Vonnegūts Kurts

Armageddons atskatoties

Kurts Vonnegūts

Armageddons atskatoties

.IEVADS

Rakstot es jūtos visdrošāk, un arī pārējie, šķiet, man visvairāk uzticas tad, kad es rakstu kā tāds, kas nācis no Indianapolisas. Galu galā tā arī ir.

Tikpat labi mēs varējām mētāties ar krēmkūkām.

Kurts, vērtējot pretkara kustības ieiekmi uz Vjetnamas kara gaitu.

Rakstīšana manam tēvam bija gara vingrinājums, vienīgais, kam viņš patiešām ticēja. Viņš gribēja kaut ko darīt, lai gan nedomāja, ka viņa grāmatas kaut ko spēs būtiski ietekmēt. Viņa paraugs bija Jona, Linkolns, Melvils un Tvens.

Viņš rakstīja un pārrakstīja, atkal un atkal lasot nule uzrakstīto, klanīja galvu, žestikulēja, runāja te spalgāk, te dobjāk, \ te ātrāk, te lēnāk. Tad uz bridi rimās, domīgi izvilka tikko aprakstīto lapu no rakstāmmašīnas, saburzīja un, iemetis papīrgrozā, sāka visu no jauna. Man likās dīvaini, ka pieaudzis cilvēks var šādi pavadīt laiku, bet es biju tikai mazs nejēga.

Valodas ziņā viņam bija par vienu zobratu vairāk nekā citiem. Būdams jau pāri par astoņdesmit gadu vecs, viņš vēl arvien ātri, uzreiz ar pildspalvu aizpildīja New York Times krustvārdu mīklas un nekad neprasīja padomu. Kad darīju

viņam zināmu, ka darbības vārds nāk teikuma beigās, viņš uz līdzenas vietas spēja tulkot manus latīņu valodas mājasdarbus, lai gan nekad nebija šo valodu mācījies. Viņa romāni, runas, stāsti un pat teksti grāmatu vākiem ir rakstīti ar lielu rūpību. Tas, kurš iedomājas, ka Kurta esejas vai jociņi nākuši bez piepūles vai pagrābti no zila gaisa, nekad nav mēģinājis rakstīt.

Viens no viņa mīļākajiem jokiem bija par kontrabandistu, kas vadāja ķerras. Gadu no gada muitas ierēdnis katru dienu rūpīgi pārbaudīja viņa ķerras.

Kad ierēdnis beidzot devās pensijā, viņš vīram teica: Mēs esam iedraudzējušies. Pasaki man, ko tu šmugulē?

-    Draugs mīļais, es šmugulēju ķerras!

Nereti Kurts par paša jokiem smējās tik gardi, ka viņam nācās saliekties septiņos līkumos. Kad viņš no smiekliem sāka klepot, tas izskatījās drusku biedējoši.

Kad pasūdzējos, ka par veselu nedēļu rakstītu eseju žurnālam esmu saņēmis tikai piecdesmit dolāru, viņš ieteica padomāt, cik man izmaksātu divu lappušu gara reklāma, kurā es uzdotos par pieklājīgu rakstnieku.

Ikviens, kurš rakstīja vai mēģināja to darīt, Kurta acis bija īpašs. Un viņš gribēja palīdzēt. Ne reizi vien dzirdēju viņu lēni un pacietīgi runājamies ar žūpām, kas bija pamanījušies viņu sazvanīt. Viņš centās izskaidrot, kas jādara, lai stāsts vai joks, kā tāda ķerra, būtu izdevies.

-    Kas zvanīja?

-    Nezinu.

Kad Kurts rakstīja, viņš bija kā ceļotājs, ko vilina tāles. No paša pieredzes viņš zināja, ka svarīgi ir neapstāties, jo tad var uzdurties kaut kam labam, un ilgi un dikti noņemties, līdz atradums padarīts par savu. Bet tikpat bieži viņam pietrūka ticības sev. Viņš raizējās, ka ikviena veiksmīgā doma var būt pēdējā, ka panākumi var izčibēt un izplēnēt.

Viņš pārdzīvoja par savām tievajām kājām, kuru dēļ viņš bija vājš tenisists.

Viņam bija grūti noticēt, ka var būt laimīgs, bet viņš nespēja arī noslēpt prieku par veiksmīgi uzrakstīto.

Viņa mūža drūmākais laiks bija mēneši, lāgiem pat pa gadam, kad viņš nespēja rakstīt, tad viņš bija kā lēmēts. Ko tik viņš nedarīja, lai atsāktu rakstīt, tomēr pie psihiatra negāja šai medicīnas nozarei viņš neuzticējās. Kad man bija divdesmit vai, augstākais, divdesmit pieci gadi, viņš izteicās, ka baidoties, vai terapija nepadarītu viņu par rātnu sabiedrības locekli, jo tad rakstīšanai būtu beigas. Mēģināju viņu mierināt, ka arī psihiatri nav brīnumdari.

-Ja tu nespēj rakstīt skaidri, ļoti iespējams, ka tu nepavisam nedomā tik sakarīgi, kā tev pašam liekas, viņš man teica. Ja jums šķiet, ka viņš rakstot atļāvies būt paviršs, protams, nav izslēgts, ka jums ir taisnība, tomēr es jums ieteiktu pārlasīt to vietu vēlreiz.

Indiānas bērnelis, augdams Lielās depresijas laikā, izlemj kļūt par rakstnieku, par slavenu rakstnieku, un tā ari notiek. Cik viegli tas bija? Viņš rakstīja blāķiem un pamazām sāka noskārst, kas no tā nav zemē metams.

Kad man bija sešpadsmit gadu, Keipkodas koledža nepieņēma viņu darbā par angļu valodas skolotāju. Māte stāstīja, kā gājusi uz grāmatnīcām un ar svešu vārdu pasūtījusi viņa grāmatas, lai tās stāvētu plauktos, jo tad varbūt kāds tās nopirks. Pēc pieciem gadiem viņš laida klajā "Lopkautuvi Nr. 5" un parakstīja līgumu par miljons dolāriem. Pie tā bija jāpierod.

Tagad, atskatoties pagātnē, Kurta veiksme un slava daudziem šķiet visnotaļ "loģiska". Man gan liekas, nekas tāds tikpat labi varēja ari nenotikt.

Viņš bieži izteicās, ka rakstnieks esot tāpēc, ka neko citu nejēdzot. Algots darbs viņam nepavisam nepadevās. 20. gadsimta 50. gadu vidū viņš iestājās darbā žurnālā Sports Illustrated. Atnāca uz redakciju, saņēma uzdevumu rakstīt reportāžu par sacīkšu zirgu, kas pārlēcis pāri sētai un mēģinājis aizbēgt. Kurts visu rītu nosēdēja pie baltas lapas, beigās uzrakstīja: "Zirgs pārlēca pāri tai sūda sētai," un aizgāja no darba, lai atkal kļūtu pats sev saimnieks.

Nepazīstu nevienu citu, kas tik vienaldzīgi izturētos pret ēdienu. Varbūt tāpēc, ka viņš pīpēja kā skurstenis. Kad viņš gaudās, ka mūžs esot par garu, es teicu, ka Dievu interesē, cik cigarešu viens cilvēks var izsmēķēt. Droši vien Viņu arī interesēja, ko Kurts vēl izspers. Grūti jau bija uztvert Kurtu nopietni, kad viņš kārtējo reizi apgalvoja, ka ir visu pateicis un vairs nekas nav piebilstams pirmo reizi kaut kas tāds no viņa mutes izskanēja, kad viņam bija starp četrdesmit un piecdesmit, bet viņš nebeidza pārsteigt visus, vēl astoņdesmit piecu gadu vecumā rakstīdams itin pieklājīgus tekstus.

Cik radikāla un pārdroša ideja varbūt ir jēga cītīgi domāt, rakstīt, lasīt, rakstīt un mēģināt būt noderīgam.

Viņš bija rakstnieks, kurš ticēja rakstīšanas maģijai labumam, ko teksti dod gan pašam, gan lasītājiem. Lasītāju uzmanība un lasīšanai veltītais laiks viņam bija svēta lieta. Viņš spēja uztaustīt cilvēkam būtisko, jo zināja, ka saturs nav galvenais. Kurts bija un ir kā atļauta narkotika vai kurpju lāpstiņa. Kad lasītājs ir ielasījies Kurtā, viņš var ķerties pie citiem autoriem.

Nez, vai tie, kas ir beiguši vidusskolu, vēl mani lasa?

o

Viņš mācīja rakstniekus rakstīt un lasītājus lasīt. Viņa uzrakstītais vēl ilgi turpinās šo darbu. Viņš bija un ir musinātājs, bet citādā ziņā, nekā ļaudis parasti domā. Viņš galīgi nebija ķerts vai traks. Nekādu narkotiku. Nekādas plosīšanās ar ātriem auto.

Viņš vienmēr centās būt krietns. Līdz pašam pēdējam brīdim viņš cerēja, ka Irākas karš nenotiks. Tas viņu šokēja neba tāpēc, ka viņam rūpētu Irāka, bet gan tāpēc, ka viņš mīlēja Ameriku un bija pārliecināts, ka Linkolna un Tvena zeme un tauta spēs iet taisnus ceļus. Tāpat kā viņa senči, imigranti, arī viņš ticēja, ka Amerika var būt vaduguns un paradīze.

Viņš nespēja nedomāt, ka visus tos līdzekļus, ko mēs tērējam, lai tālās zemēs spridzinātu un nogalinātu, sējot naidu un bailes, daudz labāk būtu izmantot izglītības un bibliotēku finansēšanai. Grūti noticēt, ka vēsture nepierādīs vai nav jau pierādījusi? -, ka viņam bija taisnība.

Lasīt un rakstīt jau faktiski nozīmē musināt. Šīs nodarbes grauj pieņēmumu, ka viss ir tā, kā tam jābūt, ka tu esi vienīgais, kas domā citādi. Palasot Kurtu, lasītājs saprot, ka šī pasaule ir daudz lielāks trakonams, nekā viņam agrāk licies. Pēc vienas nieka grāmatas izlasīšanas pasaule jau ir mazliet citāda. Kas to būtu domājis.

o

Visiem zināms, ka Kurts bija drūms, bet vispārzināmo lielākoties ir pamats apšaubīt. Viņš negribēja būt laimīgs un sarunāja daudz drūmu lietu, tomēr, godīgi sakot, es neticu, ka viņam jebkad būtu bijusi depresija.

Viņš līdzinājās ekstravertam, kas grib ieiet sevī, sabiedrības dvēselei, kas ilgojas pēc vientulības, laimesbērnam, kas labāk grib būt nelaimīgs, optimistam, kas tēlo pesismistu, cerot, ka no tā kāds mācīsies. Tikai Irākas kara laikā un pašā vecuma galā viņš kļuva patiešām drūms.

Dīvainā, sirreālā kārtā pārdozējis zāles, viņš nonāca psihenē, bet nelikās, ka tas būtu kaut kas draudīgs. Jau nākamajā dienā viņš staigāja pa atpūtas telpu, spēlēja pingpongu un centās iedraudzēties ar pārējiem. Viņa centieni tēlot garīgi slimo neizskatījās diezcik pārliecinoši.

Slimnīcas psihiatrs teica: Jūsu tēvam ir depresija. Mēs izrakstīsim viņam antidepresantus.

-    Labi, bet man nešķiet, ka viņam būtu depresijai raksturīgie simptomi. Viņš nav kļuvis gausāks, neizskatās bēdīgs, viņš vēl arvien visu ātri aptver.

-    Bet viņš mēģināja padarīt sev galu, teica psihiatrs.

-     Kaut kādā ziņā jā. Tikai nevienas no zālēm, ko viņš iedzēra, nebija ne indīgas, ne bīstamas. Viņš tikai pārdozēja tailenolu līdz līmenim, kad vajadzīga ārsta palīdzība.

-     Jūs domājat, ka viņam antidepresanti nav vajadzīgi? Kaut kas taču jādara.

-   Man vienkārši gribas norādīt, ka viņš neizskatās nomākts. Ir grūti pateikt, kas ar Kurtu notiek. Es nesaku, ka ar viņu viss būtu kārtībā.

Atšķirība starp manu un Kurta publiku ir tāda, ka mana publika zina viņiem ar galvu viss nav kārtībā.

Reizēm Kurts īsti nenovērtēja savu vārdu iedarbīgumu. Gan runājot, gan rakstot viņš mēdza iemest pa provocējošam, ne vienmēr labdabīgam jociņam par radiem. Mēs iemācījāmies tikt tam pāri. Kurts paliek Kurts. Bet, kad es kādā rakstā izteicos, ka Kurts, kārodams pēc pesimista slavas, varētu apskaust Tvenu un Linkolnu to mirušo bērnu dēļ, viņš uzsprāga.

-      Es gluži vienkārši mēģināju piesaistīt lasītāju uzmanību. Izskatās, ka tu esi vienīgais, kas šādus gājienus uztver nopietni.

-    Es zinu, kā iedarbojas joki.

-    Es arī.

Klik-klik, mēs nolikām klausuli.

"Ja es, pasarg Dievs, nomirtu."

Ik pārgadus viņš sūtīja man vēstuli, norādot, kas darāms viņa nāves gadījumā. Katru reizi, izņemot pēdējo, viņš pēc tam piezvanīja un nomierināja mani, ka tā nav pašnāvnieka vēstule. Dienu pirms pēdējās "mirstamvēstules" nosūtīšanas viņš pabeidza runu, ko viņam bija jātur Indiānā, atklājot Kurta Vonnegūta gadu. Divas nedēļas vēlāk viņš nokrita, sasita galvu un viņam neglābjami aizbrauca jumts.

Šajā pēdējā runā man nācās iedziļināties daudz pamatīgāk nekā citās, jo mani palūdza to nolasīt. Nespēju vien nobrīnīties: "Uz ko viņš cerēja, grasīdamies celt priekšā tādus murgus?" Bet klausītāji neņēma ļaunā. Es ātri vien atskārtu, ka lasu viņa vārdus publikai un pasaulei, kas ļoti mīl manu tēvu un sekotu viņam kaut līdz pasaules galam.

"Mēs dzīvojam tādā pašā celibātā kā piecdesmit procentu heteroseksuālās Romas katoļu baznīcas garīdzniecības" ir bezjēdzīgs teikums. "Pitekantrops ir tips, kurš iebāzis sev pakaļā liekos zobus, lai nokostu taksometru aizmugures sēdekļiem pogas." "Ošķis ir tips, kurš apošņā meiteņu velosipēdu sēdekļus." Ak vai, ko mans tēvs ar to gribēja teikt? Bet tālāk viņš pateiktu kaut ko dziļu un precīzu, skandalozu un patiesu, un jūs tam noticētu daļēji arī tāpēc, ka viņš pirms brīža bija runājis par celibātu, pitekantropiem un ošķiem.

-     Es neparko negribetu būt ārsts. Tas ir visbriesmīgākais darbs pasaulē.

Viena no mūsu pēdējām sarunām:

-    Cik tev gadu, Mark?

-    Piecdesmit deviņi, tēt.

-    Esi kļuvis vecs.

-Jā.

Es viņu ļoti mīlēju.

Šie stāsti, kas lielākoties nav datēti un nekad vēl nav publicēti, ir pilnīgi pašpietiekami. Man nav ne mazākās vajadzības tos komentēt. Ja kāds no tiem jums liksies garlaicīgs, pievērsiet uzmanību struktūrai, ritmam un vārdu izvēlei. Ja Kurts jums neko nevar iemācīt par lasīšanu un rakstīšanu, varbūt jums labāk darīt kaut ko citu.

Viņa pēdējās runas pēdējie vārdi ir gluži labas atvadas.

Bet tagad paldies par uzmanību, es vācos prom.

Marks Vonnegūts,

2007. gada 7. septembrī.

Pirmā ranga ierindnieks K. Vonnegūts jun.

12102964, ASV armija

Kurtam Vonnegūtam Viljamskrīkā,

Indianapolisā, Indiānas štatā Mīļie radinieki,

es saprotu, ka Jums laikam nav paziņots nekas vairāk kā tas, ka esmu "pazudis bez vēsts". Ļoti iespējams, Jūs neesat ari saņēmuši nevienu no vēstulēm, kuras esmu rakstījis no Vācijas. Tas nozīmē, ka man ir stipri daudz kas jāpastāsta, un proti:

atrados gūstā kopš 1944. gada 19. decembra, kad Hitlers pamatīgi paplucināja mūsu divīziju, pēdējo reizi izmisīgi mēģinādams izlauzties cauri Luksemburgai un Beļģijai. Septiņu fanātisku bruņutanku divīziju uzbrukumā mūs atšķēla no pārējām Hodža Pirmās armijas daļām. Citām amerikāņu divīzijām flangos izdevās izrauties no aplenkuma; mums nācās palikt un cīnīties. Ar durkļiem pret tankiem neko daudz nevar iesākt; mūsu munīcija, pārtikas un medikamentu krājumi izsika, un kritušo bija vairāk nekā to, kas vēl spēja cīnīties, — mēs padevāmies. Es dzirdēju, ka Simtu sestā par to saņēma prezidenta pateicību un no Montgomerija dabūja kaut kādus britu ordeņus, bet, nolādēts, vispār jau nebija vērts. Es biju viens no nedaudzajiem, kurus neievainoja. Paldies Dievam par to pašu.

Pārcilvēki mūs bez ēdamā, ūdens un gulēšanas kādas sešdesmit jūdzes dzina uz Limbergu, un tur mūs pa sešdesmit sabāza šauros, nevēdināmos, neapkurināmos vagonos. Nekādu labierīcību nebija — grīdu klāja svaigi govju mēsli. Lai apgultos, visiem nepietika vietas. Puse gulēja, otra puse tikmēr stāvēja. Uz tā

Limbergas sliežu atzara mēs pavadījām vairākas dienas, ieskaitot Ziemassvētkus. Ziemassvētku vakarā nemarķēto vilcienu pļaujošā lidojumā bombardēja Karaliskie Gaisa spēki. Apmēram simt piecdesmit mūsējo aizgāja bojā. Ziemassvētku dienā mēs dabūjām mazliet ūdens un sākām lēni ripot cauri Vācijai uz lielu karagūstekņu nometni Mūlburgā, uz dienvidiem no Berlīnes. Jaunajā gadā mūs izlaida no vagoniem. Vācieši izdzina mūs cauri verdošām atutošanas dušām. Pēc desmit badā, slāpēs un saspiestībā nodzīvotām dienām daudzi tajās dušās nomira no šoka. Es ne.

Saskaņā ar Ženēvas konvenciju virsniekiem un apakšvirsniekiem gūstā nav jāstrādā. Es, kā jūs zināt, esmu ierindnieks. Simt piecdesmit šādu necilu radījumu 10. janvārī pārveda uz Drēzdenes darba nometni. Mums par nelaimi, sargi bija sadisti un fanātiķi. Mums liedza medicīnisko aprūpi un drēbes; lika caurām dienām strādāt ārkārtīgi smagu darbu. Mūsu pārtikas deva bija divi simti piecdesmit gramu rupjas maizes un pinte šķidras kartupeļu zupas dienā. Kad divus mēnešus bijām izmisīgi pūlējušies kaut kā mainīt šos apstākļus un pretī saņēmuši laipnus smaidus, es sargiem pateicu, ko ar viņiem izdarīšu, kad ieradīsies krievi. Viņi mani mazliet iekaustīja. Kopš tās dienas es vairs nebiju grupas vecākais. Daudz mūs nesita; viens zēns nomira badā, un divus esesieši nošāva par ēdamā zādzību.

Ap 14. februāri ieradās amerikāņi, viņiem sekoja Britu Karaliskā gaisa flote. Kopīgiem spēkiem viņi divdesmit četrās stundās nogalināja 250 000 cilvēku un nopostīja visu Drēzdeni — iespējams, vienu no pasaules.skaistākajām pilsētām. Es paliku dzīvs.

Pēc tam mūs nosūtīja uz patvertnēm vilkt ārā līķus: sievietes, bērnus, večus, kas bija aizgājuši bojā no kontūzijas, ugunsgrēka vai nosmakšanas. Kad

nesām līķus uz milzīgiem bēru sārtiem, pilsētnieki mūs nolādēja un apmētāja ar akmeņiem.

Kad ģenerālis Patons ieņēma Leipcigu, mūs aizdzina uz Heleksisdorfu pie Saksijas un Čehoslovākijas robežas. Tur mēs palikām līdz kara beigām. Sargi aizbēga. Vienā laimīgā dienā krievi sagribēja iztīrīt mūsu sektoru no savrupām mežabrāļu pretošanās grupām. Viņu lidmašīnas (P-39) mūs bombardēja pļaujošā lidojumā, četrpadsmit nogalināja, bet mani ne.

Kopā ar vēl septiņiem nozagu zirgu un ratus. Astoņas dienas mēs laupīdami braucām pa Sudetiju un dzīvojām kā karaļi. Krievi bija traki uz amerikāņiem. Drēzdenē krievi mūs savāca pie sevis. No turienes mēs lendlizes fordos aizbraucām uz amerikāņu pozīcijām Hallē. Pēc tam aizlidojām uz Havru.

Es rakstu, sēdēdams Havras karagūstekņu repatriācijas nometnes Sarkanā Krusta klubā. Tieku lieliski ģērbts un izklaidēts. Kuģi uz Ameriku, dabiski, ir pārpildīti, man jābūt pacietīgam. Ceru mēneša laikā nokļūt mājās. Kad tik tālu būšu ticis, man pienāksies trīs nedēļas ilga atlabšana Aterberijā, ap 600 $ algas par visu šo laiku un — padomā tikai — sešdesmit (60) dienu atvaļinājums!

Stāstāmā man ir sasodīti daudz, pārējais pagaidīs. Šeit es vēstules nesaņemu, tādēļ nerakstiet.

1945. gada 29. maijā Ar mīļiem sveicieniem Kurts jun.

Kurts Vonnegūts

runa Jndianapolisā, Klovsa zālē, 2007. gada 27. aprīlī

PALDiES.

Es stāvu jūsu priekšā kā atdarināšanas cienīgs paraugs, un tas ir noticis ar mēra Barta Petersona laipnu gādību, lai Dievs viņu svētī par šo iespēju.

Ja tas nav mīļi, es nezinu, kas tad ir.

Un tikai padomājiet: nieka trīs gadu laikā Otrajā pasaules karā es no ierindnieka kļuvu par kaprāli un ieguvu dienesta pakāpi, kāda pirms tam bija gan Napoleonam, gan Ādolfam Hitleram.

Patiesībā es esmu Kurts Vonnegūts juniors. Tieši tā mani aiz muguras sauc bērni, kas tagad jau ir pāri pusmūžam, gluži kā es pats: Juniors to un Juniors šo.

Bet vienmēr, kad jūs redzat Aiza veikala pulksteni Dienvidu Meridiāna un Vašingtonstrītas krustojumā, lūdzu, domājiet par manu tēvu Kurtu Vonnegūtu senioru, kurš to tur uzlika. Vispār viņš kopā ar savu tēvu Bernardu Vonnegūtu uzcēla visu to māju. Vēl viņš nodibināja Ābeļdārza skolu un Bērnu muzeju.

Viņa tēvs un mans vectēvs, arhitekts Bernards Vonnegūts ir cēlis daudz ēku, ari Ateneumu, ko pirms I'irmā pasaules kara sauca par Das Deutsche Haus. Man nav skaidrs, kāpēc to vajadzēja pārdēvēt par Ateneumu, ja nu vienīgi gribējās nobučot pakaļu tiem pārsimt grieķiem, kas te dzīvo.

Jūs visi droši vien zināt, ka esmu iesūdzējis tiesā Pali Mali cigarešu ražotājus, jo viņu cigaretes nav mani nogalinājušas, un man jau ir astoņdesmit četri gadi. Klausieties: pēc Otrā pasaules kara pēdējā, kurā mēs uzvarējām, es Čikāgas Universitātē studēju antropoloģiju. Un antropologi, kas pēta tūkstošiem gadu vecus cilvēku galvaskausus, apgalvoja, ka mums pienākas dzīvot tikai kādus trīsdesmit piecus gadus, jo tieši tik ilgi mūsu zobi spēj izvilkt bez mūsdienu zobārstniecības palīdzības.

Kas tie bija par zelta laikiem: trīsdesmit pieci gadi, un palieciet sveiki. Lūk, ko nozīmē saprātīga radīšana! Tagad visi demogrāfiskā sprādziena upuri, kas var atļauties zobārsta pakalpojumus un veselības apdrošināšanu, nabaga murmuļi, dzīvos simt gadu!

Varbūt zobārstniecību vajadzētu aizliegt ar likumu. Un varbūt dakteriem vairs nevajadzētu ārstēt plaušu karsoni, ko reiz sauca par "veco ļaužu draugu".

o

Tomēr vismazāk man šovakar gribētos jūs skumdināt. Tādēļ es izdomāju, ko mēs visi kopā varētu darīt, un tas noteikti būs pacilājoši. Man liekas, mēs varētu sacerēt paziņojumu, kuram piekristu visi amerikāņi, republikāņi vai demokrāti, bagati vai nabagi, heterovai homoseksuāli, neatkarīgi no tā, cik traģiski un neciešami sašķelta ir mūsu valsts.

Pirmais vispārējais amerikāņu paziņojums, ko es sacerēju, bija šāds: "Cukurs ir salds."

Starp citu, traģiskā un neciešamā sašķeltība Amerikas Savienotajās Valstīs un jo sevišķi šeit, manā dzimtajā Indiānas štatā, tas nav nekāds jaunums. Kad es biju mazs, šā štata teritorijā atradās Amerikas kukluksklana galvenā mītne un kaut kur tepat bija notikusi pēdējā afroamerikāņa linčošana uz ziemeļiem no Meisona-Diksona līnijas, Merionā, ja atmiņa mani neviļ.

Bet šeit arī bija un joprojām ir cita nozīmīga vieta, Terrahotā, kur šobrīd lepni slejas supermūsdienīgs nāvējošu injekciju iestādījums. Terrahotā dzimis un dzīvojis arodbiedrību līderis Jūdžins Debss. Viņš dzīvoja no 1855. līdz 1926. gadam, un viņa vadībā Amerikā notika streiks, cīnoties ar dzelzceļiem. Kādu brīdi viņš sēdēja cietumā, jo protestēja pret mūsu iesaistīšanos Pirmajā pasaules karā.

Vēl viņš vairākas reizes balotējās prezidenta amatam no sociālistu partijas saraksta, izteikdamies šādi: Kamēr pastāv zemākās šķiras, es piederu pie tām; kamēr pastāv noziedzīgie elementi, es arī tāds esmu, un, kamēr kāds sēž cietumā, es neesmu brīvs.

Lielā mērā tas bija zagts no Jēzus Kristus. Bet oriģinālam būt nav viegli. Ja neticat, paprasiet man!

Bet labi, kā tad paliek ar paziņojumu, kuram piekristu visi amerikāņi? "Cukurs ir salds," nav vārdam vietas. Bet mēs atrodamies universitātes auditorijā un noteikti varam izdomāt kaut ko kulturālāku. Mans priekšlikums būtu: "Leonardo da Vinči glezna "Mona Liza", kas atrodas Luvrā (Parīzē, tas ir Francijā), ir ideāla glezna."

Derēs? Lūdzu, paceliet rokas! Vai mēs visi varam par to vienoties?

Labi, nolaidiet rokas. Es teiktu, vienbalsīgi pieņemts, ka "Mona Liza" ir ideāla glezna. Nelaime vienīgi un tas pats sakāms par gandrīz visu, kam mēs ticam: tā nav taisnība.

Klausieties: viņas deguns ir šķībs uz labo pusi, pareizi? Tas nozīmē, ka viņas sejas labā puse ir nolaidena, it kā attālinās no mums. Ir saprotams? Bet tajā pusē viņas vaibsti nav attēloti perspektīvā, nav ņemts vērā telpiskums. To perspektīvu Leonardo itin mierīgi varēja uzgleznot. Viņš vienkārši noslinkoja. Un, ja viņš būtu Leonardo no Indianapolisas, man par vinu būtu kauns.

/

O

Nav brīnums, ka viņa smaida tik šķībi.

Tagad kāds, iespējams, gribēs man pajautāt: Vai jūs kādreiz varat būt nopietns? Mana atbilde ir: Nē.

Kad es piedzimu Metodistu slimnīcā 1922. gada vienpadsmitajā novembri un šī pilsēta toreiz rasu ziņā bija tikpat viendabīga kā mūsdienās profesionālās basketbola un futbola komandas -, akušieris iepļaukāja manu mazo pakaļu, lai es sāktu elpot. Bet vai es raudāju? Nē.

— IS —

Es teicu: Dakter, kamēr es virzījos pa dzemdību ceļiem, atgadījās kaut kas jancīgs. Viens klaidonis pienāca man klāt un teica, ka trīs dienas neko nav licis uz zoba. Tad nu es viņam iekodu!

Bet, runājot nopietni, mīļie Indiānas štata iedzīvotāji, man jums šovakar ir gan labas, gan sliktas ziņas. Šie ir vislabākie laiki un vissliktākie laiki. Varbūt ir vēl kādi jaunumi?

Sliktā ziņa ir tāda, ka Manhetenā nolaidušies marsieši, viņi apmetušies VValdorf-Astoria viesnīcā. Labā ziņa ir tāda, ka viņi ēd tikai visu ādas krāsu bezpajumtniekus un mīž benzīnu.

Vai es esmu ticīgs cilvēks? Es praktizēju haosa reliģiju. Esmu kāda nesvēto nemūku ordeņa loceklis. Mēs sevi dēvējam par brāļiem un māsām iekš Mūžīgajām Šaušalām. Mēs dzīvojam tādā pašā celibātā kā piecdesmit procentu heteroseksuālās Romas katoļu baznīcas garīdzniecības.

o

Īstenībā un, kad es šādi paceļu labo roku, tas nozīmē, ka es neākstos, es dodu savu Goda Vārdu, ka grasos sacīt patiesību. Tātad īstenībā es esmu Amerikas Humānistu biedrības goda prezidents, un šo pilnīgi nelietderīgo amatu esmu mantojis no nelaiķa Aizeka Azimova, dižā zinātniskās fantastikas rakstnieka. Mēs, Humānisti, uzvedamies, cik labi vien spējam, bez jel mazākajām cerībām, ka aizkapa dzīvē mūs gaida kādas balvas vai sods. Mēs pēc labākās sirdsapziņas kalpojam vienīgajai abstrakcijai, kuru cik necik jēdzīgi pazīstam, proti, mūsu pašu kopienai.

Mēs nebaidāmies no nāves, un jums ari nevajag baidīties. Zināt, ko par nāvi teica Sokrāts grieķiski, protams? Nāve ir tikai vēl viena nakts.

Būdams Humānists, es cienu zinātni. Man riebjas māņticība, tā mūs nekad nebūtu apgādājusi ar atombumbām.

Es cienu zinātni, un ne tikai tāpēc, ka tā mums devusi rīkus, ar kuru palīdzību piecūkot šo planētu, un man šeit nepatīk. Zinātne ir atradusi atbildes uz diviem galvenajiem mūsu jautājumiem: kā aizsākās Visums un kā mēs un visi pārējie dzīvnieki dabūjām šos brīnišķīgos ķermeņus, visas šīs acis, smadzenes, nieres un tā tālāk.

Labs ir. Tātad zinātne aizsūtīja kosmosā Habla teleskopu, lai tas nofilmē gaismu un gaismas neesamību kopš paša laika sākuma. Un šis teleskops tiešām to izdarīja. Tā nu mēs tagad zinām, ka reiz nebija pilnīgi nekā, tas bija tik pilnīgs nekas, ka nebija pat nekā un reiz. Vai jūs varat to iedomāties? Nevarat, jo nav pat nekā, ko iedomāties.

Bet tad notika tas lielais BLĪKŠĶIS! Un no tā arī radās visi šie sūdi.

Un kā mēs dabūjām savas brīnišķīgās plaušas un uzacis, un zobus, un kāju nagus, un pakaļas caurumus, un tā joprojām? Miljoniem gadu ilgas dabiskās izlases ceļā. Citiem vārdiem, vienas radības mira nost, bet citas kopojās. Izdzīvo tas, kuram labāk sanāk!

Bet paklausieties: ja ļums iznāk kādu nogalināt, vienalga, nejauši vai ar nodomu, pilnveidojot mūsu sugu, lūdzu, pēc tam neskrieniet kopoties! No tā rodas bērni; gadījumā, ja mātes nav jums to pateikušas.

AO -

Un jā, brāļi un māsas indiānieši, un es nekad neesmu noliedzis, ka pats esmu viens no jums: šī patiešām ir Apokalipse, visam ir beigas, kā pravietojis svētais Jānis Evaņģēlists un svētais Kurts Vonnegūts.

Šajā pašā brīdī, kamēr es runāju, no bada vai klimata pārmaiņu dēļ varbūt mirst mūsu pēdējais polārlācis. Un man ļoti pietrūks polārlāču. To mazuļi ir tik silti, mīlīgi un uzticīgi, gluži kā mūsu pašu bērniņi.

O

Vai šim vecajam perdelim ir kāds padoms, ko tik šausmīgi grūtos laikos dot jauniešiem? Hm, jūs noteikti zināt, ka mūsu valsts ir vienīgā tā sauktā attīstītā valsts, kurā vēl pastāv nāvessods. Un moku kambari. Tad nu gan noslēpums.

Bet klausieties: ja kāds no šīs zāles beigu beigās nonāks uz lažas nāvējošu injekciju iestādījumā, varbūt tajā pašā, kas atrodas Terrahotā, jūsu pēdējiem vārdiem jābūt šādiem: Tā man būs laba mācība.

Ja Jēzus dzīvotu mūsu dienās, mēs viņu nogalinātu ar nāvējošu injekciju. Tas, lūk, ir progress. Mums vajadzētu viņu nogalināt par to pašu, par ko viņš dabūja galu pirmoreiz. Viņa idejas vienkārši bija pārāk liberālas.

Mans padoms iesācējiem rakstniekiem? Neizmantojiet semikolus! Semikoli ir koši uzcirtušies hermafrodīti un nenozīmē pilnīgi neko. Vienīgais, ko tie pavēsta, ir fakts, ka jūs varbūt esat mācījies koledžā.

Vispirms "Mona Liza", tagad semikoli. Vēl es varētu nostiprināt savu pirmās šķiras aptaurētā reputāciju, paziņojot kaut ko labu par Kārli Marksu, ko šajā valstī un šajā Indiānas mūžamežā jau nu pavisam noteikti uzskata par vienu no briesmīgākajiem cilvēkiem pasaules vēsturē.

Viņš izgudroja komunismu, ko mums gadiem ilgi mācīts ienīst, tāpēc ka mēs kvēli mīlam kapitālismu: tā mēs dēvējam Volstrītas kazino.

Komunisms ir ekonomikas sistēma, ar kuras palīdzību Kārlis Markss cerēja panākt, ka industriālās valstis sāk rūpēties par tautu, īpaši par bērniem un veciem, nevarīgiem cilvēkiem, kā to kādreiz darīja ciltis un ģimenes. Tās vēlāk tika iznīcinātas Industriālajā revolūcijā.

Un es domāju, ka varbūt būtu vērts pārstāt tik briesmīgi zākāt komunismu, nevis tāpēc, ka mēs to uzskatītu par spožu ideju, bet tāpēc, ka mūsu mazbērni un mazmazbērni ir līdz matu galiņiem ieķīlāti komunistiskajai Ķīnai.

Un komunistiskajai Ķīnai ir liela un teicami apgādāta armija. Mums nekā tāda nav. Mēs esam nolāpīti lēti. Mēs tikai gribam visus uzspert gaisā ar atombumbām.

Tomēr atradīsies vesels bars ļautiņu, kuri jums apgalvos, ka visbriesmīgākais Kārļa Marksa noziegums ir tas, ko viņš pateica par reliģiju. Viņš apgalvoja, ka tā ir opijs zemākajām šķirām, it kā viņš domātu, ka reliģija ir kaut kas kaitīgs, un gribētu to izdeldēt.

Bet, to sacīdams tūkstoš astoņsimt četrdesmitajos, Markss vārdu "opijs" nemaz nelietoja pārnestā nozīmē. Toreiz īstais opijs bija vienīgais dabūjamais sāpju remdēšanas līdzeklis, vienalga, vai tev sāp zobi, vai rīklē ir vēzis. Viņš pats to lietoja.

~

Būdams īsts apspiesto draugs, viņš teica, ka ir priecīgs, ka ir kaut kas tāds, ar ko viņi var cik necik atvieglot savas sāpes, proti, reliģija. Tādēļ viņam reliģija patika, un viņš nepavisam negribēja to izskaust. Ir skaidrs?

Tagad viņš sacītu šādi, kā es šovakar: Reliģija daudziem nelaimīgiem cilvēkiem ir kā tailenols, un es ļoti priecājos, ka tā palīdz.

Par tiem ķīniešu komunistiem: ir acīmredzams, ka viņi ir izdarīgāki nekā mēs un varbūt arī daudz gudrāki. Nu un, ka komunisti. Paklau, paskatieties, cik nesalīdzināmi labāk viņi mācās visās tajās mūsu skolās! Kāda jēga to noliegt! Mans dēls Marks, viņš ir pediatrs, pirms kāda laika bija Hārvarda Medicīnas skolas uzņemšanas komisijā, un viņš teica ja uzņemšana notiktu godīgi, puse pirmā kursa studenšu būtu aziātes.

Bet atgriezīsimies pie Kārļa Marksa: cik ļoti Jēzum vai humānam Visuvarenajam Dievam izpatika tie, kas šo valsti vadīja tūkstoš astoņsimt četrdesmitajos, kad Markss pateica tos šķietami neģēlīgos vārdus par reliģiju? Viņi te izlēma, ka turēt savā īpašumā vergus ir visnotaļ likumīgi, un vēl astoņdesmit gadu ir netaisījās pieļaut, ka sievietes varētu balsot vai, pasarg Dievs, ieņemt valsts amatus.

Nesen es saņēmu vēstuli no kāda vīra, kurš kopš sešpadsmit gadu vecuma atradies Amerikas soda un pārmācības sistēmas gūstā. Tagad viņam ir četrdesmit divi gadi, un drīz viņš tiks atbrīvots. Viņš man jautāja, ko viņam darīt. Es atbildēju tāpat, kā būtu atbildējis Kārlis Markss: Iestājies kādā draudzē.

Bet tagad, lūdzu, pievērsiet uzmanību: es esmu pacēlis labo roku. Un tas nozīmē, ka es neākstos, es grasos sacīt kaut ko tādu, ko pats uzskatu par patiesību. Tātad: garīgi diženākais fenomens, ko amerikāņi pieredzējuši mana mūža laikā, nebija ne mūsu ieguldījums nacisma sakāvē, kurā man bija tik milzīga loma, nedz arī Ronalda Reigana varoņdarbs, Bezdievīgā Komunisma gāšana vismaz Krievijā.

Garīgi diženākais fenomens, ko amerikāņi pieredzējuši mana mūža laikā, ir tas, ka afroamerikāņi ir saglabājuši pašapziņu un pašcieņu par spīti tam, ka baltie amerikāņi gan valdībā, gan ārpus tās ir pret viņiem izturējušies, turklāt vienvienīgi viņu ādas krāsas dēļ, kā pret nicināmiem un nīstamiem, un pat slimiem radījumiem.

Viņiem noteikti palīdzēja viņu baznīcas. Lūdzu, atkal Kārlis Markss. Atkal Jēzus.

Un par kuru no amerikāņu dāvanām pārējai pasaulei pārējā pasaule ir vispateicīgākā? Par afroamerikāņu džezu un tā atzariem. Kas, pēc manām domām, ir džezs? "Visaugstākā līmeņa drošais sekss."

o

Divi ievērojamākie amerikāņi manā mūžā, cik man zināms, bija Franklins Delano Rūzvelts un Mārtiņš Luters Kings jaunākais.

Esmu dzirdējis, ka Rūzvelts nebūtu tik ļoti pārdzīvojis par zemākajām šķirām, viņš būtu tikai vēl viens bagāts, uzpūtīgs augstāko šķiru pakaļa ar Efeju līgas sakariem, ja viņu pašu

W nebūtu padarījis pazemīgu poliomielīts, bērnu trieka. Piepeši viņam vairs neklausīja paša kājas.

