Agdu.

Ja nespējam iegūt vienu vienīgu — apmierināmies ar citu — vai citām, galu galā tas jau tas pats. Uzmanīgs vīrietis aizstāvēs savas poligāmiskās tieksmes. Visu likt uz vienas kārts, tā ir pārāk augsta spēle.

Bet ejot tagad gaišajā vasaras naktī caur mežu, viņu pārņēma it kā mežonīga līksma drosme. Un tomēr šī augstā spēle bija tik brīnišķīga — viņš bija izjutis reibinošu laimi, tajās dienās un naktīs, kad viņi dega kvēlē — un tagad par to domājot viņam likās gandrīz vienaldzīgi, ka spēli bija zaudējis. Ja tiešām visam bija beigas . . .

Ko tak viņš Rozei bija rakstījis — ka noteikti nezina, vai labāk, ja tas viss nemaz nebūtu noticis, bet ka būtu priecīgs, ja varētu to vēlēties. — Bezprāts, bezprāts! O, viņš bija slims miesā un garā, rakstot šo vēstuli. Neviens prātīgs vīrietis visā pasaulē tā ko nevēlētos. Tas jau nozīmē, ka vēlētos būt pavisam cits cilvēks.

Mīļā, mīļā, viņš čukstēja pret tumšajām eglēm un bālzilajām nakts debesīm.

Viņš pat pats nenojauta to, ko sirds bija dzirdējusi Becijas čalās.

15

Lieldienās Torkilds, saņemot Dorisas vēstuli, kurā vina

' > 7 >

rakstīja, ka atgriezusies atkal Kopenhāgenā, bija nodomājis

vasaras brīvdienās aizbraukt un apciemot māsu. Bet par to viņš Dorisai nekā nerakstīja.

Kādēļ viņš gribēja māsu pārsteigt, Torkilds pats sev negribēja atzīties. Viņš mēģināja sev iestāstīt, ka tā rīkojies nezinot, vai brauks, vai varbūt vasarā pārdomās un dosies medībās. Varbūt Dorisa pati atbrauks pie viņa.

Atvaļinājumu viņš dabūja tikai augustā un ar tvaikoni devās uz Kopenhāgenu. Tajā pašā rītā, tiklīdz bija ieradies, paņēmis viesnīcā istabu, pārmainījis drēbes un paēdis brokastis, viņš devās pie māsas Holsteina ielā.

Bija mirdzoša vasaras diena. Brauciens ar tvaikoni bija burvīgs — tvaikoni nepārtraukti aplidoja baltas saules apmirdzētas kaijas, viņas lidoja, kliedza un metās mirgojošā ūdenī; lēzenos krastus sedza it kā perlamutra mirdza, tā aplēja vējdzirnavas kalnos un zaļās druvas starp tumšajiem kokiem, aiz kuriem vietumis pret sudrabotām debesīm tiecās fabriku dūmeņi. Torkilda ausīs vēl vienmēr skanēja vēja mūžīgā Dānijas dziesma.

Kā vienmēr Dānijā, tā arī šoreiz stāvot tramvajā un braucot uz Esterbrū, viņu pārsteidza pilsētas gaišā mirdza. Viss bija tik gaišs un viegls, visur liela puķu un zaļumu bagātība—zaļie apstādījumi, dārzi un dārziņi, puķēm greznoti balkoni un puķēm pildītas kastes pie daudzajiem mazo dzīvokļu logiem. Esterbrū mazie ezeri bija spoži kā spoguļi un saules gaismā jautri vizēja, māju un koku ieslēgti.

Stūra pagriezienā viņš nolēca un jautāja tālāk pēc ceļa, līdz beidzot kāda jauna trausla vāja meitene, ģērbusies gaiši sārtā kleitiņā, kas ziemā laikam noderēja kā balles kleita, pumpējot velosipēda riepas, paskaidroja, ka Holsteina iela esot pirmā šķērsiela pa labi.

Tagad viņš gāja pa kādu bezgala garu ielu, ieslēgtu augstām pelēkām mājām — tipiskām Kopenhāgenai, celtām no nededzinātiem ķieģeļiem, kas sākumā dzelteni, bet no pilsētas gaisa drīz kļūst lavas pelēki. Šai ielā nebija redzami ne zaļi koki, ne mazi dārziņi māju priekšā; še valdīja mazie pelēkie akmeņi: divas nebeidzamas māju rindas bija celtas no šiem maziem nejaukiem akmeņiem, un šie paši mazie akmeņi sedza arī ielas bruģi. Ja iekšpilsētas jautrais vējš še iemaldījās, tas varēja rotaļāties vienīgi ar putekļiem un noteku netīrumiem.

Torkilds atrada māju un uzkāpa līdz piektajam stāvam, kur dzīvoja māsa. Kāpnēs oda gāze, un gaiss bija saspiests. Šai stāvā bija divi mazi dzīvoklīši ar skārda platītēm pie durvīm. Uz vienas platītes bija rakstīts: Holsters Jergensens, sakņu tirgotājs, uz otras: skolotājs Jens Līme.

Mirkli Torkilds uzkavējās pie šīm durvīm. Viņu pārņēma dīvainas izjūtas — jūtu jūklī, kur jaucās bailes, kādu atradīs māsu, ko tagad uzzinās, ietrīcējās smieklīgas bailes — bailes, ka varbūt pats nokļūs komiskā stāvoklī.

Vienu mirkli viņš pat domāja bēgt — doties uz viesnīcu un vispirms atsūtīt māsai vēstuli un pieteikt apciemojumu. — Bet tad strauji piezvanīja.

Durvis atvēra mazliet nolaidīga izskata kalpone.

«Lūdzu atvainojiet, vai jūs man nevarētu pateikt, vai še dzīvo Hristiansena jaunkundze.?»

«Jā, kā tad.»

«Vai jaunkundze mājās?»

«Jā, bet tagad viņa guļ.»

Torkilds vilcinājās, pulkstens jau rādīja apmēram divpadsmit.

«Varbūt jūs būtu tik laipni un ieietu viņai pateikt, ka ieradies brālis no Kristiānijas?»

Tagad kalpone pārdomāja.

«Varbūt kungs būtu tik laipns un ienāktu še.»

Viņa ieveda Torkildu mazā dzīvojamā telpā.

«Jaunkundze pavadīja ļoti ļaunu nakti,» viņa nedroši iebilda.

«Tagad pie viņas atrodas maģistra kungs. Man liekas, ka arī viņš būs iemidzis, bet varbūt varētu viņam pateikt?»

«Paldies, esiet tik laipna.»

No nervozitātes viņam kakls bija pavisam sauss. Bet tai pašā laikā viņš redzēja, ka šī iegarenā telpa bija ļoti mājīga — pēc veclaicīgā dāņu parauga. Loga palodze aiz rakstāmgalda, kas bija piepildītsmāsas ģīmetnēm, bija pilna ziediem— pie lielākās ģīmetnes atradās vāze ar tīteņu rozēm, ziedi bija skaisti apvīti ap ģīmetni. Istabā bija vecas sarkankoka mēbeles, un gar vienu sienu, ko greznoja dažas Agneses SlotMileres tautas dziesmu ilustrāciju reprodukcijas, vijās efeja, pie šīs pašas sienas karājās Lorena Frēliha Dānijas vēstures oforti.

No kādas blakus telpas ļoti klusi atvērās un aizvēras durvis. Un Torkilds ieraudzīha jaunu vīrieti, kura bālā seja izskatījās gandrīz drausmīgi balta pret melnajiem aizkariem.

«Jūs Dorisas brālis?» viņš sacīja pavisam klusu. «Mans vārds Jens Līme.»

Viņš panācās dažus soļus uz priekšu, un Torkilds redzēja, ka īsti kuprains viņš nebija — tomēr viņa mugura bija pavisam apaļa, pleci ļoti augsti un greizi. Kalsnās sejas līnijas bija pareizas, bet deguns plakans, vaigu kauli izspiedušies, un zods apklāts dzeltenas bārdas rugājiem. Bet no iekritušajiem acu dobumiem staroja ārkārtīgi lielas un mirdzošas tumšzilas acis.

«Lūdzu atvainojiet mani,» sacīja Līme, uzmezdams skatu savam uzvalkam. Viņš bija ģērbies vecā novalkātā gaišā vasaras uzvalkā, kājās sarkanas mājas kurpes. «Nakti viņa pavadīja ļoti ļauni. Neesmu ne acu aizvēris.»

Pie sienas, aiz Līmes bālās kalsnās galvas, Torkilds ieraudzīja kādu mazu glezniņu — Dorisu purpursārtā maskarādes tērpā. Viņa sēdēja uz galda, izstiepusi vienu melnā zīda zeķē un brokāta kurpītē tērptu kāju, brunči bija atsegti gandrīz līdz ceļgaliem; vienā rokā viņa turēja paceltu šampanieša glāzi, bet otrā, kas gulēja klēpī, melnu masku. Brutāls, vienkāršs darbs — un apakšā ar lieliem sarkaniem burtiem rakstīts: «Mazajai Dotai no viņas maigā Lapa.»

Mokošās bailēs un kaunā Torkilds nojauta atsevišķus gabalus no māsas dzīves — un arī tā vīra, kas stāvēja viņa priekšā. Klusu viņš jautāja:

«Vai mana māsa slima?»

«Domāju, ka jūs varbūt to dabūjāt zināt no citiem. Ka tādēļ esat ieradies.»

«Nē. Esmu savā brīvdienu ceļojumā. Pēkšņu iedomu vadīts devos šurp. Vai slimība — nopietna?»

«Jā,» mierīgi atbildēja Līme.

«Vai jūs — vai jūs man nepastāstītu visu?»

«Jā, jums tas jāzina, iekāms viņu satiekat. Es jau visu laiku biju tajās domās, ka jums viss jāpaziņo — ja ne viņa pati, tad es. Jau pavasarī, kad mēs abi, kad viņas stāvoklis, kad vairs nevarēja šaubīties par viņas veselības stāvokli. .. Bet viņa noteikti tam pretojās. Gribēju, lai viņa katrā ziņā brauc uz kādu sanatoriju — varbūt pat uz Norvēģiju. Gribēju darīt visu. Bet viņa lūdzās un ubagoja, lai atstājot viņu še — mierā. Un es viņai nespēju atteikt,» — viņš mirkli klusēja.