-    Labdien, es esmu mācījies Hārvardā. Kur studējāt jūs?

-    Es studēju IUPUI.

Izmantodams neierobežoto varu, ko man uz visu 2007. gadu piešķīris mērs Petersons, es ar šo pārdēvēju IUPUI par Tarkingtona universitāti.

-    Labdien, es esmu mācījies Hārvardā. Kur studējāt jūs?

-    Es studēju Tarkingtonā. Vai nav stilīgi?

Labs tas darbiņš, kas padarīts.

o

Paies kāds laiks, un neviens nezinās, kas bija Tarkingtons, tas arī nevienu neinteresēs. Paklau, kuram mūsdienās nav nospļauties par to, kas bija Batlers? Šī ir Klovsa zāle, un vispār es dažus Klovsus pazīstu. Jauki cilvēki.

Bet gribu jums pateikt vienu: es šovakar nestāvētu jūsu priekšā, ja man priekšzīmi dzīvē un darbā nebūtu rādījis Būts Tarkingtons, kurš arī dzimis šajā pilsētā. Būts Tarkingtons dzīvoja no 1869. līdz 1946. gadam, proti, nomira mana mūža divdesmit ceturtajā gadā, un bija brīnum veiksmīgs un cienījams rakstnieks viņš publicēja lugas, romānus un īsos stāstus. Viņa iesauka literatūras pasaulē, pavārds, par ko es būtu gatavs atdot visu, bija "džentlmenis no Indiānas".

Bērnībā es gribēju viņam līdzināties.

Mēs neesam tikušies. Es nezinātu, ko viņam teikt. Visticamāk, es aiz apbrīnas uzvestos kā prātā paviegls.

Jā, un, izmantojot neierobežoto varu, ko man uz visu šo gadu piešķīris mērs Petersons, es pieprasu, lai kāds no jums Indianapolisā iestudētu Būta Tārkingtona lugu "Elisa Adamsa".

Jaukas sakritības dēļ arī mana nelaiķe māsa pēc laulībām kļuva par Elisu Adamsu. Viņa bija sešas pēdas gara, satriecoša blondīne, bet tagad viņa guļ Kraunhilas kapos, turpat, kur mūsu vecāki, vecvecāki un vecvecvecāki, un arī Džeimss Vitkoms Reilijs, rakstnieks, kura honorāriem viņa dzīves laikā nebija līdzīgu.

Zināt, kā mana māsa Ellija mēdza sacīt? Viņa mēdza teikt tā: Vecāki sagandē tava mūža pirmo pusi, un bērni sagandē otru.

Džeimss Vitkoms Reilijs, "Indiānas dzejnieks", saņēma tādus honorārus, kādus viņa laikā, no 1849. līdz 1916. gadam, nesaņēma neviens cits, tādēļ ka viņš par naudu lasīja savu dzeju teātros un mācību iestādēs. Tik ļoti vidusmēra amerikāņi mīlēja dzeju. Vai jūs spējat to iedomāties?

Vai gribat zināt, ko reiz sacīja ievērojamais franču rakstnieks Zans Pols Sartrs? Viņš teica franciski, protams: Elle tie ir citi. Viņš atteicās no Nobela prēmijas. Es nemūžam nebūtu tik nepieklājīgs. Mani uzaudzinaja musu afroamerikaņu vireja, kuras vārds bija Ida Janga.

Lielās depresijas laikā afroamerikāņus dzirdēja sakām šādi viņi teica arī daudz ko citu, protams: Viss ir tik slikti, ka baltajiem pašiem jāaudzina savi bērni.

Bet mani jau neaudzināja vienīgi vergu mazmazmeita Ida Janga, gudra, laipna un cēlsirdīga, lepna un izglītota, valodā raita un domājoša, un izskatīga sieviete. Ida Janga mīlēja dzeju un mēdza man lasīt priekšā dzejoļus.

Mani audzināja arī skolotāji 43. skolā "Džona Vitkoma Railija skolā" un vēlāk Šortridžas vidusskolā. Tajos laikos labo valsts skolu skolotāji bija pilsētas ievērojamākie cilvēki. Pateicīgie bijušie audzēkņi, jau sen pieauguši būdami, mēdza apciemot savus skolotājus un stāstīt, kā viņiem klājas. Arī es pats kādreiz biju tāds sentimentāls pieaugušais.

Bet visi mani mīļākie skolotāji jau sen ir turpat, kur lielākā daļa polārlāču.

Labākais, ko jūs savā dzīvē varat darīt, ir kļūt par skolotāju, ar noteikumu, ka jūs neprātīgi mīlat savu priekšmetu un klasē nekādā gadījumā nav vairāk par astoņpadsmit audzēkņiem. Klasēs, kurās ir ne vairāk par astoņpadsmit audzēkņiem, ir tāda sajūta kā ģimenē, un visi ir brāļi un māsas.

Kad mana klase beidza 43. skolu, tas bija Lielās depresijas laikā, visur valdīja bankrots un bezdarbs, un, kad Vācijā pie varas nāca Hitlers, mums katram vajadzēja uzrakstīt, ko mēs ceram darīt pasaules labā, kad izaugsim lieli.

Es uzrakstīju, ka būšu ķīmiķis, strādāšu Eli Lill\/ un izārstēšu vēzi.

Man jāsaka paldies satīriķim Polam Kreisneram, kurš norādīja, ar ko Džordžs V. Bušs atšķiras no Hitlera: Hitlers tika ievēlēts.

Pirms kāda brīža es pieminēju savu vienīgo dēlu Marku Vonnegūtu. Atceraties? Runa bija par ķīnietēm un Hārvarda Medicīnas skolu.

Vispār viņš nav tikai bērnu ārsts no Bostonas apkaimes, bet arī gleznotājs, saksofonists un rakstnieks. Viņš uzrakstījis vienu sasodīti labu grāmatu ar nosaukumu "Ēdenes ekspresis". Tajā grāmatā viņš stāsta, kā piedzīvoja nervu sabrukumu, un par visām tām psihenes un trakokreklu padarīšanām. Mācīdamies koledžā, viņš nodarbojās ar cīņas sportu. Vai nav maniaks?

Grāmatā viņš raksta par to, kā atveseļojās un spēja pabeigt Hārvarda Medicīnas skolu. Marks Vonnegūts, "Ēdenes ekspresis".

Bet neņemiet to no bibliotēkas. Dieva dēļ, nopērciet taču!

Tos, kuri grāmatas nevis pērk, bet aizņemas vai aizdod, es uzskatu par pitekantropiem. Kad es mācījos Šortridžas vidusskolā, pirms miljons gadiem, tur teica tā: Pitekantrops ir tips, kurš iebāzis sev pakaļā liekos zobus, lai nokostu pogas no taksometru aizmugures sēdekļiem.

Bet man tūdaļ jāpiebilst, ja nu gadījumā te šovakar atrodas kāds viegli ietekmējams jaunietis, kam ir daudz brīva laika un nelabvēlīgi ģimenes apstākļi, un ja nu viņam rīt sagribas kļūt par īstu pitekantropu, taksometru aizmugures sēdekļiem vairs nav pogu. Laiki mainās.

Pirms kāda laika es pajautāju Markam, kas ir dzīve, jo man pašam nav ne jausmas. Viņš atbildēja: Ieti, mēs esam šeit, lai palīdzētu cits citam izkulties, ar to pietiek. Ar to pietiek.

o

"Mums jāpalīdz cits citam izkulties, ar to pietiek." Nav slikti teikts. Derētu piesavināties.

Un kā lai mēs uzvedamies šajā Apokalipsē? Mums jābūt ārkārtīgi laipniem citam pret citu, tik daudz ir skaidrs. Bet vēl mums vajadzētu pārstāt būt tik nopietniem. Joki ir liels atspaids. Un iegādājieties suni, ja jums tā vēl nav.

Es pats nesen nopirku suni, un tagad man ir neredzēts jauktenis. Pa pusei franču pūdelis un pa pusei ķīniešu šicū.

Šicpū.

Bet tagad paldies par uzmanību, es vācos prom.

Laukumos atskanēs žēlas vaimanas

PirMAjĀ rEKrUŠu nometnes dienā mēs dabūjām dzirdēt parasto runu, ko mums cēla priekšā muskuļots leitnantiņš: Puiši, līdz šim jūs bijāt kārtīgi, tīrīgi amerikāņu zēni. Jūs, kā jau visi amerikāņi, mīlējāt godīgu sportu un spēli pēc noteikumiem. Šeit mēs jums to izdzīsim. Mūsu uzdevums ir pataisīt jūs par pretīgākajiem, zemiskākajiem kaušļiem pasaules vēsturē. Par Kvīnsberi marķīza smalkajiem boksa noteikumiem jūs no šā brīža varat aizmirst, par visiem citiem noteikumiem tāpat. Atļauts ir viss un jebkas. Nekad nesitiet virs jostasvietas, ja varat iespert zemāk. Lai tie sūdabrāļi bļauj! Nobeidziet viņus, vienalga kā. Jums vajag žmiegt viņus, žmiegt nost, vai tas ir skaidrs?

Šai runai sekoja nedroši smiekli un vispārēja piekrišana. Vai Hitlers un Todzo neteica, ka amerikāņi ir memmesdēliņi? Ha! Tagad viņi redzēs velnu! Un jā, Vācija un Japāna ieraudzīja velnu: bargā demokrātija svelošā naidā zvetēja pa labi un pa kreisi un vairs nebija apturama. Tas esot saprāta karš pret barbarismu, tā, lūk, bet uz spēles liktās vērtības bija tik nesasniedzami cēlas, ka lielajam vairumam mūsu dedzīgo cīnītāju nebija ne jausmas, kāpēc viņi karo tikai pilnīgi skaidrs, ka otra puse ir viena sūdabrāļu banda. Jauna veida karš, kurā atļauta jebkāda iznīcināšana, jebkādi slaktiņi. Ja vācieši jautātu: Amerikāņi, kāpēc jūs ar mums karojat?' parastā atbilde būtu: Nezinu, bet mēs jums sadosim tā, ka akmens uz akmens nepaliks.

Ļoti daudzi jūsmoja par totālā kara ideju: tas izklausījās tik moderni, sabalsojās ar mūsu grandiozajām tehnoloģijām. Šiem cilvēkiem karš bija kā futbola spēle: Sadod viņiem! Sadod! Kad es ar autostopu braucu mājup no Aterberijas karabāzes, mani savā mašīnā paņēma trīs padzīvojušas un tuklas mazpilsētas bodnieku sievas. Vai tu daudz vāciešu nogalināji? tā, kas sēdēja pie stūres, jautāja, uzsākdama možu tērgāšanu. Nezinu, es atbildēju. Viņas nolēma, ka esmu kautrīgs. Kad es kāpu ārā, viena no kundzēm man mātišķi paplikšķināja pa plecu: Es jau zinu, tev tagad gribētos aizlidot uz Japānu un nogalināt dažu labu no tiem smirdīgajiem dzeltenģīmjiem! Mēs saprotoši piemiedzām viens otram ar aci. Es šīm vientiesīgajām dvēselēm nepateicu, ka nedēļu pēc nonākšanas frontē mani saņēma gūstā, kur nu vēl to, ko es zināju un domāju par smirdīgo friču galināšanu un par totālo karu. Gan toreiz, gan tagad man bija smagi ap sirdi, un tas bija saistīts ar kādu notikumu, kas amerikāņu laikrakstos izpelnījās tikai dažas rindiņas. 1945. gada februārī tika nopostīta Vācijas pilsēta Drēzdene, un tajā aizgāja bojā vairāk nekā simt tūkstoši cilvēku. Es tur biju. Nav daudz tādu, kas zina, cik spīvas bija Amerikas dusmas.

Mani kopā ar simt piecdesmit citiem kājnieku pulka ierindniekiem saņēma gūstā Ardēnu kauju laikā, aizveda uz Drēzdeni un lika pie darba. Mēs tā dzirdējām, ka Drēzdene ir vienīgā no lielajām Vācijas pilsētām, kam pagaidām bija izdevies palikt nesabumbotai. Tas bija 1945. gada janvārī. Par šo laimīgo likteni Drēzdene varēja pateikties karam neraksturīgajam veidolam: pilsētā bija slimnīcas, alusdarītavas, pārtikas pārstrādes uzņēmumi, medicīnas instrumentu rūpnīcas, keramikas un mūzikas instrumentu fabrikas un tamlīdzīgi. Kara laikā galvenās bija slimnīcas. Ik dienas gan no rietumiem, gan austrumiem uz Drēzdeni veda simtiem ievainoto. Naktīs mēs dzirdējām tālīnu uzlidojumu dunu. Šonakt karsti iet Kemnicā, mēs mēdzām teikt un prātojām, kā tas ir, kad braši jaunekļi, bruņojušies ar aparātu skalām un tēmēkļiem, lido virs galvas un met tev virsū bumbas. Paldies Dievam, ka mēs esam "atvērtā pilsētā",mēs domājām, un tāpat domāja tūkstošiem izmisušu bēgļu sievietes, bērni un sirmgalvji, kas straumēm devās šurp no kūpošām drupām: no Berlīnes, Leipcigas, Breslavas, Minhenes… Viņu bija tik daudz, ka iedzīvotāju Drēzdenē bija divreiz vairāk nekā agrāk.

Drēzdenē kara nebija. Jā, gandrīz ik dienas pāri šāvās lidmašīnas un gaudoja sirēnas, taču lidmašīnām vienmēr bija kāds cits mērķis. Gaisa trauksmes sniedza atelpu garlaicīgajā darbdienā, tās bija saviesīgs pasākums, iespēja papļāpāt bumbu patvertnēs. Šīs patvertnes patiesībā drīzāk bija žests, nevērīga atzīšana, ka valstī ir ārkārtas stāvoklis: lielākoties vīna pagrabi un parasti namu pagrabi, kuros salikti soli un logiem priekšā aizkrauti smilšu maisi. Pilsētas centrā, valdības iestāžu tuvumā, bija daži nopietnāki bunkuri, tomēr nekā tāda, kas atgādinātu nesatricināmo pazemes cietoksni, ar kura palīdzību Berlīne izturēja savas dienišķās bumbošanas. Drēzdenei nebija iemesla gaidīt uzbrukumu un te nu sākas baisais stāsts.

Nav šaubu, ka Drēzdene bija viena no pasaules skaistākajām pilsētām. Ielas bija platas, un tās ieskāva lapoti koki. Visur bija neskaitāmi mazi parki un statujas. Pilsētā bija brīnišķīgas senas baznīcas, bibliotēkas, muzeji, teātri, mākslas galerijas, alusdārzi un zooloģiskais dārzs, slavena universitāte. Reiz Drēzdene bija tūristu paradīze. Šie tūristi pilsētas jaukumus ^pārzinātu daudz labāk nekā es, taču man radās iespaids, ka Drēzdene materiālā pilsēta ir laimīgas dzīves simbols: patīkama, godīga, gudra. Šie cilvēciskās pašcieņas un cerības simboli, patiesībai celtie pieminekļi, kāškrusta ēnā gaidīja savu laiku. Drēzdene, gadsimtu dārgumu krātuve, daiļrunīgi vēstīja, ar ko izceļas Eiropas civilizācija, kurai mēs esam parādā neizmērojamu pateicību. Es biju gūsteknis, izbadējies, netīrs un pilns naida pret tiem, kas mūs bija sagūstījuši, taču es mīlēju šo pilsētu un redzēju, kāds Dieva brīnums ir tās pagātne un cik daudz sola tās nākotne.

1945. gada februārī amerikāņu bumbvedēji šos dārgumus pārvērta drupās un kvēlošās oglēs, uzšķērda to ar fugasbumbām un kremēja ar degbumbām. Droši vien atombumba ir apbrīnojams zinātnes sasniegums, tomēr interesanti atzīmēt, ka ar primitīvu trinitrotoluolu un termītu vienā asinspirts naktī izdevās iznīcināt vairāk cilvēku, nekā gāja bojā visa Londonas zibenskara laikā. Drēzdenes cietoksnis raidīja uz mūsu lidotājiem dažus desmitus šāviņu. Jādomā, viņi, dzerot karstu kafiju pēc atgriešanās bāzē, noteica: Zenītartilērija gan šonakt bija trūcīga. Labs ir, liekamies uz auss. Sagūstītie britu piloti no iznīcinātāju kaujas vienībām (viņu uzdevums bija piesegt karaspēku frontes pirmajās līnijās) mēdza strostēt tos, kuri ar smagajiem bumbvedējiem lidoja uz pilsētām: Kā jūs vispār varējāt izturēt to verdošu mīzalu un degošu bērnu ratiņu smirdoņu?

Pilnīgi parasta rindiņa rīta ziņās: "Vakarnakt mūsu lidmašīnas veica uzbrukumu Drēzdenei. Visas lidmašīnas atgriezušās savās bāzēs." Labs vācietis ir miris vācietis: vairāk nekā simt tūkstoši ļaunu večuku, sieviešu un bērnu (spēcīgie un veselie atradās frontē) uz mūžiem tika šķīstīti no saviem grēkiem pret cilvēci. Man gadījās sastapt bumbvedēja pilotu, kurš bija piedalījies uzbrukumā. Mēs ienīdām to darbiņu, viņš man teica.

Naktī, kad viņi lidoja pāri pilsētai, mēs bijām lopkautuvē, sēdējām pazemes gaļas noliktavā. Mums paveicās, tā bija

3V labākā patvertne visā pilsētā. Tikām pār zemi drasēja milži. Vispirms tie ņurdēdami grieza danci pilsētas nomalēs, pēc tam rūkdami airējās uz mūsu pusi un visbeidzot ar apdullinošu troksni piecirta papēžus mums virs galvas un aizblandījās atpakaļ uz nomalēm. Milži brāzās šurpu un turpu: to sauc par blīvo bombardēšanu.

Es kliedzu un raudāju, un skrāpēju patvertnes sienas, man teica kāda veca dāma. Es piesaucu Dievu: "Lūdzu, lūdzu, mīļais Dievs, apturi viņus!" Bet viņš mani neuzklausīja. Nekāda vara nespēja viņus apturēt. Viņi nāca un nāca, vilnis pēc viļņa. Mēs nevarējām padoties, mēs nekādi nevarējām viņiem paziņot, ka vairs nejaudājam to izturēt. Tur neko nevarēja iesākt, tikai sēdēt un gaidīt rītu. Viņas meita un mazdēls gāja bojā.

Mūsu mazais cietums nodega līdz pamatiem. Tika paziņots, ka mūs pārcels ārpus pilsētas, uz nometni, kurā dzīvoja gūstekņi no Dienvidāfrikas. Mūsu cietumsargi bija skumīga kompānija, veci Volkssturm zemessargi un nevarīgi veterāni. Viņi bija drēzdenieši, un kaut kur šajā holokaustā bija viņu draugi un ģimenes locekļi. Kaprālis, kas pēc diviem Krievijas frontē pavadītiem gadiem bija palicis bez vienas acs, pirms došanās ceļā uzzināja, ka viņa sieva, abi bērni un tēvs ar māti gājuši bojā. Viņam bija viena cigarete. Viņš piedāvāja dūmu arī man.

Pārgājiens uz jauno nometni veda mūs pāri pilsētas robežām. Nebija iespējams noticēt, ka tās centrā kāds vēl varētu būt dzīvs. Laikam vajadzētu būt vēsam, taču, kad no šīs milzu pekles uzpūta vējš, mēs svīdām. Un laikam vajadzētu būt skaidram un saulainam, taču necaurredzami mākoņu vāli dienas vidu pārvērta vakara krēslā. Ceļi, kas veda ārā no pilsētas, bija pilni ar drūmiem gājieniem: cilvēki ar melnām, asaru sašvīkotām sejām, daži nesa ievainotos, citi ,mirušos.

Viņi pulcējās klajā laukā. Neviens nerunāja. Daži ar Sarkanā Krusta apsējiem uz rokas cik spēdami apkopa cietušos.

Mūs nometināja kopā ar dienvidafrikāņiem, un nedēļu mums neko nevajadzēja darīt. Galu galā tika atjaunoti sakari ar augstāko pavēlniecību, un mums vajadzēja soļot septiņas jūdzes uz vissmagāk cietušo pilsētas daļu. Tur nekas nebija paglābies no naida trakuma. Pilsēta, kurā ir tikai robainas ēku čaulas, sadragātas statujas un pušu pāršķelti koki; visas mašīnas greizas un apdegušas, atstātas sarūsēt vai sapūt satrakotās varas ceļā. Bez mūsu soļu dunoņas vienīgās skaņas tur bija krītoša apmetuma brākšķēšana un tās atbalsis. Man trūkst vārdu, lai aprakstītu šo postažu, bet es ļaušu noskārst, kā mēs tur jutāmies, atstāstot, ko uz ātru roku ierīkotā karagūstekņu lazaretē murgos runāja kāds britu kareivis: Tas ir drausmīgi, es tev saku. Es eju pa tām ielām un jūtu, kā man pakausī skatās tūkstošiem acu. Es dzirdu, kā viņi man aiz muguras sačukstas. Es pagriežos, bet neredzu nevienu pašu dzīvu dvēseli. Tu jūti, kā viņi skatās, tu viņus dzirdi, bet tur neviena nav. Mēs zinājām, kā tas ir.

"Glābšanas" darbu veikšanai mūs sadalīja nelielās komandās, katrai klāt pieliekot sargu. Mūsu murgainais uzdevums bija meklēt līķus. Todien un daudzās nākamajās dienās mūs gaidīja bagātīgs loms. Sākām ar sīkumiem te roka, te kāja, palaikam kāds zīdainis -, bet diena vēl nebija pusē, kad uzdūrāmies īstajai dzīslai. Izcirtušies cauri kāda pagraba sienai, mēs uzgājām drausmīgi smirdošu gaļas mērci no vairāk nekā simt cilvēkiem. Liesmas acīmredzot bija izbrāzušās pagrabam cauri, pirms ēka sabruka, aizsprostojot izejas, jo iekšā palikušo miesas bija krunkainas kā žāvētas plūmes. Mums paskaidroja, ka mūsu uzdevums ir doties šajā ellē un vilkt ārā mirstīgās atliekas. Belzienu un gārdzošu lamu uzmundrināti, mēs bridām iekšā. Tieši tā, bridām, jo grīdu klāja pretīgs pārrauta ūdensvada un cilvēku iekšu buljons. Daļa upuru, kas nebija dabūjuši galu uz līdzenas vietas, bija mēģinājuši izkļūt pa sētas kāpnēm: to šaurībā bija iemīcīti vairāki līķi. Pirmais no viņiem bija ticis līdz pusceļam, tad viņu līdz kaklam apraka krītoši ķieģeļi un apmetums. Man liekas, viņam varēja būt gadu piecpadsmit.

Es tiešām jūtos mazliet vainīgs, tik ļoti nomelnojot mūsu cildenos lidotājus, tomēr jūs, puiši, nogalinājāt drausmīgi daudz sieviešu un bērnu. Tā patvertne, par kuru es nupat stāstīju, un neskaitāmas citas bija pilnas ar sievietēm un bērniem. Mums vajadzēja atrakt viņu līķus un nest tos uz masu sārtiem parkos tā ka es zinu, ko runāju. Kad kļuva skaidrs, cik milzīgs ir upuru skaits, no bēru sārtu metodes vajadzēja atsacīties. Lai rīkotos glīti, trūka darbaroku, tādēļ mūsu vietā uz pagrabiem devās kareivis ar liesmumetēju, kurš visus kremēja turpat uz vietas. Dzīvi sadeguši, noslāpuši, sadragāti nogalināti nešķirojot, vīrieši, sievietes un bērni. Lai cik cēlu mērķu vārdā mēs cīnījāmies, nav jēgas noliegt, ka arī mums bija sava Belzene. Paņēmieni bija bezpersoniski, taču rezultāts tikpat nežēlīgs un necilvēcīgs. Tāda ir šķebīgā patiesība, diemžēl.

Kad pie tumsas, smakas un līķiem bijām pieraduši, mēs sākām minēt, kas viņi bijuši dzīvē. Tā bija pretīga spēle: "Bagāts, nabags, zaglis, ubags…" Dažam bija līdzi uzblīduši naudasmaki un dārglietas, citam dārga ēdmaņa. Kādam zēnam saujā joprojām bija suņa pavada. Mūsu rīkošanos patvertnēs uzraudzīja vācu pusē pārbēguši ukraiņi nacistu formastērpos. Viņi bija lopiski piedzērušies turpat blakus esošajos vīna pagrabos, un, liekas, šis darbiņš viņiem sagādāja lielu prieku. Turklāt tas bija arī ienesīgs, jo viņi vispirms aptīrīja līķus un tikai tad ļāva mums tos iznest laukā. Nāve kļuva tik ikdienišķa, ka mēs spējām par mūsu baigajām nešļavām plēst jokus un pārcilājām tās kā atkritumus. Sākumā tā nebija, sevišķi ar gados jaunajiem: mēs uzmanīgi iecēlām tos nestuvēs un guldījām ap sārtiem, cenzdamies apieties ar cieņu, daudzmaz kā bērēs. Tomēr drīz godbijīgo un sērīgo piedienību, kā jau teicu, nomainīja riebīga bezsirdība. Šaušalīgas dienas vakarā mēs uzvilkām pa dūmam un noskatījāmies uz grēdā sakrautajiem līķiem. Viens no mums iesvieda prāvajā kaudzē izsmēķi. Ellē ratā, viņš teica, esmu gatavs, Nāve var nākt man pakaļ, kad vien viņai labpatīk.

Dažas dienas pēc uzlidojuma atkal gaudoja sirēnas. Šoreiz pār gurduma un grūtsirdības pārņemtajiem dzīvajiem nolija skrejlapu lietus. Savu šīs poēmas eksemplāru esmu kaut kur pazaudējis, bet atceros, ka tā sākās aptuveni šādi: "Drēzdenes iedzīvotāji! Mēs bijām spiesti bombardēt jūsu pilsētu tāpēc, ka jūsu dzelzceļš tika plaši izmantots militāriem pārvadājumiem. Mēs atzīstam, ka mums ne vienmēr izdevās trāpīt paredzētajiem mērķiem. Civilo objektu iznīcināšana nenotika ar nodomu, karā no tā nav iespējams izvairīties."Ar to pašu slaktiņš bija attaisnots, un visi, bez šaubām, bija apmierināti, taču amerikāņu tēmēkļi izpelnījās ne mazums nicinājuma. Nav nekāds noslēpums, ka četrdesmit astoņas stundas pēc tam, kad pēdējais B-17 dārdēdams aizlidoja uz rietumiem baudīt pelnītu atpūtu, ap sabumboto dzelzceļu jau rosījās spaidu darbos sadzītie, un drīz viss darbojās gandrīz tikpat nevainojami kā iepriekš. Netika nopostīts neviens dzelzceļa tilts pār Elbu. Tēmēkļu rūpniekiem būtu jāsarkst, zinot, ka viņu apbrīnojamās ietaises metušas bumbas pat trīs jūdžu attālumā no mērķiem, kurus armijnieki it kā bija ņēmuši uz grauda. Tajā skrejlapā vajadzēja rakstīt: "Mēs sabumbojām visas baznīcas, slimnīcas, skolas, muzejus, teātrus, sabumbojām jūsu universitāti, zooloģisko dārzu un visas dzīvojamās ēkas, bet, goda vārds, mēs īpaši necentāmies. C'est la guerre. Piedodiet, lūdzami. Starp citu, blīvā bombardēšana šobrīd ir modē."

Taktiski viss bija pārdomāts: vajag neitralizēt dzelzceļus. Teicams manevrs, šaubu nav, taču izpildījums bija katastrofāls.

~ 3S ~

Lidmašīnas sāka mest fugasbumbas un degbumbas pilsētas teritorijā, un, redzot trāpījumus, jādomā, ka stratēģi lūguši padomu galdiņa dancinātājiem. Savelciet kopā zaudējumus un ieguvumus! Vairāk nekā simt tūkstoši mierīgo iedzīvotāju un brīnišķīga pilsēta iznīcināta ar bumbām, kas nomestas garām uzlidojuma mērķiem; dzelzceļi nedarbojās aptuveni divas dienas. Pēc vāciešu aplēsēm, nevienā citā uzlidojumā nav bijis tik daudz bojāgājušo. Drēzdenes asinspirts bija briesmīga traģēdija, turklāt tā tika izraisīta velti un apzināti. Nogalināt bērnus "friču" bērnus, "dzeltenģīmju" bērnus, vienalga, kādus ienaidniekus mums piespēlēs nākotne, tam nekad nebūs attaisnojuma.

Tādi kurnētāji kā es par atbildi dabū dzirdēt pašu derdzīgāko no klišejām: "Karā no tā nav iespējams izvairīties", vēl ir otra tāda pati: "Paši uzprasījās. Viņi saprot vienīgi spēku, citu neko." Kurš uzprasījās? Kurš saprot vienīgi spēku? Ticiet man, dučiem vien vācot kopā zīdaiņus vai palīdzot vīram rakt vietā, kur varbūt guļ viņa mirusī sieva, vīnadārzu likvidēšanu dusmu augļu iznīcināšanas vārdā nav tik vienkārši izskaidrot. Zināms, ienaidnieka militārās būves un rūpnīcas jānoslauka no zemes virsas, un vai! tiem, kuri savā neldzībā tveras to tuvumā, taču mēs ar savu "Bargās Amerikas" politiku, atriebības garu, jebkādu postījumu un slaktiņu attaisnošanu esam kļuvuši par neģēļiem visu acīs, un pasaulei tas ir maksājis cerību, ka Vācija var kļūt par miermīlīgu un intelektuāli raženu valsti ja nu kaut kad, ļoti tālā nākotnē.

Mūsu priekšstāvjiem bija dota brīvība gan postīt, gan nepostīt. Viņu uzdevums bija pēc iespējas ātrāk uzvarēt karā, un viņi nudien to izdarīja apbrīnojami izveicīgi, tomēr viņu rīcība attiecībā pret vienu otru neizmērojami dārgu pasaules mantojumu šajā gadījumā Drēzdeni ne vienmēr bija saprātīga. Pašās kara beigās, kad Vērmahts visās frontēs jau bija sācis piekāpties, viņi sūtīja mūsu lidmašīnas iznīcināt pēdējo lielo Vācijas pilsētu, un es šaubos, vai kāds jautāja: "Kāds mums būs labums no šīs traģēdijas, un vai šis labums būs samērojams ar kaitējumu nākotnei?" Drēzdene, brīnišķīga, domājot par mākslu celta pilsēta, kolosāla garīga mantojuma simbols, tik nesaderīga ar nacisma ideoloģiju, ka Hitlers visas savas valdīšanas laikā tajā pabija divas reizes, šobrīd ārkārtīgi vajadzīgo pārtikas ražotņu un slimnīcu centrs noarta no zemes virsas, vagās vēl sakaisot sāli.

Nevar būt šaubu, ka sabiedroto spēki bija labā, bet vācieši un japāņi ļaunuma pusē. Otrais pasaules karš tika izcīnīts gandrīz svētu ideju vārdā, tomēr es palieku pie savas pārliecības, ka mūsu uztieptais taisnības paveids, mierīgo iedzīvotāju bombardēšana nešķirojot, bija nelietīgs. Jā, ienaidnieks šādi izrīkojās pirmais, bet tam ar šo ētisko problēmu nav nekāda sakara. Mūsu gaisa karā, kad bruņotās sadursmes Eiropā jau tuvojās beigām, bija noskāršams, ka tas ir iracionāls karš, tas notiek karošanas pēc. Amerikāņu demokrātijas izaudzinātie mīkstčauļi iemācījās spert zemāk par jostasvietu, lai tie sūdabrāļi bļauj.

Kad krievi, ieņēmuši šīs teritorijas, uzzināja, ka mēs esam amerikāņi, viņi mūs apkampa un jūsmoja par absolūto postažu, kas bija palikusi pēc mūsu lidmašīnām. Mēs laipni un ar pienācīgu kautrību uzklausījām viņu jūsmu, taču es gan toreiz, gan tagad zināju, ka būtu gatavs ziedot dzīvību, lai izglābtu Drēzdeni to paaudžu vārdā, kas vēl tikai dzīvos pasaulē. Ikvienam no mums par katru pilsētu zemes virsū vajadzētu domāt tāpat.

NĀKOTNEI BŪS VAJADZĪGS SAVS MINISTRS

Svētku diena

KAD MAN BIJA SEŠPADSMIT, visi domāja, ka man ir divdesmit pieci, un kāda pieaugusi sieviete no pilsētas apgalvoja, ka man tak noteikti esot trīsdesmit. Es biju braši noaudzis ūsas kā pudeļu birstes. Skaidrs, ka es gribēju redzēt kaut ko vairāk par Luvernu Indiānas štatā, un nevajag domāt, ka ari Indianapolisa spētu mani savaldzināt.

Tā nu es samuldēju par saviem gadiem un iestājos Pasaules armijā.

Neviens man pakaļ neraudāja. Karogi neplīvoja, orķestri nespēlēja. Nebija kā vecajos laikos, kad tādi puikas kā es devās karā, lai, kas zina, varbūt noliktu galvu par demokrātiju.

Stacijā vairāk neviena nebija, tikai māmuķis, un māmuķis bija briesmīgi nikns. Pēc viņas domām, Pasaules armijā iet slaisti, kurus kārtīgā darbā neviens neņem.

Izklausās gluži kā vakar, bet tas bija sen, divtūkstoš trīsdesmit septītajā gadā.

-    Tu tik piesargies no tiem zulusiem, teica māmuķis.

-   Mām, Pasaules armijā jau nav tikai zulusi vien, es viņai sacīju. Tur ir puiši gandrīz no visām zemēm.

Bet māmuķim visi, kas nav dzimuši Floida apgabalā, ir zulusi. Kā tad, viņa teica. Cerams, tevi vismaz baros, kā nākas, padomā, kādus nodokļus cilvēkiem jāmaksā. Un, tā kā tu par varas mākti gribi samesties kopā ar visiem tiem

_ V3 zulusiem, man laikam jāpriecājas, ka tur nevazājas apkārt nekādas citas armijas un nešauj tevi nost.

-    Mām, es sargāšu mieru, es teicu. Tagad ir tikai viena armija, vairs nebūs nekādu briesmīgu karu. Tas tak ir vareni, vai ne?

-    Vareni ir tas, ka cilvēki cenšas dzīvot mierā, atbildēja māmuķis. Tomēr nekādas armijas es tādēļ netaisos mīlēt.

-    Šitā ir jauna armija, mām, pirmšķirīga, es viņai sacīju. Tur pat lamāties nav atļauts. Un, ja tu kārtīgi neej uz baznīcu, tad pusdienās nedabū saldo.

Māmuķis kratīja galvu. Galvenais, atceries vienu lietu, viņa teica. Galvenais, atceries, ka tu biji pirmšķirīgs. Viņa mani nenoskūpstīja. Iedeva man roku. Kamēr tu biji pie manis, viņa teica, tu biji pirmšķirīgs.

Bet, kad es pēc apmācībām aizsūtīju māmuķim uzšuvi no sava pirmā formastērpa, viņa esot lielījusies bezmaz tā, it kā pats Dievs viņai būtu atsūtījis pastkartīti. Nekas sevišķs tas nebija zila filca lupatiņa, uz kuras izšūts zelta pulkstenis, un no ciparnīcas nāk ārā zaļš zibens.

Man nāca ausīs, ka māmuķis esot visās malās klaigājis, ka viņas dēliņš, lūk, esot laika aizsega rotā, it kā viņa zinātu, kas tā laika aizsega rota tāda ir, it kā kurš katrs zinātu, ka tā ir pati grandiozākā padarīšana visā Pasaules armijā.

Nūja, mēs bijām laika aizsega pirmā rota un reizē arī pēdējā, ja viņiem neizdosies no laika mašīnām izsvēpēt ārā knaušus. Mūsu pienākumi bija tik slepeni, ka mēs paši dabūjām zināt, kas mums jādara, tikai tad, kad dziesmiņa jau bija nodziedāta.

Komandieris bija kapteinis Porickis, bet viņš mums teica vienīgi to, ka mums jābūt ļoti lepniem, tāpēc ka uz pasaules ir tikai divi simti kareivju, kam tiesības staigāt ar šitiem pulksteņiem uz krekliem.

Pirms tam viņš Notrdamas Universitātē bija spēlējis futbolu un izskatījās kā čupā sakrautas lielgaballodes kaut kur zālītē pie tiesas nama. Kad viņš ar mums runāja, viņš visu laiku čamdījās gar sevi. Viņam patika aptaustīt, cik tās lielgaballodes ir cietas.

Viņš teica, ka viņam esot liels gods komandēt tādu teicamu kareivju kompāniju tik svarīga uzdevuma izpildē. Viņš teica, ka par to uzdevumu mēs visu uzzināšot mācībās, kas notiks kaut kādā vietā Francijā, to vietu sauca Šatotjeri.

Ģenerāļi palaikam nāca paskatīties uz mums, it kā mums drīz vajadzētu darīt kaut ko bēdīgu un skaistu, bet par laika mašīnām neviens neteica ne bū, ne bē.

Tajā Šatotjerī visi mūs jau gaidīja. Tad mēs sapratām, ka laikam esam kaut kāda pēdējā cerība. Visi gribēja redzēt slepkavas ar pulksteņiem uz piedurknēm, neviens negribēja palaist garām to superizrādi, ko mēs taisījāmies celt priekšā.

Izsēdušies tur, mēs tikai bolījām acis un neko nesapratām, bet dienas gāja, un mēs sapratām aizvien mazāk. Mēs joprojām nezinājām, kādi ir laika aizsega rotas pienākumi.

Jautāt nebija jēgas.

-    Kaptein Poricki, ser, es viņam teicu tik pieklājīgi, cik vien mācēju, es dzirdēju, ka rīt, gaismai austot, mēs demonstrēsim kaut kādus jaunus uzbrukuma paņēmienus.

-    Smaidi, kareivi! Tev jābūt laimīgam un lepnam! viņš man atbildēja. Ta tiešām ir!

-   Kaptein, ser, es teicu, mūsu vads izvēlējās mani, lai es atnāku pie jums un paprasu, vai nevarētu dabūt zināt, kas mums jādara. Mēs labprāt gribētu drusku pagatavoties, ser.

-     Kareivi, Porickis atbildēja, tai tavā vadā katram ir kaujas gars un biedra plecs, un trīs granātas, un šautene, un durklis, un simt lodes, pareizi?

-Jā, ser, es sacīju.

-    Kareivi, teica Porickis, tas tavs vads jau ir gatavs. Un, lai tu saprastu, cik ļoti es uz tavu vadu paļaujos, es to sūtīšu uzbrukumā pirmo. Viņš savilka uzacis. Kas tad nu? viņš prasīja. Kurš teiks: "Paldies, ser"?

Es pateicu.

-    Un, lai tu, kareivi, saprastu, cik ļoti es paļaujos uz tevi, viņš turpināja, tu iesi pirmā vada pirmās grupas priekšgalā. Uzacis atkal savilkās. Kurš teiks: "Paldies, ser"?

Es vēlreiz pateicu paldies.

-     Kaut nu izrādītos, ka zinātnieki ir tikpat braši kā tu, kareivi, piebilda Porickis.

-   Te ir iejaukti zinātnieki, ser? es jautāju.

-    Saruna beigusies, kareivi, Porickis paziņoja. Kareivi, mierā!

Es nostājos miera stājā.

-    Sveicināt! Porickis pavēlēja.

Es pasveicināju.

-    Soļos, marš! viņš nokomandēja.

Es tinos prom.

Un tā, lūk, lielā paraugdemonstrējuma priekšvakarā es, neko nesaprazdams, pārbijies un bezmaz slims no tā, cik ļoti gribējās uz mājām, sargāju kaut kādu Francijas tuneli. Kopā ar mani tur bija tāds Ērls Sterlings no Sālsezeriem.

-    Ak tad mums palīdzēs zinātnieki, ko? Ērls man jautāja.

-    Tā viņš teica, es atbildēju.

-    Es laikam labāk būtu gribējis to ne zināt, teica Ērls.