«Jūs jau saprotat, viņas plaušas. Tās jau bija ķertas vairākus gadus, bet viņa nemaz to neievēroja. Es mēģināju, bet es jau viņu nespēju ietekmēt — taisni pretēji. Zinu, cik tas briesmīgi, ka viņas ģimenei par to nebija ne mazākās nojautas — mans pienākums būtu bijis jums ziņot. Patiesībā viņu nekad nevajadzēja pamest bez uzraudzības, bet es nekad nespēju rīkoties pret viņas gribu. Un tagad atlikušas augstākais dažas nedēļas.»

Mirkli abi vīri lūkojās viens otrā. Torkilds vēlējās pieiet un spiest Līmes roku, bet viņš lūkojās grīdā un klusu sacīja:

«Un visi viņu pametuši — izņemot jūs.»

Līme lūkojās viņā ar dīvainu ekstāzes pilnu smaidu:

«Man tā neizsakāma laime, jūs saprotat — zināmā mērā. Es taču nevarēju cerēt, ka viņa citādi kļūs mana. Bet tagad man šķiet, viņa pieder man un vienīgi man.»

«Uz izveseļošanos nav nekādu cerību?» jautāja Torkilds viņā nolūkodamies.

Līme kratīja galvu.

«Šonakt man likās, ka jau beigas. — Bet tagad viņa guļ un jūtas samērā labi. Bet tas var pienākt kaut kuru mirkli.»

«Cik ilgi viņa dzīvo pie jums?» atkal pēc mirkļa iejautājās Torkilds.

«Kopš aprīļa. Atgriezusies no Hamburgas, viņa kādu laiku dzīvoja kaut kur ārā Nīholtā. Bet kad beidzot saprata, ka viņai nav atlicis ilgi dzīvot — lūdza, lai to atvedot šurp. Še viņa gulējusi pēdējās piecas nedēļas.»

«Vai varētu ieiet un viņu aplūkot?» pēc brītiņa jautāja Torkilds.

«Viņai ārkārtīgi viegls miegs,» vilcinādamies iebilda Līme.

«Viņa pat jūt, ja to uzlūko — tūlīt atmostas. Un es domāju tomēr labāk, ja viņu sagatavo, ka jūs esat ieradies.»

Torkilds piekrītot pamāja galvu.

«Bet ja jūs, piemēram, atnāktu pulksten četros.»

«Labi, pateicos. Jūs arī gribat mazliet nosnausties. Bet varbūt vēlaties, lai palieku jūsu vietā pie viņas gultas.»

«Nē, daudzreiz pateicos.» Līme smaidīja. «Ja viņa atmostos un ieraudzītu jūs, tas to ļoti saviļņotu. Viņa jau mazliet iedomīga,» — viņš maigi piebilda, «un atmostoties mīl, ja es esmu pie viņas.»

«Vai tad jums nav slimnieku kopējas?»

Līme nosarka.

«Bijušas vairākas. Bet Dorisa ar viņām nevarēja satikt. — Kalpone, kas jums atvēra durvis, ir laba un čakla, viņa no manas puses un kalpoja pie mana tēva mācītājmuižā. — Un tagad, kamēr man brīvdienas, ar šīs meitenes palīdzību man viegli iztikt.»

Torkilds sniedza Līmēm roku:

«Es atnākšu pulkstens četros. Vai neko nevaru jums palīdzēt?»

«Nē, daudzreiz pateicos.» Līme kautri smaidīja. Viņš pavadīja Torkildu priekšnamā. Un tur Torkilds apstājās un atkal iejautājās:

«Vai viņa kādreiz sacīja, kādēļ nevēlas, ka es to dabūju zināt?»

«O — viņai laikam bija bailes.»

«Hm. Jā, man tiešām jāatzīstas, ka neesmu bijis viņai nekāds labais brālis. Bet tomēr. Domāju, ka viņa nevarēja no manis sagaidīt tik ļaunas lietas, ka tai būtu no manis jābīstas.»

«Viņa bija kā mazs nabaga vajāts zvērs.» Līmes balss mazliet ietrīcējās. «Kā vajāts zvērs — sevišķi pēdējā laikā. Var jau būt, ka viņa arī nebaidījās, bet vienkārši jutās nogurusi. Kad es viņai pavasarī aizbraucu pakaļ uz Hamburgu…» Viņš apklusa. «Viņa jums norakstīja vēstuli, bet pagaidām aizliedza jums to nosūtīt.» Torkilds pagriezās, lai dotos prom. Bet tad viņš vēl iejautājās: «Vai tiesa, ka viņa ziemu bija Parīzē?»

Līme pakratīja galvu:

«Visu laiku viņa bija Hamburgā. Kāda draudzene, kas dzīvoja Parīzē, pārsūtīja viņas vēstules.»

«Es jau to nojautu,» klusu sacīja Torkilds. «Jutu, ka man šo lietu nāktos noteiktāk noskaidrot. Bet es to nespēju — varbūt arī neuzdrošinājos. Un kad viņa tik plaši izrakstījās, stāstīja tik daudz un tik pārliecinoši par sevi, es labprāt ļāvos pārliecināties.»

Līmes seja noraustījās neizsakāmās sāpēs:

«Jā, tāda viņa ir. Visas viņas jaukās, baigās un draus

mīgās iedomas — viņai pašai šķiet kā patiesība. Viņa pati sāk ticēt saviem nostāstiem par visām šīm izdomātām dēkām un piedzīvojumiem.» Mirkli viņš apstājās un ievilka elpu. Un vienā sekindē Torkildam likās, ka viņš sajūt visas tās ciešanas, ko šis vīrs izcietis mīlēdams Dorisu.

«Man šķiet, tas viņai palīdzēja pārdzīvot pēdējo ziemu, ka viņa pavadīja tur tai šausmīgajā pansijā rakstot vēstules jums un otram brālim par saviem izbraukumiem, mākslinieku svētkiem un koncertiem. Viņa pati man to stāstīja, ka rakstot šīs kartes it kā no Regence un citām kafejnīcām, viņa lūgusi pansijas meitenes parakstīties ar viņas izdomātiem vārdiem. Un tad šis drausmīgais pretstats — tas, ko viņa rakstīja un ko īstenībā pārdzīvoja — man šķiet, stāvokļa drausmīgums viņai it kā sniedza slimīgu mierinājumu.»

«Kas tā bija par pansiju?» valdīdamies jautāja Torkilds.

Kad Torkilda skats sastapās ar Līmes acīm, viņš saprata, ka pēdējais uzminējis viņa domas. Līmes maigā jūtīgā mute it kā savilkās smaidā. Bet viņš it mierīgi atbildēja:

«Tā bija kāda privāta dzemdēšanas iestāde, zemām cenām un vispār paredzēta sievietēm, kas baidījās no atklātības. Tas jau vienalga — Dorisa savā vēstulē jums visu izstāstījusi, bet pēc manām domām labāk, ja jūs zināt visu, iekāms viņu satiekat. Viņai ir mazs trīs mēnešu vecs puisēns. Man viņa visu laiku rakstīja pavisam vaļsirdīgi par savu dzīvi — līdz marta mēnesim. Un tad es sapratu, ka laikam kas noticis un viņas stāvoklis pasliktinājies, daudz ko viņas vēstulēs vienkārši uzņēmu kā fantāzijas. Pamazām esmu mācījies atšķirt patiesību no izdomām. Un tad Lieldienu brīvdienās devos turp; izrādījās, ka visa nauda izdota — mēnesi pirms radībām. Tad atvedu viņu līdz un novietoju Nīholtā pie kādas vecmātes; tur arī piedzima viņas puisēns — un tad ārsts paziņoja, ka viņa nav dzīvotāja . . .»

«Un bērns dzīvo?»

«Jā. Diezgan savādi, mazais ir īsti vesels spēcīgs vīriņš. Viņš tagad atrodas pilsētā un ik dienas reizi to atnes pie mātes. Viņa bezgalīgi mīl savu mazo.»

Torkilds brīdi kavējās:

«Jā — un tagad atstāšu jūs mierā, Līmes kungs. Uz redzēšanos un sirsnīgi pateicos.»

481

«Paldies jums pašam. Uz redzēšanos — pēcpusdienā.»

16 -563

Torkilds nosēdēja kādā parkā, līdz bija laiks doties atpakaļ. Šoreiz viņam atvēra pats Līme.

«Cik labi, ka jūs atnācāt,» viņš priecīgā balsī iesaucās. «Viņa tik sajūsmināta, dzirdot par jūsu apciemojumu.» Un viņš sirsnīgi pasmaidīja: «Viņa sagādā pastāvīgus pārsteigumus, visu uzņem pavisam citādi, nekā no viņas sagaida.»

Viņš ieveda Torkildu caur mazo dzīvojamo istabu un atvēra durvis uz kādu lielu gaišu stūra istabu ar saules mirdzas pielietiem vaļējiem logiem. Telpa bija tik tīra, gaiša un gandrīz bez jebkādām mēbelēm, ka drīzāk atgādināja slimnīcas istabu. Istabā atradās liela dzelzs gulta ar novalkātām iedzeltenām vilnas segām — bet gultas vidū — spīdošs violeta zīda plankums.

Tā bija Dorisa, pārmetuši pār naktskreklu izšūtu brokāta japāņu kimono.

«Labdien, labdien, Torkild!» Viņa mēģināja saukt skaļi un jautri, bet balss neklausīja; atskanēja tikai griezīgi čuksti.

Kad brālis pienāca gultai un pār viņu noliecās, Dorisa apskāva tā kaklu un pievilka viņu sev klāt. Tad viņa piespieda galvu viņa krūtīm un sāka sāpīgi raudāt.

Pēkšņi viņa palaida Torkildu un atslīdēja spilvenos.

«Kur palika Jens?»

Torkildam nācās norīt asaras, iekāms viņš atbildēja:

«Droši vien viņš iegāja otrā istabā.»

«O, lūdzu paaicini viņu mazliet šurp.»

«O, Jen, esi tik labs, apģērbies un izej brītiņu pastaigāties. Tu tak saproti, ka mēs ar Torkildu gribam mirkli pabūt vienatnē. Kad pārnāksi, mēs kopā pusdienosim. Nabadziņš,» — viņa noglāstīja tā vaigu, — «ne vakar, ne šodien tu neesi ne mirkli bijis ārā. Un lūdzu aizej pie Jespersena kundzes un saki, lai viņa ap sešiem atnāk ar Ivaru. Paldies.»

Torkildam bija sāpīgi redzēt, kā viņa runāja — tik pavirši pavēlošā tonī — ar vīru, kas bija paņēmis viņas nožēlojamās cilvēka atliekas, atnesis savā mājā, lai viņa te mierā nomirtu. Un Jens Līme tikai pateica «jā» un aizgāja, it kā ieradis viņai paklausīt.

«Kāds viņš liekas?» jautāja Dorisa.

«O, vari jau iedomāties,» atbildēja Torkilds. Viņa balsi skanēja apspiestas asaras.

«Jā. Es viņu mēdzu saukt par Dieva mazo draugu — tu zini Fiorette, vai esi to lasījis? Jens man to izlasīja priekšā — viņš parasti lasa man naktīs priekšā, kad nevaru aizmigt. Un kad viņš man atnes ziedus, es viņu saucu par pļavu mūku. Kad biju Holtē, viņš vienmēr man nesa zaļumus, vizbuļus un prīmulas. Bet tagad viņš, nabadziņš, vairs nemaz netiek ārā no istabas. Bet vai ievēroji viņa skaistās acis?»

Torkilds pamāja galvu.

«O, Doris — vari man ticēt, ka tāda vīra priekšā šķietos tik niecīgs.»

«Jā, to mēs visi sajūtam,» sacīja Dorisa, bet viņas mazajā nomocītajā balsī ieskanējās it kā ļauns prieks. «Viņš ir katolis,» viņa piebilda.

Torkilds bija paņēmis viņas roku savās. Tā bija valga un auksta. Un viņas seja bija dzeltena un āda spīdēja kā ziloņkauls, bet vaigos ziedēja sārti plankumi. Zem zoda kakls bija iekritis, radīdams dziļu bedri.

«Doris,» klusi un sirsnīgi ierunājās Torkilds, «kādēļ tu man nekad neziņoji, kā īstenībā dzīvo?»

«O,» viņa mazliet pasmaidīja. «Tāda nu reiz esmu — neesmu vainīga, ka man vienmēr bijis pretīgi runāt patiesību, ja nespēju atrast piemērotus melus. O, tā tas vienmēr bijis. Pati nezinu, kā tas nāk, bet vienmēr es izdomāju nostāstus un nevaru noklusēt.

Bez tam — ziemā, kad biju mājā tēva bērēs, sapratu, cik šausmīgi tev būtu bijis dziedāt, ka esmu stāvoklī. Tas būtu bijis drausmīgi — vai nē?

Reiz ziemā, kad stāvoklis bija neciešams, gribēju tev rakstīt un visu izstāstīt. Bet tad uzzināju, ka tu tikko šķīries — un negribēju tev uzkraut jaunas bēdas. Savā ziņā es tevi vienmēr esmu mīlējusi, Torkild.»

«O, Doris, kaut tu man būtu rakstījusi.»

Viņa lūkojās brāļa sejā no spilveniem:

16*

483

«Nē. — Un īstā laikā ieradās Jens.» Viņa smaidīja. «Ja es tiešām būtu ņēmusi visu tik nopietni un metusies jūrā, esmu pārliecināta, ka Jens to mistiskā kārtā izjustu un ierastos īstā laikā un vietā, lai mani izzvejotu.

Tu zini, man bēbītis?» viņa pēkšņi pavisam citādā balsī iejautājās.

«Jā, Līme man pastāstīja.»

«Jā, un tas nav viņa,» droši piebilda Dorisa. Un atkal Torkilds neapzinīgi jutās ievainots — nevienu mirkli viņš nebija domājis, ka Līme būtu bērna tēvs.

«Bērna tēvs ir Mūgens,» skarbā balsī viņa sacīja. «Viņš par to nekā nezina, un zvēri man, ka neteiksi viņam ne vārda, ja kādreiz to satiksi. Tāpat arī, ka viņu neuzmeklēsi. Un zēnu viņš neredzēs, kaut vai līstu uz ceļiem lūgdamies. Un ka nekad neņemsi no viņa kaut ko bērnam. Tu man to apsoli?»

«Jā.»

«Viņš it labi zina,» — Dorisa klusi smaidīja.

«Ka man no viņa bērns un ka guļu uz nāves gultas. Viņš klaudzināja pie mūsu durvīm, un Jens viņu aizdzina. Viņš man rakstīja lūdzošas vēstules, bet es atbildēju, ka dzīvoju priekā un līksmībā un ceru, ka viņam, bērniem un Līzai klājās tikpat labi.»

Pēkšņi viņas balss pārvērtās:

«Vai patiesībā tas nav šausmīgi, ka mēs, — divi tādi cilvēki kā Mūgens un es, laižam bērnus pasaulē! Mēs abi esam īstie sātana bērni — arī Mūgenam ir dilonis, un nemaz pārāk ilgi nebūs jāgaida, kad viņš nosprāgs. Māsīca un brālēns — visnejaukākā lieta, kādu jebkad esmu piedzīvojusi!

Augstais Dievs, kas no tāda bērna iznāks, Torkild!

Un es savu mazulīti tik ārprātīgi mīlu. Tici man, viņš izskatās jauks — un kā pašas veselības iemiesojums: apaļš, vesels, maigs un mīļš. Jespersena kundze saka, ka viņš guļot visu nakti un esot ēdelīgs kā mazs lauvēns. Tagad viņš jau sver vienpadsmit mārciņas un piedzimstot svēra tikko sešas. Domājot, kas ar viņu notiks, man sirds apstājas pukstēt.

Vai tu ņemsi manu dēliņu pie sevis, Torkild?»

«Jā, Dorisa, es gribu to darīt.»

«Jā, bet tev viņš jātur savā mājā, vai saproti. Tu nedrīksti viņu nodot svešiem, lai cik mīļi cilvēki tie būtu. Tev pašam viņš jāaudzina tavā mājā, mēģini viņam būt kā tēvs.»

«To es, protams, darīšu, Doris. Mēģināšu izlabot pie tava mazā puisēna — ko esmu nokavējis pie tevis.»

«Tu nedomā, ka jūs ar Rozi atkal varētu samierināties? Man jāatzīstas, ka justos pavisam mierīga, ja zinātu, ka mans dēliņš pie Rozes.»

«Tiešām nezinu. Man gan šķiet, ka nē.» Tagad šai izmisuma un nožēlas brīdī, visu pēdējo mēnešu pārdrošie sapņi un cerības likās iziruši un izzuduši.

«Manis dēļ netaisi sev pārmetumus, Torkild,» maigi sacīja Dorisa. «Mans Dievs, mani uzraudzīt, šāds uzdevums tev nebija pa spēkam — vai patiesībā jāsaka, — tavam saprātam tas nebija aptverams. Vai atceries, kad mēs vēl dzīvojām pie tēva Fredrikshaldā, — tu tiešām mani rūpīgi uzmanīji un centies mani audzināt — tu nemaz nevari iedomāties, kā es tevi toreiz vazāju aiz deguna —jau toreiz biju stipri izlaista. O jā, jau ilgi pirms tam, kad vēl dzīvojām Terēzes ielā. Tu, tu vienmēr vislabāk juties pie Vēgnera kundzes — un jūs ar māti nekad ne iedomāties nespējāt, kas bija manas labākās draudzenes: Olga Paulsena, zini, Siņjoras māsa. Kad sacīju, ka eju pie Dagnijas mācīties, visbiežāk devos pie Paulseniem — un visvairāk mani uzjautrināja, ja satiku Siņjoru un viņas draudzenes un varēju klausīties viņu sarunās, iekams aizbraucām no pilsētas. Olga jau bija sākusi vest šādu dzīvi un es no viņas izvilināju daudz ko. Tur bija kāds vecs vācu aģents Heinribs — un kādā vakarā mēs visi trīs pastaigājāmies, tad viņš kļuva arī pret mani uzbāzīgs, un man kļuva bail un viņš likās tik nejauks un riebīgs, ka ilgu laiku mierīgu sirdi varēju staigāt tikumīgus ceļus. Un tomēr domas par tādām nejaukām lietām bija iezīdušās manī un grauza un kutināja manu ziņkāri — reizi pa reizei es uzmeklēju to riebīgāko un nejaukāko, it kā gribēdama pārliecināties, vai tiešām tas man nebūs par stipru, ka mana miesa un gars neizturēs.»

«Doris, Doris,» Torkilds glāstīja viņas matus un vaigus. «Nerunā tik daudz.»

«Ko, niekus, tagad vairs nav ko žēlot. Gribu, lai tu zinātu, ko uzņemies, pieņemdams manu bērnu. Tev jāzina, kāda bija Ivara māte.»

Torkilds noliecās un noskūpstīja māsu.

«Tava bērnība bijusi tik smaga, Doris, gribu rūpēties, lai tava puisēna bērnība būtu gaišāka. Mierīga, laba un veselīga.»

«Jā, tā ir,» viņa klusu sacīja. «Atceries toreiz, kad mēs dzīvojām Terēzes ielā. Tās pēcpusdienas, ko pavadīju viena mūsu tumšajās nemīlīgajās istabās. Gluži viena. Tu biji ārpus pilsētas, un māte gulēja savā istabā. Vai arī rīkojās virtuvē. Atceries, pret mani viņa nekad nebija tāda, kā pret tevi, ar mani viņa nekad nerunāja, tikai atstūma mani prom, it kā manis baidīdamās. — Un es stāvēju pie loga un lūkojos netīrajā ielā un pretējos pelēkajos mūros. Man šķita, ka tā ir visa pasaule, un visi cilvēki bija tik pelēki, nomocīti un īdzīgi.