-

Augšā noblīkšķēja pamatīga zalve, un mums gandrīz pārplīsa bungādiņas. Tur gāja vaļā sprostuguns, likās, šurpu turpu staigā milži, un no viņu spērieniem pasaule gāžas kopā. Tās, saprotams, bija mūsu pašu lielgabalu zalves, šie tur tēloja, ka ir par kaut ko briesmīgi pārskaitušies. Mēs tupējām labi dziļi tuneļos, nevienam nekas nevarēja notikt.

Bet visiem tā jezga dziļi riebās, vienīgais izņēmums bija kapteinis Porickis, un viņš bija pilnīgi apdauzīts.

-   Kā tad, viņi tur imitē uzbrukumu, imitē šo un imitē to, teica Ērls. Tie šāviņi nemazam nav imitēti, un es te neizliekos, ka man ir bail.

-    Porickis apgalvo, ka tā esot mūzika, es sacīju.

-     Agrāk tiešām esot bijis šitā, tajos īstajos karos, teica Ērls. Nav skaidrs, kā tur vispār kāds palika dzīvs.

-Ja ierokas zemē, ir tīri droši, es atbildēju.

-     Bet vecajos laikos šitik dziļi zemē sēdēja gandrīz tikai ģenerāļi, iebilda Ērls. Kareivjiem bija tādi sekli grāvji bez kādiem jumtiem. Un, kad pienāca pavēle, viņiem vajadzēja līst no tiem grāvjiem laukā, un tās pavēles nāca vienā gabalā.

-    Viņi droši vien pieliecās, es minēju.

-    Cik tad zemu var pieliekties? Ērls gribēja zināt. Tur augšā dažās vietās zāle ir nošķīta kā ar pļaujmašīnu. Neviens pats koks nav palicis. Visās malās milzīgas bedres. Kā tie cilvēki nepalika traki visos tajos īstajos karos un kāpēc viņi nelasījās prom uz mājām?

-    Cilvēki ir jocīgi, es atbildēju.

-    Dažreiz man tā neliekas, teica Ērls.

Uzsprāga vēl viens pamatīgs šāviņš, tad divi maziņi blīkš blākš.

-   Tu esi redzējis to krievu rotas kolekciju? Ērls prasīja.

-   Tikai dzirdējis, es teicu.

-    Viņiem tur ir kādi simt galvaskausi, Ērls stāstīja. Salikuši uz plaukta rindā kā tādas zaļpelēkas melones.

-   Tādi kā aptaurēti, es teicu.

-     Jā, atraduši, ko krāt, Ērls atsaucās. Bet vispār jau viņiem nekas cits neatliek. Nu, viņi var rakt, kur grib, nav tādas vietas, kur to galvaskausu nebūtu. Tur laikam bijusi pamatīga villošanās.

-    Ne tikai tur vien, es viņam stāstīju. Te ir ļoti slavens Pasaules kara kaujaslauks. Šitajā vietā amerikāņi samizoja vāciešus. Tā apgalvo Porickis.

-     Divos no tiem galvaskausiem ir šķembas, teica Ērls.

-    Tos tu esi redzējis?

-    Nē-e, es atbildēju.

-   Kad pakrata, var dzirdēt, kā šķemba tur iekšā grab, teica Ērls. Var redzēt caurumus, pa kuriem tās šķembas iegājušas iekšā.

-     Zini, ko viņiem ar to nabagu galvaskausiem vajadzēja darīt? es prasīju. Vajadzēja savākt kopā veselu baru kapelānu, no visām reliģijām, cik tik ir. Tie galvaskausi ir pelnījuši pienācīgu apbedīšanu tādā vietā, kur tiem būtu miers uz visiem laikiem.

-   Tie jau vairs nav nekādi cilvēki, iebilda Ērls.

-    Bet nav arī tā, ka tie nekad nav bijuši cilvēki, es teicu.

-    Viņi ziedoja savas dzīvības, lai mūsu tēvi un vectēvi, un vecvectēvi paliktu dzīvi. Mēs varētu vismaz parādīt pienācīgo godu viņu nabaga kauliem.

-    Jā, bet vai tad dažs labs no viņiem negribēja tos mūsu vecvecvectēvus nogalināt? jautāja Ērls.

-    Vācieši domāja, ka cīnās, lai būtu labāk, es teicu. Visi viņi domāja, ka cīnās, lai būtu labāk. Sirdī viņi bija labi cilvēki, es skaidroju. Viņiem bija cēli nodomi, un tas ir galvenais.

-

Audekla aizkars tuneļa augšgalā pavērās, un lejā nokāpa kapteinis Porickis. Viņš nāca lejā bez steigas, it kā ārā viss būtu vienkārši brīnišķīgi, vien līņā silts lietutiņš.

-Vai tad staigāt pa āru nav bīstami, ser?-es viņu uzrunāju. Iet ārā viņam nebija nekādas vajadzības. Pa tuneļiem varēja nokļūt, kur vien ienāk prātā, un sprostuguns laikā virszemē nebija jālien.

-    Vai tad šī nav bīstama profesija, kareivi, un mēs neesam to izvēlējušies no brīva prāta? viņš jautāja pretī un pabāza man zem deguna savu plaukstu. Es ieraudzīju garu brūci šķērsām pāri virspusei. Šķemba! viņš, atiezis zobus smaidā, paziņoja, tad iebāza roku mutē un ņēmās sūkāt.

Pēc tam, sadzēries gana asiņu, lai kādam laikam pietiktu, viņš noskatīja mūs ar Ērlu no galvas līdz kājām.

-    Kareivi, viņš man teica, kur ir tavs durklis?

Es aptaustīju vidusjostu. Durkli biju aizmirsis pielikt.

-      Kareivi, un ja pēkšņi ierastos ienaidnieks? Porickis dīdījās, it kā būtu maijs un viņš vāktu riekstus. "Piedošanu jūs te pagaidiet, es tikmēr aiziešu pēc durkļa." Tā tu sacītu, kareivi? viņš man prašņāja.

Es pakratīju galvu.

-    Grūtā brīdī durklis ir kareivja labākais draugs, Porickis paziņoja. Tad profesionāls kareivis jūtas laimīgs, jo viņš beidzot ir ticis klāt ienaidniekam. Vai tā ir?

-   Jā, ser, es atbildēju.

-    Vai tu krāj galvaskausus, kareivi? Porickis jautāja.

-    Nē, ser, es atbildēju.

-    Sāc tas tev nenāks par ļaunu, Porickis norādīja.

-   Jā, ser, es atbildēju.

-   Kareivi, viņi visi dabūja galu viena iemesla dēļ, Porickis teica. Viņi nebija labi kareivji! Viņi nebija profesionāļi! Viņi sadarīja muļķības! Viņi nebija kārtīgi iemācījušies, kas viņiem jādara!

-    Laikam gan, ser, es atbildēju.

-     Tu, kareivi, varbūt domā, ka manevri ir grūti, bet tie nepavisam nav grūti. Ja man te būtu teikšana, jūs visi būtu ārā tajā ugunī. Profesionāļus var iztaisīt tikai caur asinīm.

-    Caur asinīm, ser? es pārjautāju.

-     Dažiem vajag dabūt galu, lai pārējiem būtu mācība! paziņoja Porickis. Elles prauli šī tak nav nekāda armija! Kur tikai paskaties, visur drošības tehnika un dakteri, pa sešiem gadiem es te pat nevienu ienadzi neesmu redzējis. Tā jūs nekad nekļūsiet par profesionāļiem.

-   Jā, ser, es atbildēju.

-     Profesionāļi ir redzējuši visu, viņus nekas nespēj pārsteigt, teica Porickis. Nu, kareivi, rīt tu redzēsi īstas kara lietas, simt gadu te nekas tāds nav manīts. Gāzes! Nepārtrauktas sprostugunis! Apšaudes! Durkļu cīņas! Tuvcīņas! Vai nav lieliski, kareivi?

-    Kā, lūdzu, ser? es pārjautāju.

-   Vai nav lieliski? Porickis prasīja.

Es paskatījos uz Ērlu, tad atkal uz kapteini.

-    Jā, ser, es teicu, tā lēni, lēni un smagi kratīdams galvu. Jā, ser, es teicu. Jā, jā, kā gan citādi.

Ja cilvēks ir Pasaules armijā, kur tie jaunie, smalkie ieroči, tad atliek tikai viens. Tev jā tic tam, ko saka virsnieki, pat ja tas ir bezjēdzīgi. Un pašiem virsniekiem, viņiem atkal ir jātic tam, ko saka zinātnieki.

Parastam cilvēkam tas sen nebija aptverams, varbūt tā ir bijis vienmēr. Piebļaudams kareivjiem pilnas ausis par to, kāda stipra un nešaubīga ticība mums vajadzīga, kapelāns tikai lieki dzisināja muti.

so -

Kad beidzot Porickis pateica, ka mums vajadzēs uzbrukt ar laika mašīnas palīdzību, parastam kareivim, tādam kā man, nemaz nevarēja rasties neviena saprātīga doma. Es tikai sēdēju kā tāds ķipis, sēdēju un skatījos uz savas šautenes durkli. Biju sakumpis, ķiveres malu atstutējis uz stobra gala un skatījos uz to durkli, kā ieraudzījis nez kādu pasaules brīnumu.

Mēs, laika aizsega rota, visi divsimt gabali, bijām savākušies lielā zemnīcā un klausījāmies, ko saka Porickis. Uz viņu neviens neskatījās. Viņš bija bez jēgas sapriecājies par to, kas bija gaidāms, un visu laiku čamdījās gar sevi, gluži kā baidīdamies, vai tikai tas viss viņam nerādās sapņos.

-     Vīri, aptaurētais kapteinis teica, nulle piecos nulle nulle artilērija izveidos divas signālraķešu rindas ar divsimt jardu intervālu. Tās signālraķetes apzīmēs laika mašīnas stara robežas. Mēs iesim uzbrukumā pa to raķešu starpu.

-    Vīri, viņš teica, tajā raķešu starpā reizē būs gan šodiena, gan tūkstoš deviņi simti astoņpadsmitā gada astoņpadsmitais jūlijs.

Es noskūpstīju to durkļa resgali. Man garšo eļļa un dzelzs mazās devās, bet es nemaz netaisos apgalvot, ka vajag sākt to pildīt pudelēs.

-    Vīri, teica Porickis, jūs tur redzēsiet tādas lietas, no kurām civilisti dabūtu sirmus matus. Jūs redzēsiet, kā amerikāņi vecajos laikos pie Šatotjeri dod prettriecienu vāciešiem. Ak debess, viņš tiešām bija sapriecājies. Vīri, viņš teica, tur būs kā tādā elles lopkautuvē.

Es pacēlu galvu un atkal nolaidu, tā ka mana ķivere darbojās kā pumpis. Ta sūknēja gaisu man gar pieri. Šādos brīžos sīki prieciņi ir sevišķi patīkami.

-   Viri, teica Porickis, man riebjas mudināt kareivjus nebaidīties. Man riebjas viņiem atgādināt, ka tur nav, no kā baidīties. Tas ir aizskaroši. Bet zinātnieki man apgalvo, ka tūkstoš deviņi simti astoņpadsmitais mums neko nevar padarīt un mēs arī tūkstoš deviņi simti astoņpadsmitajam neko nevaram padarīt. Viņiem gar mums nebūs nekādas daļas, un mums nebūs daļas gar viņiem. Mēs staigāsim viņiem cauri, un viņi staigās cauri mums, it kā mēs būtu taisīti no dūmiem.

Es iepūtu sava šaujamā stobrā. Svilpiens nesanāca, un labi vien ir, citādi es būtu izjaucis sapulci.

-     Vīri, teica Porickis, es tiešām vēlētos, kaut jūs būtu varējuši pierādīt savu drosmi astoņpadsmitajā gadā, pierādīt savu drosmi tad, kad pār jums gāžas pats ļaunākais. Tie, kas paliktu dzīvi, pēc tam būtu kareivji vārda vislabākajā nozīmē.

Neviens nestrīdējās pretī.

-     Vīri, viedais militārists teica, jūs droši vien spējat iedomāties, kā pārbīsies mūsu ienaidnieki, ieraudzījuši kaujas lauku pilnu ar tiem astoņpadsmitā gada spokiem. Viņi nesapratīs, kuram te lai šauj virsū! Porickim uznāca lieli smiekli, un pagāja kāds laiks, iekams viņš atkal saņēmās. Vīri, viņš teica, mēs lavīsimies pa to spoku biežņu. Kad būsim tikuši līdz ienaidniekiem, sadodiet viņiem tādu sutu, lai viņiem gribētos, kaut ari mēs būtu spoki, lai viņi nožēlo, ka vispār ir piedzimuši.

Tie ienaidnieki, kas gaidīja pusjūdzes attālumā, bija rindā saspraustas bambusu kārtis, kurām galos piesietas lupatas. Brīnums, kā viens cilvēks var tik briesmīgi ienīst bambusus un lupatas.

-    Vīri, teica Porickis, ja kādam gribas laisties prom no armijas, lūk, brīnišķīga izdevība. Vajag tikai šķērsot vienu no tām raķešu līnijām, iziet laukā no stara. Jūs uzreiz nonāksiet īstajā astoņpadsmitajā gadā tā vairs nebūs nekāda spoku spēlīte. Un neviena armijas policija nestieps jūs pie tiesas, ņemot vērā, ka no tās puses nevar atgriezties.

Es ar šaujamā tēmēkli iztīrīju priekšējo zobu starpu. Profesionāls kareivis jūtas laimīgs, ja var kādam iekost, to es pats biju sapratis. Zināju, ka šie augstumi man tā arī paliks neaizsniedzami.

-    Vīri, teica Porickis, šīs jūsējās laika aizsega rotas uzdevums ir gluži tāds pats kā visu rotu uzdevumi kopš laika pirmās dienas. Šīs jūsējās laika aizsega rotas uzdevums ir nogalināt! Vai ir jautājumi?

Mēs visi bijām noklausījušies reglamentu. Mēs visi zinājām, ka uzdot prātīgus jautājumus ir vēl ļaunāk nekā ar cirvi noslaktēt miesīgu māti. Tādēļ jautājumu nebija. Diezin vai jebkad tādi ir bijuši.

-    Ieročus kaujai!

Mēs uzvilkām, sadzinām patronas, nodrošinājām.

-    Pielikt durkļus!

Mēs pielikām.

-    Nu, meitiņas, uz priekšu? Porickis jautāja.

O, psiholoģiju šis tips pārzināja krustām šķērsām. Droši vien tā arī ir galvenā atšķirība starp virsniekiem un ierindniekiem. Viņš nosauca mūs par meitiņām, kaut ari mēs bijām puiši, un mēs tā pārskaitāmies, ka vai melns gar acīm griezās.

Mēs metīsimies uz priekšu un šķaidīsim tos bambusus un lupatas tā, ka zemes virsū gadsimtiem ilgi vairs nebūs neviena makšķerkāta un lupatdeķa.

Atrašanās laika mašīnas starā bija kaut kas vidējs starp gripu, staigāšanu ar šķielačiem domātām bifokālām brillēm un mīcīšanos pa ģitāras vēderu. Kamēr tur kaut kas netiks uzlabots, šis prieks nebūs ne drošs, ne iecienīts.

Sākumā mēs nevienu no astoņpadsmitā gada nemanījām. Redzējām tikai viņu tranšejas un dzeloņdrātis, lai gan patiesībā tajā vietā vairs nekādu tranšeju un dzeloņdrāšu nebija. Viņu tranšejām mēs varējām iet pāri, it kā tām pa virsu būtu stikla jumts. Varējām iet cauri viņu dzeloņdrātīm, nesaplēšot bikses. Tas viss nebija mūsu tas bija no astoņpadsmitā gada.

Uz mums skatījās tūkstošiem kareivju, puiši no visām pasaules valstīm.

Mūsu priekšnesums bija vienkārši nožēlojams.

No tās laika mašīnas stara mums bija slikta dūša, un mēs ne velna neredzējām. Mums vajadzēja jūsmīgi aurot, lai visi redz, kādi mēs esam profesionāļi. Bet, kad mēs izgājām starp tām raķešu joslām, neviens pat neiepīkstējās, visi baidījās, ka apvemsies. Mums vajadzēja sparīgi uzbrukt, taču mēs nespējām atšķirt, kas ir mūsu un kas no astoņpadsmitā gada. Mēs gājām apkārt tam, kā nebija, un klupām pār to, kas bija.

Ja es sēdētu novērotāju vietās, tad sacītu, ka mēs bijām smieklīgi.

Es biju tās laika aizsega rotas pirmā vada pirmās grupas avangardā, man priekšā bija tikai viens. Mūsu brašais kapteinis.

Viņš tikai reizi uzbļāva saviem bezbailīgajiem zaldātiem, un man liekas, viņš to bļāva, lai mēs kļūtu vēl asinskārāki. Uz redzi, skauti! viņš nokliedza. Rakstiet mammiņām vēstules un noslaukiet puņķus, kad jums tek deguns!

Tad viņš pieliecās un sāka skriet pa nevienam nepiederošo zemi, cik ātri vien jaudāja.

Es, sargādams ierindnieku godu, centos turēt viņam līdzi. Mēs abi kritām gar zemi un cēlāmies kājās kā divi žūpas, tajā kaujaslaukā apdauzīdami visas maliņas.

Viņš ne reizi neatskatījās, lai redzētu, kā man un visiem pārējiem klājas. Man liekas, negribēja, lai visi ierauga, kādā zaļā ģīmī viņš ir. Es visu laiku mēģināju viņam pateikt, ka citi ir atpalikuši tālu aizmugurē, bet no skriešanas biju galīgi aizelsies.

Kad viņš nogriezās uz signālraķešu pusi, es nodomāju, ka viņš grib nolīst dūmos, lai varētu netraucēti izvemties.

Kad es viņam pakaļ iepēros dūmos, sākās astoņpadsmitā gada sprostuguns.

Nabaga vecā pasaule zvārojās un valstījās, plēsās un spļaudījās, verda un svila. No visām pusēm mums ar Poricki cauri lidoja astoņpadsmitā gada putekļi un tērauds.

-    Augšā! Porickis man uzbļāva. Te ir astoņpadsmitais gads! Tev nekas nevar notikt!

-    Neizskatās! es bļāvu pretī.

Viņš atvēzēja kāju, it kā taisītos iespert man pa galvu.

-    Augšā, kareivi! viņš komandēja.

Es piecēlos.

-     Ej atpakaļ pie tiem skautiem, viņš teica un rādīja uz caurumu dūmu vālā, rādīja uz to pusi, no kuras mēs bijām atskrējuši. Es redzēju, kā mūsu rota rāda tiem novērotāju tūkstošiem, kā gudrinieki trīcēdami guļ pie zemes. Tava vieta ir tur, teica Porickis. Te uzstāšos es, un tas būs solo numurs.

-    Piedošanu? es pārjautāju. Pagriezu galvu un noskatījos uz astoņpadsmitā gada laukakmeni, kas nupat bija izlidojis cauri mūsu abu galvām.

-   Skaties uz mani! viņš uzbļāva.

Es paskatījos.

-   Šeit mēs nošķiram vīrus no puikām, kareivi, viņš teica.

-   Jā, ser, es atbildēju. Tik ātri kā jūs neviens cits nespēj paskriet.

-      Nav runa par skriešanu, viņš teica. Runa ir par cīnīšanos! O, tā bija plānprātīga saruna. Mums cauri sāka lidot astoņpadsmitā gada trasējošās lodes.

Man šķita, ka viņš runā par cīnīšanos ar bambusiem un lupatām.

-     Neviens nejūtas īsti labi, kaptein, bet mēs droši vien uzvarēsim, es teicu.

-    Nejēga, es taisos doties cauri tām raķetēm uz astoņpadsmito gadu! viņš bļāva. Neviens cits te nav īsts vīrs, jums tas nav pa spēkam! Vācies prom no šejienes!

Es redzēju, ka viņš neākstās. Viņš tiešām domāja, ka būtu vareni, ja viņš vicinātu karogu un dabūtu lodi ribās, visviens, kaut arī tas notiktu karā, kas beidzies vismaz pirms simt gadiem. Viņš gribēja nokampt savu kumosu, kaut arī tinte uz tiem miera līgumiem bija tik ļoti izbalējusi, ka gandrīz nekas vairs nebija salasāms.

-    Kaptein, es viņam teicu, es esmu tikai ierindnieks, un ierindniekiem vispār nav jāver mute vaļā. Bet, kaptein, es teicu, man liekas, tas nav prātīgi.

-     Es esmu dzimis, lai cīnītos! viņš bļāva. Citādi mani saēdīs rūsa!

-     Kaptein, es teicu, te var cīnīties tikai par to, par ko mēs jau esam uzvarējuši. Mums ir miers, mums ir brīvība, visi cilvēki ir kā brāļi, visiem ir glītas mājas, un katru svētdienu galdā vista.

Viņš nedzirdēja. Viņš gāja uz raķešu joslas pusi, uz laika mašīnas stara malu, kur raķešu dūmi bija visbiezākie.

Viņš apstājās tieši pirms nozušanas astoņpadsmitajā gadā. Stāvēja un skatījās lejup, un man ienāca prātā, ka varbūt viņš nevienam nepiederošajā zemē atradis putna ligzdu vai pīpeni.

Ne viens, ne otrs. Piegājis viņam klāt, es ieraudzīju, ka viņš stāv virs astoņpadsmitā gada šāviņa bedres: izskatījās, ka viņš karājas gaisā.

Tajā drūmajā bedrē bija divi beigti kareivji, divi dzīvi kareivji un dubļi. Ka tie abi ir beigti, es zināju tāpēc, ka vienam nebija galvas, bet otrs bija pārrauts uz pusēm.

Ja cilvēkam ir sirds un viņš biezos dūmos uzduras kaut kam tādam, šajā pasaulē vairs nekas nebūs pa īstam. Vairs nebija nekādas Pasaules armijas, nekāda mūžīgā miera, nekādas Luvernas Indiānas štatā, nekādas laika mašīnas.

Palikām tikai mēs ar Poricki un tā bedre.

Ja man kādreiz būs bērns, es viņam teikšu tā: Bērns, es teikšu, nevajag gramstīties gar laiku. Lai tagadne ir tagad un pagātne paliek toreiz. Un, ja tev, bērns, kādreiz gadīsies apmaldīties biezos dūmos, sēdi uz vietas un gaidi, kamēr tie izklīdīs. Sēdi uz vietas, bērns, sēdi tik ilgi, līdz redzēsi, kur tu esi, kur tu biji un kurp dodies.

Es to bērnu sapurināšu. Bērns, tu dzirdi? es prasīšu. Klausies, ko tētis saka. Tētis zina.

Pašam man jau droši vien bērniņu nebūs. Bet es gribu piespiest kādu bērnu sev klāt, sajust viņa smaržu, dzirdēt viņa balsi. Velns parāvis, kā es to gribu.

Varēja redzēt, kā tie četri astoņpadsmitā gada nabagi bija rāpojuši pa bedri šurpu turpu kā gliemeži pa akvāriju. Katram aiz muguras bija sliede gan dzīvajiem, gan beigtajiem.

Viens šāviņš bedrē aizdegās un uzgāja gaisā.

Kad dubļi atkal nokrita zemē, dzīvs vairs bija tikai viens.

Viņš apvēlās uz muguras un izpleta rokas. Likās, viņš atsedz savas vārīgākās vietas astoņpadsmitajam gadam, lai jau beidz viņu nost, ja tik briesmīgi vajag.

Un tad viņš ieraudzīja mūs.

Viņš nebija pārsteigts, ieraugot mūs karājamies gaisā viņam virs galvas. Viņu vairs nekas nespēja pārsteigt. Dikti lēnām un lempīgi izķeksējis no dubļiem savu šauteni, viņš notēmēja uz mums. Smaidīdams, it kā zinātu, kas mēs tādi esam, it kā zinātu, ka viņš mums neko nespēj padarīt, it kā tas viss būtu viens liels joks.

Pa viņa šautenes stobru nekāda lode nevarēja tikt laukā, tur viss bija aizķepis ar dubļiem. Šautene uzsprāga.

Ari tas viņu nemaz nepārsteidza, likās, viņam pat nesāp. Kad viņš atlaidās guļus un nomira, tas mums domātais smaids, tas smaids par lielo joku vēl arvien bija viņa sejā.

Astoņpadsmitā gada sprostuguns beidzās.

Kaut kur tālumā kāds iepūta svilpē.

-    Par ko tu raudi, kareivi? noprasīja Porickis.

-     Es nezināju, ka raudu, es atbildēju. Sejas āda likās nostiepta gandrīz līdz plīšanai, acīs karstums, bet to, ka raudu, nebiju pamanījis.

-    Tu raudāji un joprojām raudi, viņš teica.

Tad es tiešām apraudājos. Skaidri apjautu, ka man ir knapi sešpadsmit, ka esmu tikai pāraudzis zīdainis. Apsēdos un nozvērējos, ka necelšos kājās, lai kapteinis sper, cik uziet, kaut rauj galvu nost.

-    Viņi nāk! Porickis nelabā balsī iebļāvās. Skaties, kareivi, skaties! Amerikāņi! Viņš izšāva gaisā, it kā šodien būtu Ceturtais jūlijs. Skaties!

Es paskatījos.

Likās, laika mašīnas staru šķērso kāds miljons zaldātu. Viņi iznāca no tukšuma vienā pusē un izgaisa tukšumā otrā pusē. Viņu acīs nebija dzīvības. Viņi soļoja kā uzvelkamas rotaļlietas.

Pēkšņi kapteinis Porickis uzrāva mani kājās, it kā es būtu viegls kā pūciņa. Nāc, kareivi, ejam viņiem līdzi! viņš bļāva.

Tas aptaurētais vilka mani tieši virsū signālraķešu joslai.

Es kliedzu un raudāju, es viņam kodu. Bet jau bija par vēlu.

Signālraķetes bija pazudušas.

Apkārt bija tikai astoņpadsmitais gads.

Es biju astoņpadsmitajā gadā uz visiem laikiem.

5"S -

Un tad sākās vēl viena sprostuguns. Tērauds un fugasbumbas, un es biju no miesas un asinīm, un pagātne bija toreiz, un tērauds un miesa sajaucās vienā murgā.

Es pamodos te.

-    Kas tagad par gadu? es viņiem prasīju.

-     Tūkstoš deviņi simti astoņpadsmitais, kareivi, man atbildēja.

-    Kur es esmu? es viņiem prasīju.

Man atbildēja, ka es esot kaut kādā katedrālē, kur ierīkota lazarete. Kaut es nebūtu akls. No atbalsīm var noprast, cik tā ir augsta un iespaidīga.

Es neesmu nekāds varonis.

Varoņu tur tāpat bija, ka biezs, es savu stāstu neizpušķoju. Nekad neesmu nevienu nobeidzis ar durkli vai nošāvis, nekad neesmu metis granātu, vispār nekad neesmu redzējis nevienu vācieti, ja nu varbūt kareivji tajā drausmīgajā bedrē bija vācieši.

Vajadzētu ierīkot atsevišķas lazaretes varoņiem, lai viņiem nebūtu jāguļ blakus tādiem kā es.

Kad atkal kāds nāk pie manis paklausīties, kā es runāju, es vienmēr uzreiz pasaku karā biju tikai desmit sekundes, tad man trāpīja. Neesmu izdarījis neko tādu, lai pasaulē varētu droši ieviest demokrātiju, es saku. Tajā brīdī, kad man trāpīja, es brēcu kā zīdainis un mēģināju nogalināt mūsu pašu kapteini. Ja viņu nebūtu nonāvējusi lode, to izdarītu es, un viņš bija mūsējais, amerikānis.

Es tiešām būtu to izdarījis.

Vēl es viņiem saku ja vien rastos kaut niecīgākā izdevība, es dezertētu atpakaļ uz divtūkstoš trīsdesmit septīto gadu.

Kara tribunālā mani vajadzēs tiesāt par diviem noziegumiem.

Bet šiem varoņiem, kā rādās, par to nospļauties. Neņem galvā, vecais, viņi saka, tu, galvenais, runā! Ja kāds sāks kaut ko melst par tribunālu, mēs visi apzvērēsim, ka esam redzējuši, kā tu kailām rokām žmiedz nost vāciešus un tev pa ausīm nāk laukā uguns.

Viņiem patīk klausīties, kā es runāju.

Un tā es te guļu, akls kā kurmis, un stāstu viņiem, kā šeit nonācu. Stāstu par visu, ko skaidri un gaiši redzu savā prātā par Pasaules armiju, par to, kā uz zemes visi ir brāļi, par mūžīgo mieru, kā visi ir paēduši un nevienam nav bail.

No tā es dabūju savu iesauku. Laikam neviens šitajā lazaretē nezina, kā mani īstenībā sauc. Nav ne jausmas, kuram pirmajam tas ienāca prātā, bet visi mani dēvē par Svētku dienu.

DARVINS KARU UN GENOCĪDU IECĒLA ZINĀTNES GODĀ

Ieročiem priekšroka

I

ŅEM VISTU, SAGRIEŽ gabalos un uz karstas pannas apbrūnina izkausētā sviestā un olīveļļā, teica ierindnieks Donnīni. Uz labas, karstas pannas, viņš piekodināja.

-    Paga, ierindnieks Kolmens drudžaini rakstīja piezīmju grāmatiņā. Cik lielu vistu?

-    Kādas četras mārciņas smagu.

-    Cik personām ar to pietiek? noprasīja ierindnieks Niptešs.

-    Četrām, Donnīni atbildēja.

-    Neaizmirsti, ka liela daļa no vistas ir kauli, Niptešs bija pilns aizdomu.

Donnīni bija gardēdis; ne reizi vien, stāstot Niptešam, kā gatavojams kāds ēdiens, viņam prātā bija ienācis teiciens "bārstīt pērles cūkām". Niptešu ne mazākajā mērā neinteresēja ne garšas buķete, ne aromāts viņam galvenais bija primitīva pierīšanās, kaloriju zalve. Porcijas Niptešam allaž likās trūcīgas, un viņam bija tieksme visu sastāvdaļu daudzumu divkāršot.

-     Lūdzu, ēd viens pats, kas tad man, Donnīni nosvērti atbildēja.

-      Labi, labi, kas jādara tālāk? Kolmens turēja zīmuli gatavībā.

-    Apmēram piecas minūtes apcep vistas gabalus no visām pusēm, pievieno sīki sagrieztu seleriju, sīpolus un burkānus, sāli pēc garšas. Donnīni saknieba lūpas, it kā nogaršodams.

Tad, lēnām sautējot, pievieno šerija un tomātu pastas maisījumu. Uzliek pannai vāku. Apmēram pusstundu sautē, tad… Viņš apklusa. Kolmens un Niptešs vairs nerakstīja, abi bija atbalstījušies pret sienu un aizvēruši acis viņi klausījās.

-   Garšīgi, Niptešs sapņaini teica, bet vai jūs zināt, ko es, atgriezies Amerikā, ēdīšu vispirms?

Donnīni klusībā novaidējās. Viņš zināja gan. Bija dzirdējis simtiem reižu. Niptešs domāja, ka pasaulē nav tāda ēdiena, ar ko viņš varētu remdēt savu badu, tādēļ bija izgudrojis pats savu kulināro briesmoni.

-    Vispirms, mundri sacīja Niptešs, es pasūtīšu duci pankūku. Tieši tā arī teikšu: Jaunkundzi viņš uzrunāja iedomātu oficianti, man divpadsmit! Pēc tam es tām pa vidu salikšu ceptas olas: pankūka, ola, pankūka, ola. Un zināt, ko es darīšu tālāk?

-     Uzliesi medu! teica Kolmens. Viņa apetīte bija tikpat zvēriska.

-    Nuka! Niptešs atsaucās, acīm mirdzot.

-   Fū, apātiski noteica viņu plikpaurainais vācu sargs kaprālis Kleinhanss. Donnīni lēsa, ka vecītim bija vismaz gadi sešdesmit pieci. Visbiežāk Kleinhanss bija izklaidīgs, savās domās iegrimis. Nacistiskās Vācijas tuksnesī viņš bija līdzjūtības un nevarības oāze. Puslīdz ciešami runāt angliski viņš it kā bija iemācījies, četrus gadus strādādams par oficiantu Liverpūlē. Par saviem piedzīvojumiem Anglijā viņš nemēdza runāt, vien izteicās, ka angļiem vajadzētu mazāk ēst, tas viņiem nāktu par labu.

Kleinhanss savirpināja savas ķeizara Vilhelma ūsas un, pieturēdamies pie aizvēsturiskas, sešas pēdas garas šautenes, uzslējās kājās.

-Jūs pārāk daudz runājat par ēdienu. Tādēļ arī amerikāņi karā zaudēs-jūs visi esat pārāk izlepuši.-Viņš zīmīgi palūkojās uz Niptešu, kurš vēl arvien bija līdz nāsīm ieracies iedomātajās pankūkās, olās un medū. Aiziet, aiziet, pie darba! Tas bija ierosinājums.

Trīs amerikāņu kareivji Drēzdenes nama tukšajā čaulā starp sadragātiem ķieģeļiem un sijām sēdēja, kā sēdējuši. Bija 1945. gada marta sākums. Niptešs, Donnīni un Kolmens bija karagūstekņi. Kaprālis Kleinhanss viņus sargāja. Kaprāļa pienākums bija dzīt viņus darbā, liekot kraut miljardiem tonnu Drēzdenes drupu kārtīgās piramīdās, akmeni uz akmens, un tā iztīrīt ielas neesošiem automobiļiem. Teorētiski amerikāņu trijotne saņēma sodu par nenozīmīgiem cietuma noteikumu pārkāpumiem. Praktiski viņu ikrīta soļošana uz darbu gurdenā Kleinhansa skumjo, zilo acu skatiena uzraudzībā ne ar ko neatšķīrās no rātnāko biedru likteņa aiz dzeloņstieplēm. Kleinhanss lūdza vienīgi, lai viņi izliekas strādājam, kad garām iet virsnieki.

Šajā dzīves pelēcībā karagūstekņu garu pacilāt spēja tikai ēdiens. Ģenerālis Patons bija kādu simt jūdžu attālumā. Dzirdot, kā Niptešs, Donnīni un Kolmens runā par sabiedroto armijas tuvošanos, varētu nodomāt, ka tās avangardu veido nevis kājnieki un tanki, bet virtuves seržanti un produktu kravas.

Aiziet, aiziet, kaprālis Kleinhanss atkārtoja, slaucīdams apmetuma putekļus no draņķīgi piegulošā zemessarga formastērpa. Plāns, pelēks audums nekas labāks šai žēlīgajai večuku armijai nebija atlēcis. Viņš paskatījās pulkstenī. Karagūstekņu pusdienas pārtraukums trīsdesmit minūtes un ne miņas no ēdamā bija beidzies.

Donnīni vēl minūti sērīgi šķirstīja piezīmju grāmatiņu, tad iebāza to krūšu kabatā un pietrausās kājās.

Apsēstība ar piezīmju rakstīšanu bija sākusies, kad Donnīni izstāstīja Kolmenam, kā cep picu. Kolmens bija visu pierakstījis vienā no piezīmju grāmatiņām, ko bija pievācis sabumbotā

— 6,5" —

rakstāmlietu veikalā. Šīs izjūtas viņam sagādāja tādu labpatiku, ka drīz visi trīs kā traki skribelēja grāmatiņās receptes. Velkot rakstu zīmes, kas simbolizēja ēdamas lietas, viņi jutās kaut kā pietuvojušies īstajām gāršām un smaržām.

Katrs savu grāmatiņu bija sadalījis vairākās nodaļās. Niptešam, piemēram, bija četras lielas nodaļas: "Deserti nogaršošanai ", "Kā garšīgi pagatavot gaļu", "Uskodas" un "Dažādi".

Kolmens, pieri saraucis, joprojām čakli rakstīja lieliem burtiem:

-    Cik daudz šerija vajag?

-    Sausā šerija noteikti jāņem sausais, teica Donnīni. Apmēram trīs ceturtdaļtases. Viņš ieraudzīja, ka Niptešs kaut ko savos pierakstos dzēš. Ko tu tur dari? Taisies ierakstīt: "Galons šerija"?

-   Nē tak. Es par to vispār nedomāju. Izlabošu kaut ko citu. Es izdomāju, ka pirmajā dienā prasīšu kaut ko citu, atbildēja Niptešs.

-    Ko? alkaini jautāja Kolmens.

Donnīni saviebās. Arī Kleinhanss savilka grimasi. Piezīmju grāmatiņas bija sakāpinājušas Donnīni un Nipteša garīgās nesaskaņas, tās iezīmējās krasi, kā melns uz balta. Niptešs cēla abiem pārējiem priekšā žilbinošas receptes, viņš tās izgudroja turpat uz vietas. Donnīni receptes bija rūpīgi izstrādātas un autentiskas, mākslinieciskas. Kolmens svārstījās starp abiem. Te gardēdis, te rīma, te mākslinieks, te materiālists, te daile, te šaušalas. Donnīni ar pateicību uzlūkoja sabiedroto, kaut ari tas bija kaprālis Kleinhanss.

-   Paga, nesaki! Kolmens ātri šķīra lapas. Es tūlīt atradīšu pirmo lappusi. Visās piezīmju grāmatiņās pati svarīgākā šimbrīžam bija pirmā lappuse. Viņi bija vienojušies, ka tā tiks veltīta ēdienam, ko katrs viskarstāk ilgojās baudīt. Donnīni savas grāmatiņas pirmajā lappusē ar sirds trīsām bija izklāstījis

0,0, —

Anitra ai cognac brendijā un sarkanvīnā marinētas pīles recepti. Niptešs goda vietu bija atvēlējis savam pankūku briesmonim. Kolmens bez pārliecības izšķīrās par labu šķiņķim un kraukšķīgiem saldajiem kartupeļiem, taču abi pārējie viņu atrunāja. Mocīdamies pretrunās, viņš bija pārrakstījis gan Nipteša, gan Donnīni pirmo lappušu saturu un atlicis izlemšanu uz vēlāku laiku. Ak tad tagad Niptešs mocīs viņu, pārtaisīdams savu monstru! Donnīni nopūtās. Kolmenam nebija rakstura. Var gadīties, ka Nipteša kārtējais untums viņu pavisam aizmānīs no Anitra al cognac.

-     Aizmirsti to medu! Niptešs nelokāmi paziņoja. Es drusku padomāju un sapratu, ka tas nekam neder. Medus un olas neiet kopā, nē un nē.

Kolmens izdzēsa medu.

-    Ko tad? viņš nepacietīgi jautāja.

-    Pārliet ar īsteni karstu karameļu mērci,-Niptešs atbildēja. Lielu, karstu karameļu mērces pikuci uzlikt uz tās kaudzes un izsmērēt.

-    Mmmmmmmmmm, Kolmens novilka.

-    Par ēšanu vien, tik par ēšanu! purpināja kaprālis Kleinhanss. Katru dienu, no rīta līdz vakaram man jāklausās tikai par ēšanu! Celieties augšā! Piedarba! Jūs ar savām nejēdzīgajām piezīmju grāmatiņām. Tā ir laupīšana, vai zināt! Es jūs par to varētu nošaut. Viņš aizvēra acis un nopūtās. Ēdieni, viņš klusām noteica. Kāda jēga par tiem runāt un tad vēl aprakstīt? Runājiet par meičām. Runājiet par mūziku. Par dzeramo. Viņš izstiepa rokas un piesauca Debesis: Kas tie par kareivjiem, kas augu dienu diktē viens otram receptes?

-    Tu taču arī esi izbadējies, teica Niptešs. Kas tev iebilstams pret ēdieniem?

-    Es esmu pilnīgi paēdis, Kleinhanss nepieklājīgi atbildēja.

-    Sešas rupjmaizes šķēles un trīs zupas bļodas dienā tev ar to pietiek? prasīja Kolmens.

-     Pārpārēm, atcirta Kleinhanss. Es jūtos daudz labāk. Pirms kara es biju resns. Tagad esmu tikpat slaids kā jaunībā. Pirms kara visi bija resni, visi dzīvoja, lai ēstu, nevis ēda, lai dzīvotu. Viņš blāvi pasmaidīja. Vācija vēl nekad nav bijusi tik veselīga.

-    Jā jau, bet vai tad tu neesi izsalcis? Niptešs nelikās mierā.

-     Ēšana manā dzīvē nav vienīgais prieks, nav arī galvenais, Kleinhanss atbildēja. Tā, viss, celieties augšā!

Niptešs un Kolmens negribīgi pieslējās.

-    Tev, papuci, stobrs pilns ar ģipsi vai tamlīdzīgu ķēpu, teica Kolmens. Viņi lēnām vilkās uz piedrazoto ielu, Kleinhanss noslēdza gājienu, ar sērkociņu ķeksēdams no šautenes stobra ārā ģipsi un sodīdamies par viņu piezīmju grāmatiņām.

Donnīni starp miljoniem atlūzu izvēlējās vienu mazu akmeni, aiznesa to uz ielas malu un nolika Kleinhansam pie kājām. Tad iespieda rokas sānos un atpūtās. Karsti, viņš teica.

-      īstais laiks mazliet pastrādāt, Kleinhanss atcirta un apsēdās ielas malā. Kas tu biji pirms kara, pavārs, vai? viņš pēc laba brīža jautāja.

-    Palīdzēju tēvam viņa itāļu restorānā Ņujorkā.

-     Man kādu laiku bija krogs Breslavā, Kleinhanss teica. Sen, sen. Viņš nopūtās. Tagad tas liekas tik nejēdzīgi cik daudz laika un enerģijas vācieši tērēja, pielikdami māgas ar trekniem ēdieniem. Kāda muļķīga izšķērdība. Viņš palūkojās gar Donnīni plecu. Nikni zibinādams acis, viņš kratīja pirkstu pret Kolmenu un Niptešu: tie abi bija apstājušies ielas vidū, vienā rokā akmens beisbola bumbas lielumā, otrā piezīmju grāmatiņa.

-   Man liekas, tur vajadzēja skābo krējumu, patlaban teica Kolmens.

-     Aizvāciet tās grāmatiņas! Kleinhanss norīkoja. Vai tiešām jums nav meiču? Runājiet par meičām!

-   Skaidrs, ka man ir meiča, ērcīgi attrauca Kolmens. Mērija, tā viņu sauc.

-    Vai tas ir viss, ko par viņu iespējams uzzināt? prasīja Kleinhanss.

Kolmens apjucis vērās pretī.

-    Uzvārds Fiske Mērija Fiske.

-    Ak tā, un vai šī Mērija Fiske ir glīta? Ko viņa pieprot?

Kolmens apcerīgi piemiedza acis.

-    Vienreiz es gaidīju, kad viņa nonāks lejā, un skatījos, kā viņas vecā taisa citronkūku, viņš atbildēja. Kaut kā tā: viņa ņēma cukuru, kukurūzas cieti, šķipsniņu sāls, iejauca to visu pāris tasēs ūdens…

-      Lūdzu, runāsim par mūziku! Jums patīk mūzika? iejaucās Kleinhanss.

-    Un tālāk? Ko viņa darīja tālāk? tincināja Niptešs. Savu akmeni viņš bija nolicis zemē un jau skribelēja piezīmju grāmatiņā. Pielika olas, pareizi?

-    Lūdzu, puiši, nevajag! vaimanāja Kleinhanss.

-     Skaidrs, ka pielika, Kolmens atsaucās. Sviestu arī. Papilnam olu un sviesta.

II

Zīmuļus Niptešs kaut kādā pagrabā atrada pēc četrām dienām tajā pašā dienā, kad Kleinhanss bija lūdzis atbrīvot viņu no sodīto uzraudzīšanas un saņēmis atteikumu.

No rīta, izejot no nometnes, Kleinhanss bija riebīgā garastāvoklī un sabļāva uz saviem trim aizbilstamajiem par nesaskanīgu soļošanu un roku turēšanu kabatās. Ko jūs tā klusējat? Runājiet tak, runājiet par ēdieniem, jūs, sievišķi! viņš dzēlīgi mudināja. Man tas vairs nebūs jāklausās! Un, triumfējoši izvilcis no patronsomas divus vates kumšķus, viņš aizbāza ausis. Beidzot es varēšu domāt savas domas! Hā!

Dienvidū Niptešs ielīda kāda sabumbota nama pagrabā, cerēdams tur uziet konservu burkām piekrautus plauktus, gluži kā viņa ērtajā pagrabā paša mājās. Ārā viņš iznāca netīrs un sašļucis, izmēģinājuma kārtā grauzdams zaļu zīmuli.

-      Kā garšo? Kolmens cerīgi vaicāja, mezdams aci uz citiem zīmuļiem dzeltenu, violetu, sārtu un oranžu -, ko Niptešs turēja kreisajā rokā.

-     Pasakaini. Kāda garša tev patīk? Citronu? Vīnogu? Zemeņu? viņš nometa zīmuļus zemē un izspļāva arī zaļo.

Atkal bija pusdienu pārtraukums, un Kleinhanss, pagriezis gūstekņiem muguru, sēdēja, domīgi raudzīdamies uz Drēzdenes spokainajām aprisēm. No viņa ausīm rēgojās divi balti pikuči.

-    Zini, kas tagad būtu īsti laikā? jautāja Donnīni.

-     Saldējums ar riekstiem un karameļu mērci, Kolmens steidzās atbildēt.

-    Un ar ķiršiem, papildināja Niptešs.

-    Spiedini alla Romana! acis aizvēris, nočukstēja Donnīni.

Niptešs un Kolmens acumirklī izzvejoja savas piezīmju

grāmatiņas.

Donnīni noskūpstīja pirkstu galiņus. Uz iesma cepta liellopu gaļa romiešu gaumē, viņš sacīja. Ņem mārciņu kapātas liellopu gaļas, divas olas, trīs ēdamkarotes Romas siera un…

-    Cik personām? vajadzēja zināt Niptešam.

-    Sešiem normāliem cilvēkiem vai puscūcim.

-    Kā tas viss izskatās? jautāja Kolmens.

-    Nu, tur viss kas ir uzdurts uz iesma, Donnīni pamanīja, ka Kleinhanss izņem no auss vati un tad uzreiz iebāž to atpakaļ. Vispār to nav viegli izstāstīt. Viņš pakasīja pakausi, un viņa skatiens apstājās pie zīmuļiem. Paņēmis dzelteno, viņš sāka zīmēt. Tā lieta kļuva interesanta, un, likdams lietā pārējos zīmuļus, viņš ēnoja un izgaismoja, pēdīgi pievienoja arī fonu, rūtainu galdautu. Zīmējumu viņš pasniedza Kolmenam.

-     Mmmmmmm, Kolmens nostenējās, šūpodams galvu un aplaizīdamies.

-    Paskat! Niptešs apbrīnā izsaucās. Tie krāsainie maitasgabali tak paši danco tev rokā!

Kolmens nepacietīgi stiepa pretī savu piezīmju grāmatiņu. Uzšķirtā lappuse īsi un skaidri vēstīja: "KŪKAS". Vai tu vari uzzīmēt Lēdijas Baltimoras kūku? Nu, to balto ar ķiršiem?

Donnīni netielēdamies ķērās pie darba, un rezultāts bija pūļu vērts. Kūka iznāca ļoti glīta, skaistumam viņš vēl pievienoja sārtu glazūras uzrakstu: "Esi sveicināts dzimtenē, ierindniek Kolmen!"

-     Uzzīmē man kaudzi pankūku veselu duci! uzbāzās Niptešs. Tā, kā es teicu: "Jaunkundz divpadsmit, lūdzu!" Donnīni nosodoši pagrozīja galvu, taču sāka ieskicēt kompozīciju.

-     Iešu, parādīšu savējo Kleinhansam, Kolmens priecīgs sacīja, turēdams "Lēdijas Baltimoras kūku" izstieptā rokā.

-     Un pa virsu karameļu mērci, Niptešs elsoja Donnīni pakausī.

-   Ach! Metisch! kaprālis Kleinhanss iebļāvās, un Kolmena piezīmju grāmatiņa, aizlidojusi pa gaisu kā ievainots putns, piezemējās kaimiņmājas drupās. Pusdienlaiks cauri! Kleinhanss piebrāzās pie Donnīni un Nipteša un izrāva abiem no rokām piezīmju grāmatiņas. Tas tika iegrūstas viņa krekla krūšu kabatā. Ak tad tagad mēs zīmējam bildītes! Marš, pie darba, vai ir skaidrs? Sparīgi vicinādams rokas, viņš piestiprināja pie šautenes neiedomājami garu durkli. Aiziet! Los!

-    Kāda muša viņam iekoda? nesaprata Niptešs.

-    Es tikai parādīju viņam to kūku, bet viņš uzreiz aizgāja pa gaisu, Kolmens gaudās. Fašists, viņš zem deguna norūca.

Donnīni zagšus iebāza zīmuļus kabatā un lasījās prom, tālāk no Kleinhansa briesmīgi straujā zobena.

-    Zenēvas konvencijā sacīts, ka ierindniekiem pašiem jānopelna sev iztika. Pie darba! kaprālis Kleinhanss komandēja. Visu pēcpusdienu trijotne rāvās vaiga sviedros. Ja kāds no viņiem mēģināja atvērt muti, Kleinhanss acumirklī izbrēca pavēli: -Tu! Donnīni! Savāc šo spagetibļodu! viņš komandēja, ar zābaka purngalu norādīdams uz pamatīgu laukakmeni. Tad pieskrēja pie diviem prāviem baļķēniem, kas gulēja šķērsām pāri ielai. Nipteš un Kolmen, puisīši, viņš dārdināja, sasizdams plaukstas, re, kur ir tie šokolādes eklēri, par kuriem jūs tā sapņojāt. Katram pa vienam. Tad piebāza ģīmi Kolmenam pie paša deguna: Ar putukrējumu! viņš čukstēja.

Gūstekņu nometnē tovakar atgriezās stipri skumīga kompānija. Citās reizēs Donnīni, Niptešs un Kolmens uzspēlēti šļūkāja kājas, itin kā briesmīgi nodzīti smagā darbā un dzelzs disciplīnā. Kleinhanss no savas puses pie vārtiem bija taisījis cirku, riedams pavēles kā īgns aitu suns. Šovakar viņi izskatījās gluži tādi paši kā vienmēr, taču ciešanu izteiksme sejās bija neviltota.

Kleinhanss atrāva vaļā barakas durvis un valdonīgi novēzēja roku, skubinādams trijotni ātrāk kopties iekšā.

-    Achtung! tur iebrēcās spalga balss. Donnīni, Kolmens un Niptešs apstājās un uzmeta kūkumu, kājas vairāk vai mazāk kopā. Nočīkstēja āda un noklabēja papēži kaprālis Kleinhanss trieca šautenes laidi pret grīdu un izslējās tik taisni, cik nu ar viņa stīvo muguru bija iespējams. Negaidītā inspekcijas vizītē bija ieradies kāds vācu armijas virsnieks. Tādi uzkūlās apmēram reizi mēnesī. Gūstekņu ierindas priekšā, melni zābakotās kājas plati izlicis, stāvēja sīkaļa pulkvedis mundierī ar zvērādas apkakli. Viņam blakus mīņājās resnais dežūrseržants. Visu skatieni bija pievērsti kaprālim Kleinhansam un viņa aizbilstamajiem.

-    Tā, vāciski ierunājās pulkvedis, ko mēs te redzam?

Žēlīgi blisinot brūnās acis, seržants steidzīgiem žestiem

paskaidroja.

Aizlicis rokas aiz muguras, pulkvedis lēni nāca pie viņiem pa cementa grīdu. Piestāja Nipteša priekšā:

-    Ak tu piji slikts puika, ko?

-    Jā, ser, Niptešs neliedzās.

-    Fairs tā netarīsi?

-    Nē, ser, nemūžam.

-     Labi. Pulkvedis vairākas reizes apgāja mazajam pulciņam apkārt, kaut ko zem deguna dūkdams un reizi apstādamies, lai pataustītu Donnīni krekla audumu. Kat es runāju ankliski, tu mani saprot?

-    Jā, ser, jūs runājat ļoti saprotami, Donnīni atbildēja.

-    Kā tef liekas, no kura Amerikas kala es faru pūt? pulkvedis prašņāja.

-    No Milvoki, ser. Es būtu gatavs apzvērēt, ka jūs esat no Milvoki.

-     Es faru pūt spieks iekš Milfoki, pulkvedis lepni teica seržantam. Pēkšņi viņa skatiens aizķērās pie kaprāļa Kleinhansa, kura krūškurvis atradās mazlietiņ zemāk par pulkveža acu līmeni. Labā oma izgaisa kā nebi j usi. Piesoļojis Kleinhansam klāt, viņš apstājās tam tieši pretī. Kaprāli Jūsu krekla kabata ir vaļā! viņš vāciski uzrēca.

Acis izbīli iepletis, Kleinhanss sniedzās aizpogāt palaidnīgo kabatu. Drudžaini raustīdams atloku, viņš pūlējās aizsniegt pogu. Atloks tik tālu nesniedzās.

-Jums kabatā kaut kas ir! pulkveža ģīmis piesarka. Lūk, kur tā vaina! Velciet ārā!

Kleinhanss izrāva no kabatas divas piezīmju grāmatiņas un, aizpogājis atloku, atviegloti nopūtās.

-   Interesanti, ko jūs tajās piezīmju grāmatiņās rakstāt, ko? Gūstekņu sarakstus? Vai varbūt sodus? Es gribu redzēt. Pulkvedis izkampa abas grāmatiņas no šļauganajiem pirkstiem. Kleinhanss pacēla acis pret griestiem.

-     Kas tad tas? pulkvedis neticīgi jautāja spalgā balsī. Kleinhanss gribēja atbildēt. Kaprāl, klusēt! Pulkvedis savilka uzacis un pagrieza grāmatiņu tā, lai arī seržants varētu redzēt. "Ko es ētīšu, kat pūšu atkriesies mājās," viņš lēni lasīja un nogrozīja galvu. Ach! "Tifpacmit pankūkas ar ceptām olām pa fidu!" O! "Un ar karštu karameļu mērci!" Viņš pagriezās pret Kleinhansu. Ak tad re, pēc kā jums sirds kāro, nabaga zēniņ? viņš vāciski noprasīja. Un kāda skaista bildīte klāt piezīmēta! Mmmmm. Viņš pastiepa roku uz Kleinhansa pleca pusi. Kaprāļiem visu laiku jādomā par karu. Ierindnieki lai domā, ko grib, par meičām, par ēdamo un par citiem labumiem, galvenais, lai viņi dara to, ko kaprāļi liek. Izveicīgi, it kā rīkodamies nebūt ne pirmo reizi, pulkvedis pabāza īkšķus zem sudrabotajām kaprāļa zvaigznītēm uz Kleinhansa krekla atlokiem. Tas atsitās pret barakas tālāko sienu, nošķindot kā upes oļi. Ierindniekiem tiem gan ir laba dzīve!

Kleinhanss atkal iekāsējās, lūgdams atļauju ko sacīt.

-     Ierindniek, klusēt! Sīkaļa pulkvedis lepnā solī izgāja no barakas, pa ceļam plēsdams piezīmju grāmatiņas sīkos gabalos.

III

Donnīni jutās draņķīgi un skaidri zināja, ka arī Niptešs un Kolmens nav labākā omā. Tas bija rīts pēc Kleinhansa pazemināšanas pakāpē. Pats Kleinhanss izskatījās tāds pats kā parasti. Viņa solis bija tikpat atsperīgs kā allaž, un, pēc visa spriežot, viņš joprojām spēja priecāties par svaigo gaisu un pavasarīgajiem asniem, kas spraucās laukā no drupām.

Kad gūstekņi un to sargs bija ieradušies savā ielā, pa kuru kaut arī viņu soda darbi ilga jau trīs nedēļas vēl arvien nebija iespējams pārvietoties pat ar velosipēdu, Kleinhanss nesāka viņus tramdīt, kā bija darījis vakar. Viņš arī nelika trijotnei tēlot strādāšanu kā iepriekšējās dienās nē, viņš taisnā ceļā ieveda gūstekņus drupās, kur viņi parasti pavadīja pusdienlaiku, un pamāja, lai tie sēžas nost. Likās, Kleinhanss iegrimst snaudā. Visi sēdēja klusēdami, amerikāņiem mokoties sirdsapziņas pārmetumos.

-     Piedodiet, ka jūs mūsu dēļ palikāt bez zvaigznītēm, Donnīni pēdīgi ierunājās.

-     Ierindniekiem tiem gan ir laba dzīve, Kleinhanss drūmi atteica. Lai kļūtu par kaprāli, man vajadzēja izkaroties divos karos. Un ar ko tas beidzās? viņš uzsita knipi. Padomā tikai! Pavārgrāmatas ir verboten.

-    Paklau, Niptešs, balsij nodrebot, piedāvāja, varbūt jūs gribat uzsmēķēt? Man ir ungāru cigarete. Viņš pastiepa kaprālim dārgo cigareti.

Kleinhanss blāvi pasmaidīja: Palaidīsim apkārt. Viņš aizkūpināja cigareti, ievilka dūmu un pasniedza tālāk Donnīni.

-    Kur tu dabūji ungāru cigareti? Kolmens gribēja zināt.

-   No viena ungāra, Niptešs atbildēja un pavilka uz augšu bikšu staras. Iemainīju pret zeķēm.

Izsmēķējuši cigareti, viņi atspieda muguras pret mūri. Kleinhanss joprojām nebija bildis ne vārda par darbu. Viņš atkal izskatījās izklaidīgs, dziļi iegrimis savās domās.

-    Vai jūs, puiši, vairs netaisāties runāt par ēdieniem? bijušais kaprālis pēc ilgas klusēšanas vaicāja.

-     Nē, jūs taču tādēļ palikāt bez zvaigznītēm, Niptešs prātīgi atbildēja.

Kleinhanss palocīja galvu:

-   Būs jau labi. Kas viegli nāk, tas viegli iet. Viņš samitrināja lūpas. Drīz jau tas viss būs galā. Viņš atzvēlās ērtāk un izstaipījās. Vai zināt, puiši, ko es darīšu tajā dienā, kad šī jezga būs cauri? Ierindnieks Kleinhanss aizvēra acis. Es sadabūšu trīs mārciņu liellopu lāpstiņas gabalu un to pamatīgi iespeķošu. Tad es gaļu ieberzēšu ar ķiplokiem, sāli un pipariem un ielikšu māla podā, uzliešu baltvīnu un ūdeni… viņa balss kļuva spalgāka, -… pielikšu sīpolus, lauru lapas un cukuru… viņš piecēlās kājās, -… un nesasmalcinātus piparus! Desmit dienas, puiši, un viss ir gatavs!

-     Kas ir gatavs? Kolmens satraukti taujāja, taustīdams kabatu, kur vēl vakar glabājās viņa piezīmju grāmatiņa.

-    Sauerbraten! Kleinhanss kliegšus atkliedza.

-    Cik personām? noprasīja Niptešs.

-     Tikai divām, manu zēn. Atvaino. Kleinhanss uzlika roku Donnīni uz pleca. Sauerbraten diviem izsalkušiem māksliniekiem pareizi, Donnīni? Viņš piemiedza Niptešam ar aci. Jums ar Kolmenu es uztaisīšu kaut ko īsteni spēcinošu. Ko tu teiktu par kaudzi pankūku veselu duci, un pa vidu šķēlēs sagriezts pulkvedis, bet virsū pamatīga porcija karstas karameļu mērces?

SAGLABĀJIET MIERU ŠO ZĪMĪTI JUMS IEDEVA GAISA TRAUKSMES UZRAUGS NOGULIETIES ZEMĒ UN DARIET KO JUMS LIKS

Daudz laimes dzimšanas dienā, 1951

— VASA&A » LOTI piemērots laiks dzimšanas dienām, teica vecais. Ja jau tu vari izvēlēties, kāpēc lai tā nebūtu kāda vasaras diena? Viņš izbāza mēli, samitrināja īkšķi un pārcilāja žūksni veidlapu, kuras kareivji bija viņam pavēlējuši aizpildīt. Bez dzimšanas datuma dokumenti nekur nebija liekami, tā nu zēnam vajadzēja izdomāt dzimšanas dienu.

-   Ja gribi, tava dzimšanas diena varētu būt šodien, vecais sacīja.

-    No rīta lija, iebilda zēns.

-     Labi, tad rit. Vējš pūš mākoņus projām uz dienvidiem. Rīt visu dienu spīdēs saule.

Glābdamies no stiprā lietus, kareivji no rīta bija uzgājuši šo paslēptuvi drupās, kur o, brīnums! vecais un zēns jau septiņus gadus dzīvoja bez dokumentiem tā sakot, bez oficiālas atļaujas būt dzīviem. Mums mēģina iestāstīt, ka bez dokumentiem cilvēks nevar iegūt ne ēdienu, ne jumtu virs galvas, ne drēbes, bet vecais un zēns bija pie tā visa tikuši, ierokoties nopostītās pagrabu katakombās, čiepjot nakts melnumā.

-    Kāpēc tu trīci? zēns jautāja.

-     Tāpēc, ka esmu vecs. Veciem cilvēkiem ir bail no kareivjiem.

-     Man gan no viņiem nav bail, zēns atteica. Šī piepešā ielaušanās abu pazemes pasaulē viņu briesmīgi satrauca.

Gaismas strēlē, kas ieplūda caur pagraba logu, viņš rādīja vecajam kaut ko zeltaini spožu. Redzi? Viens man iedeva misiņa pogu.

Kareivji nepavisam nebija draudīgi. Vecais bija tik vecs, bet bērns tik mazs, ka zaldāti pret abiem neizturējās nopietni kaut arī viņi vienīgie visā pilsētā nekādi nebija uzrādījuši savu eksistenci, ne pret ko nebija potēti, nekam nebija zvērējuši uzticību, neko nebija nolieguši, ne par ko nebija atvainojušies, nebija ne balsojuši, ne protestējuši un tā kopš pašām kara beigām.

-    Tas nebija ar nolūku, vecais bija kareivjiem teicis, tēlodams vecu nelgu. Es nezināju. Viņš pastāstīja, kā toreiz, kara pēdējā dienā, kāda bēgle ielika viņam rokās zīdaini un vairs neatgriezās. Tā zēns bija nokļuvis pie viņa. Bērna tautība? Vārds? Dzimšanas datums? Viņš neko nezināja.

Vecais ar sprunguli izrausa kartupeļus no plīts un nodauzīja karstos pelnus no melnajām mizām. Es nu gan neesmu bijis necik labs tēvs, ļaudams tev tik ilgi nodzīvot bez dzimšanas dienām, viņš sacīja. Faktiski tev ik gadu viena pienākas, bet es ļāvu sešiem gadiem paiet bez nevienas vienīgas dzimšanas dienas. Un vēl taču arī dāvanas! Dzimšanas dienās jāsaņem dāvanas. Piesardzīgi paņēmis kartupeli rokā, viņš pameta zēnam, kurš to noķēra un iesmējās. Tad tu esi nolēmis, ka īstā diena ir rīt?

-Jā, laikam gan.

-    Labi. Man neatliek pārāk daudz laika dāvanas sadabūšanai, bet kaut kas noteikti būs.

-    Kas?

-    Dzimšanas dienas dāvanas sagādā lielāku prieku, ja tas ir pārsteigums. Viņš domāja par riteņiem, ko netālu uz ielas bija redzējis kādā gruvešu kaudzē. Kad zēns būs aizmidzis, viņš uztaisīs ratiņus vai kaut ko tamlīdzīgu.

-    Klausies! zēns aicināja.

Kā ik dienu ap saules rietu, no kādas tālas ielas līdz viņu drupām atlidoja rakstā liktu soļu duna.

-Neklausies!-vecais atteica. Viņš pacēla pirkstu, prasīdams uzmanību. Un zini, ko mēs tavā dzimšanas dienā pasāksim?

-    Nočiepsim maiznīcā kūkas?

-    Varbūt… Bet man prātā bija kas cits. Zini, ko es rīt gribētu darīt? Es gribētu tevi aizvest uz tādu vietu, kādā tu vēl nekad mūžā neesi bijis es pats tur neesmu bijis gadiem ilgi. Šī doma veco priecīgi satrauca. Tā būs īsta dāvana. Ratiņi tas ir tīrais sīkums. Rīt es tevi aizvedīšu prom no kara.

Viņš neredzēja, ka zēns izskatās apjucis un mazliet vīlies.

o

Šo dzimšanas dienu zēns sev bija izvēlējies pats, un debesis, kā jau vecais solījis, bija zilas. Rīta mijkrēslī abi savā pagrabā paēda brokastis. Uz galda stāvēja ratiņi, ko vecais vēlu vakarā bija uztaisījis. Zēns ēda ar vienu roku, otru turēdams uz galda. Laiku pa laikam viņš mitējās ēst un pastumdīja ratiņus, murdēdams, lai atdarinātu motora rūkoņu.

-    Tu gan esi dabūjis jauku vāģīti, kundziņ, vecais sacīja. Tagad tu ved lopus uz tirgu?

-       Brrrummm, brrrummm, brrrummm. Nost no ceļa! Brrrummm. Nost no ceļa, tanks brauc!

-    Ak, piedod, vecais nopūtās. Man likās, ka tu brauc ar lopu vāģi. Bet galvenais, ka tev patīk. Viņš iemeta savu alvas šķīvi spainī ar ūdeni, kas vārošs stāvēja uz plīts. Un tas ir tikai sākums, tikai pats sākums, viņš dāsni solīja. Labākais vēl tikai priekšā.

-    Vēl viena dāvana?

-Jā, savā ziņā vēl viena dāvana. Atceries, ko es vakar teicu? Šodien mēs tiksim prom no kara. Iesim uz mežu.

-    Brrrummm, brrrummm. Drīkst, es tanku ņemšu līdzi?

-    Drīkst, ja tas būs lopu vāģis kaut vai tikai šodien.

Zēns paraustīja plecus:

-    Lai jau paliek mājās, spēlēšos, kad pārnāksim.

Miegdami acis spožajā rīta saulē, abi izgāja tukšajā ielā un nonāca ļaužu pilnā bulvāri, gar kura malām rindojās jauni, lepni nami. Likās, pasaule piepeši atkal kļuvusi svaiga, tīra un neskarta. Te nevienam laikam nebija ne jausmas par postažu, kas sākās kvartāla attālumā no smalkā bulvāra un pletās jūdžu jūdzēm. Abi, turēdami padusē savus pusdienu sainīšus, gāja uz dienvidiem, kur bulvāris lēzeni veda augšup priedēm noaugušos pakalnos.

Pretī pa ietvi plecu pie pleca nāca četri jauni kareivji. Vecais nokāpa renstelē un deva tiem ceļu. Zēns militāri sveicināja un gāja tikai uz priekšu. Kareivji smaidīja, atbildēja ar tādu pašu sveicienu un pašķīrās, palaizdami viņu garām.

-   Motorizētie kājnieki, zēns vecajam sacīja.

-    Hmmm? vecais izklaidīgi atsaucās, nenovērsdams acis no zaļajiem pakalniem. Tiešām? Kā tu zini?

-    Vai tad tu neredzēji zaļās treses?

-    Redzēju, bet šīs lietas mēdz mainīties. Es atceros laikus, kad motorizēto kājnieku treses bija melnas ar sarkanu, bet zaļās bija… Viņš nepabeidza teikumu. Vai nav vienalga, viņš gandrīz asi noteica. Tās ir blēņas, un šodien mēs par to visu aizmirsīsim. Tev ir dzimšanas diena, un reizi par visām reizēm tev nevajag domāt par…

-     Melnās ar sarkano ir sapieriem, zēns lielā nopietnībā viņu pārtrauca. Melnās ir armijas policijai, sarkanās ir artilēristiem, zilās ar sarkano ir kara mediķiem, bet melnās ar oranžo…

Priedulājā bija ļoti klusi. Visus pilsētas trokšņus apslāpēja gadu simteņiem vecais skuju paklājs un zaļais jumts. Veco un zēnu ieskāva bezgalīgas resnu, brūnu stumbru kolonādes. Saule, spīdēdama tieši virs galvas, viņu acīm bija vienīgi spožu kniepadatas galviņu birums biezajā, blīvajā skuju un zaru segā.

-    Paliksim šeit? jautāja zēns.

Vecais paraudzījās apkārt.

-    Nē mazliet tālāk. Viņš izstiepa roku un rādīja: Tur skaties, starp tiem kokiem! No šejienes var redzēt baznīcu. Mežmalā starp diviem stumbriem melnēja nodeguša torņa ģindenis. Bet ieklausies! Dzirdi? Tur tek ūdens. Augšā ir strauts, mēs varam nokāpt līdz tā krastam, un tad mēs redzēsim tikai koku galotnes un debesis.

-     Labi, atsaucās zēns. Man arī te patīk, bet ir jau labi. Viņš skatījās uz torni, tad palūkojās uz veco un jautājoši savilka uzacis.

-    Tu redzēsi tur tiešām ir daudz labāk, vecais solīja.

Kad abi jau stāvēja kraujas malā, viņš priecīgs rādīja lejup

uz strautu:

-    Re, kur! Nu, ko tu par to visu saki? Ēdene! Gluži kā pašos pirmsākumos koki, debesis un ūdens. Tādā pasaulē tev vajadzēja piedzimt, un vismaz šodien tu vari tādā padzīvot.

-    Un paskat! zēns sacīja, rādīdams uz kraujas otru malu.

Tikpat rūsgans kā nobirušās priežu skujas, uz saplosītām

kāpurķēdēm tupēja milzīgs tanks, ap melno caurumu, kur reiz rēgojās stobrs, biezu rūsas kreveļu aplikums.

-     Kā lai tiek pāri strautam un nonāk pie viņa? jautāja zēns.

-    Mēs nemaz to negribam, saērcināts atcirta vecais. Viņš stingri saņēma zēnu aiz rokas. Ne šodien. Varbūt atnāksim šurp kādu citu reizi. Bet šodien gan ne.

Zēns sabēdājās. Rociņa vecā delnā kļuva šļaugana.

-    Tur tālāk strauts met līkumu, un tā malā mēs atradīsim tieši to, ko mums vajag.

Zēns neatbildēja. Pacēla akmeni un svieda uz tanka pusi. Kamēr šī mazā raķete lidoja pretim savam mērķim, viņš saspringa, it kā visa pasaule tūlīt varētu uzsprāgt gaisā. Akmens dobji noblīkšķēja pret torni, un viņš atslāba, kaut kādā ziņā guvis gandarījumu. Tad padevīgi sekoja vecajam.

Aiz līkuma viņi atrada to, ko vecais bija meklējis: gludu, sausu klintsakmens galdu strauta malā, augstu krastu ietvarā. Vecais izstiepās sūnās un mīļi papliķēja pa zemi, gribēdams, lai zēns nāk blakus. Viņš iztina savu pusdienu sainīti.

Kad abi bija paēduši, zēns sāka dīdīties.

-   Te ir ļoti kluss, viņš pēdīgi ierunājās.

-    Tā ari jābūt, vecais atsaucās. Vienā pasaules stūrītī ir tā, kā tam jābūt.

-    Te ir vientuļi.

-   Tur jau tas skaistums.

-    Man labāk patīk pilsētā, tur ir kareivji un…

Vecais saķēra viņu aiz rokas un spēcīgi saspieda.

-   Nē, tā nemaz nav. Tu vienkārši nesaproti. Tu vēl esi pārāk mazs, tik mazs, ka nesaproti, ko es tev mēģinu uzdāvināt. Bet, kad tu paaugsies, tad atcerēsies un gribēsi te atgriezti es-varbūt tas notiks ilgi pēc tam, kad tavs vāģītis jau būs salūzis.

-    Es negribu, lai mans vāģītis salūst, zēns iebilda.

-    Labi, labi, nesalūzīs. Tagad apgulies, aizver acis un klausies, un aizmirsti par visu. Tik daudz es tev varu dot dažas stundas bez kara. Viņš aizvēra acis.

Zēns atgūlās viņam blakus un arī rātni aizvēra acis.

Kad vecais pamodās, saule jau laidās uz rietu. No ilgās gulēšanas strautmalā viņam smeldza visas maliņas, kaulos bija iesūcies drēgnums. Laiks doties, viņš ierunājās, vēl nevērdams acis vaļā. Mūsu miera diena ir beigusies. Un tad viņš pamanīja, ka zēna blakus nav. Viņš pasauca to vārdā, sākumā neraizēdamies, bet tad, atbildes vietā dzirdēdams vienīgi vēja šalkas, viņš piecēlās un iekliedzās.

Viņu pārņēma panika. Zēns mežā bija pirmo reizi: ja tas ir devies uz ziemeļiem, dziļāk kalnos un mežā, tas noteikti apmaldīsies. Vecais rāpās kalnā un pakliedza vēlreiz. Atbildes nebija.

Varbūt zēns atgriezies pie tanka un lūkojis šķērsot strautu. Viņš neprata peldēt. Vecais steigšus metās lejup, gar līkumu, aiz kura varēja redzēt tanku. Derdzīgais lūznis ļauni blenza viņam pretī no otra krasta. Nekur nemanīja kustību, un vienīgās skaņas bija vēja šalkas un ūdens čala.

Bum! iekliedzās smalka balstiņa.

Zēns uzvaroši pabāza galvu no tanka torņa. Tu esi beigts! viņš paziņoja.

SVĒTĪGI TIE BEZBĒDĪGIE ZĒNI UN MEITENES

Dzīvi vajag tvert vieglāk

BIJA LAIKS, KAD ES, tāpat kā mans tēvs, uzskatīju, ka svētīga dzīve pienākas tiem, kas kļuvuši par dievbijīgiem, drosmīgiem, uzticamiem un pieklājīgiem ērgļu skautiem. Kopš tām dienām man uz liegu pedagoģiju iznācis palūkoties ar skadrāku skatienu, un šobrīd es gudroju, vai Elles ķēķis dzīvei nav labāka skola nekā skautu nometne. Gribot negribot uzmācas domas, ka mans draugs Lūiss Džiljāno, kurš cigārus sāka smēķēt divpadsmit gadu vecumā, ar haosu tika galā daudz sekmīgāk, kaut arī tieši es biju mācīts uzveikt grūtības ij ar daudzasmeņu kabatas nazi, ij konservu bundžu attaisāmo un boksa cimdu.

Tas vīrišķīgās izdzīvošanas mākslas eksāmens, kas man neiziet no prāta, notika Drēzdenē, karagūstekņu nometnē. Es, sirdsšķīsts amerikāņu zaļknābis, un Lūiss, izlaidīgs seskulēns, kura arods civilajā dzīvē bija hašiša piegāde vidusskolniecēm baltās zeķītēs, mēs dzīves grūtībām pretī stājāmies kopā. Lūisu es šobrīd atceros tāpēc, ka esmu uz sēkļa un zinu, ka Lūiss kaut kur šajā pasaulē, ko viņš pazīst krustām un šķērsām, dzīvo kā princis. Gluži tāpat kā Vācijā.

Saskaņā ar Zenēvas konvencijas demokrātiskajiem nosacījumiem mums, ierindniekiem, sava iztika bija jānopelna pašiem. Mēs visi strādājām tas ir, visi, izņemot Lūisu. Pirmais, ko viņš izdarīja, nonācis aiz dzeloņdrātīm, viņš angliski runājošam nacistu sargam paziņoja, ka viņš šajā karā neesot vēlējies piedalīties un uzskatot to par brāļu karu, Rūzvelta un starptautisko žīdu baņķieru roku darbu. Vai viņš tiešām tā domā, es pajautāju.

-    Dieva dēļ, man ir apnicis, viņš atbildēja. Esmu karojis sešus mēnešus, un man ir apnicis. Man jāatpūšas, un es gribu ēst kā normāls cilvēks. Dzīvi vajag tvert vieglāk, mazais!

-    Pateicos, bet es laikam atteikšos, es salti atbildēju.

Mani nosūtīja vicināt lāpstu; Lūiss palika nometnē kā vācu

seržanta raitnieks. Lūiss trīsreiz dienā notrauca no seržanta mundiera puteklīšus un par to saņēma dubultas pārtikas devas; es nokopu Amerikas Gaisa spēku atstāto postažu un par to dabūju bruku.

-    Vāciešu pakalpiņš! es viņam uzšņācu pēc sevišķi mokošas dienas ielās. Viņš kopā ar sargu stāvēja pie cietuma vārtiem, spodrs un žirgts, un māja ar galvu, sveicinādams savus paziņas netīrajā, gurdenajā kolonnā. Atbildēdams uz manu dzēlību, viņš pienāca klāt un nāca man līdzi uz baraku.

Viņš uzlika roku man uz pleca. Mazais, paskaties uz to lietu šādi, viņš sacīja. Tu tagad palīdzi fricim sakopt ielas, lai viņš pa tām atkal varētu rullēt ar tankiem un armijas mašīnām. Pēc manām domām, tieši tā ir sadarbošanās ar ienaidnieku. Es esot vāciešu pakalpiņš? Pilnīgas aplamības. Kā tad es palīdzu fricim uzvarēt karā? Pīpējot viņa cigaretes un izspiežot no viņa vairāk ēdmaņas? Tas ir kaut kas slikts, vai?

Es nogāzos uz savas lāviņas. Lūiss apsēdās blakus uz salmu maisa. Mana roka nokarājās gar lāvas malu, un Lūiss ieinteresējās par manu pulksteni mātes dāvanu.

-    Jauks pulkstenis, mazais, ļoti jauks, viņš teica. Un turpināja: Varu derēt, ka pēc visas tās raušanās tu esi izsalcis.

Es biju izbadējies kā vilks. Erzaca kafija, bļoda ūdeņainas zupas un trīs sausas maizes rikas nav gluži tāda provīzija, kas

9C> iepriecinātu lāpstotāja sirdi pēc deviņām sūra darba stundām. Lūiss bija pati līdzjūtība. Es viņam patiku; viņš vēlējās man palīdzēt. Tu esi jauks zēns, viņš teica. Klausies, ko es darīšu. Mēs ar tevi aši noslēgsim darījumu. Kāpēc badoties? Tas pulkstenis taču ir vismaz divu maizes klaipu vērts. Vai nav teicams darījums?

Tajā brīdī divi maizes klaipi bija neatvairāms kārdinājums. Dabūt tik daudz ēdamā uz to viens cilvēks nemaz nevarēja cerēt. Es mēģināju kaulēties. Klausies, draudziņ, viņš teica. Šādu cenu es piedāvāju tikai tev, un tā ir maksimālā cena. Es cenšos tev izpalīdzēt, vai tu tiešām nesaproti? Tikai, lūdzams, nevienam nestāsti, citādi visi gribēs notirgot savus pulksteņus par diviem klaipiem maizes. Apsoli, ka klusēsi!

Es zvērēju pie visa, kas man svēts, ka nemūžam nevienam nestāstīšu par to, cik dāsns ir Lūiss, mans labākais draugs. Nepagāja ne stunda, kad viņš bija atpakaļ. Zaglīgi paskatījies apkārt, viņš no savīstītas kareivja virsjakas izvilka garu maizes klaipu, ko pabāza zem manas lāvas matrača. Es gaidīju, kad pirmajam sekos otrs. Tas neparādījās. Tiešām nezinu, mazais, kā lai tev to pasaku. Tas sargs, ar ko es šajās lietās sadarbojos, man teica, ka viss pulksteņu tirgus aizgājis pa pieskari, kad te ieradās tas melnais tūkstotis no Ardēniem. Visur uzreiz bija papilnam pulksteņu. Piedod, bet es gribu, lai tu zini, ka Lūiss par to tavu pulksteni dabūja tik daudz, cik vien bija iespējams. Viņš tā kā stiepa roku pēc maizes klaipa zem matrača. -Ja tev liekas, ka esi apšmaukts, tu uzreiz saki es paņemšu to maizi atpakaļ un atgādāšu tev atpakaļ pulksteni.

Man ierūcās vēders.

Ai, Lūis, velns tevi rāvis, es nopūtos. Lai paliek.

No rīta pamodies, es pacēlu roku, lai paskatītos, cik ir pulkstenis. Tad atcerējos, ka pulksteņa man vairs nav. Arī gulētājs augšējā lāvā bija sācis grozīties. Pajautāju viņam, cik rāda stundenis. Viņš pārkāra galvu pār malu, un es ieraudzīju, ka viņam mute pilna ar maizi; atbildēdams viņš nospļaudīja mani ar veselu drupaču lietu. Viņam vairs neesot pulksteņa, viņš teica, tad košļāja un rija, līdz lielākā daļa prāva maizes gabala bija dabūta lejā un es sāku saprast, ko viņš saka. Kas man par daļu, cik pulkstenis, ja es no Lūisa dabūju divus maizes klaipus un desmit cigaretes par stundeni, kas arī jauns nebija ne divdesmit dolāru vērts? viņš jautāja.