Un manī bija tāda sajūta, ka es uz visu mūžu ieslēgta šais istabās un vientulībā. Tā bija mana īstenība. Ar Rozi mēs nesaderējām — viss tur pie viņām augšā man likās tik svešs un neīsts — visa viņu pieeja dzīvei. Vienīgais, kas mani tur saistīja, tās bija pēcpusdienas, kad Vēgnera kundze bija prom un mēs ar Rozi spēlējām teātri, tad es mierīgi varēju dzejot un sapņot un fantazēt, un Roze padevās manām iedomām. — Bet slepenībā es sadomāju dēkas un fantāzijas, ko nekad nedomāju viņai stāstīt. Un kad paguru savās fantāzijās, tad devos pie Olgas. Tur vismaz bija cita īstenība, tur kaut kas notika, un ka viss bija tik riebīgs un nejauks, taisni tas mani it kā atsvai-dzināja — tas bija sarkanais pavediens manā pelēkā ikdienā.

Un tagad guļot še un domājot par visiem pārdzīvojumiem, man liekas, Torkild, ka viss riebīgais un netīrais, kas mani skāris manas pašas gribas dēļ, ka tas viss ir vienīgi fantāzijas un iedomas, ka ar mani tas nav noticis. Vienīgais patiesi piedzīvotais ir pēcpusdienas mūsu mājā, Terēzes ielā.

Un arī tas, ka man ir bērns. Kas nekad mani nepazīs. Ko es neuzdrošinos paņemt pie sevis un skūpstīt, lai nepielaistu

viņam slimību.»

>

Sastindzis un nobālis, Torkilds sēdēja pie viņas gultas un lūkojās mazajā izmocītajā sejiņā. Mutes un deguna līnijas bija tik kalsna? " a varēja redzēt visu augšējo žokli. Un melnie mati bija apsieti no pieres ar divām lielām bēbija lentām, un nabaga mirstošais ķermenis ietīts raibā karnevāla segā.

«Nesaprotu,» viņš ārkārtīgās bailēs čukstēja. «Kā tas iespējams. Mēs ar mazo māsiņu bērnībā dzīvojām kopā — diendienā un arī jaunības gados — un man nebija ne mazākās nojautas.»

«Tu jau vienmēr kādu mīlēji. Tu mīlēji māti un Vēgnera kundzi un Rozi — man tu nelīdzinājies. Arī es labprāt būtu ko mīlējusi, bet likās, ka mana sirds neza]oja, jo dabūja pārāk maz barības. Es labprāt gribēju iemīlēties — bet nespēju, iekams kāds nenāca pie manis un neteica, ka mani mīl. — Bet neviens nav nācis, izņemot Jenu. Un viņš man nevarēja līdzēt. Kaut viņš mani vienu vienīgu reizi būtu spēcīgi un skarbi saņēmis — ja viņš būtu bijis vesels un spēcīgs, bet viņš bija tikai kroplis un neuzdrošinājās man tā tuvoties. Un būtu viņš spēcīgs un vesels vīrs, spējīgs cīnīties par savu laimi, viņš visus šos gadus mani tā nemīlētu. Esmu viņu nomocījusi līdz nāvei. Bet veselie spēcīgie vīrieši, tie gan neņems tādu nožēlojamu radījumu. Viņi ņem sev citu — vienkārši un dabiski.» Viņa klusi smaidīja. «Tas ir, — arī tādas, kā mani, viņi ņem — bet tikai tik ilgi, kamēr neesam tiem apnikušas. Vīrieši rīkojas kā sievietes lielās izpārdošanās; sievietes tad iegādājas daudz nevajadzīgu un lieku lietu, tikai tādēļ, ka tās ir tik lētas. Un vairums vīriešu arī nevar paiet garām man līdzīgām sievietēm, pat ja viņiem neesam vajadzīgas — tikai tādēļ vien, ka esam tik viegli dabūjamas.

Tiklab man, kā Jenām tagadējais stāvoklis tas labākais. Neesmu viņam nekad piederējusi. Bet tagad tam šķiet, ka tomēr piederu viņam. Viņš jau nevar cīnīties par savu laimi — viņam jāapmierinās ar to, ko citi iemetuši notekā. Tādēļ arī viņa mīla nekad nevarēja mani apmierināt, no tās es nevarēju dzīvot. Bet šai mīlā nomirt varu.

Tu redzēji nejauko gleznu, — tur dzīvojamā istabā,» viņa pēkšņi ievaicājās un smaidīja.

Torkilds nomocīts māja galvu.

«Es to dāvāju Jenām — atmiņai no mruiis.»

«Doris,» brālis bailēs lūdzās. «O, tu nedrīksti, atļauj man to noņemt un sadedzināt.»

«Vai tu esi zaudējis prātu,» viņa smaidīja nejauku vienkāršas ielasmeitas smaidu. «Jenām tā nepieciešama. Vai tiešām tu nesaproti, ka tā būtu viņa nāve, ja vāts kādreiz sadzītu.

«Torkild,» viņa pēkšņās bailēs iesaucās. «Vai tu spēj iedomāties, ka kādreiz beigtu mīlēt Rozi?»

«Nē, es to nespēju.»

«Mīli viņu vienmer, mūžīgi—lai notiek kas notikdams. Tas nāks par labu mazajam Ivaram, kad viņš būs tavā mājā.»

Tai mirklī viņi izdzirda, ka Līme atslēdza durvis, un kad viņš ienāca un nolika Dorisas gultā lielu rožu pušķi, tā apskāva viņa kaklu un to noskūpstīja:

«Tu labi izstaigājies? Man šķiet, tu vairs neizskaties tik noguris, vai nē, Torkild? Un tagad palūdz Elenu ienest pusdienas — mēs ēdam še, Jens un es — tu tak nebaidies, Torkild?»

Pusdienas laikā viņa bija lieliskā noskaņā, dzēra sarkanvīnu un neatlaidīgi gribēja tērzēt, kamēr viņi ēda. Un kad kalpone nokopa galdu un ienesa kafiju, Dorisa gribēja, lai vīrieši smēķē.

«Es jau kopš ziemas vairs nesmēķēju,» meloja Torkilds.

«Nu, tad tagad tev atkal jāsāk. Jūs tak varat apsēsties pie loga. Nē, es neklepošu. Un beigu beigās, kāda tam tagad nozīme? Domājat, man patīkami gulēt un noskatīties, kā divi vīrieši tikpat kā jaunas meitenes dzer kafiju un nesmēķē — ko bez tam arī meitenes mūsu laikos vairs nemēdz darīt. Jā, Jen, esi tik labs un dod man arī šodien kafiju — lūdzu.»

Pie durvīm zvanīja. Un Dorisa pavisam citādā balsī čukstēja:

«Tas ir maziņais.»

Jens Līme piegāja pie kumodes un izņēma tīru vilnas segu, to viņš pārklāja pār gultu Dorisas priekšā. Un durvīs parādījās resna sārtvaidze, nesdama rokās mazu baltu ievīstītu raudošu vīstokli.

«Tā, tā — mazais puišel, tagad vairs neraudi — tagad saki: māmiņ, labdien. Nē, cik jaunkundze šodien labi izskatās!» Viņa nolika vīstokli Dorisai priekšā un ziņkāri lūkojās svešiniekā.

«Mans brālis, Jespersena kundze, no Norvēģijas. Lūdzu, noņemiet mazajam cepurīti un mētelīti, lai tēvocis to labi apskata. Vai nevēlieties tasi kafijas? Jen, esi tik laipns un parūpējies, ka Jespersena kundze dabū kafiju tur dzīvojamā istabā.»

Torkilds atkal ar Dorisu bija vieni, ar mazuli gultā; mazā galviņa bija ugunssarkana, un sejiņa raudās savikta neskaitāmās rieviņās.

«O, mīlulīt, dūjiņ, neraudi — o, Torkild, parādi viņam pulksteni, redzi, viņš to ķer? Ļoti attīstīts savā vecumā. Vai esi ko skaistāku redzējis — skat, skat, mātes zelta gabaliņ — redzi, viņš smaida. Vai viņš nav brīnišķīgs? Jā, jā, skaties vien šai vīrietī, tas mazā zelta gabaliņa tēvocis, viņš mīl mazo Ivariņu un par to rūpēsies, kad māmiņas vairs nebūs. — O, Torkild, vai tev neliekas, ka tu viņu varēsi karsti iemīlēt?»

«Jā, Doris. Bez šaubām.»

«Vai viņš nav jauks?»

«Jā. Vai viņam nav daudz matu šai vecumā?» Torkilds mēģināja uzjautrināt māsu.

«Jā, ārkārtīgi daudz.» Dorisa pārvilka pirkstu galus mazajai pūkainajai galviņai. «Jens mani gribēja precēt — rudenī, atceries, es stāstīju, un arī tagad pavasarī, kad piedzima mazais. Viņš gribēja būt mazā tēvs. Vai tev liekas, ka darīju nepareizi nepieņemdama šo priekšlikumu — tad mazais nebūtu ārlaulības bērns.»

«Nē, man šķiet, tu rīkojies pareizi,» izmocīts sacīja Torkilds. Vai tiešām viņa ne reizi nedomāja par Līmi?

«Jā, jo jutu, ka Jens nemūžam nesamierināsies ar bērnu. Viņš Ivaru nemīl. Nezinu, bet viņš laikam cerēja, ka vismaz šīs pēdējās dienas nenāksies mani ar kādu citu dalīt. Protams, es nedomāju, ka viņš pret mazo izturētos ļauni. Bet viņš neder par mana un Mūgena bērna audzinātāju. — Cik ilgi vēl būs tavas brīvdienas, Torkild?»

«Trīs nedēļas.»

«Tas ir labi. Es droši vien nedzīvošu vairāk par trim nedēļām. Tad, atgriežoties mājās, tu varēsi maziņo paņemt līdzi. Paņem līdzi arī māsu, lai mazo ceļā apkopj.»

Runājot viņa bija pabāzusi roku zem bērna garās kleitiņas un novilkusi viņa zeķītes.

«Pacel viņu man tuvāk,» viņa čukstēja, un viņas acis sāka drudžaini mirdzēt. «Rociņas nedrīkstu skūpstīt, jo viņš tās bāž mutē un sūkā. Bet dažreiz skūpstu viņa kājiņas.»