Darījumos ar sargiem Lūisam piederēja monopols. Pavēstīdams par savu neiebilšanu pret nacisma principiem, viņš mūsu uzraugus bija pārliecinājis, ka šajā barā ir vienīgais saprātīgais cilvēks, un mums visiem savas nelegālās rebes vajadzēja veikt ar viņa, šī seklā Jūdasa, starpniecību. Pusotru mēnesi pēc mūsu nonākšanas Drēzdenē vairs nevienam nebija ne jausmas, cik ir pulkstenis: to zināja vienīgi Lūiss un sargi. Vēl pēc divām nedēļām Lūiss bija atbrīvojis visus precētos no laulības gredzeniem, izsacīdamies šādi: Labi, labi, ja gribi, vari būt jūtelīgs, ja gribi, mirsti bada nāvē. Jā, esmu dzirdējis, ka mīlestība tas esot kaut kas iespaidīgs.

Viņa peļņa bija neizmērojama. Vēlāk es uzzināju, ka par manu pulksteni, piemēram, viņš bija ieņēmis simt cigarešu un sešus maizes klaipus. Visi, kam ir kaut kāda sajēga par izsalkumu, atzīs, ka tā bija glīta cena. Lielāko daļu savas bagātības Lūiss samainīja vērtspapīros, kurus bija visvieglāk konvertēt, proti, cigaretēs. Un viņš itin ātri apjēdza, kādus apvāršņus viņam paver augļošana. Reizi divās nedēļās mums izsniedza pa divdesmit cigaretēm. Atkarības vergi ar šo devu tika galā pāris dienās un līdz nākamajai porcijai juka prātā. Lūiss, kas bija iemantojis pavārdus-"Ļaužu draugs" un "Godīgais", paziņoja, ka līdz nākamajai devai cigaretes par mērenu piecdesmit procentu likmi var palienēt no viņa. Drīz viņš bija izdāļājis visus savus krājumus un ik divas nedēļas kļuva uz pusi bagātāks. Es biju parādos līdz ausīm un ieķīlāt vairs varēju vienīgi dvēseli. Mēģināju viņam pārmest alkatību: Kristus izdzina augļotājus no tempļa, es atgādināju.

-    Viņi, manu zēn, aizdeva naudu, Lūiss atbildēja. Es taču nelūdzos, lai tu aizņemies no manis cigaretes, ko? Tu pats lūgšus lūdzies, lai es tev kādu palienēju. Cigaretes, draudziņ, ir greznība. Lai paliktu pie dzīvības, smēķēt nevajag. Nesmēķēdams tu droši vien dzīvosi ilgāk. Kāpēc tu neatmet šo riebīgo paradumu?

-     Cik tu vari man aizdot līdz nākamajai otrdienai? es jautāju.

Kad augļošana bija palīdzējusi viņa slepenajiem uzkrājumiem sasniegt nepieredzētus apmērus, atgadījās katastrofa, ko viņš bija ar nepacietību gaidījis, un viņa cigarešu vērtība vairs nebija izsakāma. ASV Gaisa spēku lidmašīnas aizšāvās pāri Drēzdenes kuslajai pretgaisa aizsardzībai un līdz ar šo to citu iznīcināja arī lielākās cigarešu fabrikas. Rezultātā ne tikai karagūstekņi par savām cigarešu devām varēja aizmirst: bez tabakas palika arī sargi un civilisti. Lūiss šejienes tirgū bija svarīgs putns. Sargi, palikuši bez smēķiem, sāka iztirgot Lūisam atpakaļ mūsu gredzenus un pulksteņus, par tiem dabūdami mazāk, nekā paši viņam bija samaksājuši. Daži lēsa, ka Lūisam pie dvēseles esot vesels simts pulksteņu, tiesa, pats Lūiss savu īpašumu vērtēja pieticīgāk: piecdesmit trīs pulksteņi, septiņpadsmit laulības gredzeni, septiņi vidusskolas gredzeni un no vectēva mantots pulksteņa piekars. Viens otrs no tiem stundeņiem būtu ilgi un dikti jālabo, viņš man sacīja.

Es teicu, ka ASV Gaisa spēki iznīcināja cigarešu fabrikas un vēl šo to nu jā, gaisā tika uzsperts arī tāds bariņš cilvēku: laikam kādi 200 tūkstoši. Mūsu darbdienas kļuva diezgan murgainas: mums lika atrakt neskaitāmās pazemes kapenes un vilkt laukā līķus. Daudziem miroņiem bija rotaslietas, gandrīz visi patvertnēs bija ieradušies ar to, kas kuram bija pats dārgākais. Sākumā mēs kapu labumiem klāt neķērāmies. Pirmkārt, ne viens vien uzskatīja kapu aptīrīšanu par riebeklību, un, otrkārt, pieķeršanas gadījumā tā būtu droša nāve. Pie prāta mūs veda Lūiss. Žēlīgais Dievs, mazais, tu piecpadsmit minūšu laikā vari nopelnīt pietiekami, lai vecumdienās dzīvotu, cepuri kuldams. Kā es gribētu kaut uz vienu dienu tikt laukā kopā ar jums! Viņš aplaizījās un runāja tālāk: Paklau mēs varam izdarīt tā, lai pūles tiešām būtu tā vērtas. Sadabū man vienu zelta gredzenu ar briljantu un par to no manis dabūsi smēķus un ēdamo, kamēr vien mēs te tupēsim.

Nākamajā vakarā es pārnesu viņam gredzenu, iebāzis to bikšu atlokā. Kā izrādījās, tāpat bija darījuši arī visi pārējie. Kad parādīju gredzenu viņam, Lūiss šūpoja galvu. Ak, kāda sasodīta neraža! viņš teica un pacēla gredzenu pret gaismu: Tu, nabaga mazais, esi riskējis ar dzīvību cirkona dēļ! Nepagāja ilgs laiks, un kļuva skaidrs, ka visi ieradušies ar cirkoniem, granātiem vai mākslīgajiem briljantiem. Turklāt, kā Lūiss norādīja, šo grabuļu jau tāpat niecīgo vērtību devalvē pārsātinātais tirgus. Es savu laupījumu atdevu par četrām cigaretēm; citi pretī dabūja siera gabalu, pārsimt gramu maizes vai divdesmit kartupeļu. Daži atteicās no saviem dārgumiem šķirties. Lūiss laiku pa laikam noturēja ar viņiem pārrunas, cik nelāgi būs, ja viņus pieķers ar laupījumu. Viens nabags britu sektorā šodien iekrita, viņš klāstīja. Pieķerts ar kreklā iešūtu pērļu kaklarotu. Pēc divām stundām viņš jau bija nošauts. Agri vai vēlu visi slēdza ar Lūisu līkopus.

Drīz pēc tam, kad pēdējie no mums bija aptīrīti, negaidot ieradās SS, lai veiktu barakā kratīšanu. Neizpurināta palika vienīgi Lūisa laža. Viņš neiziet no nometnes un uzvedas kā parauggūsteknis, kāds sargs steidzās paskaidrot kratītājiem.

Kad es vakarā pārrados mājās, mans matracis bija uzšķērsts un salmi mētājās pa grīdu.

Tomēr Lūisa veiksme nebija neizmērojama, jo kara pēdējās nedēļās sargus norīkoja stāties pretim krievu uzplūdiem, bet mūsu uzraudzībai tika atsūtīta vecu nespējnieku rota. Jaunajam seržantam raitnieks nebija vajadzīgs, un Lūiss pagrima līdz anonīma mūsu bara dalībnieka līmenim. Pats lielākais pazemojums šajā jaunajā situācijā viņam bija izredzes tikt sūtītam darbos kopā ar pūli. Viņš to ļoti ņēma ļaunā un par visām varēm gribēja runāt ar jauno seržantu. Panācis, ka viņu pie tā izsauc, Lūiss bija projām apmēram stundu.

Kad viņš atgriezās, es apjautājos: Nu, cik tad Hitlers grib par Berhtesgādeni?

Lūisam līdzi bija dvieļa vīstoklis. Viņš to attina, un es ieraudzīju divus pārus lielu griežņu, šķēres un bārdasnazi.

-     Es tagad esmu nometnes bārddzinis, viņš paziņoja.

-    Pildot nometnes komandanta pavēli, es gādāšu, lai uz jums, cienītie, nav kauns skatīties.

-    Bet ja es nemaz negribu apgriezt matus? es vaicāju.

-    Tad tava pārtikas deva tiks samazināta uz pusi. Arī tā ir komandanta pavēle.

-     Varbūt pastāstīsi, kā tev izdevās izpelnīties šo norīkojumu? gribēju zināt.

-    Bet, lūdzu, kāpēc gan ne, atbildēja Lūiss. Es vienkārši pateicu viņam, ka man ir neērti atrasties vienā nometnē ar noaugušiem nevīžām, kas izskatās pēc gangsteriem, un ka viņam vajadzētu kaunēties, ka viņa uzraudzībā ir šitāds salašņu bars. Mēs abi ar komandantu ķersimies pie lietas un ieviesīsim kārtību. Viņš nolika barakas vidū ķebli un izstiepa roku, mudinādams mani sēsties. Mazais, tu būsi pirmais, viņš teica.

-     Komandants ir pamanījis tavas garās pinkas, un viņš man pieteica, lai es ar tām tiekot galā.

Es apsēdos uz ķebļa, un viņš aptīņāja man ap kaklu dvieli. Spoguļa, kurā es varētu skatīties, kā viņš griež, barakā nebija, taču likās, viņa darbošanās ir gana izveicīga. Ieminējos, ka bārddziņa iemaņas viņam uzradušās negaidīti.

-    Ai, nieks vien, viņš attrauca. Reizēm es pats par sevi brīnos. Viņš vēl mazliet pašņakstināja šķēres. Par to man pienākas divas cigaretes vai to ekvivalents, viņš sacīja. Es samaksāju ar saharīna tabletēm. Cigaretes bija tikai Lūisam.

-     Gribi uz sevi paskatīties? Viņš iedeva man spoguļa lausku. Nav slikti, ko? Un labākais ir tas, ka tik draņķīgi es droši vien vairs negriezīšu, jo ar katru reizi man izdosies aizvien labāk.

-    Žēlīgais Dievs! es ieaurojos. Es izskatījos pēc kašķaina erdelterjera plušķaini matu kušķi pamīšus ar kailas ādas laukumiem, turklāt no neskaitāmām brūcītēm tecēja asinis.

-    Un tu gribi teikt, ka tu šitā apstrādāsi cilvēkus un par to varēsi neiet ārā no nometnes? es kliedzu.

-    Ei, mazais, ko tu ārdies? Lūiss mani kušināja. Manuprāt, tu izskaties itin glīts.

Patiesībā nekā jauna tajā visā nebija. Viss notika tāpat kā parasti. Mēs vergojām sūrā darbā un vakarā vilkāmies mājās, kur mūs apstrādāja Lūiss Džiljāno.

ASV LIELIE IR PRET MAZAJIEM UN TĀ TAM BŪS BŪT

Slazds vienradzim

TĀ KUNGA 1067 GADĀ Anglijā, Stovonvoldas

ciemā, astoņpadsmit ciema karātavu ailās šūpojās astoņpadsmit līķi. Vilhelma Iekarotāja drauga Roberta Briesmīgā pakārti, tie stingām acīm grozījās pret visām debesspusēm. Grozījās uz ziemeļiem, austrumiem, dienvidiem, uz rietumiem un atkal uz ziemeļiem, bet visviens, laipnajiem, nabagajiem un smalkjūtīgajiem nekur nebija cerību.

Ceļa otrā pusē dzīvoja malkascirtējs Elmers, viņa sieva Aivija un abu desmit gadus vecais dēls Etelberts.

Aiz Elmera namiņa bija mežs.

Elmers aizcirta namiņa durvis, aizvēra acis un, aplaizījis lūpas, sagaršoja nožēlu. Tad kopā ar Etelbertu sēdās pie galda. Negaidīti ierodoties muižkungam Robertam Briesmīgajam, abu auzu tume bija atdzisusi.

Aivija ar muguru piespiedās pie sienas, it kā garām nupat būtu pagājis Dievs. Viņas acis spīgoja, elpa bija sekla.

Etelberts ar tukšām, blāvām acīm skatījās uz auksto tumi savā šķīvī, viņa jaunais prāts kā pievildzis baļķis gulēja ģimenes traģēdijas peļķē.

Ak, bet vai Roberts Briesmīgais neizskatījās varen lepns, sēdēdams sava zirga mugurā? jautāja Aivija. Tādas bruņas un krāsas, un spalvas, un zirgam ari tās smalkās zirgadrānas… -

Viņa noplivināja savas skrandas un atmeta galvu kā ķēniņiene, klausoties, kā aizdun normaņu zirgu pakavi.

-    Lepns, kā tad, atbildēja Elmers, sīka auguma vīrs ar augstu, velvētu pieri. Viņa zilajās acīs zibēja nelaimīgs prāts. Sīkajā augumā nedroši spriegojās muskuļi valgi, ar kuriem domātājs iejūgts darbā. Lepns, ka bail, un nekā vairāk tur nav.

-   Pel vien tos normaņus, ja gribi, Aivija attrauca, bet ar viņiem Anglijā ir uzradies smalkums.

-   Un mēs par to maksājam, Elmers atcirta. Par velti nekas nenotiek. Viņš iebrauca ar roku Etelberta linbalto matu ērkulī, atlieca zēna galvu atpakaļ un tā acīs meklēja apliecinājumu, ka dzīve ir dzīvošanas vērta, taču ieraudzīja vien pats savas nemierīgās dvēseles spoguļattēlu.

-     Gan jau visi kaimiņi redzēja, kā Roberts Briesmīgais bargojas mūsu durvju priekšā, tik cēls un varens, Aivija gandarīti sacīja. Un drīz vien viņi padzirdēs, ka viņš lika savam ieroču nesējam ienākt pie mums, lai tevi ieceltu par jauno nodokļu ievācēju!

Elmers pašūpoja galvu, un viņa lūpas ļengani nodrebēja. Viņš savā dzīvē vēlējās, lai viņu mīl par gudrību un miermīlību. Tagad viņam būs jāpārstāv Roberta Briesmīgā alkatība vai jāmirst briesmīgā nāvē.

-    Es gribētu pašūt sev kleitu no tās drānas, kas bija viņa zirgam, bilda Aivija. Zilu, viscaur izšūtu ar tādiem zelta krustiņiem. Pirmo reizi mūžā viņa jutās laimīga. Es to pašūtu tā, lai izskatās gluži nevērīgi, viņa sacīja, saņemtu ciet uz muguras un lai velkas pa zemi jā, tikai nekā nevērīga tur nebūtu vis. Un tad, ja man būtu pieklājīgas drēbes, es varētu drusku samācīties franču valodu un parlē vū ar tām smalkajām normaņu dāmām.

— \oo —

Elmers nopūtās un satvēra dēla rokas. Etelberta delnas bija raupjas. Plaukstas saskrāpētas, zem nagiem ādā ieēdusies netīrumi. Elmers ar pirkstu pārvilka pāri kādai skrambai. Kā tev tā gadījās? viņš jautāja.

-    Taisīju slazdu, Etelberts atbildēja. Viņš atdzīvojās, acīs iemirdzējās gaišs prāts. Liecu bedrei pāri ērkšķu krūmus, viņš aizrautīgi stāstīja, vienradzis iekritīs, un ērkšķu krūmi uzgāzīsies viņam virsū.

-     Jā, tad viņš vairs netiks laukā, Elmers maigi sacīja. Anglijā ir gaužām maz ģimeņu, kas cer vakariņu galdā celt vienradzi.

-      Tu varētu atnākt uz mežu un paskatīties uz manu slazdu, Etelberts aicināja. Lai es zinu, vai esmu pareizi uztaisījis.

-    Tas noteikti ir ļoti labs slazds, un es katrā ziņā gribu to redzēt, Elmers apstiprināja. Sapnis nomedīt vienradzi caurauda tēva un dēla vienmuļās dienas kā zelta dzīpars.

Abi zināja, ka Anglijā vienradžu nav, taču atdevīgi ļāvās neprātam dzīvot, it kā vienradži vēl mitinātos šajos mežos, it kā Etelberts vienu dienu kādu no tiem varētu nomedīt, it kā izbadusī ģimene drīz varētu pieēst pilnus vēderus ar gaļu, par lielu naudu pārdot dārgo ragu un dzīvot laimīgi līdz mūža galam.

-    Tu jau veselu gadu solies atnākt man līdzi, Etelberts aizrādīja.

-   Man bija daudz darba. Viņš nevēlējās savām acīm ieraudzīt slazdu, ieraudzīt, kas tas patiesībā ir daži zari un zemē izkāstā sekla dobe, ko zēns pārvērtis ar savas iztēles vareno dzinējspēku. Elmeram arī turpmāk gribējās domāt, ka tas ir īsts slazds. Citādi viņš zaudēs pēdējo cerību.

Elmers noskūpstīja zēna rokas un ievilka nāsīs ādas un zemes smaržas. Drīz aiziešu, viņš teica.

-     Un no tām zirga segām paliks pāri gana daudz drānas, lai varētu pašūt bikses gan tev, gan Etelbertiņam, Aivija vēl nebija atguvusies no sapņiem. Vai nebūtu jauki, ja jums abiem būtu zilas, viscaur ar tādiem zelta krustiņiem izšūtas bikses?

-    Aivij, Elmers nezaudēja pacietību, tev reizi par visām reizēm jāsaprot Roberts tiešām ir briesmonis. Viņam ne prātā nenāk atdot tev sava zirga segas. Viņš nekad nevienam neko nav devis.

-     Es laikam gan varu sapņot, ja man tā gribas, Aivija atcirta. Man liekas, sievietēm ir tādas tiesības.

-    Par ko tu sapņo? jautāja Elmers.

-Ja tu būsi labs nodokļu ievācējs, varbūt viņš tomēr atdos man tās zirga segas, kad tās būs apdilušas. Un varbūt, ja tu savāksi tik daudz nodokļu, cik neviens nebūs ij cerējis, tad viņi kādu reizi uzaicinās mūs uz savu pili. Viņa koķetīgi pagājās pa namiņu, pieturēdama iedomāto kleitas stērbeli, lai tā nevilktos pa klonu. Bon žūr, monsīr, madam, viņa sacīja. Es ceru, ka jūsu gaišības ir pie labas veselības.

-    Vai tev tiešām nav nekā labāka, par ko sapņot? Elmers bija satriekts.

-     Un viņi piešķirs tev kādu skanīgu vārdu, tu varētu būt Elmers Asiņainais vai Elmers Trakais, Aivija runāja tālāk, un mēs visi trīs ar Etelbertu svētdienās jāsim uz baznīcu, varen uzposušies, un, ja kāds vecs vergs cels degunu gaisā, mēs atvēzēsimies un…

-    Aivij! Elmers kliedza. Mēs paši esam vergi.

Aivija cirta kāju pret grīdu un kratīja galvu: Ko tad tikko izdarīja Roberts Briesmīgais? Viņš dāvāja mums iespēju izsisties uz augšu!

-     Kļūt tikpat ļauniem kā viņš? noprasīja Elmers. Vai tāda būtu tā izsišanās?

\OA -

Aivija apsēdās un uzcēla kājas uz galda. Ja kāds gluži neviļus ir iekļuvis kungu kārtā, viņa teica, tad viņam ir jāvalda, citādi tauta zaudēs visu cieņu pret valdīšanu. Viņa eleganti pakasījās. Tautai vajag valdīšanu.

-    Par nelaimi, teica Elmers.

-     Tautai vajag aizsardzību, Aivija turpināja, bet bruņas un pilis maksā bargu naudu.

Elmers izberzēja acis.

-   Aivij, saki man, lūdzama, vai tas, no kā mūs sargā, tiešām ir daudz briesmīgāks par pašiem sargiem? viņš jautāja. Es gribētu to redzēt un tad izdomāt, no kā man vairāk bail.

Aivija neklausījās. Viņas ausis dzirdēja tikai pakavu dunoņu. Roberts Briesmīgais un viņa svīta, dodamies uz pili, jāja garām namiņam, un sienas drebēja no varenības un goda.

Aivija pieskrēja pie durvīm un atrāva tās vaļā.

Elmers un Etelberts nodūra galvu.

Normaņi, priecīgi pārsteigti, klaigāja:

-    Hein!

-    Regardez!

-    Donnez la chasse, mes braves!'

Normaņu zirgi saslējās pakaļkājās, apcirtās un aiztraucās pa mežu.

-     Nu, kas jauns? jautāja Elmers. Vai viņi kādu sabradāja?

-    Viņi ieraudzīja briedi! sauca Aivija. Viņi visi metās tam pakaļ, Roberts Briesmīgais pats pirmais. Viņa piespieda roku pie sirds: Kāds viņš ir varens mednieks!

-    Mednieks, kā tad, Elmers noteica. Lai Dievs stiprina viņa labo roku. Viņš paskatījās uz Etelbertu, gribēdams par atbildi saņemt izsmējīgu smaidu.

1 Re! Skatieties! Uz priekšu, brašuļi! (Šeit un turpmāk tulk. no franču vai.)

Etelberta kalsnā seja bija gluži bāla, acis izvelbušās:

-    Slazds! Viņi aizjāja uz to pusi, kur ir slazds! viņš teica.

-     Ja viņi tam slazdam piedurs kaut pirkstiņu, Elmers iesāka, es… Dzīslas viņam uz kakla pietūka, un rokas pārtapa ķetnās. Zināms, ja Roberts Briesmīgais ieraudzīs zēna sirdsdarbu, viņš no slazda neatstās ne slapju vietu. Pour le sport, pour le sport,' viņš rūgti noteica.

Elmers mēģināja iztēloties, kā viņš nogalina Robertu Briesmīgo, taču iztēles ainas bija tikpat nomācošas kā īstenība mēģinājumi atrast vājās vietas tur, kur to nav. Nomoda sapnis beidzās kā dzīvē: Roberts un viņa vīri sēž zirgos, tik brangos kā katedrāles, Roberts un viņa vīri dzelzs bruņās, aiz sejsegu režģa smiedamies, bez steigas cilā zobenus, ķēdes, veserus un gaļas cirvjus izvēlas, kā pēc sirds patikas izrēķināties ar skrandainu, saniknotu malkascirtēju.

Elmeram nolaidās rokas.

-Ja viņi izpostīs slazdu, viņš gļēvi sacīja, mēs uztaisīsim citu, daudz labāku.

No kauna par paša mīkstčaulību Elmeram sametās slikta dūša. Ap sirdi kļuva aizvien nelāgāk. Viņš nolika galvu uz rokām. Atkal izslējies taisni, viņš paraudzījās apkārt, atiezis zobus miroņgalvas vīpsnā. Grūtākais brīdis bija pāri.

-    Tēvs! Kas noticis? sabijies taujāja Etelberts.

Elmers nedroši pieslējās kājās.

-    Viss ir labi, viņš atbildēja, kur nu vēl labāk.

-    Tu izskaties pārvērties, teica Etelberts.

-     Es esmu pārvērties, Elmers atsaucās. Man vairs nav bail. Pieķēries pie galda malas, viņš kliedza: Man nav bail!

-    Kuš! Aivija klusināja. Viņi izdzirdēs!

-    Es neklusēšu! Elmers kaismīgi atcirta.

1 Prieka pēc, prieka pēc.

IOH -

-     Labāk apklusti gan, Aivija aizrādīja. Pats zini, ko Roberts Briesmīgais dara ar tiem, kas netur muti.

-    Jā, kurš tad to nezina. Ar naglām pienaglo tiem cepures pie galvas. Bet, ja tāda ir maksa, esmu gatavs to maksāt. Viņš pacēla acis augšup. Kad es domāju, ka Roberts Briesmīgais var izpostīt puikas slazdu, visa dzīves īstenība parādījās man acu priekšā kā zibens šautra!

-Tēvs, klausies… iesāka Etelberts. Man nav bail, ka viņš var izpostīt slazdu. Man bail, ka viņš var…

-    Kā zibens šautra! Elmers kliedza.

-     Ek, bez klaigāšanas jau nevar iztikt, Aivija nošņācās, aizvērdama durvis. Labi, labi, labi, viņa nopūtās, paklausīsimies par dzīves īstenību, kas parādās kā zibens šautra.

Etelberts paraustīja tēvu aiz piedurknes:

-    Man noteikti jāpasaka, tas slazds ir…

-    Ir postītāji, un ir celtnieki! sauca Elmers. Lūk, kāda ir dzīves īstenība!

Etelberts pašūpoja galvu un tālāk runāja pats ar sevi:

-    Ja viņa zirgs uzkāps uz virves, kas piesieta pie tā jaunā kociņa, kas ir piesiets pie… viņš iekoda lūpā.

-    Vai tu pateici, ko gribēji, Elmer? tincināja Aivija. Viss? Nebija ne mazāko šaubu, ka viņai neizturami gribas mesties pie durvīm un skatīties uz normaņiem. Viņas pirksti taustījās ap vērekli.

-    Nē, Aivij, Elmers spīvi atteica. Es vēl neesmu pateicis visu. Viņš ar varu norāva Aivijas roku no vērekļa.

-   Tu man iesiti! Aivija pārsteigta izsaucās.

-    Tu augām dienām turi tās durvis vaļā! Elmers klaigāja. Kāpēc mums vispār vajadzīgas durvis? No rīta līdz vakaram tu tikai sēdi uz sliekšņa, skaties uz jauniem līķiem karātavās un gaidi, kad garām jās normaņi. Viņš vicināja rokas Aivijai pie pašas sejas. Nav brīnums, ka tavs prāts ir pilnīgi apdullis no lepnības un neģēlībām!

Aivija uzmeta kūkumu:

-    Es tikai skatos. Dažreiz mēdz būt vientuļi, un tā ir vieglāk nosist laiku.

-   Tu esi pārāk ilgi skatījusies! paziņoja Elmers. Un man tev jāpasaka vēl viena jauna ziņa.

-Jā? Aivija vāri atsaucās.

Elmers iztaisnoja šauros plecus.

-    Aivij, viņš teica, es netaisos būt Roberta Briesmīgā nodokļu ievācējs.

Aivijai aizcirtās elpa.

-    Es netaisos palīdzēt postītājiem! Gan es, gan mans dēls mēs esam celtnieki!

-    Ja tu neklausīsi, viņš tevi pakārs, iebilda Aivija. Viņš pats tā teica.

-     Es zinu, Elmers atsaucās. Zinu! Viņam vēl nebija bail. Arī grēmas nāks vēlāk, šobrīd bija tikai sajūta, ka viņš beidzot izdarījis kaut ko pilnīgi pareizu: kā malks auksta, dzidra avota ūdens.

Elmers atvēra durvis. Bija sacēlies vējš, un karātavu ķēdes dziedāja lēnu, ierūsējušu vaimanu dziesmu. Vējš pūta no meža puses, nesdams sev līdzi normaņu mednieku klaigas.

Šīs klaigas šķita savādi nedrošas, itin kā apjukušas. Droši vien tāpēc, ka viņi ir dziļi mežā, Elmers nodomāja.

-    Robert? Allo, allo? Robert? Hein! Allo, allo?

-    Allo? Allo? Hein! Robert dites quelque chose, s'il vous plait. Hein! Hein! Allo?'

-     Allo, allo, allo? Robert? Robert l'horrible? Hein! Allo, allo, allo?

1 Robert lūdzu, bilstiet kaut vārdu!

Aivija apvija rokas Elmeram ap vidu un piespieda vaigu viņam pie pleca.

-    Elmer, mans mīļais, viņa ierunājās, es negribu, ka tevi pakar. Es tevi mīlu.

Elmers papliķēja viņai pa roku.

-    Es arī tevi mīlu, Aivij, viņš teica. Man bez tevis būs slikti.

-   Tu tiešām grasies to darīt? Aivija jautāja.

-     Pienācis laiks mirt par ticību, kas man dārga, Elmers atbildēja. Un visviens, ja arī tā nebūtu, man tik un tā būtu tas jādara.

-    Kāpēc, ak kāpēc?

-     Tāpēc, ka es sava dēla klātbūtnē devu vārdu, Elmers atbildēja. Pienāca Etelberts, un Elmers apskāva zēnu.

Tagad mazo ģimeni saistīja neatraisāms skavu pineklis. Saķērušies kopā, visi trīs šūpojās saulrieta blāzmā šūpojās ritmā, ko juta pulsējam dziļi zem ādas.

Aivija, pieglaudušies Elmeram, iešņukstējās:

-     Tu Etelbertam māci vienīgi to, kā panākt, lai arī viņu pakar. Viņš tik nekaunīgi stājas tiem normaņiem pretī, ka tīrais brīnums, kā viņš vēl nav iemests cietumā.

-   Es tikai ceru, ka Etelberts vēl pieredzēs tādu dēlu, kāds ir man, teica Elmers.

-    Likās, viss būs tik labi, Aivija izplūda asarās. Tev piedāvāja smalku darbu, tu varētu pat uzkalpoties, viņa šņukstēja, un es domāju varbūt, kad Roberts Briesmīgais būs novalkājis tās sava zirga drānas, tu varētu viņam izlūgties…

-    Aivij! Nemoki mani vēl vairāk. Labāk mierini mani.

-    To būtu vieglāk izdarīt, ja es saprastu, kas tev vispār ir prātā, Aivija atbildēja.

No meža iznāca divi normaņi, apjukuši un sašļukuši. Viņi apstājās viens otram pretī, noplātīja rokas un paraustīja plecus.

Viens ar plato zobenu pastūma malā krūma zarus un muļķīgi skatījās pazarēs. Allo, allo? viņš teica. Robert? -11 a disparu! atsaucās otrs. -11 s'est evanoui!

-    Le cheval, l'armement, Ies plūmes tout d'un coupl

-    Poof!

Te viņi ieraudzīja Elmeru un viņa ģimenes locekļus.

-    Robertu Briesmīgo? jautāja Elmers.

-    Oui.

-    Es atvainojos. Ne acu galā neesmu redzējis.

-Eh?

-    Helas!

Abi atkal lēni iegāja mežā.

-   Allo, allo, allo?

-    Hien? Robert? Allo?

-    Tēvs! Klausies! briesmīgi uztraucies, iebrēcās Etelberts.

-    Kuš, Elmers maigi apsauca. Es tagad runāju ar tavu māti.

-    Tāpat kā ar to neldzīgo vienradža slazdu, teica Aivija.

-     To arī es nekādi nevarēju saprast. Manai pacietībai nebija gala. Ne reizi nebildu ne vārdiņa. Tagad gan pateikšu visu.

-    Saki! aicināja Elmers.

-   Tas slazds nekam nav derīgs, Aivija paziņoja.

Elmeram acīs sariesās asaras. Noliektie zari, zemē izkašņātā dobe, zēna iztēle ar to bija pateikts viss, kas sakāms par viņa dzīvi par dzīvi, kas kuru katru brīdi beigsies.

-    Te nekādu vienradžu nav, Aivija, lepna par savu gudrību, norādīja.

-     Es zinu, atbildēja Elmers. Mēs abi ar Etelbertu to zinām.

-    Un no tā, ka tevi pakārs, tāpat nekas labāk nebūs, teica Aivija.

-    Es zinu. Arī to mēs ar Etelbertu zinām.

-    Tad varbūt es esmu muļķe.

Elmeru piepeši pārņēma izbailes, vientulība un sāpju nojausma maksa, kas bija jāmaksā par viņa pareizo rīcību, maksa par dzeršanu no auksta, dzidra avota. Tas bija daudz briesmīgāk par kaunu.

Elmers norīstījās. Vietā, kur iegrauzīsies cilpa, sāpēja kakls. Aivij, mana mīļā, viņš sacīja, es tiešām ceru, ka tā ir.

Vakarā Elmers lūdza, lai Dievs dod Aivijai jaunu vīru, Etelbertam bezbailīgu sirdi un viņam pašam, kad pienāks rīts, ātru nāvi un paradīzi.

-    Āmen, Elmers pabeidza lūgšanu.

-    Vai tu nevarētu vienkārši izlikties, ka ievāc nodokļus? lika priekšā Aivija.

-    Kur lai es sadabūju izlikšanās nodokļu naudu? Elmers atjautāja.

-     Vai tu nevarētu pavisam mazu laiciņu pavākt tos nodokļus? Aivija vēl arvien cerēja.

-   Jā, tik ilgi, lai visi sāk mani ienīst. Tad gan es varētu karāties cilpā.

-   Vienmēr kaut ko var izdomāt. Aivijas deguns bija kļuvis sarkans.

-    Aivij…

-Ko?

-    Aivij… es sapratu par to zilo kleitu, kas viscaur izšūta ar zelta krustiņiem, teica Elmers. Es ari gribu, kaut tev tāda būtu.

-    Un bikses jums abiem ar Etelbertu, Aivija atgādināja.

-    Es jau negribu tikai sev vien.

-    Aivij, Elmers sacīja, tas, ko es daru… tas ir svarīgāks par zirga segām.

-   Tieši tā jau ir mana nelaime. Neko lieliskāku es vienkārši nespēju iedomāties.

-   Es ari, atsaucās Elmers. Bet tādas lietas noteikti ir. Tām ir jābūt. Viņš skumji pasmaidīja: To vārdā es rit dejošu cilpas danci.

-   Kur Etelberts paliek tik ilgi? Aivijai nebija miera. Mums visiem jābūt kopā.

-   Viņam vajadzēja aiziet un pārbaudīt to slazdu, atbildēja Elmers. Dzīve turpinās.

-   Labi, ka tie normaņi beidzot ir prom. Vienā gabalā allo un hien, helas un zut un poof: man jau likās, ka es kļūšu traka. Droši vien galu galā atrada Robertu Briesmīgo.

-    Un ar to pašu mans liktenis ir izlemts, Elmers nopūtās.

-    Iešu pameklēt Etelbertu, viņš teica. Pārvest dēlu mājās no meža vai tad ir kāds labāks darbs, ko cilvēks var darīt savas dzīves pēdējā naktī?

Elmers izgāja zilgajā nakts pasaulē, ko blāvi apspīdēja jauns mēness. Viņš devās pa taku, ko bija ieminušas Etelberta kājas, un nonāca pie augstās, melnās meža sienas.

-    Etelbert! viņš pasauca.

Neviens neatbildēja.

no -

Elmers iegaja meža biezokni. Seja cirtās asi zari, kājas ķeras kazenāju pinekļos.

-    Etelbert!

Atsaucās vienīgi karātavas. Spalgi ievaidējās ķēdes, un kāds ģindenis ar troksni nogāzās zemē. Tagad astoņpadsmit ailās bija palikuši tikai septiņpadsmit miroņi. Viena vieta brīva.

Elmers vēl stiprāk uztraucās par Etelbertu. Nemiera dzīts, viņš gāja mežā aizvien dziļāk un dziļāk. Iznācis klajumā, viņš elsodams apstājās, slaucīdams no acīm sīvus sviedrus.

-    Etelbert!

-    Tēvs? biezoknī atsaucās Etelberts. Nāc man palīgā!

Izstiepis rokas kā aklais, Elmers iegāja briksnājā. Necaurredzamā tumsā dēls satvēra viņu aiz elkoņa.

-    Uzmanīgi! teica Etelberta balss. Vēl solis, un tu būtu iekritis slazdā.

-   Vai! atsaucās Elmers. Labi gan, ka paglābos. Zēnam par prieku viņš izlikās nobijies. Vai, vai, vai!

Etelberts pavilka viņa roku lejup un piespieda kaut kam klāt.

Elmers lielā pārsteigumā sataustīja lielu, beigtu briedi. Viņš notupās tam blakus. Briedis! viņš brīnījās.

It kā no zemes dziļumiem viņam atbildēja paša balss:

-    Briedis, briedis, briedis!

-   Es veselu stundu noņēmos, kamēr izdabūju to laukā no slazda, teica Etelberts.

-    No slazda, slazda, slazda! atkārtoja atbalss.

-   Tiešām? Elmeram bija grūti noticēt. Augstais Dievs, manu zēn! Es ir nedomāju, ka tavs slazds ir tik labs!

-    Tik labs, tik labs, tik labs! piekrita atbalss.

-    Tas ir vēl daudz labāks, nekā tu domā, Etelberts lepojās.

-    Domā, domā, domā!

-    No kurienes nāk šī atbalss? jautāja Elmers.

-    Balss, balss, balss? -tā tincināja.

-    Tev turpat deguna galā, Etelberts atbildēja. Tā nāk no slazda.

Elmers steigšus atkāpās, kad Etelberta balss skanēja pretī no zemes turpat viņam pie kājām, likās, tā nāk bezmaz no Elles pievārtes.

-    No slazda, slazda, slazda.

-    Tu to izraki? Elmers nespēja noticēt.

-   To izraka Dievs, Etelberts paskaidroja. Tur ir ala.

Elmers nometās garšļaukus. Atbalstīja galvu uz jau atdzisušā, stīvā brieža gurna. Briksnāja lapotnē bija šaura plaisa. Pa to spīdēja vienas spožas zvaigznes stars. Elmera acis bija pilnas pateicības asaru, un caur to šķautnēm šī zvaigzne mirdzēja kā varavīksne.

-   Man neko vairāk no dzīves nevajag, Elmers sacīja. Šovakar man tika dots viss un ar uzviju. Mans dēls ar Dieva palīgu ir nomedījis vienradzi. Viņš sataustīja Etelberta kāju un noglāstīja pēdas pacēlumu. Ja Dievs uzklausa pat pazemīga malkascirtēja un viņa dēla lūgšanas, kas gan šajā pasaulē nav iespējams?

Elmera plaksti aizvērās, un viņš gandrīz iegrima miegā, tik pilnīgi vienots ar dievišķo redzību.

Etelberts viņu pamodināja.

-    Nesīsim briedi māmuļai? dēls jautāja. Rīkosim pusnakts mielastu?

-    Visu briedi ne, Elmers atbildēja. Tas ir pārāk bīstami. Nogriezīsim dažas šķēles, bet pārējo paslēpsim tepat.

-    Vai tev ir nazis?

-   Nē. Tu pats zini, tas-ir aizliegts.

-    Es sadabūšu kādu griežamo.

Elmers, vēl joprojām gulēdams, dzirdēja, kā viņa dēls ielien alā; dzirdēja, kā tā kājas meklē un atrod atbalstu aizvien dziļāk un dziļāk zemes dzīlēs; dzirdēja, kā tas alas dibenā elsdams pūzdams cilā baļķus.

Atgriežoties zemes virsū, Etelbertam līdzi bija kaut kāds garš priekšmets, kas nozibsnīja zvaigznes blāzmā.

-    Gan jau derēs, viņš teica.

Dēls sniedza Elmeram Roberta Briesmīgā straujo divroču zobenu.

Bija nakts vidus.

Mazā ģimene bija pieēduši pilnus vēderus ar brieža gaļu.

Elmers bakstīja zobus ar Roberta Briesmīgā dunci.

Etelberts, nostājies sardzē pie durvīm, noslaucīja lūpas spalvu pušķī.

Aivija aplaimota tina sev apkārt zirga drānas.

-   Ja es būtu zinājusi, ka jūs tiešām kaut ko nomedīsiet, viņa sacīja, tad man neliktos, ka tas slazds ir tīrā muļķošanās.

-     Ar slazdiem vienmēr tā ir, atsaucās Elmers. Atliecis muguru taisni, viņš mēģināja priecāties par to, ka nākamajā dienā netiks pakārts. Roberts Briesmīgais bija pagalam. Tomēr domas par apžēlošanu nelikās nekas sevišķs iepretim citām domām, kas spietoja aiz viņa augstās pieres.

-     Es tikai gribu jums pajautāt vienu lietu, Aivija nerimās.

-    Lūdzu! Elmers bija pati labvēlība.

-   Vai jūs abi nevarētu beigt mani āzēt, apgalvodami, ka tā ir vienradža gaļa? Jūs domājat, ka es ticēšu visam, ko jūs man sakāt?