Torkilds paņēma mazo. Tai mirklī viņš iedomājās — tā bija pirmā reize, kad viņš turēja rokās zīdaini. Un viņš sniedza Dorisai abas mazās kailās kājiņas.

Viņa piespieda lūpas kājiņām un piespieda bērna loceklīšus savai sejai. Un tad viņa pacēla pret brāli divas mežonīgas izsalkušas acis.

«Tu saproti — ja es par saviem grēkiem esmu pelnījusi elli — tad, lūk, tā ir! Būtu ar mieru atdot visu pasauli, lai tikai kaut reizi varētu piespiest maziņo pie savām krūtīm, skūpstīt viņa miesiņu, katru vietiņu — vienu vienīgu reizi, — un to es nedrīkstu!»

Viņa nolaida mazā kājiņas un it kā sakrita.

«Noskūpsti viņu — tā kā es redzu.»

Torkilds noliecās un uzmanīgi uzspieda lūpas mazajai galviņai.

«Uz lūpām,» pavēlēja Dorisa. Un mirkli Torkilda lūpas piespiedās maziņā mutei.

«Noliec viņu — tur kājgalī,» uztraukta čukstēja Dorisa.

«Un tagad nāc pie manis.»

Viņa rokām apskāva tā kaklu, pievilka sev klāt un ar zobiem iekodās viņa lūpās, un kā bezprātā skūpstot brāli, čukstēja:

«Tie mazā puisēna skūpsti, mana dēliņa skūpsti, ko no tevis saņemu.»

Pēc nedēļas viņa nomira. — Visu laiku Torkilds pavadīja Holsteina ielā, mainījās ar Jenu Līmi, sēdēja naktis pie viņas gultas un klausījās šausmīgos nejaukos nostāstos, ko viņa apgalvoja, ka pati piedzīvojusi — daļa bija patiesība un daļa izdomas. — Un tad viņa pēkšņi sāka runāt par savu bērnu.

«Nedomā, ka tev jāsēro pēc manis. Bet vienu atceries — ka apsolīji man uzaudzināt Ivaru.»

Un tad viņa lūdza, lai Torkilds un ārsts iet dzīvojamā istabā:

«Esmu solījusi Jenām, ka pēdējā mirklī būsim tikai divi.»

Un viņi izgāja, bet viņa nomira divatā ar lielo mīlu, ko nekad nebija sapratusi.

Pēc astoņām dienām Torkilds ar māsas dēliņu aizceļoja. Viņam sekoja sarkanā krusta žēlsirdīgā māsa, lai ceļā apkoptu mazo un paliktu pie viņa, kamēr Torkilds būs citādi iekārtojies.

Kādā maija sestdienā Torkilds bija priekšpusdienā Kristiānijā, sava uzņēmuma sapulcē. Viņš pusdienoja pilsētā, bet gribēja pasteigties ar vilcienu, kas atiet puspiecos, jo bija nodomājis doties medībās un pa ceļam uz mājām vēl iegriezties pie kāda paziņas aizņemties medību suni. Laiks bija lielisks, miglaini pelēkas debesis, bet ļoti mierīgas bez lietus. Steigdamies pāri Eivolda laukumam, viņš ievēroja, ka ievas jau zaļo, papeles lepojās brūngansārtos pumpuros, un ceriņu dzeltenie pumpuri, likās, tūlīt atvērsies. Un viņš priecājās par gājienu — droši vien tur izkusušo sniega laukumu malās jau zaļo un aug jaunie asni.

Nonācis pie Pestītāja baznīcas, viņš redzēja, ka šo vilcienu vairs nespēs sasniegt Bija apmēram stunda laika līdz nākošajam.

Viņš gribēja pa to laiku iegriezties Lielā viesnīcā.

Ejot gar Gintera kafejnīcas logu, viņš dzirdēja, ka pie rūts piedauza un palūkojies iekšā, ieraudzīja Becijas Lekes seju zem milzīgas pavasara cepures. Viņa enerģiski māja ar roku.

Ienācis kafejnīcā, viņš redzēja, ka uz viena dīvāna sēd Becija ar mazāko meiteni, bet uz otra Roze — ar lielāko.

Becija priecīgi sauca «labdien, labdien» un sniedza viņam roku. Viņš paspieda Becijas roku un tad sniedza roku Rozei, bet neuzdrošinājās paskatīties viņai acīs, kamēr turēja viņas roku savējā.

«Jā, gratulēju,» viegli iebilda Becija, un Torkilds sataisīja pavisam muļķīgu seju.

«Protams, ar tavu šķiršanos. Gribēju jums sarīkot šai gadījumā mazas viesības, tagad jau tas ļoti modē, bet kā redzi, man svarīgu apstākļu dēļ no tā jāatsakās. Bet ja jūs divatā gribētu ierasties vienu vakaru pie manis, visā vienkāršībā . . .»

«Nē!» sacīja Torkilds, Viņš jutās ārkārtīgi saniknots — bija pavisam cita lieta sēdēt tur augšā kalnos, Tireļu mājās, un klausīties viņas pļāpās vai še kafejnīcā un pie tam Rozes klātbūtnē.

«Torkild, tu esi īsts bifelis,» aukstasinīgi tērzēja Becija. «Esi tik laipns, paņem krēslu un apsēdies. Pierādi tak, ka esi civilizēts cilvēks un satiekoties ar savu šķirteni sabiedrībā.

izturies dabiski un nepiespiesti. Mazās, apsveiciet tēvoci Torkildu — man liekas, še ir viena maza meitene, kas nepataisīja kniksīti — tā būs Kaja. Vai vēlies kafiju?»

«Pateicos. Tikko padzēru. Steidzos uz vilcienu.»

«O, man liekas, ka vilcieni turp iet visu cauru dienu, vismaz Roze tā teica. Bez tam tu nemaz negāji uz stacijas pusi, cilvēka bērns. Droži vien steidzies kaut kur iedzert viskiju. Tā, labāk apsēdies. Tāda steiga jau nu tiešām nav.»

«Tu dosies medībās?» paklusi sacīja Roze, viņā nelūkodamās, bet kārtodama Ningeborgas matu lentu. Tie bija pirmie vārdi, ko viņa sacīja.

«Jā. Un gribēju doties ar nākošo vilcienu, bet iepriekš man vēl kārtojamas pāris darīšanas.» Bet to izteicis, viņš tūlīt nožēloja. Tagad, nejauši saticis Rozi, viņš tik labprāt būtu pasēdējis un ar viņu parunājies. Cik viņa izskatījās jaunavīga un daiļa gludajā, pelnpelēkajā ielas uzvalkā un ar mazo balto filca cepurīti virs zeltainajiem matiem.

«O, nav jau tik svarīgi, ar kuru vilcienu tu aizbrauc. Naktis garas diezgan. Var jau būt, ka tev sevišķs iemesls tās nenokavēt. Varbūt tur augšā, kalnājos ir jaukas ganu meitas, kuru svētdienas tu gribi saldināt?»

Torkilds pat nepagodināja viņu ar atbildi

«Paklau, Roze — varbūt tev zināms, vai tur augšā nav daiļas zemnieku meitas, pēc kurām Torkilds tā ilgojas?»

«Nē, Becij, tagad beidz mēļot. Visam savas robežas — ari tavām pļāpām!»

«Bet Torkild,» izbijusies izsaucās Roze.

Torkilda sirdi pielēja spējš prieka vilnis. Rozes baiļu saucienus pēc viņa neapvaldītās izturēšanās — tas tikai norādīja, cik intīmas saites viņus vēl vieno. Neviļus viņa pati nodeva, ka uzskata Torkildu par savu vīru — tai mirklī, kad baidījās par viņa pēkšņām dusmām. It kā visi pārdzīvojumi kopš tās dienas, kad viņi Lillestrēma stacijā atvadījās, bijuši tikai ļauns sapnis.

Iet viņam tagad negribējās. Lai novilcinātu laiku, viņš piegāja pie letes. Viņš dzirdēja aiz sevis Becijas smieklus. Torkilds nopirka katram bērnam konfekšu kārbu un atgriezās pie sievietēm.

«Man tiešām jāsaka, ka tu, Becij, nemaz nedomā par savām mazajām meitenēm. Šķiet, ka bērni dabū dzirdēt pavisam neiespējamas lietas.»

«Blēņas! Pagaidām viņi tik mazi, ka nekā nesaprot. Nē, nē, mīlīši, jūs jau ēdāt daudz kūku, konfektes māte paglabās. Ningeborg, vai nedzirdi, ko māte teica? Tā, Kaja, sniedz tēvocim rociņu, tā labi. — Un kad viņas būs tik lielas, ka varēs jau saprast, tici man, tad viņas to dzirdēs no citiem. Tā, un tagad mums jāiet.»

Roze aizgāja pie letes un samaksāja.

«Šodien Roze mums izmaksā.»

Becija piecēlās kā milzīga zila bumba. Viņa bija pēdējās nedēļās, un šai pavasarī, kur modē bija spīdošie tafta mēteļi, Becijas mētelis, protams, bija viszilākais, spožākais un platākais visā pilsētā.

Torkilds pasniedza Becijai bērnus, kad viņa iekāpa tramvajā. Un tad viņi stāvēja ar Rozi divatā Egera tirgus laukumā. Viņi abi bija nolaiduši acis, un Torkilds cerēja, ka Roze sāks runāt. Bet ja jau viņa to nedarīja, tad iesāka viņš:

«Pa kādu ielu tu iesi — kurā pusē tagad dzīvo?»

«Man jāiet uz leju — dzīvoju Bogstāda ielā.»

«Un tu saki uz leju?» Torkilds pieķērās šim nenozīmīgajam sarunas pavedienam. «Tas tak uz augšu pret Kārļa Juhana ielu—numuri sākas no stacijas—vai varbūt maldos?»

«Tiešām labi nezinu — laikam gan. Tikai domāju lejup, jo iela iet no kalna lejup.»

«Jā gan, bet pretī pilij iela atkal iet uz augšu.» Viņu skati sastapās, un tagad viņi abi smaidīja. Un tad viņi atkal viens otru uzlūkoja mazliet smaidot un pietvīkuši.