-   Bet tā ir vienradža gaļa, Elmers iebilda. Un es pateikšu tev vēl kaut ko, un tici man! Viņš uzvilka rokā Roberta Briesmīgā dzelzs cimdu un uzsita ar to pa galdu. Aivij vienkāršos ļaudis drīz gaida lieli svētki.

Aivija raudzījās viņā ar dievināšanas pilnu skatienu.

-   Cik jūs abi ar Etelbertu gan esat jauki, viņa teica, jūs aizgājāt uz mežu un pārnēsāt man svētku drēbes!

Tālumā iedunējās pakavi.

-    Paslēpiet visu! uzsauca Etelberts.

Vienā acumirklī no Roberta Briesmīgā lepnajām mantiņām un briežgaļas vairs nebija ne miņas.

Garām malkascirtēja Elmera zemajam namiņam ar troksni aizjāja līdz zobiem apbruņoti normaņu karavīri.

To kliedzienos skanēja nakts bezveidīgo dēmonu bailes un pārdrošība:

-    Hein! Hein! Courage, mes braves!1

Pakavu duna noklusa tālumā.

' Nu! Nu! Esiet braši, drošuļi!

Nezinamais kareivis

TAS VISS, PROTAMS, bija blēņas, lai cik uzstājīgi mums apgalvoja, ka tieši mūsu bērns ir pirmais, kas Ņujorkā piedzimis trešajā kristīgās ēras gadu tūkstotī desmit sekundes pāri 2000. gada pirmā janvāra pusnaktij. Pirmkārt, kā jau neskaitāmas reizes aizrādīts, trešais gadu tūkstotis sāksies tikai 2001. gada pirmajā janvārī. Runājot planetārās kategorijās, brīdī, kad piedzima mūsu bērns, jaunais gads ilga jau sešas stundas, jo Griničas Karaliskajā observatorijā, vietā, no kuras sāk skaitīt laiku, tas bija sācies daudz agrāk. Nemaz nerunājot par to, ka gadu skaitīšana kopš Kristus dzimšanas neizbēgami ir gaužām aptuvena. Ziņas par šo notikumu ir pārlieku neskaidras. Un kas pateiks, kurā brīdī bērns piedzimst? Kad parādās galviņa? Kad tas ir izslīdējis no mātes miesām? Kad tiek pārgriezta nabas saite? Pilsētas pirmajam 2000. gada bērnam, tā vecākiem un ārstam, kas pieņems dzemdības, bija apsolītas dažādas vērtīgas dāvanas, tādēļ jau labu laiku pirms sacīkstēm bija izlemts, ka pēc nabassaites netiks mērots, jo tās pārgriešanas brīdi var novilcināt pāri izšķirīgajai pusnakts stundai. Visās pilsētas slimnīcās ārsti nenovērsīs acis no pulksteņiem, šķēres gatavībā, turpat blakus, bez šaubām, arī liecinieki, kas rūpīgi vēros gan šķēres, gan pulksteņus. Uzvarējušajam ārstam pienāksies pilnībā apmaksāts atvaļinājums vienā no tām nedaudzajām salām, kur tūrists vēl var justies itin droši, proti, Bermudās. Tur bija izvietots britu desantnieku bataljons. Ņemot vērā šīs izredzes, nebūtu brīnums, ja ārstiem rastos kārdinājums dzimšanas mirkli pabīdīt šurpu vai turpu.

Lai nu kāds arī būtu īstais mērs, dzimšanas bridi noteikt tomēr ir daudz vienkāršāk nekā paziņot, kad apaugļota olšūna mātes klēpī kļūst par cilvēcisku būtni. Jaundzimušo sacīkšu vajadzībām tika izlemts, ka bērns ir piedzimis brīdī, kad viņa acis vai aizvērtus plakstus pirmo reizi apspīd ārpasaules gaisma: kad tās ierauga liecinieki. Tādējādi bērns tajā brīdī joprojām var daļēji atrasties mātes miesās, un mūsu gadījumā tieši tā arī notika. Zināms, ja mazā būtu piedzimusi ar kājiņām pa priekšu, acis parādītos gandrīz pašas pēdējās. Un te nu jāpiemin pats nejēdzīgākais tajās sacīkstēs, kurās mēs uzvarējām: ja viņa dzimtu ar kājiņām pa priekšu vai ja viņai būtu Dauna sindroms vai AIDS, vai vilka mugura, vai ja viņa būtu narkomānu bērns un tamlīdzīgi, nekādas dāvanas viņa nedabūtu viņu noteikti diskvalificētu, aizbildinoties ar kaut kādu šķietamu tehnisku, bez šaubām, ar laiku saistītu iemeslu, vai, kā izteiktos soģi, tādēļ, ka viņa neatbilst tā sauktajiem standartiem. Galu galā viņas uzdevums taču bija simboliski apliecināt, cik veselīgs un laimīgs būs nākamais gadu tūkstotis. Soģi gan zvērēja, ka vecāku rase, reliģiskā piederība un izcelsme lēmumu nespēšot iespaidot. Jā jau, jā, es esmu melnādainais amerikānis un mana sieva, kas gan skaitās baltā, ir dzimusi Kubā, bet par ļaunu noteikti nenāca tas, ka es esmu Kolumbijas Universitātes Socioloģijas fakultātes dekāns, bet mana sieva Ņujorkas slimnīcā strādā par fizioterapeiti. Esmu pilnīgi pārliecināts, ka mūsu mazulīte vairākus citus kandidātus to vidū arī Bruklinā miskastē atrastu zīdaini pārspēja tikai tāpēc, ka mēs pārstāvējām vidusslāni.

Mēs dabūjām Ford universālu, trīs mūža biļetes uz Disnejlendu, sešpēdu televizoru ar spēļu konsoli un videomagnetofonu, mūzikas iekārtu, kas spēj atskaņot visus iespējamos ierakstus, pilnu mājas sporta zāles aprīkojumu un tā joprojām. Mazā tika pie Valsts kases obligācijas piecdesmit tūkstošu dolāru vērtībā, pie smalkas gultiņas, ratiņiem, bezmaksas autiņiem utt., u. tml. Bet, nodzīvojusi tikai sešas nedēļas, viņa nomira. Ārsts, kas palīdzēja viņai nākt pasaulē, tajā laikā atradās Bermudu salās un par viņas nāvi neuzzināja. Tur un vispār jebkur ārpus Ņujorkas viņas nāve nebija nozīmīgāka par viņas dzimšanu. Arī šeit tas nebija necik svarīgs notikums, jo visu šo jezgu, kas bija ap viņu sacelta, nopietni uztvēra vienīgi stulbo sacīkšu rīkotāji un biznesmeņi, kas piešķīra balvas, tikai viņiem nebija nospļauties uz visu to muldēšanu, cik brīnišķīgas lietas viņa simbolizē: lūk, viņas personā dažādas rases vienojoties skaistumā un laimībā, viņas personā atdzimstot tas gars, kas reiz padarījis Ņujorku par pasaules dižākās valsts dižāko pilsētu, viņa esot miera iemiesojums un kas tikai vēl ne. Man tagad jādomā, ka viņa bija nezināmais kareivis, kas pieminēts kādā no neskaitāmajiem kritušo pieminekļiem, līdz vājprātam izreklamēts miesas, asiņu un matu pikucītis. Starp citu, uz viņas bērēm atnāca ļoti maz cilvēku. Televīzijas kanāls, kas bija izperinājis jaundzimušo sacīkšu ideju, atsūtīja kaut kādu administratoru, kurš vispār nekad nebija rādījies kadrā, un operatora ar kameru nebija ne tik. Vai tad kāds gribēs skatīties, kā apglabā nākamo tūkstošgadi? Ja televīzija kaut ko nevēlas redzēt, var pieņemt, ka šāda notikuma vispār nav bijis. Televīzija spēj iznīcināt visu, pat veselus kontinentus, teiksim, Āfriku, kas tagad ir viens milzīgs tuksnesis, kurā tūkstoš visjaunāko laiku vēstures gadu pievārtē bada nāvē mirst miljonu miljoni zīdaiņu. Mums paziņoja, ka mūsu meitiņas nāves cēlonis esot bijis zīdaiņu pēkšņas nāves sindroms. Tas esot ģenētisks defekts, ko ar amniocentēzes palīdzību pagaidām un varbūt arī nākotnē šajā ziņā nekas nemainīsies nav iespējams atklāt. Viņa bija mūsu pirmais bērns. Ak vai.

KARŠ BIJA BEIDZIES UN ES GĀJU PA TAIMSKVĒRU AR PURPURA SIRDI UZ KRŪTĪM

Kara laupījums

JA DIEVS PASTARAJA DIENĀ Paulam jautās, kam pēc tiesas un taisnības jābūt viņa mūžīgajam mājoklim, debesīm vai ellei, Pauls droši vien atbildēs, ka, gan pēc viņa paša, gan pēc Kosmosa mēra, viņam lemts nonākt ellē jo viņš atcerēsies savu ļauno darbu. Iespējams, Visaugstais savā lielajā gudrībā atzīs, ka Pauls savā dzīvē caurmērā bijis nekaitīgs cilvēks un prasīgā sirdsapziņa viņu tā kauna darba dēļ jau ir pietiekami nomocījusi.

Pamazām grimstot pagājībā, Paula krāšņās karagūstekņa dēkas Sudetijā vairs neplosīja viņa sirdi, tomēr viens skumīgs atgadījums neparko neizgāja no prāta. Sievas aušīgais jociņš reiz pie vakariņu galda Paulam atsauca atmiņā to, ko viņš dedzīgi vēlējās aizmirst. Sū bija pusi dienas pavadījusi ar kaimiņieni misis Vordu, un misis Vorda bija viņai izrādījusi savu smalko, divdesmit četrām personām paredzēto sudraba servīzi, kuru, kā Pauls satriekts uzzināja, misters Vords kara laikā bija nospēris Eiropā un pārvedis mājās.

Mīļumiņ, Sū viņu ķircināja, vai tiešām tu nevarēji atvest kaut ko drusku vērtīgāku?

Maz ticams, ka vācieši sēroja par Paula kara laupījumu, jo viss viņa ķēriens bija sarūsējis un šķībi greizs Lufhuaffe durklis. Viņa biedri krievu zonā pēckara anarhijas apstākļos, kad nedēļām ilgi valdīja brīvā uzņēmējdarbība par excellence, devās mājup gluži kā spāņu galeonas, vezdami neskaitāmus dārgumus, bet Paulam nevajadzēja neko vairāk par viņa muļķīgo relikviju. Kaut arī laika meklēt un atrast, ko vien sirds kārotu, netrūka, pirmās bramanīga iekarotāja lomā pavadītās stundas viņam tā arī palika pēdējās. Atgadījums, pēc kura nekas nepalika pāri nedz no viņa bravūras, nedz arī no naida, sāka risināties brīnišķīgā Sudetijas kalnu rītā 1945. gada 8. maijā.

Pagāja labs brīdis, kamēr Pauls un citi gūstekņi, kas bija nometināti Hellendorfā, pierada pie tā, ka vairs nav sargu, kuri pa nakti bija saprātīgi aizmukuši mežos un kalnos. Viņš kopā ar vēl diviem amerikāņiem neizlēmīgi čāpoja pa stāvgrūdām pilno ceļu uz Pētersvaldi, tādu pašu klusu zemnieku ciemu, kuru apdzīvoja pieci simti kara izmocītu dvēseļu. Cilvēce pārvietojās kaucošām straumēm, plūda abos virzienos un vienā balsī vaimanāja: Krievi nāk! Šādā garā pievārējuši četrus nogurdinošus kilometrus, pie Pētersvaldes visi trīs apsēdās ļaužu plūsmas malā un sāka prātot, kā gan lai nokļūst līdz amerikāņu pozīcijām un vai krievi, kā dažs labs apgalvoja, tiešām nogalina visus, kas patrāpās tiem ceļā. Turpat netālu tumsā tupēja balts trusis: droši paslēpts kūtī nobēdzinātā būrī, tas ausījās uz neparasto kņadu.

Šausmas, kas bija sagrābušas ciemu, trijotni neskāra, arī nekādu līdzjūtību viņi neizjūta.

Dieva vārds, tie uzpūtīgie stulbeņi paši uzprasījās, teica Pauls, un pārējie māja ar galvu, nepielūdzami un uzjautrināti. Pēc visa tā, ko vācieši pastrādājuši Krievijā, krievi var darīt, ko grib, viņus par to nevar vainot, sacīja Pauls, un viņa biedri atkal piekrītoši pamāja. Neko vairāk neviens neteica, un viņi sēdēja, noskatīdamies, kā mātes izmisīgi slēpj savus bērneļus pagrabos, bet citi mūk uz kalniem un mežiem vai, pametuši mājas, bēg prom pa ceļu ar pāris dārgām paunām rokās.

Puiši, labāk taisieties, ka tiekat! lieliem soļiem diebdams viņiem garām, kliedza platacis brits jaunākā kaprāļa formastērpā. Viņi jau ir Hellendorfā!

Rietumos parādījās putekļu mākonis, atskanēja motoru rēkoņa, pārbiedētie bēgļi pašķīda, kur kurais, un, grūzdami apstulbušajiem cieminiekiem rokās cigaretes, dāļādami slapjus, jūsmīgus skūpstus visiem, kas uzdrošinājās rādīties viņiem acīs, ciemā ienāca krievi. Pauls smiedamies skraidīja ap krievu mašīnām un ķēra maizes klaipus un gaļas gabalus, ko meta tie atbrīvotāji, kuriem cauri mežonīgajai akordeona mūzikai mašīnās ar sarkanajām zvaigznēm izdevās saklausīt, kā viņš klaigā: Amerikānis! Amerikānis! Strautmalā viņš kopā ar biedriem atgriezās apmierināts un laimīgs, pilnu klēpi ēdamā, un visi trīs nevilcinoties sāka triept māgā.

Kamēr viņi ēda, Sarkanajai armijai pa pēdām ieradās citi čehi, poļi, dienvidslāvi, krievi, baigs satrakojušos vācu vergu bars, kas sāka uzjautrināties laupot, demolējot un dedzinot. Mērķtiecīgos bariņos pa trīs un četri viņi akurāti virzījās no mājas uz māju, uzlauzdami durvis, tramdīdami iemītniekus un pievākdami visu, kas iekrita acīs. Nepamanīt laupīšanu nebija iespējams, jo Pētersvalde atradās šaurā iežmaugā, divas namu rindas gar vienīgās ielas malām. Droši vien līdz mēness lēktam katru māju no pagraba līdz bēniņiem būs izrakņājuši kādi tūkstoš marodieri, domāja Pauls.

Trijotne skatījās, kā čaklie razbainieki nopūlas, un vārgi smaidīja, kad kārtējais bariņš nogāja viņiem garām. Divi pacilāti skoti bija uzmetušies vienam tādam pulciņam par draugiem un pa ceļam uz nākamo lekno ganīklu izmeta līkumu, lai pārmītu kādu vārdu ar amerikāņiem. Abiem bija glīti velosipēdi, neskaitāmi gredzeni un pulksteņi, binokļi, fotoaparāti un citas nepeļamas mantiņas.

Galu galā, viens skaidroja, nav taču prāta darbs tādā dienā sēdēt kā ķipjiem, otrreiz tādas izdevības nebūs. Zin, puikas, jūs esat uzvarētāji, jums ir tiesības pievākt visu, kas iepatīkas.

Amerikāņi apspriedās galvenais runātājs bija Pauls un pārliecināja cits citu, ka ienaidnieku namu izlaupīšana ir visnotaļ attaisnojama. Trijotne devās uzbrukumā tuvākajam namam, kas bija tukšs jau tad, kad viņi ieradās Pētersvaldē. Tas bija pamatīgi iztīrīts: neviena rūts nebija palikusi vesela, meklētāji bija izgāzuši uz grīdas visas atvilktnes, izmetuši no skapjiem visas drēbes; bufetes bija tukšas, spilveni un pēļi uzšķērsti. Katrs marodieris bija izrakņājis priekšteču izbrāķēto mantu kaudzes, un Paulu līdz ar viņa draugiem gaidīja tikai lupatas un pāris māla podu.

Pārcilājot nožēlojamo guvumu, pienāca vakars, un neko interesantu viņi tā arī neatrada. Diez vai šajā namā arī pašā sākumā bijis daudz, ko ņemt, noteica Pauls; tā iemītnieki nebija nekādi bagātnieki. Mēbeles bija vecas un noplukušas, tapetes lāgā neturējās pie sienām, un fasāde prasījās sakopjama un krāsojama, taču, uzkāpis otrajā stāvā, Pauls uzgāja pārsteidzošu istabu, kas vispārējā trūcībā ļoti izcēlās. Istaba bija koša un priecīga, tajā bija brīnišķīgiem kokgriezumiem rotātas mēbeles, pie svītrainajām sienām brīnišķīgas bildes, viss nesen krāsots. Uz grīdas bija samests apsmādētais laupījums skumīga rotaļlietu kaudze. Šajā istabā atradās vienīgie priekšmeti visā mājā, ko nebija apgrābstījušas svešas rokas, pie gultas galvgaļa, pret sienu atslieti… kaut es izčibētu bērnu kruķi.

Neko vērtīgu neatraduši, amerikāņi nosprieda, ka dārgumu medībām jau ir pārāk vēls, un nolēma ķerties pie vakariņu gādāšanas. Viņiem bija papilnam krievu izdāļātā ēdamā, taču par visām varēm šķita, ka šajā lielajā dienā vakariņās jābūt kaut kam sevišķam, cālim, pienam, olām, varbūt pat truša gaļai. Dzenoties pēc šīm delikatesēm, trijotne izklīda pa kūtīm un aplokiem.

Pauls iebāza degunu kūtiņā turpat aiz nama, ko viņi bija cerējuši izlaupīt. Jebkāda ēdmaņa vai lopi, kas te bija turēti, jau pirms daudzām stundām noteikti bija aizvesti austrumu virzienā. Netālu no durvīm uz klona mētājās pāris kartupeļu, tos viņš salasīja, taču neko citu neatrada. Bāzdams kartupeļus kabatās un grasīdamies doties tālāk, viņš izdzirdēja kaktā kaut ko čabināmies. Kad acis pierada pie tumsas, izrādījās, ka tur ir būris, un tajā, sārto purniņu tricinādams un īsiem vilcieniem elpodams, sēž resns, balts trusis, Tā bija neiedomājama veiksme, svētku vakariņu piece dc resistance. Pauls atvēra durtiņas un aiz ausīm izcēla padevīgo radību ārā. Viņš nekad nebija pats savām rokām nogalinājis trusi un nezināja, vai pratīs to izdarīt. Galu galā viņš nolika truša galvu uz bluķa un sadragāja ar cirvja pietu. Dažas sekundes vārgi tirinājis kājas, trusis bija pagalam.

Varen apmierināts ar sevi, Pauls nocirta trusim vienu ķepu lai nes laimi labākos laikos, kas neapšaubāmi pienāks, un ķērās pie dīrāšanas un ķidāšanas. Ticis ar to galā, viņš nostājās kūts durvīs un vēroja mieru, saulrietu un vācu kareivjus, kas bija pametuši pēdējo pretestības perēkli un kaunīgā straumē steidzās mājup. Viņiem līdzi vilkās gurdi civilisti, kas no rīta pa šo ceļu bija bēguši prom, taču krievu tuvošanās dēļ necik tālu nebija tikuši.

Pēkšņi Pauls pamanīja trīs stāvus, kas nupat bija atrāvušies no skumīgā gājiena un virzījās uz viņa pusi. Trijotne apstājās noplukušā namiņa priekšā. Paulu spēji pārņēma nožēla un skumjas: "Tā mājiņa un kūts droši vien ir viņu," neveiksmīgais marodieris domāja, "to abu vecīšu un klibā zēna." Vecā sieviete raudāja, viņas vīrs purināja galvu. Zēns pūlējās viņiem kaut ko pateikt un rādīja uz kūts pusi. Pauls stāvēja ēnā, trijotne viņu nevarēja redzēt, un, kad tie iegāja mājā, viņš ar visu trusi aizbēga.

Savu ieguldījumu svinīgo vakariņu tapšanā viņš aiznesa uz biedru izraudzīto ugunskura vietu, pauguru, no kura pa spraugu papeļu vējlauzī varēja saskatīt kūti. Trusis tika nolikts uz zemē izklātas drānas līdzās pārējam guvumam.

Kamēr Paula draugi noņēmās ar vakariņu gatavošanu, viņš skatījās uz kūti, jo zēns bija iznācis no mājas un steidzās turp tik ātri, cik vien kruķi jaudāja viņu nest. Viņš iegāja kūtī un pazuda uz neizturami ilgu laiku. Pauls dzirdēja apslāpētu kliedzienu un redzēja, kā zēns iznāk durvju priekšā, turēdams rokā mīksto, balto ādiņu. Viņš berzēja to gar vaigu, tad saguma pie stenderes, piespiedis ādiņu pie sejas un liedams rūgtas asaras.

Pauls aizgriezās un vairs ne reizi nepaskatījās uz kūts pusi. Viņa biedri mazo zēnu neredzēja, un Pauls viņiem neko neteica. Kad visi trīs ķērās pie vakariņām, viens no jaunajiem amerikāņiem uzsāka pateicības lūgsnu: Mūsu Tēvs, mēs Tev pateicamies par šo ēdienu, ko Tu esi licis mums galdā…

Pa ceļam uz amerikāņu pozīcijām viņiem gadījās iet cauri daudziem ciemiem, un Paula biedri savāca ne mazums vācu dārgumu. Pauls nezin kāpēc pārveda mājās vienīgi sarūsējušu un šķību greizu Luftioaffe durkli.

TIKAI MAN

Tikai mēs abi ar tevi, Semij

I

Šis stāsts būs par kareivjiem, bet tas nenozīmē, ka tas būs pārkāru. Karš jau bija beidzies, kad tas viss notika, tādēļ laikam iznāk, ka tas būs stāsts par slepkavību. Par parastu, nevis noslēpumainu slepkavību.

Mani sauc Sems Kleinhanss. Tas ir vācu vārds, un man ar nožēlu jāteic, ka mans tēvs kādu brīdi pirms kara sākšanās bija sapinies ar vācu-amerikāņu Bundu. Sapratis, kas šiem brāļiem patiesībā ir aiz ādas, viņš steigšus izstājās, bet daudzi tajā Ņūdžersijas nostūrī, kur mēs dzīvojām, ar sirdi un dvēseli bija par Bundu. Atceros, ka vairākas ģimenes no mūsu ielas bija tādā sajūsmā par to, ko Hitlers dara Fāterlandē, ka pārdeva visu savu iedzīvi un pārcēlās atpakaļ uz Vāciju.

Viņiem bija bērni apmēram manā vecumā, un, kad ASV iesaistījās karā, es kopā ar savu strēlnieku pulku devos uz Eiropu, prātodams, vai kādu dienu man nevajadzēs šaut uz kādu no maniem agrākajiem rotaļu biedriem. Liekas, tomēr nevajadzēja. Vēlāk es uzzināju, ka lielais vairums Bunda jaunuļu, kas bija kļuvuši par Vācijas pilsoņiem, tupēja ierakumos Krievijas frontēs. Dažiem izdevās dabūt nenozīmīgu darbiņu izlūkošanā, viņu uzdevums bija nemanītiem iefiltrēties amerikāņu armijā, bet tādu nebija daudz. Vācieši viņiem ne velna neuzticējās vismaz tā apgalvoja viens no mūsu kādreizējiem kaimiņiem, kurš bija atsūtījis manam tēvam vēstuli, lūgdamies pēc kādas humānās palīdzības paciņas. Šis cilvēks izteicās, ka būtu gatavs uz visu, lai tikai varētu atgriezties Amerikā, un gan jau viņi visi jutās tāpat.

Tā kā es viņus tik labi pazinu un biju redzējis Bunda afēras, vēlāk, kad mēs beidzot iesaistījāmies karā, es savu vācu senču dēļ jutos stipri neērti. Droši vien izskatījos pēc pēdējā stulbiķa, vienā gabalā gvelzdams par uzticību, cīņu pret kopīgo ienaidnieku un tādā garā. Es negribu teikt, ka armijā neviens šīm būšanām neticēja par tām vienkārši nebija pieņemts runāt. Otrajā pasaules karā tādas runas vairs nebija modē.

Tagad, par to domājot, es zinu, ka biju salkans. Piemēram, atceros, ko es teicu astotā maija rītā, todien, kad beidzās karš ar Vāciju. Vai tas nav brīnišķīgi? es teicu.

Kas ir brīnišķīgi? ierindnieks Džordžs Fišers pārjautāja un sarauca vienu uzaci, it kā būtu pateicis kaut ko varen dziļdomīgu. Viņš ar dzeloņdrāts gabalu kasīja muguru, droši vien domādams par ko citu. Visticamāk, par ēdamo un cigaretēm, varbūt pat par sievietēm.

Tajā laikā nebija diez cik prātīgi ļaut, ka citi tevi redz runājam ar Džordžu. Viņam nometnē vairs nebija neviena drauga, un tas, kurš mēģinātu ar viņu biedroties, drīz vien dabūtu tādus pašus teterkāpostus. Tobrīd visi šaudījās šurpu turpu, un mēs ar Džordžu nejauši tā es toreiz domāju bijām reizē pienākuši pie vārtiem.

Vācieši viņu bija iecēluši par mūsu karagūstekņu nometnes galveno amerikāni it kā tāpēc, ka viņš zināja vācu valodu. Nu, sava stāvokļa priekšrocības viņš izmantoja bez minstināšanās. Viņš bija noēdies krietni resnāks nekā mēs, pārējie, un gan jau domāja par sievietēm. Citi šīs padarīšanas pēdējo reizi bija pieminējuši apmēram mēnesi pēc mūsu krišanas gūstā. Visi, izņemot Džordžu, jau astoņus mēnešus pārtika no kartupeļiem, tāpēc, kā jau es sacīju, sieviešu temats bija apmēram tikpat iecienīts kā orhideju audzēšana vai cītaras spēle.

Man pašam bija tāda sajūta, ka Betija Greibla varētu mierīgi uzrasties un zvērēt mūžīgu mīlestību, es tikai atteiktu, lai viņa uztaisa man sviestmaizi ar zemesriekstu sviestu un želeju. Ķeza vienīgi tā, ka pie mums ar Džordžu todien ceļā nepavisam nebija Betija pie mums steidzās krievu armija. Mēs abi ceļmalā, cietuma vārtu priekšā klausījāmies, kā gaudo tanki, kas nupat sākuši rausties ārā no ielejas, dodamies turp, kur stāvējām mēs.

Ziemeļpusē lielgabali, kas visu nedēļu drebināja cietuma logu rūtis, bija apklusuši, un mūsu sargi pa nakti bija aizlaidušies. Agrāk pa šo ceļu mēdza aizrūkt vien kāds rets zemnieka vāģis. Tagad tas bija stāvgrūdām pilns ar cilvēkiem tie stumdījās, kliedza, klupa, lamājās, gribēdami tikt pāri kalniem uz Prāgu, pirms krievi ir klāt.

Tādas bailes pielīp arī tiem, kam nav iemesla baidīties. Ne jau visi, kas bēga no krieviem, bija vācieši. Atceros, piemēram, to britu jaunāko kaprāli, kurš, kamēr mēs ar Džordžu stāvējām pie cietuma vārtiem, aizdieba mums garām uz Prāgu kā nelabā trenkts.

-   Ei, jeņķi, labāk taisieties, ka tiekat! viņš iztusnīja. Zināt, krievi ir tikai pāris jūdžu attālumā. Diez vai jūs gribat ar viņiem kauties, pareizi?

Miršanai badā ir viena liela priekšrocība, un, man liekas, britu kaprālim tās trūka: ir grūti domāt par ko citu, izņemot to, ka tu mirsti badā. Tu, Mak, kaut ko esi saputrojis, es kliedzu pretī. Ja es pareizi saprotu, mēs ar viņiem esam vienā pusē.

-    Klausies, jeņķi, viņi neprasa, kas tu tāds esi. Viņi šauj pa labi un pa kreisi tīrā prieka pēc. Tālāk ceļš meta līkumu, un mēs jaunāko kaprāli vairs neredzējām.

Es sāku smieties, bet, kad pagriezos pret Džordžu, mani gaidīja pārsteigums. Viņš stāvēja, ar strupajiem pirkstiem bužinādams rudo matu ērkuli, un viņa treknā, apaļā seja, pavērsta uz to pusi, no kuras tuvojās krievi, bija gluži bāla. Kaut ko tādu nevienam no mums vēl nebija gadījies redzēt: Džordžs bija nobijies.

Līdz šim viņš bijis zirgā jebkuros apstākļos, vienalga, vai darīšana bija ar mums vai ar vāciešiem. Viņam bija bieza āda, un vai nu ar ļaunu, vai ar labu viņš prata izkulties no jebkuriem sarežģījumiem.

Viens otrs no viņa stāstiem par karā pieredzēto būtu izraisījis cieņu arī Elvinā Jorkā. Mēs visi bijām no vienas divīzijas, bet Džordžs bija atvests atsevišķi, un frontē viņš esot bijis kopš pašas D-dienas. Mēs bijām pavisam zaļi, mūs sagūstīja gandrīz pirmajā uzbrukumā, kad aktīvajā armijā nebijām sabijuši ne nedēļu. Džordžs bija vecs karavīrs, viņam pienācās cieņa. To viņš arī saņēma; jā, pieticīgās devās, bet tomēr, un tad sargi nošāva Džeriju.

Puisīt, ja tu mani vēlreiz nosauksi par nodevēju, es tev ietriekšu zobus rīklē, viņš reiz teica vienam no zēniem, saklausījis tā čukstu. Pie velna, tu lieliski zini, ka darītu tāpat, ja tikai tev būtu tāda iespēja. Es amizējos ar sargiem, lai dabūtu rijamo. Viņi domā, ka es esmu viņu pusē, tāpēc arī runā ar mani pa draugam. Jums no tā nekāds ļaunums neceļas, tā ka nebāz degunu, kur nevajag!

Tas bija pāris dienu pēc bēgšanas, pēc tam, kad nošāva Džeriju Salivanu. Kāds bija devis sargiem ziņu, vismaz tā izskatījās. Kad Džerijs pirmais izrāpoja no tuneļa, viņi tur jau bija priekšā. Nebija nekādas vajadzības šaut, tomēr viņi Džeriju nošāva. Var jau būt, ka Džordžs sargiem neko nebija teicis, bet brīžos, kad viņa paša nebija tuvumā, mēs nešaubīdamies ticējām, ka bija gan.

Acis viņam neviens neko nemeta. Atcerieties, viņš bija brangs un dūšīgs, un ar katru dienu kļuva aizvien brangāks un vieglāk sakaitināms, turpretim mēs, pārējie, tikmēr pārtapām gaudenos putnubiedēkļos.

Nu pēkšņi, kad krievu ierašanās vairs nebija ilgi jāgaida, Džordža krama dūša, rādās, bija izsīkusi. Laidīsimies projām uz Prāgu, Semij! Tikai mēs abi ar tevi, tā ātri tiksim uz priekšu, viņš teica.

-     Kāda dulla muša tev iekodusi? es jautāju. Džordž, mums ne no viena nav jābēg. Mēs esam uzvarētāji, bet tu uzvedies, it kā mēs nupat būtu zaudējuši. Dieva dēļ, līdz Prāgai ir sešdesmit kilometru. Krievi jau pēc kādas stundas būs klāt, droši vien sasēdinās mūs mašīnās un aizvedīs uz mūsējo pozīcijām. Beidz drebelēties, Džordž! Nekur nevienu nešauj nost, pareizi? Vai tu kaut kur dzirdi šāvienus?

-   Semij, viņi nošaus mūs, tas ir pilnīgi droši. Tu jau vispār neizskaties pēc amerikāņu kareivja. Viņiem nekas nav svēts, Semij. Laižamies prom, kamēr tas vēl ir iespējams.

Par manu formastērpu viņam bija taisnība. Tas bija saplēsts, netīrs un salāpīts, un es izskatījos drīzāk pēc lielceļu blandoņas, nevis amerikāņu kareivja. Toties Džordžs, kā jau varat iedomāties, joprojām izskatījās smalks pēc velna. Sargi gādāja viņam ne tikai ēdamo, bet arī cigaretes, un par smēķiem viņš nometnē varēja iemainīt visu, kas vien ienāca prātā. Tādā veidā viņš bija sev sadabūjis vairākas drēbju kārtas, turklāt viņš drīkstēja iet uz sargu būceni, kur bija gludeklis: tā nu Džordžs bija nometnes dendijs.

Tagad viņa spēlītei bija pielikts punkts. Nevienam vairs nebija vajadzības ar viņu tirgoties, un gādīgie drauģeļi bija nozuduši krūmos. Var gadīties, ka tas arī patiesībā bija viņa baiļu iemesls, ne jau krievi. Nu, Semij, laižamies! viņš lūgšus lūdzās mani, cilvēku, kuram astoņos šaurībā kopā pavadītajos mēnešos nebija pateicis nevienu pašu draudzīgu vārdu.

-     Dari, ko gribi, es atbildēju. Tev nav jāprasa man atļauja, Džordž. Lūdzu, vari laisties! Es palikšu tepat pie pārējiem.

Viņš nekustējās ne no vietas. Semij, mums abiem jāturas kopā. Viņš šķībi pasmaidīja un apķēra mani ap pleciem.

Es izrāvos un gāju prom pa cietuma pagalmu. Vienīgais, kas man ar viņu bija kopīgs, bija tas, ka mēs abi bijām rudi. Man tas viss nepatika: nespēju saprast, kāpēc viņam pēkšņi savajadzējies uzmesties man par lielo draugu. Džordžs bija no tipiem, kas neko nemēdz darīt bez sava funktiera.

Viņš nāca pakaļ un atkal apmeta man ap pleciem savu lielo roku.

-    Labi, jau labi, Semij, paliksim un gaidīsim.

-    Man viens pīpis, ko tu dari.

-     Labi, labi, viņš pasmējās. Es tikai gribēju teikt ja mums ir kāda stunda laika, mēs abi varētu paieties pa ceļu un paskatīties, vai nevar sadabūt smēķus vai kādus suvenīrus. Mēs abi runājam vāciski, tad jau noteikti kaut ko atradīsim.

Man neizturami gribējās smēķēt, un viņš to zināja. Pirms pāris mēnešiem par divām cigaretēm biju viņam atdevis savus cimdus toreiz, starp citu, vēl bija stipri auksts un kopš tā laika smēķus nebiju redzējis. Es iztēlojos, kāds būtu pirmais dūms. Pētersvaldē, tuvākajā miestiņā, noteikti ir cigaretes, un līdz turienei ir nieka divas jūdzes pret kalnu.

-    Nu, Semij, ko tu saki?

Paraustīju plecus:

-    Ai, kas tad man ejam!

-    Prātīgs zēns!

-    Kur jūs ejat? viens*no puišiem kliedza mums pakaļ.

-      Iziesim paskatīties, kas apkārt notiek, Džordžs atbildēja.

-    Pēc stundas būsim atpakaļ, es piebildu.

-    Gribat, es iešu līdzi? tas zēns sauca.

Džordžs nepalēnināja soli un neatbildēja. Savāksies bars, un viss būs sacūkots, viņš piemiedza man ar aci. Divi cilvēki ir tieši īstais skaits.

Es ieskatījos viņam acīs. Viņa sejā kā pielīmēts turējās smaids, taču tas man neliedza pamanīt, ka viņš vēl arvien ir pārbijies.

-    Džordž, no kā tu baidies?

-    Vecais Džordžijs lai baidītos? Kas vēl nebūs!

Mēs iejukām trokšņainajā pūlī un sākām kāpt lēzenajā kalnā, kura galā bija Pētersvalde.

II

Reizēm, domādams par to, kas notika Pētersvaldē, es visādi aizbildinos biju piedzēries, biju zaudējis galvu pēc ilga ieslodzījuma un bada. Nē, trakākais, ka nekas man nelika tā darīt. Nepavisam nebiju iedzīts stūrī. Es to izdarīju tāpēc, ka gribēju.

Pētersvaldē viss izrādījās citādi, nekā biju iztēlojies. Biju cerējis, ka atradīsim kādu veikalu, kurā varēs izlūgties vai nozagt dažas cigaretes un kaut ko ēdamu, taču šajā miestā bija vienīgi pārdesmit zemnieku nami, katram priekšā žogs ar desmit pēdu augstiem vārtiem. Ciešā pudurī sabūvētie nami zaļa kalna galā, ar skatu uz apkaimes laukiem, kopā veidoja itin pamatīgu cietoksni. Tiesa, tankiem un artilērijai, kas jau virzījās uz šo pusi, Pētersvalde būs aplam viegli pārvarams šķērslis, un neizskatījās, ka šajā miestā kādam gribētos likt krieviem pacīnīties, lai to iekarotu.

Vairākās vietās no otrā stāva logiem plīvoja baltie karogi pie slotaskāta piesieti palagi. Visi vārti bija vaļā bezierunu padošanās.

-     Kāpēc ne šeit, noteica Džordžs. Satvēris aiz elkoņa, viņš izvilka mani no pūļa un ieveda pirmā nama noblietētajā pagalmā.

No trim pusēm pagalmu ietvēra dzīvojamā un saimniecības ēkas, ceturtajā bija žogs un vārti. Skatīdamies tukšo staļļu atvērtajās durvīs un pamestā nama logos, es pirmo reizi jutos kā bažu pilns svešinieks jo tieši tas es patiesībā biju. Līdz šim brīdim biju runājis un izturējies, it kā es būtu kaut kas īpašs, amerikānis, kam īsti nav daļas par šo Eiropas haosu, kam ne velna nav jābaidās. Nonākot pamestajā ciemā, manī kaut kas mainījās.

Vai varbūt es sāku baidīties no Džordža? Iespējams, tā man liekas tikai tagad īsti nezinu. Varbūt man tomēr kļuva nemierīgi ap sirdi. Viņa acis, kad es kaut ko sacīju, bija pārāk lielas un ieinteresētas, un viņš neparko nespēja valdīt rokas, viņš nemitīgi pliķēja un plikšķināja man pa plecu, un ik reizi, kad runa bija par to, ko darīt tālāk, atskanēja: Mēs abi ar tevi, Semij…

-    Vai te kāds ir? viņš pakliedza. Pretī uzreiz atsaucās atbalss, pēc tam klusums. Joprojām nelaizdams vaļā manu roku, viņš to paspieda. Re, cik mīlīgi, Semij! Izskatās, ka neviena nav. Viņš aizvēra lielos vārtus un aizlika tiem priekšā lielo šķērsbomi. Man liekas, es šīs vērtnes vispār nespētu izkustināt no vietas, turpretim Džordža sejā, tās stumjot, nemainījās ne vaibsts. Nopurinādams rokas, viņš atkal apstājās man blakus un šķībi smaidīja.

-    Ko tu te taisies darīt, Džordž?

-     Uzvarētājiem pienākas kara laupījums, pareizi? Viņš ar kāju atspēra vaļā nama durvis. Aiziet, puis, ejam iekšā. Rīkojies! Džordžijs ir parūpējies, lai mēs varētu netraucēti savākt visu, kas sirdij tīk. Te noteikti var atrast kaut ko īsti jauku tavai mātei un draudzenei.

-    Es tikai gribu dabūt kādu cigareti, es atbildēju. Manis pēc tu tos nolāpītos vārtus vari turēt līdz kājai vaļā.

Džordžs no savas formastērpa žaketes kabatas izvilka cigarešu paciņu. Redzi, kāds es esmu labs draugs, viņš smējās. Cienājies!

-    Kāpēc tev vajadzēja vilkt mani to gaisa gabalu uz Pētersvaldi, ja tev bija vesela paciņa?

Viņš iegāja mājā.

-    Semij, man patīk būt kopā ar tevi. Tev tagad vajadzētu justies glaimotam. Rudajiem jāturas kopā.

-    Džordž, ejam prom no šejienes!

-    Vārti ir ciet. Kā jau tu pats teici, nevajag baidīties. Galvu augšā! Ej uz virtuvi un sadabū sev kaut ko ēdamu. Tad tu atkal būsi pēc cilvēka. Ja palaidīsi garām šitādu izdevību, tad pēc tam lādēsi sevi visu atlikušo dzīvi. Viņš pagrieza muguru un sāka vilkt ārā atvilktnes, izgāzdams to saturu uz galda, lai pārcilātu. Reizē viņš svilpoja vecu dejas meldiņu, ko es nebiju dzirdējis kopš trīsdesmito gadu beigām.