«Jā, jā, augšup vai lejup — tev nav iebildumu, ja kādu gabaliņu tevi pavadu?»

«Nē,» apspiesti noteica Roze. «Bet vai tev ir laiks?»

«Varu jau braukt ar citu vilcienu. — Nē, es tikai dusmojos par Becijas netaktību, man nav ko steigties.»

Viņi sāka lēnām iet pa kokiem apstādīto Kārļa Juhana ielu.

«Vai šodien darbu kantorī jau beidzi?» jautāja Torkilds.

«Es vispār izbeidzu kantora darbu,» klusu noteica Roze. «Kopš aprīļa jau apmeklēju vārīšanas skolu. — Tu zini, ka kantora darbus es nekad nemīlēju. Patiesībā būtu vēlējusies mācīties par žēlsirdīgo māsu, lai kādreiz varbūt dabūtu pārvaldnieces vietu nespējnieku mājās, bērnu silē vai tam līdzīgi. Bet esmu par vecu, tas prasa daudz laika, un bez tam nav nekādas garantijas, ka šādu vietu tiešām kādreiz dabūtu. Bet biju izšķīrusies, ka meklēšu darbu, kas man patīk. Un tad es izvēlējos to. Nolikšu eksāmenu — un iegūšu vārīšanas skolotājas tiesības un varēšu nodarboties arī kā skolotāja meiteņu skolā. Varbūt dabūju arī mājsaimnieces vietu.»

Torkilds izrēķināja, ka pie šāda slēdziena Roze laikam nākusi tūlīt pēc viņu šķiršanās. Bija tik dīvaini — tagad viņi atkal gāja abi kopā un tomēr bija šķirti ļaudis.

«Dažreiz tiešām iedomājos atvērt vārīšanas skolu,» smaidot piebilda Roze.

Arī Torkilds smaidīja.

«Kā tu domā, ko tava māte par to sacītu?»

«O — taisnību sakot, māte nemaz nebija augstprātīga. Tikai dažreiz tāda izlikās. Tā laikam bija tēva ietekme — varbūt viņš dažreiz tāds bija, viņa radinieki ir neizsakāmi uzpūtīgi.»

«Vai tu saejies ar viņiem?» jautāja Torkilds.

«Nekad.»

Viņi bija atnākuši līdz pils parkam. Viņi iegriezās kādā sānceliņā, un kad pienāca pie vientuļa sola, Torkilds jautāja:

«Vai mirkli neapsēdīsimies?»

Roze apsēdās. Un Torkilds apsēdās viņai līdzās un rakņājās ar spieķi smiltis. Abi viņi kādu laiciņu klusēja: to skati sekoja spieķim, kas smiltīs rakstīja svītras un līnijas.

Pēkšņi Roze ierunājās:

«Pie tevis tagad Dorisas mazais puisēns?»

«Jā. Tev tas zināms?»

«Jā,» viņa mazliet vilcinādamās pasmaidīja. «Šinīs dienās satiku Helsingu, un viņš pastāstīja, ka tu paņēmis pie sevis kādu mazu puisēnu. No kādas krustmātes Bēras vēstules es sapratu — viņa rakstīja, ka klīstot baumas, Dorisa atstājusi mazu puisēnu.»

«Ak tā? Un es domāju, ka izņemot mani, to zina tikai vēl pāris personas.»

«Tu laikam gan ļoti mīli mazo puisīti?» Roze klusu jautāja. «Vai viņš ir jauks.»

«Jā, diezgan drošs mazs vīriņš. Vari saprast, ka es viņu mīlu.»

«Cik vecs viņš jau ir?»

«Pagājušā nedēļā viņam palika gads.»

«Kā tu viņu sauc?»

«Ivars. Man gan būtu labāk paticis cits vārds, bet beigu beigās tas nekrīt svarā.»

«Pastāsti man par viņu,» lūdza Roze. «Kā tu iekārtojies? Tu dzīvojot atkal pie Strandena kundzes, Helsings stāstīja.»

«Jā. Apmetos pie viņas, kad atgriezos no kalniem. Un kad ierados ar Ivaru, viņa bija ar mieru paturēt arī puisēnu, ja tikai pieņemu bērnu meitu. Bet tagad meita dara visus darbus, un ar mazo nodarbojas pati Strandena kundze. Viņa to ārkārtīgi lutina.»

«Vai viņš jau iet?» jautāja Roze. «Sāk runāt?»

«O jā, viņš čāpo ar krēslu priekšā. Bet runāt gan nerunā, izņemot bababa un tatata. Bet Strandena kundze apgalvo, viņš sakot «papa,» man gan tas izklausās tikai bababa.»

«Vai Strandena kundze domā, ka tas tavs dēls?»

«Jā, laikam gan,» Torkilds mazliet pasmaidīja. «Par spīti visām viņas labajām īpašībām, Strandena kundze mazbet pļāpīga — tu jau zini. Tādēļ es arī viņai nepaskaidroju nekā par mazo. Pie tam viņš ļoti līdzinās savai mātei — tātad arī man.»

«Par to tur augšā gan daudz mēļoja? Varbūt ļaudis domā, ka tādēļ mēs šķīrušies?» Viņas balss ieskanējās pavisam skarbi.

«Ļoti iespējams. Tev — tas nepatīk?»

«Nē,» viņa strupi atbildēja. Un tad mierīgāk piebilda: «Tas mani satrauc. Nekas man neliekas tik nejauks un izlaidīgs, kā laulības pārkāpšanas. Un ja ļaudis par tevi domā tādas lietas.»

«Protams, tev taisnība, arī man nav patīkami, ka ļaudis domā, it kā esmu bijis tev neuzticīgs. Bet tomēr . .. Labāk, lai Dorisa tagad guļ mierā.»

Viņi atkal brīdi klusēja. Tad Roze ierunājās:

«Puisēns ir tumšmatis, ja līdzinās tev?»

«O nē — mati gaiši. Bet laikam gan vēlāk paliks tumšmatis. Viņš mums bdzinās — acis, piere un vispār. Arī sejas izteiksme.»

«Cik zobu viņam jau ir?»

«O, to nu gan nezinu.» Viņš mazliet pasmaidīja. «Laikam neviena.» Un tad, lūkojoties uz zemi, sacīja: «Vari atbraukt viņu apskatīt, ja tas tevi interesē.» Mirkli valdīja klusums. «Vari atbraukt kādu priekšpusdienu — kamēr esmu kantorī.»

«Un vai nedrīkstu ierasties, kad tu esi mājās?» ļoti klusu vaicāja Roze; arī viņa lūkojās zemē.

Torkilds vēl zemāk nolieca galvu. Viņš tumši piesarka.

«Jā, protams —ja tu vēlies.»

«Kad es tev pēc Dorisas nāves rakstīju,» klusi runāja Roze. «Tieši pati negribēju par to rakstīt, bet domāju — tu sapratīsi, ka gribētu tevi satikt. Es toreiz tik ļoti vēlējos tev kaut kā palīdzēt. Bet varbūt to nebūtu varējusi?»

«Nē,» gandrīz nedzirdami atbildēja Torkilds. «Jo toreiz nekāds mierinājums nebija iespējams.»

«Vai tiešām viņai klājās tik ļauni?» uzmanīgi iejautājās Roze. «Jā.»

«Vari pati iedomāties. Toreiz, kad viņa rakstīja, ka dodas uz Parīzi, mēs abi domājām, ka tās tikai viņas fantāzijas. Un ļāvām visam ritēt savu gaitu — nemēģināju uzzināt, kā patiesībā klājas manai māsai. Man gan vajadzēja saprast, ka varbūt viņai nepieciešams brāļa atbalsts. Un es pat pirkstu nepakustināju — un vispār to nekad nebiju darījis.»

«Arī man toreiz likās, ka varbūt tur slēpjas pavisam kas cits. Un gribēju to tev sacīt. Gan tieši, gan netieši tā visvairāk bija mana vaina, ka tu toreiz nekā nedarīji. Gribēju tev atgādināt, ka atbildība gulstas tikpat daudz uz mani, kā uz tevi.»

Torkilds purināja galvu:

«Manu vainu tas nemazina, Roze. Ja kāds jūt, ka viņam kāda lieta jādara, tad to arī vajag darīt. Atbildību nes viņš, kaut būtu vēl cita persona, kas arī šo lietu varēja kārtot.»

«Bet vai tiešām tu domā, ka būtu varējis līdzēt? Es domāju, — vai tu varēji Dorisas likteni padarīt citādu?»

«Ļoti var būt, ka es to nebūtu spējis. Bet ari tas nekā negroza. Kas darāms, tas jādara, kaut ari pie tam neticētu, ka tam būs panākumi.»

Pēc brītiņa klusuma Torkilds atkal ierunājās:

«Vienu es tev labprāt gribētu izskaidrot. Tas ir sakarā ar Dorisas nāvi, šai ziemā, kad mūsu atsevišķās dzīves laiks beidzās, es centos, lai mūsu laulību pēc iespējas drīzāk galīgi šķirtu. Pirmkārt, tādēļ, ka man šķita, mūsu dzimta tik deģenerēta un pavisam nepiemērota sajaukties ar veselīgiem, dzīvesspējīgiem cilvēkiem. Un otrkārt, ari zēna dēļ, jo, kā jau sacīju, viņa dēļ man bija patīkami, ja to turēja par manu bērnu. Un beidzot, pēc visa pārdzīvotā, kad biju iepazinis sevi un manu ģimeni, nācu pie slēdziena, ka tiešām labāk, ja mēs šķiramies. Tās īstenībā bija tikai konsekvences, jo mēs jau dzīvojām šķirti. Citādi — to tiešām nebūtu darījis.

Bet tomēr es baidījos — ka mana steidzīgā prasība pēc šķiršanās — ka varbūt tā tevi apvainos. Vai tā nebija?»

Rozes seja mazliet noraustījās. Bet tad viņa palūkojās Torkilda acīs un vaļsirdīgi sacīja: «Jā,» Viņš nevilšus piecēlās, viņa priekšzīmei sekoja arī Roze. Un tad viņš nedroši vaicāja:

«Vai tev nav iebildumu, ka pavadu tevi tālāk?»