Stāvēju istabas vidū, izbaudīdams galvu reibinošo, tvīksmīgo labsajūtu, ko sniedz pirmie dziļi ievilktie cigaretes dūmi. Aizvēru acis un, kad atkal tās atvēru, Džordžs mani vairs nebiedēja. Bailēm nebija pamata murgainības sajūta, kas ar katru brīdi spēcīgāk uzmācās pirmīt, bija izgaisusi. Es atslābinājos.

-     Viņi ir mukuši prom lielā steigā, Džordžs, joprojām stāvēdams ar muguru pret mani, ierunājās. Viņš parādīja man mazu pudelīti. Aizmirsuši paņemt līdzi savas sirdszāles. Mana vecā slimoja ar sirdi, un šitādu viņai bija pilna māja. Viņš ielika pudelīti atpakaļ atvilktnē. Tādas pašas, tikai virsū rakstīts vāciski, nevis angliski. Jancīga lieta tas strihnīns, Semij. Daži pilieni var izglābt tev dzīvību. Viņš iebāza uzblīdušajā kabatā auskaru pāri. Kādam skuķēnam būs lielu lielie prieki, viņš piebilda.

-Jā, ja viņa ir Vulvorta krāmu cienītāja.

-    Beidz vienreiz pūsties, Semij! Ko tu gribi, sabojāt savam draudziņam garastāvokli? Dieva dēļ, ej tak uz virtuvi un kaut ko apēd! Es tūlīt te beigšu.

Kaut kādā ziņā arī man tīri labi izdevās pabūt uzvarētājam un tikt pie šāda tāda kara laupījuma trim rupjas maizes rikām un siera gabala, kas mani gaidīja virtuvē uz galda. Meklēdams nazi, ar ko sagriezt sieru, es atvēru trauku skapīša atvilktni, un tur mani gaidīja mazs pārsteigums. Jā, nazis tur bija, bet tur bija arī pistole, necik lielāka par manu dūri, un tai blakus pilna aptvere. Brīdi grozījis rokās, es tiku skaidrībā par tās uzbūvi un ieliku aptveri vietā, lai pārliecinātos, ka tā tiešām nāk kopā ar šaujamo. Pistole bija visnotaļ glītiņa jauks suvenīrs. Paraustīju plecus un gribēju to nolikt vietā. Šodien staigāt apkārt ar pistoli būtu tīrā pašnāvība ja nu mani noķer krievi?

-   Semij! Ka tevi piķis, kur tu esi? no mājas otra gala sauca Džordžs.

Es iegrūdu pistoli bikšu kabatā.

-    Tepat, virtuvē, Džordž. Ko tu uzgāji? Karaļa kroņa rubīnus?

-    Kaut ko vēl labāku, Semij! Viņš ienāca pa durvīm. Viņa seja bija koši piesārtusi, elpa smaga un, piebāzis pilnas kabatas ar mājā pievāktiem krāmiem, viņš izskatījās vēl resnāks nekā bija. Viņš ar troksni nolika uz galda pudeli brendija. Nu, kā tev patīk, Semij? Mēs abi.ar tevi tagad varam sarīkot nelielas uzvarētāju dzīres! Kad tu atkal būsi mājās Džersijā, tu vairs nevarēsi savējiem teikt, ka no vecā Džordžija nekad neko neesi dabūjis. Viņš uzplāja man pa muguru. Es to atradu pilnu,

\HO -

Semij, un nupat jau palikusi tikai puse pasteidzies, lai vari turēt līdzi!

-     Es tomēr nesteigšos, Džordž. Paldies, bet šādā stāvoklī man tā būtu droša nāve.

Viņš apsēdās uz krēsla un skatījās uz mani, plati smaidīdams.

-     Apēd savu siermaizi un mierīgi varēsi kādu kraukšķi ieraut. Puikiņ, karš ir beidzies! Vai tad tas nav iemesls iedzert?

-    Varbūt vēlāk.

Viņš pats vairāk nedzēra. Tāpat vien sēdēja, par kaut ko cītīgi domādams, un arī es čāpstināju savu maizi klusēdams.

-    Kas lēcies tavai ēstgribai? pēdīgi apjautājos.

-     Nekas nav lēcies. Tikpat laba kā vienmēr. Es no rīta paēdu.

-    Paldies, ka arī ar mani padalījies. Ko tad tu dabūji, atvadu dāvanu no sargiem?

Viņš smaidīja, it kā es viņu būtu uzlielījis par viņa tumšajiem darījumiem. Kas ir, Semij? Ienīsti mani kā rūgtu nāvi, vai?

-    Vai es kaut ko tādu teicu?

-     Tev, puis, nekas nemaz nav jāsaka. Tu esi tāds pats kā pārējie. Viņš atzvēlās ērtāk un izstaipīja rokas. Dažs labs no puišiem, es tā dzirdu, pēc atgriešanās Amerikā taisās ziņot iestādēm, ka es esot bijis kolaboracionists. Tu arī, Semij? Viņš bija nepārspējami mierīgs, pat nožāvājās. Tad runāja tālāk, neļaudams man atbildēt: Nabaga vecajam Džordžijam laikam šajā pasaulē nav neviena paša drauga. Palicis viens kā koks, ja? Jūs, zēni, jau droši vien taisnā ceļā aizlidosiet uz mājām, bet ar Džordžiju Fišeru mūsu armija gan noteikti gribēs aprunāties, šaubu nav, ko?

-   Tu esi pilnā, Džordž. Liecies mierā. Neviens netaisās…

Viņš piecēlās, ar roku atspiedies pret galdu, lai noturētos kājās.

-    Nekā, Semij, es neesmu tāds muļķis. Kolaboracionisms tas nozīmē nodevību, pareizi? Par to tak var dabūt cilpu kaklā, vai ne?

-    Nomierinies, Džordž! Neviens pat nedomā tevi pakārt. Es lēni piecēlos kājās.

-   Es jau teicu, ka neesmu muļķis, Semij. Džordžam Fišeram nekādas dzīves nebūs, tad kā tev liekas, ko es taisos darīt? Viņš pagrābstījāsap krekla apkakli, izrāva savu "suņa numuru" un nosvieda to uz grīdas. Es būšu kāds cits, Semij. Es teiktu, attapīga doma, vai tev tā nešķiet?

Bufetē no tanku rēkoņas sāka džinkstēt trauki. Es spēru soli uz durvju pusi.

-    Džordž, man pilnīgi vienalga, ko tu taisies darīt. Es par tevi neziņošu. Gribu tikai sveiks un vesels atgriezties mājās, un tagad es eju uz nometni.

Džordžs nostājās starp mani un durvīm un uzlika roku man uz pleca. Viņš miedza man ar aci un smaidīja. Pagaidi, puis! Tu vēl visu neesi dzirdējis. Vai tad tu negribi dzirdēt, ko tavs draugs Džordžijs tagad darīs? Pavisam noteikti gribi!

-    Laimīgu palikšanu, Džordž.

Viņš nevācās prom no ceļa.

-   Apsēdies un labāk ierauj kādu kraukšķi, Semij. Nomierini nervus. Neviens no mums abiem ar tevi, puis, neies atpakaļ uz nometni. Tur visi zina, kā izskatās Džordžijs Fišers, un tas visu samaitās, vai ne? Es būšu tik prātīgs, ka pāris dienu nogaidīšu un tad pieteikšos mūsējiem Prāgā, kur neviens mani nepazīst.

-    Es jau tev teicu, Džordžij, es nevienam neko neteikšu.

-    Es jau tev teicu, Semij, apsēdies un iedzer!

Man reiba galva un nebija spēka, no sīkstās, rupjās maizes, ko biju saēdies, metās nelabi. Es apsēdos.

-    Malacis, viņš uzslavēja. Tagad paskaties uz lietām no manas puses, Semij, un mums nebūs jārunā ilgi. Es teicu, ka no šīs dienas vairs nebūšu Džordžijs Fišers, bet kāds cits.

-    Lūdzu, ļoti labi, Džordž.

-   Tikai, redzi, lai to dabūtu gatavu, man vajag jaunu vārdu un "suņa numuru". Tavējie man visnotaļ patīk ko tu gribi pretī? Viņš vairs nesmaidīja. Viņš nemuļķojās nē, viņš lika priekšā darījumu. Noliecies pāri galdam, tā ka viņa treknā, nosvīdusi seja atradās tikai dažas collas no manējās, viņš čukstēja: Nu, ko teiksi, Semij? Es tev par to numuru došu divus simtus zaļo un klāt vēl pulksteni. Ar to jau bezmaz var nopirkt jaunu LaSalle, pareizi? Tu tikai paskaties uz šo pulksteni Ņujorkā tāds maksā tūkstoš zaļo bimbina stundas, pasaka datumus…

Smieklīgi-atteikdamies no LaSalle, Džordžs palika tukšām rokām. No bikšu aizmugures kabatas viņš izvilka naudaszīmju vīstokli. Kad mēs nonācām gūstā, vācieši mums visu naudu atņēma, taču daži bija kādu nieku noglabājuši aiz drēbju oderes. Džordžs, cigarešu monopolists, bija dabūjis savos nagos bezmaz pēdējo vāciešu nepievākto centu. Bija pieprasījums un bija piedāvājums pieci zaļie par smēķi.

Toties pulkstenis man bija pārsteigums. Agrāk Džordžs bija to slēpis un ne bez iemesla. Šis pulkstenis reiz piederēja Džerijam Salivanam, tam puisim, ko nošāva, kad mūsējie mēģināja izbēgt no cietuma.

-    Džordž, kā pie tevis gadījies Džerija pulkstenis?

Džordžs paraustīja plecus.

-   Glīts verķis, pareizi? Džerijs par to no manis dabūja simt smēķu. Paliku pliks un nabags.

-    Kad, Džordž?

Viņš vairs nelutināja mani ar platiem, pašpārliecinātiem smaidiem. Viņš bija īgns un pikts. Ko nozīmē kad? Tieši pirms tam, kad viņš dabūja galu, ja tev tik ļoti gribas zināt. Viņš izbrauca ar pirkstiem caur matiem. Lūdzu, vari apgalvot, ka viņu nošāva manis dēļ. Tieši tā jau tu domā, nu, nestiep garumā un tā arī pasaki!

-    Es nemaz par to nedomāju, Džordž. Es tikai domāju, kā tev paveicās, ka tu no viņa to dabūji. Džerijs man stāstīja, ka tas esot viņa vectēva pulkstenis un viņš to nepārdotu ne par kādu naudu. Tas arī viss. Es vienkārši drusku brīnījos, ka viņš tev to atdeva, es klusi sacīju.

-    Nu un? viņš nikni atcirta. Kā lai es pierādu, ka man ar to draņķību nebija nekāda sakara? Jūs visi vēlāt vainu uz mani, jo man, atšķirībā no jums, klājās labi. Es ar Džeriju noslēdzu godīgu darījumu, un es nositīšu katru, kurš uzdrošināsies teikt, ka bija citādi. Un tagad es gribu noslēgt godīgu darījumu ar tevi, Semij. Tad tu gribi tos zaļos un pulksteni vai negribi?

Es domāju par bēgšanas nakti, jo atcerējos, ko Džerijs teica, pirms ielīda tunelī. Ak Dievs, kā man gribas pīpēt, viņš teica.

Tanku rēkoņa jau kļuva apdullinoša. Droši vien tie jau pabraukuši garām nometnei un rāpjas augšā Pētersvaldes kalnā, es domāju. Laika vairs nebija daudz. Kā tad, Džordžij, tas tiešām ir labs darījums. Teicams, tikai ko man darīt, kamēr tu esi es?

-    Nedari neko, puis. Pietiks, ja tu uz kādu brīdi aizmirsīsi, kas tu tāds esi. Ej uz Prāgu, piesakies un stāsti, ka esi zaudējis atmiņu. Lai viņi kādu laiku ar tevi noņemas, bet es tikmēr atgriezīšos Amerikā. Desmit dienas, Semij, ar to būs diezgan. Izies cauri, ka nemetas, puis, mēs abi esam rudi un viena auguma.

-     Bet kas notiks, kad viņi uzzinās, ka Sems Kleinhanss tomēr esmu es?

-   Es jau būšu aiz okeāna, un tur man vairs nekas nedraud. Viņi mani neatradīs. Džordžs sāka zaudēt pacietību. Nu, Semij, sitam saujā?

Tas bija vājprātīgs plāns, nekas tāds nemūžam nevarētu izdoties. Es ieskatījos Džordža acīs un nomanīju, ka arī viņš zina. Iespējams, pirmajā skurbulī viņš bija domājis, ka no tā kaut kas var iznākt, bet bija redzams, ka nupat viņam vairs tā neliekas. Es skatījos uz pulksteni un domāju par Džeriju Salivanu, kas ir miris un tiek nests atpakaļ uz nometni. Džordžs palīdzēja viņu nest, es tagad atcerējos.

Prātā ienāca pistole, ko biju iebāzis kabatā.

-    Brauc ellē, Džordž, es teicu.

Viņš nešķita pārsteigts. Piestūma man tuvāk pudeli un vēsā mierā sacīja:

-     Iedzer un rāmā garā padomā. Šobrīd tu tikai mums abiem sarežģī dzīvi. Es aizbīdīju pudeli atpakaļ.

-   Kāds tiepša, noteica Džordžs. Es ellīgi gribu dabūt to "suņa numuru", Semij.

Es saspringu, bet nekas nenotika. Laikam viņš patiesībā bija gļēvulis.

Džordžs pastiepa man pretī pulksteni un ar īkšķi pastūma uzvelkamo atslēdziņu.

-    Klausies, Semij! Tas sit stundas.

Nekādu bimbināšanu es neizdzirdēju. Ārā pēkšņi gāja vaļā īsta elle kāpurķēžu žvadzoņa un motoru dārdoņa, sprādzieni un mežonīga, jautra dziedāšana, ko vēl pārbļāva akordeoni.

-   Viņi ir klāt! es ieaurojos. Karš tiešām bija cauri! Beidzot es spēju tam noticēt. Vairs nebija ne Džordža, ne Džerija, ne pulksteņa nekā, tikai šis brīnišķīgais troksnis. Pieskrēju pie loga. Pāri žogam gāzās lieli dūmu un putekļu mākoņi, pie vārtiem dauzījās. Beidzot! es smējos.

Džordžs raušus atrāva mani no loga un piespieda pie sienas. Jā gan, beidzot! Viņa sejā bija milzu bailes. Viņš piespieda man pie krūtīm pistoli. Džordžs ar nagiem ieķērās mana "suņa numura" ķēdītē un strauji parāva.

Ausis bezmaz pārplēsa ass troksnis, iegaudojās motors un vārti atsprāga vaļā. Tajos stāvēja tanks, motors darbojās ar pilnu jaudu, milzīgās kāpurķēdes piespiedušās pie sadragātajām vērtnēm. Džordžs pagrieza galvu uz trokšņa pusi tajā pašā brīdī, kad divi krievu kareivji nošļūca no tanka torņa un ieskrēja pagalmā, turēdami sev priekšā automātus. Viņi skrēja gar namu, ieskatīdamies visos logos, un kliedza kaut ko nesaprotamu.

-    Ja viņi ieraudzīs tavu pistoli, mūs nošaus! es iebrēcos.

Džordžs palocīja galvu. Likās, viņš ir pusmiegā, ne gluži

pie pilnas apziņas.

-    Jā, viņš atsaucās un aizlidināja pistoli pa gaisu. Tā nokrita uz spodrās grīdas, paslīdēja uz priekšu un apstājās kaut kur tumšā kaktā. Pacel rokas, Semij, viņš man teica. Pacēlis rokas virs galvas, viņš uzgrieza man muguru un skatījās uz gaiteni, kurā jau dunēja krievu soļi. Laikam biju drausmīgi piedzēries, Semij. Nesaprotu, kas man uznāca, viņš čukstēja.

-    Kā tad, Džordž. Kā tad.

-    Ar šito mums jātiek galā kopā, Semij, tu dzirdi?

-    Ar ko tad? Manas rokas vēl arvien bija gar sāniem. Ei, russki, kā jums tur iet? es ieaurojos.

Krievi, kas izskatījās pēc izlaidīgiem pusaudžiem, lēni ienāca virtuvē, turēdami automātus gatavībā. Neviens no abiem nesmaidīja. Rokas augšā! viens vāciski nokomandēja.

-   Amerikaner, es vārgi atsaucos un pacēlu rokas.

Abi izskatījās pārsteigti un sāka čukstus apspriesties, ne uz mirkli neizlaizdami mūs no acīm. Sākumā viņi lūrēja caur pieri, taču pamazām kļuva jautrāki un sarunas beigās jau plati smaidīja. Pēc visa spriežot, viņi drošības pēc atgādināja viens otram, ka biedrošanās ar amerikāņiem nav pretrunā ar vadošajiem norādījumiem.

-    Šodien tautai ir svētku diena, nopietni paziņoja tas, kurš prata vāciski.

-    Svētku diena, es piekritu. Džordž, piedāvā puišiem dzeramo.

Krievi ar patiku skatījās uz pudeli un zvārojās uz papēžiem, mādami ar galvu un hihinādami. Viņi pieklājīgi uzstāja, ka pirmajam par tautas lielajiem svētkiem vajagot iedzert Džordžam. Nervozi smaidīdams, Džordžs cēla pudeli pie mutes, taču pēdējā brīdī tā izslīdēja viņam no rokām un nokrita uz grīdas, apšļakstot mums kājas.

-    Ak Kungs, piedodiet, lūdzu! atvainojās Džordžs.

Es pieliecos, lai paceltu pudeli, taču krievi mani atturēja. Labāk vodku, ne vācu indi, vāciski runājošais krievs svinīgi paziņoja un izvilka no azotes prāvu pudeli. Par Rūzveltu! viņš noteica, iedzēra krietnu malku un padeva pudeli Džordžam.

Pudele apgāja riņķī četras reizes: par Rūzveltu, Staļinu, Čērčilu un Hitleru, kurš cepsies ellē. Pēdējā tosta ideja bija mana. Uz lēnas uguns, es piebildu. Krieviem šķita, ka tas ir vareni sacīts, taču viņu smiekli acumirklī apklusa, jo pie vārtiem pēc viņiem bļāva virsnieks. Abi aši salutēja mums, paķēra pudeli un izmetās pa durvīm.

Mēs noskatījāmies, kā viņi ierāpjas tankā, tas atpagaļgaitā izbrauc uz ielas un aizripo prom. Abi māja mums atvadas.

No vodkas biju apdullis, sakarsis un jutos brīnišķīgi vēl ari, kā izrādījās, biju kļuvis bravūrīgs un asinskārs. Džordžs bija piedzēries gandrīz līdz nemaņai, viņš neturējās kājās.

-   Nezinu, kas man bija uznācis, Semij. Es biju… Sakāmais palika nepabeigts. Viņš devās uz to pusi, kur kaktā gulēja šaujamais, viņš bija nīgrs, grīļīgs un skatījās caur pieri.

Es nostājos viņam priekšā un izvilku no kabatas savu pistolīti.

-    Skaties, Džordžij, ko es atradu.

Viņš palika stāvam un blisināja acis. Glītiņa gan, Semij. Viņš izstiepa roku. Parādi man ari.

Es noņēmu tai drošinātāju.

-    Apsēdies, Džordžij, vecais draugs.

Viņš atslīga uz krēsla, kur es pirmīt biju sēdējis.

-     Kas par blēņām viņš murkšķēja. Tu taču nenošausi savu veco draugu, Semij? Viņš skatījās uz mani ar lūdzošām acīm. Es tak tev piedāvāju godīgu darījumu! Vai tad es vienmēr neesmu bijis…

-    Tu neesi tāds muļķis, lai domātu, ka šis numurs tev izies cauri. Es tev neesmu nekāds draugs, Džordžij, un tu to labi zini, vai ne? Ar manu "suņa numuru" kaut kas varētu iznākt tikai tad, ja es būtu beigts. Vai varbūt tu tā nedomāji?

-      Kopš Džerijs dabūja galu, visi ienīst veco Džordžiju. Zvēru pie Dieva, Semij, man ar to nebija nekāda… Džordžs nepateica līdz galam. Viņš pašūpoja galvu un nopūtās.

-      Nabaga vecajam Džordžijam gan ir grūta dzīve pat nošaut mani nespēji, kad tev bija tāda izdevība. Es pacēlu zemē nomesto brendija pudeli un noliku to viņam priekšā. Tev tiešām derētu iedzert. Skaties, Džordž! Tur ir trīs krietni klunkšķi. Vai nav vareni, ka viss neizlija ārā?

-    Tu pats vairs negribi, Semij? Viņš aizvēra acis. Liec nost to šaujamo, labi? Es tev neko ļaunu negribēju nodarīt.

-     Iedzer, es teicu! Viņš nepakustināja ne pirkstiņu. Es apsēdos pretī, pistoli nenolaizdams. Atdod man to pulksteni, Džordž.

Viņš it kā pēkšņi pamodās.

-   Tad to tev vajag? Protams, Semij, ņem, tā būs godīgi. Vai tad es varu runāt skaidri un gaiši, ja esmu piedzēries? Es vienkārši vairs nesapratu, ko gvelžu, puis. Viņš pasniedza man Džerija pulksteni. Ņem, Semij. Pēc tām bailēm, ko vecais Džordžijs tev lika izciest, tu nudien esi to pelnījis.

Es aizbīdīju pulksteņa rādītājus uz divpadsmitiem un nospiedu atslēdziņu. Sīkie zvārgulīši nozvanīja divpadsmit reizes, divkārt ieskandinādami katru sekundi.

-    Ņujorkā tāds maksā tūkstoš zaļo, Semij, Džordžs aizsmakušā balsī teica, kamēr pulkstenis zvanīja.

-    Kamēr skan zvani, tev jāizdzer tā pudele, Džordž, es sacīju, jāizdzer, iekams tas nosit divpadsmit.

-    Es neko nesaprotu. Kas tās tev par iedomām?

Noliku pulksteni uz galda.

-    Kā jau tu pats teici, Džordž, jancīga lieta tas strihnīns. Pāris pilienu var izglābt tev dzīvību. Es atkal nospiedu atslēdziņu. Iedzer par Džeriju Salivanu, draugs!

Vēlreiz sāka šķindēt zvārgulīši. Astoņi… deviņi… desmit… vienpadsmit… divpadsmit. Istabā valdīja klusums.

-   Nu, re, es nedzēru, Džordžs pasmīnēja. Nu, skautiņ, ko tagad teiksi?

111

Šā stāsta sākumā es teicu, ka tas būs stāsts par slepkavību. Varbūt tā ir, varbūt nemaz nav.

Jā, es nokļuvu līdz amerikāņu pozīcijām un ziņoju, ka Džordžs netīšām nošāvies ar grāvī atrastu pistoli. Man vajadzēja zvērēt un parakstīties, ka viss notika tieši tā.

Velns parāvis, viņš bija miris, un punkts, pareizi? Kuram no tā būtu kāds labums, ja es pateiktu, ka nošāvu Džordžu? Manai dvēselei? Varbūt Džordža dvēselei?

Vispār jau armijas izlūkdienests ātri vien nomanīja, ka šī lietiņa nav gluži tīra. Lucky Strike nometnē netālu no Havras, kur visi karagūstekņi bija savākti kopā un gaidīja kuģus, lai dotos mājās, mani iesauca izlūkdienesta teltī. Es nometnē jau biju nodzīvojis divas nedēļas, un nākamajā dienā man vajadzēja kāpt uz kuģa.

Mani pratināja sirms majors. Viņa priekšā uz galda gulēja mana liecība, un stāstam par grāvī atrasto pistoli viņš necik lielu uzmanību nepievērsa, toties ilgi izprašņāja mani par to, kā Džordžs bija uzvedies karagūstekņu nometnē, un gribēja, lai es visos sīkumos aprakstu Džordža ārieni. Visu, ko es teicu, viņš pierakstīja.

-    Vai jūs skaidri zināt, ka pareizi atceraties viņa vārdu?

-Jā, ser, un arī viņa kareivja numuru. Lūdzu, te ir viens no

viņa žetoniem. Otru es atstāju viņam kabatā. Lūdzu piedošanu, ser, es jau agrāk gribēju to atdot.

Majors ilgi pētīja "suņa numuru", pēdīgi piestiprināja to pie manas liecības un visu sastūķēja biezā mapē. Uz tās bija Džordža vārds.

-     īsti nezinu, ko lai tagad ar to iesāk, viņš man teica, knibinādams mapes aukliņu. Tas tik bija tips, šis Džordžs Fišers. Viņš sniedza man cigarešu paciņu. Es vienu paņēmu, bet uzreiz neaizkūpināju.

Tad re, kā. Dievs vien zina, kā viņiem izdevies visu izdibināt. Man gribējās kliegt pilnā balsī, bet es tikai smaidīju, cieši sakodis zobus.

Majors nesteidzīgi apdomāja nākamo teikumu.

-    Žetons ir viltots, viņš galu galā sacīja, tik tikko pasmaidīdams. ASV armijā netrūkst neviena kareivja, ko sauktu

\SO -

Džordžs Fišers. Viņš pieliecās un sniedza man uguni. Iespējams, jānodod visi materiāli vāciešiem, lai viņi paziņo tuviniekiem.

Džordžu Fišeru es pirmo reizi ieraudzīju tikai pirms astoņiem mēnešiem, kad viņu atveda uz karagūstekņu nometni, bet man jau nu gan vajadzēja saprast, kas viņš par putnu. Bērnībā biju pārīti tādu pazinis. Laikam viņš bija labs nacists, ja jau bija dabūjis darbu vācu izlūkdienestā: kā jau es teicu, lielajam vairumam Bunda sprukstiņu nemaz tik labi negāja. Nezinu, cik daudzi no viņiem pēc kara beigām atgriezās ASV, bet manam draudziņam Džordžam Fišeram tas gandrīz izdevās.

Komandanta galds

ES SEDĒJU PIE SAVAS mēbeļu darbnīcas loga mazajā Cehoslovākijas pilsētiņā Bedā. Mana atraitnēs palikusī meita Marta pieturēja aizkara malu un iesānis raudzījās uz amerikāņiem, uzmanīdamās, lai ar galvu neaizsegtu man skatu.

-     Kāpēc viņš nevar pagriezties uz mūsu pusi, lai mēs redzētu viņa seju? es nepacietīgi ierunājos. Marta, atvelc aizkaru mazliet vairāk!

-    Vai viņš ir ģenerālis? Marta jautāja.

-      Ģenerālis Bēdas komandants? man bija jāsmejas. Varbūt kaprālis. Cik noēdušies viņi visi izskatās, vai ne? Aāāāā, viņi ēd kā viņi ēd! Es pārlaidu plaukstu pār melnā kaķa muguru. Nu, minci, tev tikai jāpārtek pāri ielai, un tu pirmo reizi varēsi nogaršot amerikāņu krējumu. Pacēlu rokas virs galvas. Marta! Vai tu jūti, vai tu to jūti? Krievi ir prom, Marta, viņi ir aizvākušies!

Un tagad mēs pūlējāmies ieraudzīt, kā izskatās amerikāņu komandants, kurš ievācās ēkā ielas pretējā pusē, tur pirms pāris nedēļām sēdēja krievu komandants. Amerikāņi iegāja iekšā, brizdami pa drazām un salauzto mēbeļu lūžņu. Kādu brīdi pa logu nebija vērts skatīties. Es atslīgu krēslā un aizvēru acis.

-     Beidzot visai tai slepkavošanai ir pielikts punkts, es teicu, un mēs esam dzīvi. Vai tu ticēji, ka tā var notikt? Vai kāds, būdams pie pilna prāta, cerēja, ka dzīvs sagaidīs to brīdi, kad viss būs beidzies?

-   Man ir tāda sajūta, it kā būt dzīvai par to gandrīz vajag kaunēties, viņa sacīja.

-    Droši vien pasaule tā jutīsies vēl ilgi, ļoti ilgi. Tu vismaz vari pateikties Dievam, ka tevi visa tā slaktiņa dēļ tomēr ļoti maz grauž sirdsapziņa. Tāda ir alga par bezpalīdzību ārprāta vidū. Padomā, kāda vainas apziņa nospiež amerikāņus simt tūkstoši mirušo Maskavas bombardēšanā, piecdesmit tūkstoši Kijevā…

-   Kāpēc tu neko nesaki par krievu vainu? viņa aizgūtnēm noprasīja.

-  Nē, par krieviem es klusēšu. Tas ir viens no kara zaudētāju prieciņiem. Tu atdod savu vainu līdz ar visu, kas tev pieder, un kļūsti par vienu no nevainīgajiem mazajiem cilvēkiem.

Kaķis berzējās gar manu koka kāju un murrāja. Tie, kam ir koka kāja, parasti to droši vien slēpj, kā vien mācēdami. Es zaudēju kreiso kāju 1916. gadā, būdams Austrijas armijas kājnieks, un vienu bikšu staru allaž esmu uzrotījis, lai visi redzētu, cik glītu kāju es sev esmu uztaisījis pēc Pirmā pasaules kara. Tajā esmu iegrebis portretus Žoržu Klemanso, Deividu Loidu-Džordžu un Vudro Vilsonu, kurš 1919. gadā, kad man bija divdesmit pieci, palīdzēja Čehijas republikai dzimt no Austroungārijas impērijas drupām. Zemāk ir vēl divi vainagu ieskauti portreti: Tomāšs Masariks un Edvards Benešs, Republikas pirmie prezidenti. Tur iederētos vēl daži portreti, un tagad, kad pie mums beidzot atkal būs miers, es varbūt tos iegrebšu. Vienīgais grebums pēdējo trīsdesmit gadu laikā ir primitīvs un nesaprotams, iespējams, pat barbarisks trīs ierobījumi pie paša dzelzs uzgaļa, piemiņai par trim vācu virsniekiem, kuru mašīnu es 1943. gadā, nacistu okupācijas laikā, noripināju no kalna.

IS'Ce -

Tie, kas rosījās ielas otrā pusē, nebija pirmie amerikāņi, ko es savā mūžā biju redzējis. Republikas laikā man Prāgā piederēja mēbeļu fabriciņa, un iznāca daudz darīšanu ar Amerikas universālveikalu sagādniekiem. Kad ieradās nacisti, fabriku man atņēma, un es pārvācos uz Bedu, šo kluso pilsētiņu Sudetu pakājē. Drīz pēc tam nomira mana sieva, nomira retākajā no nāvēm dabīgā. Palika tikai Marta, mana meita.

Tagad, paldies Dievam, es no jauna redzēju amerikāņus pēc nacistiem, pēc Otrā pasaules kara krievu armijas, pēc čehu komunistiem un tad atkal krieviem. Apziņa, ka šī diena reiz pienāks, bija turējusi mani pie dzīvības. Darbnīcā zem grīdas glabājās pudele skotu viskija, kas nemitīgi pārbaudīja manu gribasspēku. Lai tā vēl pagaidām paliek savā paslēptuvē. Būs dāvana amerikāņiem, kad viņi ieradīsies pie manis.

-    Viņi nāk ārā, ierunājās Marta.

Atvēris acis, es ieraudzīju, ka, rokas sānos iespiedis, no ielas otras puses uz mani skatās drukns, ruds amerikāņu majors. Viņš izskatījās paguris un saērcināts. Pa durvīm iznāca vēl viens, jauns kapteinis stalts, masīvs, gauss un ļoti itālisks, ja neskaita stāju.

Es, laikam diezgan pamuļķīgi, blisināju acis.

-    Viņi nāk šurp! bezpalīdzīgā satraukumā izdvesu.

Majors un kapteinis ienāca darbnīcā, un abiem rokās bija

pa mazai, zilai grāmatiņai, kurās, jādomā, bija čehu frāzes. Milzenis kapteinis šķita bikls, un es noskārtu, ka rudais majors ir diezgan kareivīgi noskaņots.

Kapteinis ar pirkstu vilka gar lappuses malu un bēdīgi purināja galvu. Mīnmetējs, motocikls, motorizētie kājnieki… tanks, tranšeja… No dokumentu skapjiem, rakstāmgaldiem un krēsliem ne vēsts.

-     Interesanti, ko tad jūs gaidījāt? noprasīja majors. Šī grāmatiņa domāta kareivjiem, nevis manierīgiem kantorzēniem. Viņš nikni pablenza uz grāmatiņu, pateica kaut ko pilnīgi nesaprotamu un nogaidoši paskatījās uz mani. Teicama grāmatiņa, nav vārdam vietas, viņš teica. Te ir uzrakstīts, kā paprasīt tulku, un vecītis uzreiz sāk dziedāt kā pēc notīm.

-     Džentlmeņi, es runāju angliski, es sacīju, un mana meita Marta tāpat.

-    Augstais Dievs, tiešām, majors noteica. Malacis, papuci. Es jutos kā šunelis, kas attapīgi vai tad no tāda kvekšķa ko vispār var gaidīt? atnesis viņam bumbu.

Sniedzu roku un pateicu majoram, kā mani sauc. Viņš nicīgi paskatījās uz manu roku un savas no kabatām ārā nevilka. Man notvīka vaigi.

-     Mani sauc kapteinis Pols Donnīni, otrs steigšus ierunājās, un šis ir majors Lousons Evanss. Viņš paspieda man roku. Kungs, viņš man sacīja tēvišķā un dobjā balsī, šie krievi…

Majors iejaucās pa vidu, lietodams apzīmētāju, no kura man mute palika vaļā, un pārsteigta bija pat Marta, kas zaldātu runās bija klausījusies krietnu sava mūža daļu.

Kapteinis Donnīni jutās ļoti neērti.

-     Pēc viņiem tur neviens vienīgs krēsls nav palicis vesels, viņš turpināja, un es gribēju vaicāt, vai jūs neatļautu mums paņemt dažas mēbeles no jūsu darbnīcas.

-   Es pats grasījos jums tās piedāvāt, es atbildēju. Traģiski, ka viņi visu sadragājuši. Viņi konfiscēja pašas skaistākās mēbeles visā Bedā. Pasmaidīju un nogrozīju galvu. Ak, šie kapitālisma ienaidnieki savu štābu iekārtoja kā mazu Versaļu.

-    Mēs redzējām to grautiņu, atsaucās kapteinis.

-    Un, kad viņiem no šiem dārgumiem vajadzēja šķirties, neviens cits tos nedrīkstēja dabūt. Es novēzēju roku, kā vicinādams cirvi. Mums visiem pasaule kļuva mazliet blāvāka jo tajā kļuva mazāk dārgumu. Var jau būt, ka tie ir buržuju dārgumi, bet tiem, kuri paši skaistas lietas nevar atļauties, ir tīkama doma, ka tādas kaut kur pastāv.

Kapteinis laipni locīja galvu, turpretim majoru Evansu, kā es pārsteigts redzēju, mani vārdi nezin kāpēc bija aizkaitinājuši.

-   Lai nu būtu, kā būdams, es turpināju, jūs varat ņemt visu, kas jums ir vajadzīgs. Esmu lepns, ka varu jums palīdzēt. Vai šis būtu īstais brīdis piedāvāt viskiju? Viss nerisinājās gluži tā, kā biju gaidījis.

-    Papucis nudien ir liels gudrinieks, majors indīgi noteica.

Es piepeši apjēdzu, kas tie par mājieniem. Vai tā tiešām varēja būt? Viņš gribēja teikt, ka arī es esmu ienaidnieks. Lika noprast, ka man viņam jāpalīdz tāpēc, ka man ir bail: viņš gribēja, lai es baidos.

Brīdi man kļuva fiziski slikti. Senos laikos, būdams jaunāks un ticīgāks, es mēdzu sacīt, ka tie, kuri kaut ko spēj izdarīt, vienīgi iebiedējot citus, ir slimi, nožēlojami un vientuļi cilvēki. Vēlāk, redzējis pa zemes virsu staigājam veselas šādu slimnieku armijas, sapratu, ka vientuļš esmu es pats varbūt arī slims un nožēlojams, bet es drīzāk pakārtos, nekā to atzītu.

Par jauno komandantu man noteikti nebija taisnība. Laikam pārāk ilgi esmu dzīvojis aizdomīgumā un tagad, kad esmu vecs, varu atklāti pateikt bailēs. Tomēr es redzēju, ka arī Marta sajuta šos draudus, šīs bailes. Viņa paslēpa savu sirsnību aiz blāva stīvuma maskas.

-    Jā, es sacīju, lūdzu, ņemiet visu, kas jums vajadzīgs.

Majors atrāva vaļā durvis uz dibenistabu, kurā es guļu un

strādāju. Viss, es vairs nebiju namatēvs. Atslīgu savā krēslā pie loga. Kapteinis Donnīni, kurš jutās ļoti neveikli, palika pie mums ar Martu.

-    Šie kalni ir tik skaisti, viņš stomīgi sacīja.

Iestājās nepatīkams klusums, ko laiku pa laikam pārtrauca majora blīkšķināšanās blakus istabā. Man bija izdevība labi apskatīt kapteini, un biju pārsteigts, cik zēnisks viņš šķita salīdzinājumā ar majoru, kaut arī abi, visticamāk, bija viena vecuma. Bija grūti viņu iztēloties kaujas laukā, un majoru bija grūti iztēloties kur citur.

Majors Evanss dobji nosvilpās, un es zināju, ka viņš ir uzgājis komandanta galdu.

-    Majors droši vien ir ļoti drošsirdīgs, viņam ir tik daudz ordeņu, pēdīgi ierunājās Marta.

Kapteinis Donnīni manāmi nopriecājās par iespēju vairāk pastāstīt par savu komandieri.

-   Viņš bija un joprojām ir ārkārtīgi drosmīgs cilvēks, viņš sirsnīgi sacīja. Majors un lielākā daļa Bedā izvietoto ierindnieku, viņš stāstīja, nākot no kādas slavenas tanku divīzijas un, kā viņš lika nomanīt, šie vīri nepazīstot ne baiļu, ne noguruma, un vairāk par visu uz pasaules mīlot kaujas ugunis.

Es izbrīnā noklakšķināju mēli, kā vienmēr, kad dzirdu par tādu divīziju. Man par tām stāstījuši amerikāņu virsnieki, vācu virsnieki, krievu virsnieki, un arī mani virsnieki Pirmajā pasaules karā svinīgi apgalvoja, ka es pats piederot pie šādas divīzijas. Izdzirdējis par kara mīļotāju divīziju no ierindnieka mutes, iespējams, beidzot noticēšu, ja tikai šis ierindnieks būs skaidrā un pabijis kaujas laukā. Ja tādas divīzijas pastāv, varbūt karu starplaikā tās vajag.uzglabāt sausā ledū.

-     Un jūs pats? Marta vaicāja, neļaudama kapteinim pabeigt majora Evansa asinis stindzinošo dzīves stāstu.

Tas smaidīja.

-     Es Eiropā esmu tik nesen, ka lūdzu piedošanu par šo izteicienu ne divus pirkstus nespēju aplaistīt. Man plaušās vēl aizvien ir Fortbeningas gaiss, Džordžijas gaiss. Majors viņš ir varonis, karojis trīs gadus bez atelpas.

-    Un nepavisam nebiju paredzējis galu galā nonākt šeit, lai tēlotu policistu, dzimtsarakstu ierēdni un raudu mūri vienā personā, majors Evanss bija iestājies dibenistabas durvīs. Papuci, es gribu to galdu. Taisīji pats sev, vai?

-    Ko es iesāktu ar tādu rakstāmgaldu? Darināju to krievu komandantam.

-    Savam draudziņam, ko?

Mēģināju pasmaidīt jādomā, neizdevās pārliecinoši.

-    Ja es būtu atteicies to taisīt, tad tagad ar jums nerunātu. Un arī ar viņu nebūtu runājis, ja nebūtu uztaisījis nacistu komandantam gultu ar kāškrustu virteni un Horsta Vesela dziesmas pirmo pantu galvgalī.

Kapteinis man uzsmaidīja, majors gan ne.

-     Šis nu reiz ir citāds, viņš teica. Viņš pats skaidri un gaiši atzīstas, ka sadarbojies ar ienaidniekiem.

-    Es neko tādu neteicu, bezkaislīgi aizrādīju.