Viņa mazliet pakratīja galvu. Bet ejot pār Homansbiju viņi klusēja, tikai pārmainīja dažus nenozīmīgus vārdus par laiku.

Tālu Bogstada ceļā Roze apstājās pie mazas divstāvu koka mājiņas:

«Tā — tagad esmu mājās.»

Torkilds pavisam klusu vaicāja:

«Vai tu — vai tu vēl nepastaigātu ar mani kādu brītiņu.»

«Jā. Labprāt,» viņa tikpat klusu atbildēja.

Un it kā savaldījusies, viņa sāka izjautāt par ļaudīm un apstākļiem augšā, — kas tagad dzīvoja viņu vecajā mājā, kā klājās aptiekāriem un Līdiem. Un viņš atbildēja un stāstīja, bet viņu balsīs skanēja kas slēpts, kam ar šiem ārējiem vārdiem nebija nekāda sakara.

Un aizgājuši garām Vestra Akra baznīcai un nonākuši uz lielceļa, viņi abi klusēja.

Debesis bija it kā aizpbvurotas ar pelēkbaltu šķidrautu, bet gulēja neparasti augstu un mierīgi pār kalnu virsotnēm. Mazos kailos lauku plankumiņus it kā klāja zilgana migla. Šur un tur kāds vecs ozols vēl savā vainagā nesa pagājušā gada dzeltenās novītušās lapas, un dažos ievu ceros jau redzēja mazus dzeltenus pusplaukušus pumpurus. Pelēki, un kaili līdz pat mežiem stiepās plašie tīrumi, jo neparasti vēls pavasaris bija.

Un lielceļš vijās kā skaisti izstiepta pelēka lenta caur draudzi, bezgala garš, līdz beidzot sasniedza veco māju mežmalā un tālāk pazuda pašā mežā. Dīvaini vientuļš tagad bija šis ceļš, kur pavasaros parasti klīda jaunieši, vientuļi vai divatā, ar savu vientulību un sirdsilgām. Šis ceļš piederēja jaunatnei — vientuļais klusais ceļš, kas cauri zaļajām druvām aizstiepās mežā. Pirmā uzkalniņā aiz lielā vecā ozola viņi nogriezās sāņus un devās uz Gaustādes pusi.

«Nezinu, cik gadu jau pagājuši, kopš biju še pēdējoreiz,» pēkšņi ierunājās Torkilds.

«Arī es visus šos gadus neesmu še bijusi.»

Tagad viņi abi par to domāja. Viņu atmiņās te viss izskatījās savādāk. Stāvā krastmalas krauja it kā bija kļuvusi mazāka un upe lejā pārvērtusies par netīru strautu. Kur agrāk dēkainu izjūtu varā viņi bija mēģinājuši tikt pāri vai arī iekrist upē, tagad tie pārgāja sausām kājām, pārlēkdami uz akmeņiem, pat kurpes nesaslapinājuši. Un tad brīnišķīgo vizbulīšu paklājs, šīs mirdzošās zvaigznītes, ko viņi toreiz sajūsmā plūca un nesa mājās. Starp pelēkzaļajiem alkšņiem arī tagad bija dažas vizbulītes, tās auga ari pāris vietās nogāzē, bet zeltaino paklāju viņi vairs neredzēja, tikai izmīdītu mālainu pelēku upmalu, kur gulēja vecas saplēstas pudeles un veci sviestmaižu papīri rēgojās no liesās zāles.

«Un tomēr še ir skaisti,» sacīja Torkilds.

«Jā, še tomēr ir skaisti.»

Viņi atkal gabaliņu pagāja. Tad Torkilds klusu ievaicājās:

«Roze — vai gribi man kaut ko atbildēt. Nezinu — neesmu nevienam par to jautājis. Kā tevi — kā tevi tagad sauc?»

«Hristiansena kundze. — Vai tev kādi iebildumi,» viņa klusu piebilda.

«Nē. Es tikai domāju — Vēgnera kundze skan daudz skaistāk. Mans vārds tik ikdienišķs.»

«Nē. Ja tu atļauj, es labāk paturu to.» Viņa runāja mazliet it kā vilcinādamās. «Jo redzi — Roze Vēgnere bija pavisam cita sieviete.»

«Ko tu ar to gribi sacīt?» viņš bailēs jautāja.

«Es domāju tāda, kāda es tagad esmu kļuvusi, mani veidojuši visi šie gadi — kopdzīvē ar tevi. Man šķiet — tagad es to ievēroju ik uz soļa, tagad, kad beidzot sāku saprast. Mēs sievietes kļūstam tādas, par kādām vīri mūs pataisa. Vai nu mēs izvēlamies vienu — un tam pilnīgi piederam, — vai vairākus — vai arī nespējam izvēlēties nevienu no tiem, kas mūs vēlas, jo jūtam, ka neviens nespēs mūs padarīt labākas un skaistākas. Tās pēdējās — ir man vismīļākās. Bet tās, kam sirdī miers, un kas spējīgas dzīvē kaut ko izvest, viņas, man šķiet, dzīvē izvēlējušās un satikušas vienu vīru, kam būtu varējušas sniegt no sevis to labāko, bet tomēr no viņu kopdzīves nekas nav iznācis. Un tad viņas mierīgi dodas pie sava darba un mēģina tur pielietot savu enerģiju, jo zina, ka viņu liktenis izlemts.

«Bet tu pati?»

«Es? Es rīkojos visļaunāk — es akli ņēmu pirmo labo vīrieti, kas gadījās manā ceļā, kad biju pagurusi ilgās. To parasti dara vairums no mums — un tad bojā eja neizbēgama. Man šķiet, arī mani tas sagaidītu, ja tu nebūtu neatlaidīgi par mani rūpējies un mani sargājis. Tu vienmēr ievēroji manu liekulību, nekad neļāvies manam neīstam maigumam, bet rādīji, kāda ir īsta mīlestība. Lai Dievs man palīdz, es to sapratu tikai tad, kad bija par vēlu. Biju tikai zaļa, nenobrieduši meitene. Un redzot, ka esmu glābta no savas vieglprātības, es ticu, ka spēšu vēl kļūt par labu un darbīgu un mīlas pilnu cilvēku, labāku nekā esmu pēc savas dabas, un tādēļ arī laimīgāku, nekā patiesībā to esmu pelnījusi, tādēļ es arī vēlētos nest tavu vārdu — ak Torkild — tu raudi?»

«Jā.» Viņš strauji novērsās.

Roze piegāja un uzlika savas rokas uz viņa elkoņiem. Viņas seja bija bāla kā krīts. Ieraudādamies, viņš pievilka Rozi sev klāt, un kad viņa tam sāpēs pieglaudās, Torkilds saprata, ka patiesībā sieva tam pieder pirmo reizi mūžā.

Viņa raudāja pavisam mežonīgi, gulēdama tā skavās. Viņš nezināja, ka Roze tā varētu raudāt. Un pa starpām viņa tikai čukstēja:

«Es to nesaprotu, Torkild. Nevaru saprast, ka tu mani vēl vienmēr spēj mīlēt. Kā tu vispār mani vienmēr spēji mīlēt. Tik nejauku cilvēku.»

«Es tevi mīlu. Es tevi mīlu.»

«Tas tādēļ, ka tu pret mani biji tik bezgala labs. Tu esi no sevis ņēmis labāko un mani pārveidojis. Ak, Torkild, es nespēju saprast, kā neesmu visu to zaudējusi.»

«Es tevi mīlu. Saki arī man to pašu,» viņš pēc mirkļa iebilda.

«O, augstais Dievs, cik ļoti es tevi mīlu, Torkild.» Viņa cieši viņam piekļāvās. «Ak, un es drīkstu tev to sacīt. Un tu man vari ticēt.»

Vēl vienmēr roku rokā viņi gāja pa uzkalniņiem.

«Toreiz, tevi atstājot, es to zināju. Bet nedrīkstēju tev sacīt. Ak, varbūt tik skaidri es to nemaz nezināju — visā šķiršanās laikā. Es taču vienmēr cerēju, ka tu mani sauksi atpakaļ. Bet kad mēs bijām šķirti — kad man līdzās tavam vārdam nācās parakstīt Roze Hristiansena — uz tā papīra, kas mūs uz visiem laikiem atrāva vienu no otra — tikai tai mirklī jutu, ka esmu kļuvusi tava sieva. Un tad nolēmu izmeklēt arodu, kas man patiktu — nolēmu kļūt par labu, darbīgu un uzticīgu cilvēku, jo piederēju tev un uz mūžu biju kļuvusi tavs īpašums.»

«Vai tiešām tev toreiz klājās tik ļauni?» viņš maigi jautāja.

«Ak — tu vari saprast, es tik bezgalīgi tevis ilgojos. Nāktās bieži raudāju. Jo tagad zināju, ka tevi mīlu, un tas bija vairāk nekā biju pelnījusi. Atceries, ka reiz sacīju, ja es kādu cilvēku mīlētu, tad piederētu viņam kā priekšmets, kā gredzens viņa pirkstā. Vai viņš mani valkātu, glabātu vai aizmirstu, — es tomēr mūžam paliktu viņa. Tāda tagad esmu kļuvusi.»

«Vai tiešām tu varēji ticēt, ka es tevi spētu aizmirst.» Viņi gāja vēl vienmēr tālāk; bija pavisam tumšs.

»Šonakt mēs taču paliksim kopā,» viņš čukstēja.

«Jā.» Roze viņam piekļāvās. «Vai drīkstu tev braukt līdzi mājās?»

«Bet paklausies — mums jāieēd,» viņš ierunājās. «Un tad mums jāpasteidzas. Vilcienu saraksts mainīts, pēdējais vilciens tagad iet pulksten divpadsmitos. — Jā, mēs jau varētu palikt ari kaut kur pilsētā.»

«Nē, nē,» viņa strauji čukstēja. «Gribu būt mājās pie tevis.»

Viņi devās atpakaļ uz pilsētu. Bet tomēr pārāk ātri nesteidzās.

«Dažreiz man tiešām bija grūti to visu izturēt,» viņš piebilda. «Un tomēr jutu, ka tas vispareizākais. Jā, mūsu kopdzīve nebija kļuvusi tāda, kādu mēs vēlējāmies. Bet tomēr atceroties daudzas stundas, zināju, ka mēs abi esam bijuši laimīgi. Kad tu piederēji man un es tev, un mēs viens otru mīlējām.»

Roze gāja noliektu galvu:

«Vai atceries to pēdējo nakti — kad tu mani ņēmi?»

Viņš apspiesti atbildēja:

«Vēlētos kaut tā nebūtu bijusi. Bet Roze — man tev jāsaka, es tiešām citādi nevarēju. Atceros, ka pēkšņi mani pārņēma kaut kas mežonīgs — it kā primitīvs triumfs.»

«Kad tu runāji par mūsu prieku — kad piederēju tev un tu man. Tas bija pavisam dabiski, jo bijām tak jauni, veselīgi cilvēki. Un dažreiz es pieņēmu šo prieku par mīlestību — un citreiz nebiju skaidrībā, kas īsti tas bija, un jutos sarūgtināta un apkaunota — un tad savu sarūgtinājumu vērsu pret tevi — un tādēļ, ka es tevi nemīlēju, man šķita, ka palaidu vaļā zvēru.»

«Lūdzu — nerunā tā,» viņš sacīja strauji un aizvainots.

«Jā, bet tā jau bija, Torkild, es to nesapratu, jo domāju, ka šis zvērs cilvēkā vienmēr ir kaut kas rupjš, brutāls un nejauks. Nezināju, ka dažreiz tas var arī būt kā mazs kaķēns, kas tikai rotaļājas, pats nezinādams ar ko, bet rotaļā aizrāvies plēš un skrāpē līdz asinīm. Un tas vēl bīstamāk, jo zvēriņš ir jauks un mīļš un patīkams — un pilnīgi bez atbildības sajūtas.

Tai naktī — zini — tad izjutu, ka cilvēka mīlestība ir mežonīga nopietnība.»

«Man jāiet iekšā un jāpaņem mani tualetes piederumi,» viņa sacīja, kad viņi atnāca pie mājas, kur Roze dzīvoja. «Un jāpasaka saimniecei, ka aizbraucu.»

Torkilds uzgāja viņai līdzi. Viņai bija divas ļoti mazas istabiņas ar ieslīpiem griestiem. Viņš stāvēja viņas maziņajā dzīvojamā istabā, kamēr viņa iesaiņoja savas lietas. Logi sniedzās līdz pat grīdai, un palodzes bija pilnas puķu.

«Esmu paņēmis pāris tavu rožu,» viņš ierunājās. «Tās atrodas manā guļamistabā.»

«O — vai patiesi. Un kādas?»

«Melmesona un Luise Odjē.»

«Tās bija manas mīlules,» viņa priecīgi sacīja.

«Jā, atceros, un tādēļ tās paturēju.»

Roze iznāca un viņu noskūpstīja.

«Tā, esmu gatava.»

Viņi iegriezās kādā kafejnīcā un drusku iekoda, bet aizkavējās un lielā steigā devās uz staciju. Tramvajs bija apstājies — Stortinga ielu krustoja vesela ratu rinda. Viņi paņēma auto.

«Ak tā,» ieminējās Torkilds, kad viņi joņoja gar Tostrupu. «Apsolīju Becijas meitenēm zelta kakla saitītes.»

«Vai patiesi?» Roze smaidīja. «Un no manis viņa izprasīja zelta krustiņus.»

«Becija rūpējas par savām mazajām,» — sacīja Torkilds, «un lai Dievs viņu par to svētī.»

«Nē, Torkild, laid vaļā, tu esi tiešām negudrs. Pašā KārļaJuhana ielā!»

Viņi izskrēja cauri vestibilam uz perona un ielēca otrās klases kupejā. Nākošā mirklī konduktors atvēra durvis un ielaida sievas ar groziem un vīriešus ar mugursomām un dažādām lietām. — Viņi bija iekāpuši smēķētāju kupejā. Un vilciens bija pārpildīts.

Torkilds un Roze izgāja koridorā, apstājās pie loga un juta, kā vējš glāsta viņu sakarsušos vaigus. Viņi turējās rokās un laiku pa laikam nolūkojās viens otrā.

«Vai tev vēl ir tavi suņi?» viņa pēkšņi iejautājās.

«Rēksi man pagājušā ziemā nācās nogalināt,» sacīja TorKilds. «Viņu sabrauca tramvajs, kad biju paņēmis to līdzi pilsētā. Neatlika nekas cits, kā uzmeklēt veterināru un likt suni nozāļot.»

«O, cik žēl — atceries, mēs ar Rēksi bijām labi draugi.»

«Jā, tas bija ļoti bēdīgi. Tagad man jauns putnu suns — gadu vecs. Bet mazai Tēsai klājas lieliski, pašlaik viņai bērni, un tādēļ turam to ieslēgtu. Baidos Ivara dēļ — zēns kā traks uz suņiem, bet tādās reizēs Tēsa bīstama. Atceries, ka viņa tevi reiz sakoda?»

«Domā, viņa mani vēl pazīs?» Roze jautāja.

Bet lai ko viņi runāja, viņu balsis drebēja.

Un tad viņi piebrauca. Staciju apgaismoja vientuļa laterna. Melnie punkti izkrita no vilciena un drīz pazuda tumsā. Torkilds un Roze devās pret upi, kur blāvoja sakrauti dēļi, no tiem plūda savādi rūgtena smarža.

«Bet tu,» pēkšņi ierunājās Roze. «Ko gan rīt sacīs Strandena kundze, jo mēs tak esam šķirti ļaudis?»

«O, Strandena kundze,". Torkilds pasmaidīja. «Viņa drīzāk domā, ja jau cilvēki reiz precējušies, tad tādi viņi arī paliek >— lai kādas muļķības arī mūsdienu cilvēki tagad darītu.»

Viņi pārgāja pār tiltu un iznāca ceļā starp fabrikas ēkām un upi, kur vienmēr zem kājām kraukstēja dzelzs skaidas.

«O, šīs skaņas,» klusi piebilda Roze. «Es tās tik bieži visu šo laiku atcerējos.» Un viņa vēl ciešāk piekļāvās Torkildam.

«Torkild, Torkild, es vēl nespēju aptvert, ka atgriežos mājās.»

Kad acis bija apradušas, mežs vairs nelikās tik tumšs. Pār egļu galotnēm blāvoja bālās debesis, upīte tās atspoguļoja, pati mirgodama starp alkšņājiem. Gaiss bija auksts un pavasarīgs, — smaržoja pēc valgās zemes, svaigas zāles un jauniem koku zariem.

Un tad viņi atradās pie mazās pelēkās klusās mājas — ar tumšām, miegainām rūtīm — piebūves tumsā zem kailajiem kokiem likās neparasti lielas un savādas.

Viņi mirkli palika stāvot un noskatījās ceļā, kas aizvijās tālāk mežā uz viņu vecās mājas pusi.

Augstu pār viņu galvām bija dzirdams neskaidrs dīvains troksnis.

«Gāju putni,» sacīja Torkilds.

Viņi stāvēja apskāvušies un lūkojās pelēkajās, mākoņiem klātajās debesīs, kur nekas nebija redzams.

Un tad viņi uzkāpa cieši sakļāvušies pa kāpnēm, un Torkilds atslēdza mazās priekšnama durvis, kur valdīja savāds, it kā drēgns gaiss, kā pēc lielās tīrīšanas. Un piekļāvis Rozi sev klāt, viņš mēģināja apspiest trīsas balsī:

«Jā — un tagad esam mājās.»

Beigas.

Sigrija Unsete UZTICĪGĀ SIEVA Romāns PAVASARIS Romāns 1993

Nodota salikšanai 26.10.93. Parakstīta iespioSanai 14.11.93. Formāts 84X108 1/32. BaItNewCcnturySch!bk garnitūra. Augstspiedums. Pas. Nr. 563-5. Metiens 10 000. Līgumcena. Reģ. apl. Nr. 2 0441. Iespiesta tipogrilf"yā «RotaLV-1011, Kiga, Blaumaņa iela 38/40.

S. Unsete

Un 75G Uzticīgā sieva. Pavasaris. — R.. Rota, 1993. — 512. Ipp.

ISBN 9984-509-23-0

UDK-p 839.6-3

TIPOGRĀFIJĀ

,M@ĪA"

apgādā iznākušas grāmatas:

1.      K. Miksats Dīvainās laulības

2.     V. Igo Zelta lillija

3.     P. Boka Lepnā sirds

4. H. Zudermanis Stefana Tromholda sieva 5 G. Hauptmanis Atlantis

6. Z. Lagerleva Svētā zeme

Rīga, Blaumaņa iela 38/40 te!.: 285655

TIPOGRĀFIJA

..mm"

informē, ka drīzumā nāks klajā

šādas grāmatas:

l.S.Unsete Uzticīgā sieva

Pavasaris

2.      V. Dž. Loks Mīlas spēks

Laimes bērns

3. J. Čirikovs Asiņainās dzīres

4.     P. Boka Māte

5. S. Lagerleva Kristus leģendas

6.                                     E.Zolā Abata Murē noziegums

Terēze Rakena

7.     V. Bauma Cilvēki viesnīcā

8. S. Lagerleva Portugāles ķeizars

9.                                    L.Strēčijs Karaliene Viktorija 10 K Zariņš Trīs tīģeri

Rīgā, Blaumaņa iela 38/40 te!.: 285655

[1] n» norvčЈu himnas.

[2] viņa bija pie savas mātes vecākiem, redzi, bet tad viņas vecaistēvs nomira gadu atpakaļ un viņas vecāmāte nupat janvāri. Tā kā pie manis viņa ir t ikai Četrus mēnešus.

[3] skandināvijā Ziemassvētku vakarā vāra risu biezputru. Tulk. piez. 370

Content

Unsete Sigrija Uzticīgā sieva. Pavasaris

I DAĻA

II DAĻA

III DAĻA

Pavasaris

I DAĻA

OTRA DAĻA

Beigas.