-      Nevajag, nevajag, nesabojā labo iespaidu, majors Evanss negribēja dzirdēt, tāda patīkama pārmaiņa!

Marta pēkšņi aizsteidzās pa kāpnēm, kas veda uz otro stāvu.

-    Es nesadarbojos ar ienaidniekiem, paliku pie sava.

-     Kā tad, kā tad cīnījies ar viņiem ij dienā, ij nakts melnumā. Pats par sevi saprotams. Zinu, zinu. Labāk panāc šurp. Gribu aprunāties par savu rakstāmgaldu.

Viņš bija apsēdies uz nepabeigtā galda milzīgas un, manās acīs, drausmīgas mēbeles. Biju to darinājis kā privātu satīru par krievu komandanta slikto gaumi un liekulīgo attieksmi pret bagātības simboliem. Greznāku un pretenciozāku mēbeli grūti pat iedomāties: tā bija kā krievu zemnieka sapnis par Volstrītas baņķiera kabinetu. Galds spīdēja un laistījās vienos kokā iedarinātu krāsainu stikliņu dārgakmeņos, kurus vēl papildināja radiatoru krāsa, kas attāli atgādināja zeltījumu. Kā rādās, satīrai arī turpmāk vajadzēs palikt privātai, jo amerikāņu komandants bija tādā pašā sajūsmā kā pirmāk krievs.

-    Lūk, tā tiešām ir mēbele, teica majors Evanss.

-     Ļoti glīts, izklaidīgi atsaucās kapteinis Donnīni. Viņš lūkojās uz kāpnēm, pa kurām bija aizbēgusi Marta.

-   Tikai viena lieta gan nav laba, papuci.

-   Sirpis un āmurs, es zinu. Es grasījos…

-    Tev pilnīga taisnība, majors man neļāva pabeigt. Viņš pacēla kāju un no visa spēka iespēra pa masīvā ģerboņa malu. Apaļais vairogs nolūza, streipuļodams ieripoja stūri, kur bridi griezās kā vilciņš r-r-r-r-r-r! un nogāzās uz grīdas. Kaķis to uzmanīgi nopētīja un, pilns aizdomu, kāpās atpakaļ.

-   Te, papuci, būs vajadzīgs ērglis. Majors noņēma formas cepuri, lai parādītu man ASV ērgli. Šāds te.

-    Sarežģīts zīmējums. Kādu laiciņu vajadzēs noņemties.

-    Ak tad nav vis tik vienkāršs kā sirpis un āmurs vai kāškrusts?

Es nedēļām ilgi biju sapņojis par to, kā kopā ar amerikāņiem pasmiešos par krievu komandanta galdu un kā viņiem pastāstīšu par slepeno atvilktni, ko biju tajā iebūvējis: tas bija pats labākais jokas. Amerikāņi bija klāt, bet es jutos tikpat draņķīgi, biju tikpat nelaimīgs un vientuļš. Par to, ko es domāju, gribētos pastāstīt vienīgi Martai.

-     Nē, sacīju, atbildēdams uz majora indīgo jautājumu. Nē, ser. Ko citu es varēju teikt?

Skotu viskijs no pagrīdes netika izvilkts, un rakstāmgalda slepenā atvilktne tā ari palika slepena.

16,4 -

Bedā izvietotajā amerikāņu garnizonā bija ap simt viru, gandrīz visi, izņemot kapteini Donnīni, veterāni, gadiem ilgi cīnījušies tajā pašā tanku divīzijā, no kuras nāca majors Evanss. Viņi izturējās kā iekarotāji, un majors Evanss neliedza viņiem savu uzmundrinājumu. Biju uz amerikāņu ierašanos licis lielas cerības domājis, ka mēs ar Martu atgūsim lepnumu un pašcieņu, cerējis uz nelielu pārticību un garšīgu ēdienu, un to, ka Martas dzīves lielākā daļa varētu būt dzīvošanas vērta. Tā visa vietā mums bija jaunā komandanta majora Evansa dēstītā iebiedēšana un neuzticība, simt reižu pavairota viņa vīru personās.

Lai izdzīvotu karojošas pasaules murgainībā, nepieciešamas īpašas iemaņas, piemēram, okupācijas karaspēka psiholoģijas izpratne. Krievi nebija tādi kā vācieši, un amerikāņi ļoti atšķīrās gan no vieniem, gan otriem. Paldies Dievam, vairs nebija krievu un nacistu vardarbības nošaušanu un spīdzināšanu. Visai interesants bija fakts, ka amerikāņi nespēja nostrādāt īstas cūcības, ja nebija piedzērušies. Bēdai par nelaimi, majors Evanss saviem vīriem ļāva piedzerties, kad vien viņiem gribējās. Dzērumā viņiem patika zagt lai aizvestu uz mājām suvenīrus plānprātīgā ātrumā joņot pa ielām ar džipiem, šaut gaisā, klaigāt rupjības, uzsākt kautiņus un dauzīt logus.

Bēdas iedzīvotāji bija tik ļoti pieraduši klusēt un nelēkt acīs, lai notiek, kas notikdams, ka pagāja labs brīdis, iekams mēs atklājām, kāda patiesībā ir galvenā atšķirība starp amerikāņiem un citiem. Amerikāņu asums un nesaudzība bija plāna virskārtiņa, kas slēpa lielu nemieru. Mēs atklājām, ka sievietes vai sirmgalvji pavisam viegli spēj viņus nokaunināt, nostājoties vecāku pozā un nostrostējot par palaidnībām. Viss skurbulis izgaisa vienā mirklī, kā no spaiņa auksta ūdens.

Tikuši skaidrībā par to, kas notiek mūsu iekarotāju galvās, mēs spējām savu dzīvi padarīt ciešamāku par mata tiesu.

Satriekti atskārtām, ka amerikāņu acīs esam ienaidnieki, necik labāki par krieviem, un majors vēlas mūs sodīt. Pilsētnieki tika iedalīti darba bataljonos un sūtīti strādāt bruņotu sargu uzraudzībā kā karagūstekņi. Šie spaidu darbi bija sevišķi nepanesami tāpēc, ka mēs nevis sakopām postījumus, ko pilsētai bija nodarījis karš, bet gan labiekārtojām amerikāņu garnizona teritoriju un cēlām milzīgu un ķēmīgu pieminekli amerikāņiem, kas bija krituši kaujā par Bedu. Četriem kritušiem amerikāņiem. Majors Evanss bija pilsētu padarījis par cietumu. Dienaskārtībā bija kauns, un jebkuri lepnuma vai cerības asni tika nekavējoties iznīcināti. Nekas tāds mums nepienācās.

Bija viens prieciņš kāds amerikānis jutās vēl nelaimīgāks nekā mēs: kapteinis Donnīni. Izpildīt majora pavēles bija viņa pienākums, un no piedzeršanās ko viņš vairākkārt izmēģināja viņam, atšķirībā no pārējiem, nebija nekāda labuma. Pavēles viņš pildīja tik negribīgi, ka par to viņu noteikti varētu saukt pie karatiesas. Kopā ar Martu un mani viņš pavadīja tikpat daudz laika, cik kopā ar majoru, un viņa runas lielākoties sastāvēja no piesardzīgas atvainošanās par to, kas viņam jādara. Dīvainā kārtā mūs ar Martu skumjais, tumsnējais milzis nevis ērcināja, bet drīzāk iepriecināja.

Es domāju par majoru, stāvēdams dibenistabā pie darbgalda un pabeigdams Amerikas ērgli jaunā komandanta rakstāmgaldam. Marta gulēja uz manas lažiņas un skatījās griestos. Viņas kurpes bija baltas no akmens putekļiem. Visu dienu viņa bija strādājusi, ceļot amerikāņu pieminekli.

r Iā ja, es drūmi sacīju, ja es trīs gadus būtu cīnījies kaujas laukā, diez vai es būtu daudz draudzīgāks. Skatīsimies patiesībai acīs: vai nu labprātīgi, vai nelabprāt, mēs devām vīrus un materiālus, ar kuru palīdzību tika nogalināti simtiem tūkstošu amerikāņu. Es pamāju uz kalniem pie rietumu pamales. No kurienes tad krievi dabūja urānu?

-   Aci pret aci, zobu pret zobu, atsaucās Marta. Cik ilgi tā turpināsies?

Nopūtos un pašūpoju galvu:

-     Dieva vārds, čehi ir samaksājuši ar uzviju. Roka pret roku, kāja pret kāju, dedzināšana pret dedzināšanu, ievainojums pret ievainojumu, svītras pret svītrām.

Vairumu mūsu jaunekļu, arī Martas vīru, bijām zaudējuši pašnāvību viļņos starp krievu galvenajiem uzbrukumiem; no mūsu lielākajām pilsētām pāri bija palikuši gandrīz tikai akmeņi un dūmi.

-   Un, par visu samaksājuši, mēs dabūjam jaunu komisāru. Šie ir tādi paši kā tie citi, viņa rūgti noteica. Cik bērnišķīgi bija gaidīt, ka tā nebūs.

Šī milzīgā vilšanās, kurai es biju viņu izaudzinājis, šis gurdums un bezpalīdzība mīļais Dievs, tas bija nepanesami! Un vairs nekādu atbrīvotāju nebūs. Vienīgais spēks pasaulē tagad bija Amerika, un amerikāņi jau atradās Bedā.

Es nomākts atsāku darboties ap ērgli. Kapteinis man bija iedevis dolāra banknoti, no kuras nokopēt ģerboni. Tā, cik tajā ķetnā īsti ir bultu deviņas, desmit, vienpadsmit, divpadsmit, trīspadsmit.

Pie durvīm atskanēja citāds klauvējiens, ienāca kapteinis Donnīni.

-    Atvainojiet, viņš sacīja.

-    Laikam nekas cits neatliks, es atsaucos. Jūs esat uzvarējuši.

-    Baidos, ka manu nopelnu tur nav daudz.

-    Pēc majora kapteinim vairs īsti nebija, ko nošaut, teica Marta.

-    Kas noticis ar jūsu logu? kapteinis vaicāja.

Visa grīda bija piebirusi ar stikla šķembām, un vēju pa logu tagad nelaida iekšā liels papes gabals.

-     Man vakar rekvizēja pudeli alus, es atbildēju. Uzrakstīju majoram iesniegumu par to man droši vien nocirtīs galvu.

-    Ko jūs tur darāt?

-    Grebju ērgli ar trīspadsmit bultām vienā ķetnā un olīvzaru otrā.

-     Jums veicas. Tikpat labi jūs varējāt balsināt akmeņus. Jūs neiekļāva sarakstā, lai jūs varētu pabeigt to galdu.

-     Jā, es redzēju tos akmeņu balsinātājus, es atbildēju. Beda ar nobalsinātajiem akmeņiem izskatās labāk nekā pirms kara. Nemaz nevar iedomāties, ka tā tikusi bombardēta. Pēc majora pavēles viņa zālienā no balsinātiem akmeņiem bija izlikts pacilājošs uzraksts: 7402. militārās policijas rota, komandieris majors Lousons Evanss. Arī puķudobes un ietves ietvēra balsināti akmeņi.

-     Ak, viņš nav slikts cilvēks, taisnojās kapteinis. Brīnums, ka pēc visa pārdzīvotā viņš vēl ir tik lādzīgs.

-     Brīnums, ka pēc pārdzīvotā mēs visi vēl esam tik lādzīgi, noteica Marta.

-Jā, es saprotu. Zinu, jūs pieredzējāt briesmīgus laikus, bet arī majoram nav gājis viegli. Čikāgas bombardēšanā aizgāja bojā visa viņa ģimene, sieva un trīs bērni.

-    Es karā zaudēju vīru, norādīja Marta.

-    Ko īsti jūs gribat teikt ka mēs izciešam sodu par majora ģimenes bojāeju? Vai viņš domā, ka mēs tīkojām pēc viņu nāves? es jautāju.

Kapteinis atbalstījās pret darbgaldu un pievēra acis.

-    Nolādēts, es nezinu. Nezinu. Es cerēju, ka tā jūs viņu labāk sapratīsiet tas mazinās jūsu naidu. Bet nekas jau nemainās izskatās, ka viss ir bezjēdzīgi.

-     Vai jūs, kaptein, domājāt, ka spēsiet palīdzēt? Marta jautāja.

— 16,6. —

-    Agrāk, pirms biju nonācis šeit, jā, tā es domāju. Tagad es zinu, ka pēc manis nav nekādas vajadzības, un es nezinu, ko lai dara. Pie velna, es visiem jūtu līdzi un saprotu, kāpēc cilvēki ir tādi, kādi viņi ir jūs abi, visi pilsētnieki, majors, ierindnieki. Iespējams, ja es būtu dabūjis lodi ribās vai par mata tiesu izsprucis no liesmu metēja, es tagad būtu vīrišķīgāks.

-    Un pilns naida kā visi pārējie, teica Marta.

-   Jā un tādēļ tikpat pašpārliecināts kā viņi.

-    Neesmu pārliecināts drīzāk tikpat bezjūtīgs, es bildu.

-     Bezjūtīgs, viņš atkārtoja. Visiem ir savs iemesls būt bezjūtīgiem.

-   Tā ir pēdējā aizsardzības līnija, Marta sacīja. Bezjūtība vai pašnāvība.

-    Marta!

-    Tu pats zini, ka tā ir, viņa kategoriski atsaucās. Ja uz Eiropas ielu stūriem būtu gāzes kameras, rindas pie tām būtu garākas nekā pie maiznīcām. Kad beigsies viss šis naids? Nekad.

-    Marta, Dieva dēļ, lūdzu, es negribu, lai tu tā runā!

-     Majors Evanss saka to pašu, bilda kapteinis Donnīni. Vienīgi viņš grib turpināt cīņu. Pāris reižu, būdams pilns kā zeķe, viņš teica, ka gribētu būt miris mājās viņam nekā vairs nav. Kaujās viņš neprātīgi riskēja un nedabūja ne skrambiņu.

-    Nabags, noteica Marta. Karš ir beidzies.

-    Nu, vēl jau turpinās partizānu cīņas mežos ap Ļeņingradu. Viņš lūdza, lai viņu pārceļ uz turieni. Kapteinis lūkojās lejup un izpleta pirkstus pār ceļgaliem. Jā, bet vispār es atnācu jums pateikt, ka majors grib, lai viņa galds rīt būtu gatavs.

Atsprāga durvis, un darbnīcā iesoļoja majors.

-     Kaptein, kur, pie velna, jūs vazājaties? Es nosūtīju jūs uzdevumā, kas prasa piecas minūtes, ir pagājusi pusstunda, un jūs vēl arvien neesat atgriezies.

Kapteinis Donnīni izslējās miera stājā:

-    Piedodiet, ser.

-Jūs zināt, ko es domāju par kareivju brāļošanos ar ienaidniekiem.

-    Zinu, ser.

Viņš nostājās manā priekšā.

-    Tā, kas tur ir ar jūsu logu?

-   Viens no jūsu vīriem to vakarnakt izsita.

-   Ak, cik nelāgi, vai ne? Ko var atbildēt uz šādu jautājumu? Papuci, es teicu cik nelāgi, pareizi?

-   Jā, ser.

-      Papuci, es tev pateikšu vienu, un es gribu, lai tu to iegaumē reizi par visām reizēm. Un pēc tam gādā, lai to iegaumē visi, kas dzīvo šajā pilsētā!

-   Jā, ser.

-Jūs šajā karā esat zaudētāji. Tas ir skaidrs? Un es neesmu šeit ieradies tāpēc, lai tu vai kāds cits varētu pinkšķēt man uz pleca. Es šeit esmu ieradies, lai visi beidzot apjēgtu, ka ir zaudējuši, un netaisos pieļaut nekādas nejēdzības. Nekas cits mani neinteresē. Un nākamais, kas man taisnosies, ka ar krieviem pinies tāpēc, ka nekas cits neatlika, uz līdzenas vietas dabūs pa zobiem. Gluži tāpat kā tas, kurš činkstēs, cik grūti viņam klājies. Jums neklājās ne uz pusi tik grūti, kā jūs esat pelnījuši.

-   Jā, ser.

-   Tāda ir jūsu Eiropa, klusi teica Marta.

Majors nikni apcirtās uz viņas pusi:

-     Jaunkundzīt, ja tā būtu mana, es ar buldozeriem nošķūrētu visu šo utaino preteklību no zemes virsas. Kas no jums te ir? Ņergas! Ja atkal uzradīsies kāds draņķa diktators, visi barā skries pakaļ. Mani atkal, tāpat kā pirmajā dienā, pārsteidza tas, cik briesmīgi noguris un izklaidīgs viņš izskatās.

-    Ser… ierunājās kapteinis.

-    Klusu! Es šajā karā necīnījos tāpēc, lai visādi ērgļu skauti pēc tam varētu saimniekot. Tā, kur ir mans galds?

-    Es vēl neesmu pabeidzis ērgli.

-     Gribu redzēt! Pasniedzu viņam vairogu. Majors klusi nolamājās un pielika roku pie ģerboņa, kas rotāja viņa cepuri. Jābūt tādam kā šis, viņš teica. Es gribu tieši tādu pašu kā šis.

Es blisināju acis un skatījos uz ģerboni.

-     Bet tas arī ir tāds pats! Es precīzi nokopēju no dolāra banknotes!

-    Bultas, papuci! Kurā ķetnā viņam ir bultas?

-    Ā… Uz jūsu cepures labajā, bet uz dolāra zīmes kreisajā.

-    Un tā, papuci, ir milzīga atšķirība: viens nozīmē armiju, bet otrs civilistus. Viņš pacēla ceļgalu un pārlauza kokgriezumu pušu. Taisi no jauna! Tev par varītēm vajadzēja izdabāt krievu komandantam, tad nu izdabā arī man!

-    Vai drīkstu ko sacīt? es jautāju.

-    Nē. Vienīgais, ko es no tevis gribu dzirdēt, ir tas, ka galds būs gatavs rīt no rīta.

-    Bet pie tāda kokgrebuma jāstrādā vairākas dienas!

-    Vari negulēt nakti.

-   Jā, ser.

Viņš aizsoļoja, un kapteinis sekoja viņam pa pēdām.

-    Ko tu gribēji viņam teikt? Marta man sāji uzsmaidīja.

-   Es gribēju teikt, ka čehi pret viņa nīsto Eiropu ir cīnījušies tikpat ilgi un grūti kā viņš. Gribēju teikt, ka… Ak, vai nav vienalga?

-    Pastāsti!

-    Marta, tu to esi dzirdējusi simtiem reižu. Baidos, ka tev varētu būt apnicis. Gribēju teikt, ka esmu cīnījies pret Hābsburgiem un pret nacistiem, un pēc tam pret čehu komunistiem, un tad pret krieviem klusi un nemanāmi, bet cīnījies. Ne reizi neesmu nostājies diktatora pusē, un nemūžam to nedarīšu.

-     Labāk sāc taisīt viņam to ērgli. Atceries, bultām jābūt labajā ķetnā.

-     Marta, tev jau laikam nav gadījies nogaršot skotu viskiju? Iebāzu āmura galu grīdas spraugā un izcēlu dēli. Zem tā gulēja noputējusī viskija pudele, ko biju taupījis savai izsapņotajai svētku dienai.

Dzēriens bija gards, un mēs abi krietni apskurbām. Es strādāju, un it kā bija atgriezušās senās dienas, gandrīz jau šķita, ka Martas māte atkal ir dzīva, bet viņa pati jauna, skaista un bezbēdīga, mēs atkal esam savās Prāgas mājās, turpat ir mūsu draugi un… Ak Dievs, cik tas bija jauks brīdis.

Marta aizmiga uz lažiņas, un es, savā nodabā dungodams, nakts melnumā grebu Amerikas ērgli. Strādāju pavirši, pa roku galam, un savu nevērību nomaskēju ar tepi un viltus zeltījumu.

Dažas stundas pirms saullēkta pielīmēju ģerboni pie galda, uzliku skavas un aizmigu kā nosists, jaunā komandanta galds bija gatavs, gluži tāds pats ja neskaita ģerboni kā tas, ko biju taisījis krieviem.

Agri no rīta viņi ieradās pēc rakstāmgalda, pusducis kareivju un kapteinis. Kad viņi kā zārka nesēji stiepa to pāri ielai, galds atgādināja kādam austrumzemju despotam domātu sarkofāgu. Majors, stāvēdams durvīs, sagaidīja galdnešus un brīdinot bļaustījās ik reizi, kad izskatījās, ka dārgums var atsisties pret aplodu. Durvis aizvērās, to priekšā atkal nostājās sargkareivis, nekas interesants vairs nenotika.

Es iegāju darbnīcā, noslaucīju no ēvelsola skaidas un sāku rakstīt vēstuli majoram Lousonam Evansam no 1402. militārās policijas rotas, Bedā, Čehoslovākijā.

Cienījamais kungs, es rakstīju, aizmirsu ļums par rakstāmgaldu pateikt vienu lietu. Palūkojies zem ērgļa, jūs atklāsiet…

Uzreiz neaiznesu vēstuli uz namu ielas otrā pusē, kaut ari sākumā biju grasījies tā darīt. Pārlasot uzrakstīto, man kļuva mazliet nelabi ap dūšu tā nenotiktu, ja vēstule būtu adresēta krievu komandantam, kuram tā bija domāta vispirms. Prātošana par vēstuli sagandēja man pusdienas, kaut arī gadiem nebiju pieēdis pilnu vēderu. Marta, pati savas nomāktības varā, neko nepamanīja, lai gan parasti viņa baras, ja es nevērīgi izturos pret savu veselību. Nebilzdama ne vārda, viņa aizvāca manu šķīvi, kam nebiju pieskāries.

Vēlāk es izdzēru pēdējās viskija paliekas un pārgāju pāri ielai. Atdevu aploksni sargkareivim.

-Jau atkal par to logu, papuci? tas man noprasīja. Acīmredzot stāsts par manu logu bija iecienīts joks.

-    Nē, par kaut ko citu par rakstāmgaldu.

-    Labs ir, papuci.

-    Paldies.

Atgriezos darbnīcā, izstiepos uz lažas un gaidīju. Uz bridi pat izdevās iesnausties.

Mani pamodināja Marta.

-   Jā, lai nāk iekšā, es murmināju.

-Kas?

-    Kareivji.

-     Kādi kareivji? Es runāju par majoru. Viņš dodas prom.

-    Ko? Es vienā mirklī biju sēdus.

-   Viņš ar visām savām mantām sēžas džipā. Majors Evanss dodas prom no Bēdas!

Es metos pie loga un pavilku malā papes gabalu. Majors Evanss sēdēja džipa aizmugurē, viņam apkārt bija vesela kaudze somu, matracis un citas militāras lietas. Uz viņu skatoties, varētu nodomāt, ka Bēdas pievārtē norisinās sīvas cīņas. Viņš bargi raudzījās gar metāla ķiveres malu, karabīne pa rokai, patronjosta, nazis un pistole pie sāniem.

-     Viņš tomēr panācis, ka viņu pārceļ, es ar apbrīnu sacīju.

-    Cīnīsies ar partizāniem, Marta smējās.

-    Lai Dievs viņiem žēlīgs!

Džips sāka braukt. Majors Evanss pamāja ar roku un aiztraucās. Pēdējo reizi es šo ievērojamo cilvēku redzēju, kad džips, jau ārpus pilsētas, parādījās kalna galā. Majors pagriezās, parādīja garu degunu un jau nākamajā mirklī nozuda skatienam.

Es saskatījos ar kapteini Donnīni, kurš, stāvēdams ielas otrā pusē, palocīja galvu.

-    Kurš tagad būs komandants? es saucu.

Viņš piesita sev pie krūtīm.

-    Kas ir ērgļu skauti? čukstēja Marta.

-    Majora tonis liek domāt, ka ļoti nekareiviski, naivi un mīkstsirdīgi radījumi. Kuš! Viņš nāk šurp.

No sava jauniegūtā svarīguma apziņas kapteinis Donnīni bija reizē svinīgs un uzjautrināts.

Viņš domīgi aizdedzināja cigareti un raudzījas apkārt, it kā mēģinātu noformulēt kādu sakāmo.

-    Jūs jautājāt, kad beigsies naids, viņš pēdīgi ierunājās. Tas ir beidzies no šā brīža. Vairs nebūs nekādu spaidu darbu, nekādas zagšanas un logu dauzīšanas. Es neesmu pietiekami pieredzējis, lai nīstu. Viņš izpūta dūmus un atkal iegrima domās. Bet, ja Bēdas iedzīvotāji jau rīt neķersies pie darba, lai šo pilsētu padarītu par bērniem piemērotu vietu, es nešaubos, ka spēšu viņus ienīst tikpat sīvi kā majors Evanss.

Kapteinis aši apsviedās un atkal šķērsoja ielu.

-    Kaptein, es saucu viņam pakaļ, es aizrakstīju majoram Evansam vēstuli…

-    Viņš to nodeva man. Vēl neesmu izlasījis.

-    Vai es varu to dabūt atpakaļ?

-    Hm, viņš jautājoši skatījās man acīs. Jā. Tā ir uz mana galda.

-    Vēstule ir par galdu. Man tur vēl šis tas jāpielabo.

-   Atvilktnes veras, kā pienākas.

-    Ir viena īpaša atvilktne, par kuru jūs neko nezināt.

Viņš paraustīja plecus:

-    Nāciet!

Iemetis somā dažus darbarīkus, es steidzos uz viņa kabinetu. Rakstāmgalds lepnā vientulībā stāvēja visnotaļ spartiskās telpas vidū. Uz tā gulēja mana vēstule.

-Ja vēlaties, varat izlasīt, es sacīju.

Viņš atvēra vēstuli un skaļi lasīja:

-     Cienījamais kungs, aizmirsu Jums par rakstāmgaldu pateikt vienu lietu. Palūkojies zem ērgļa, Jūs atklāsiet, ka ozollapa ir nospiežama un pagriežama. Pagrieziet to tā, lai kātiņš būtu pret ērgļa kreiso ķetnu. Tad nospiediet ozolzīli ērglim virs galvas, un…

Kamēr viņš lasīja, es visu darīju tieši tā, kā pats biju aprakstījis. Nospiedu un pagriezu lapu mehānisms noklakšķēja. Ar īkšķi nospiedu zīli, un uz priekšu izbīdījās maza atvilktnīte izbīdījās par collas desmitdaļu, tieši tik daudz, lai to varētu satvert un izvilkt līdz galam.

-   Tur kaut kas aizķēries, es sacīju. Pabāzu roku zem galda un pārgriezu klavierstīgu, kas aizmugurē bija piestiprināta pie atvilktnītes. Ahā, nu ir kārtībā! Izvilku atvilktni ārā. Redzat?

-    Majoram Evansam tas būtu paticis, kapteinis Donnīni smējās. Burvīgi! Viņš ar labpatiku pastumdīja atvilktnīti šurpu turpu, priecādamies par to, cik pārsteidzoši labi tās priekšpuse saderas ar galda rotājumiem. Man uzreiz gribas, kaut man būtu noslēpumi.

Eiropā ir maz tādu, kuriem noslēpumu nav, atteicu. Viņš uz bridi pagrieza man muguru. Es vēlreiz pabāzu roku zem komandanta galda, iebāzu detonatorā sprūdu un aizvācu spridzekli.

Armagedons atskatoties

vai drīkstu lūgt mirklīti Jūsu laika? Mēs nekad neesam tikušies, taču atļaujos Jums rakstīt, jo kāds mums abiem kopīgs draugs cildinoši izteicās par Jums kā par personu, kuras prāta spējas un ieinteresētība ievērojami pārsniedz vidusmēru.

Kad kārtējām jaunajām ziņām ir tik liels svars, pārlieku viegli aizmirst svarīgos notikumus, ko esam piedzīvojuši pirms dažām dienām. Talab es vēlētos atsvaidzināt Jūsu atmiņu un atgādināt par notikumu, kas satricināja pasauli pirms nieka pieciem gadiem, un tomēr gandrīz neviens, izņemot mūs dažus, to vairs neatceras. Notikums, par ko es runāju, krietnu bībelisku apsvērumu vārdā tika iedēvēts par Armagedonu.

Iespējams, Jūs atcerēsieties to drudžaino sākuma laiku Paina institūtā. Jāatzīstas, ka, sākdams strādāt institūtā, es kaunējos un jutos muļķīgs, un darīju to vienīgi naudas dēļ. Piedāvājumu man netrūka, taču institūta kadru vervētāji solīja maksāt divreiz vairāk nekā paši labākie viņu konkurenti. Pēc trim trūcīgas studenta dzīves gadiem es biju parādos līdz kaklam, tādēļ piekritu šim piedāvājumam, sacīdams sev, ka nostrādāšu tur vienu gadu, nomaksāšu parādus, šo to iekrāšu, bet tad atradīšu cienījamu darbu un visu atlikušo dzīvi noliegšu, ka esmu spēris kāju simt jūdžu rādiusā ap Patinu Oklahomas pavalstī.

Pateicoties šim gara stingrības trūkumam, es iepazinos ar vienu no mūslaiku īstenajiem varoņiem, Dr. Gormenu Tarbelu.

Mans vērtīgais pienesums Paina institūtam bija vispārīga rakstura, lielākoties iemaņas, ko cilvēks iegūst līdz ar doktora grādu biznesa administrācijā. Šīs iemaņas es tikpat labi būtu varējis izmantot, vadīdams trīsriteņu fabriku vai atrakciju parku. Es ne mazākajā mērā neradīju teorijas, kas noveda mūs līdz Armagedonam un palīdzēja to pārdzīvot. Ierados notikumu vietā pavēlu, svarīgākās idejas jau bija dzemdinātas.

Ja mēs runājam par garīgumu un upuriem, doktora Tarbela vārdam noteikti vajadzētu atrasties šīs kampaņas un uzvaras patieso kaldinātāju saraksta augšgalā.

Hronoloģiski šim sarakstam droši vien būtu jāsākas ar nelaiķa Dr. Zēligu Sildknehtu no Drēzdenes. Viņš sava mūža un mantojuma prāvāko daļu ziedoja, cenzdamies, lielākoties bez panākumiem, piesaistīt uzmanību saviem ieskatiem par gara slimībām. Sildknehta atklājuma būtība lielā mērā bija tā, ka vienīgā universālā gara slimību teorija, kas aptver visus faktus, ir pati senākā, turklāt tā nekad nav atspēkota. Viņš uzskatīja, ka garīgi slimie ir Sātana apsēsti.

To viņš apgalvoja veselā virknē grāmatu, visas izdevis uz paša rēķina, jo neviens apgāds tām ne virsū skatīties negribēja, un mudināja uzsākt pētījumus, lai izdibinātu pēc iespējas vairāk par Sātanu, tā paveidiem, paradumiem, stiprajām pusēm un vājībām.

Nākamais šajā sarakstā būtu amerikānis, mans bijušais darba devējs Džesijs L. Pains no Patinas. Pirms daudziem gadiem naftas miljonārs Pains pasūtmāja savai bibliotēkai 50 steru grāmatu. Grāmattirgotājs izmantoja šo izdevību un līdz ar citiem dārgumiem tika vaļā no Dr. Zēliga Sildknehta kopotajiem rakstiem. Pains nosprieda, ka Sildknehta sējumos tā kā tie bija svešā valodā atrodams kaut kas tik bīstams, ka angliski tos nav iespējams publicēt. Viņš noalgoja Oklahomas universitātes ģermānistikas katedras vadītāju, lai tas viņam visu nolasītu priekšā.

Grāmattirgotāja izvēle Painu nebūt nenokaitināja kur nu, viņš aiz priekiem nezināja, kur likties. Visu mūžu kaunējies par savu trūcīgo izglītību, viņš beidzot bija atradis kādu, kuram ir pieci akadēmiskie grādi un kura filosofija pašos pamatos saskan ar viņa paša dzīves gudrību, proti: Šitā pasaule ir labu labā, tikai daži ir Velna apsēsti.

Ja Šildknehts būtu nodzīvojis dažus gadiņus ilgāk, viņš nebūtu nomiris kā trūkumcietējs. Diemžēl, lai pieredzētu Džesija L. Paina institūta dibināšanu, viņam pietrūka divu gadu. Kopš tā brīža katra naftas šalts pusē Oklahomas urbumu kļuva par naglu Sātana zārkā. Un, ja tiešām gadījās diena, kad neviens oportūnists nesēdās vilcienā, lai dotos uz Patinas staltajām marmora zālēm, tā bija neparasti klusi aizvadīta diena.

Tas saraksts, ja man vajadzētu turpināt, iznāktu visai garš, jo tūkstošiem amerikāņu, viņu vidū daži gudri un godīgi, devās atklājumu pilnajā ceļā pa Šildknehta norādītajām pētījumu takām. Pains ar svaigām banknotēm piestūķētiem čemodāniem turējās līdzi. Tomēr lielais vairums šo amerikāņu, kas ieņēma vietas vienā no lepnākajiem jebkad redzētajiem vieglas peļņas vilcieniem, bija nenovīdīgi, aprobežoti pasažieri. Viņu eksperimenti, visbiežāk drausmīgi dārgi, lielākoties bija ņirgāšanās par viņu labdara Džesija L. Paina tumsonību un lētticību.

No visiem šiem izšķērdētajiem miljoniem nebūtu ne mazākā labuma, un es, teiksim, būtu dabūjis savu grandiozo algu, nepielikdams nekādas pūles, lai to nopelnītu, ja nebijis Armagedona dzīvā mocekļa Dr. Gormena Tarbela.

Viņš bija institūta vecākais un cienījamākais līdzstrādnieks ap sešdesmit, ducīgs, dedzīgs, ar gariem, sirmiem matiem. Pēc drēbēm spriežot, varētu likties, ka viņš nakšņo patiltēs. Aizgājis pensijā pēc sekmīgas fiziķa karjeras vienā no lielajām Austrumkrasta rūpniecisko pētījumu laboratorijām, viņš bija izlēmis pavadīt vecumdienas netālu no Patinas. Kādu dienu, iedams uz veikalu pēc ēdamlietām, viņš bija iegriezies institūtā, gribēdams noskaidrot, kas īsti notiek šajās iespaidīgajās ēkās.

Es biju tas, kurš viņu uzņēma un, samanīdams viņā neparastu intelektu, visnotaļ muļķīgi pastāstīju, ko institūts grasās darīt. Ar visu savu attieksmi paudu, ka "starp mums, izglītotiem cilvēkiem runājot, tas viss ir tīrie murgi".

Viņš ir negrasījās kopā ar mani vīzdegunīgi pavīpsnāt par šo ieceri, toties izteica vēlēšanos uzmest aci Dr. Sildknehta sacerējumiem. Es atnesu viņam pašu galveno traktātu, kurā bija rezumētas visos pārējos izteiktās idejas, un, nostājies blakus, kamēr viņš pārlapoja grāmatu, viszinīgi ķiķināju.

-    Vai jums te ir brīvas laboratorijas? viņš galu galā noprasīja.

-    Hm, jā, vispār ir gan, es atbildēju.

-Kur?

-     Hm, viss ceturtais stāvs pagaidām stāv tukšs. Tur tikai tagad tiek pabeigti krāsošanas darbi.

-    Kurā kabinetā es varu iekārtoties?

-Jūs gribat teikt, ka vēlaties pieteikties darbā?

-    Es vēlos mieru, klusumu un vietu, kur strādāt.

-     Vai jūs, kungs, saprotat, ka šeit var nodarboties tikai ar demonoloģiskiem pētījumiem?

-    Brīnišķīga doma.

Es palūrēju vestbilā, lai būtu drošs, ka Painu nekur tuvumā nemana, un čukstēju:

-   Jūs tiešām domājat, ka ar to ir vērts nosist laiku?

-     Ar kādām tiesībām lai es domātu citādi? Vai jūs man varat pierādīt, ka Sātana nav?

-    Ē, kā lai es… Dieva dēļ, neviens izglītots cilvēks netic…

Krakš! Viņa spieķis noblīkšķēja uz mana plūdlīniju galda

virsmas.

-     Kamēr mēs neesam pierādījuši, ka Sātana nav, viņš ir tikpat reāls kā šis galds.

-   Jā, kungs.

-    Tev, zēn, nevajag kaunēties par savu darbu! Tas, kas tiek darīts šeit, pasaulei dāvā tikpat daudz cerību kā visi tie pētījumi, kas notiek atomfiziku laboratorijās. "Ticiet Sātanam," es teikšu, un, kamēr mums trūks pārliecinoša pamatojuma viņam neticēt, mēs ticēsim. To sauc par zinātni!

-   Jā, ser.

Un viņš aizsoļoja pa gaiteni, lai aicinātu uz garīgu atmodu, bet pēc tam uzkāpa ceturtajā stāvā, kur izvēlējās sev laboratorij u un norīkoja krāsotājus ķerties pie darba, lai no rīta viss būtu gatavs.

Es vilkos viņam pakaļ ar darbā iestāšanās veidlapu. Ser, es teicu, vai jūs, lūdzu, nebūtu tik laipns un neaizpildītu šo?

Viņš neskatīdamies to paņēma un iebāza kabatā, kas, piestūķēta ar sazinkādiem saņurcītiem papīriem, bija uzblīdusi kā seglu soma. Veidlapu viņš tā arī neaizpildīja, toties padarīja administratora dzīvi par murgu, vienkārši ievākdamies pie mums.

-     Un tagad, ser, mums jārunā par algu, es teicu. Cik daudz jūs vēlaties saņemt? ■

Viņš nepacietīgi atmeta ar roku, noraidīdams šo jautājumu: Es te esmu, lai nodarbotos ar zinātni, nevis ar grāmatvedību.

Pēc gada tika izdots Paina institūta pirmais ikgada pārskats. Pēc visa spriežot, galvenais sasniegums bija tas, ka 6 000 000 Paina dolāru atkal bija nonākuši apgrozībā. Rietumu pasaules prese pārskatu nodēvēja par gada smieklīgāko lasāmvielu un pārpublicēja fragmentus, kas to apliecina. Komunistu prese mūsu izdevumu nosauca par gada drūmāko grāmatu un veltīja ievadrakstus stāstam par amerikāņu multimiljonāru, kas, vēlēdamies vairot peļņu, cenšas nodibināt attiecības ar Sātanu.

Dr. Tarbels necēla ne ausu. Mēs šobrīd esam tajā stadijā, kurā pirms kāda laika, pētot atoma uzbūvi, atradās fizika, viņš ņipri sacīja. Mums ir šādas tādas idejas, kas pagaidām balstās tikai uz ticību. Var jau būt, ka tās ir smieklīgas, bet, kamēr nav veikti gana pārliecinoši eksperimenti, smieties ir tumsonīgi un nezinātiski.

Pārskatā, ar grūtībām samedījamas starp neskaitāmām murgu pilnām lappusēm, bija atrodamas trīs Dr. Tarbela izvirzītās hipotēzes.

Tā kā daudzos gadījumos gara slimības ir izdziedināmas ar elektrošoku, var pieņemt, ka Sātanam nepatīk elektrība; tā kā daudzos ne visai smagos gadījumos gara slimības ir izdziedināmas ar izvērstu slimnieka pagātnes iztirzāšanu, var pieņemt, ka Sātanam derdzas nebeidzamas runas par seksu un bērnību; tā kā, pēc visa spriežot, Sātans, ja viņš eksistē, visus neapsēž ar vienādu spēku, tātad no dažiem slimniekiem viņu var izdzīt laukā ar runāšanu, no citiem izbiedēt ar biedēšanu un no citiem vispār nevar izdzīt, nenogalinot pašu slimnieku.

Es biju klāt, kad kāds žurnālists izprašņāja lārbelu par šīm hipotēzēm. Jūs jokojat? jautāja žurnālists.

-    Vai jūs gribat teikt, ka es šīs idejas izvirzu rotaļīgi? Tādā gadījumā jā, jokoju.

-   Tātad jūs uzskatāt, ka tās ir blēņas?

Paliksim pie vārda "rotaļīgi", atbildēja Dr. Tarbels. Un, ja jūs, puisīt, papētītu zinātnes vēsturi, tad visticamāk atklātu, ka vairums patiesi dižu ideju radušās no intelektuālām rotaļām. Visa tā apdomīgā, prātīgā vaikstīšanās faktiski ir knakstīšanās ap lielo ideju robežām.

Tomēr pasaulei atbilstošāks likās vārds "blēņas". Nepagāja necik ilgs laiks, un līdztekus smieklu runām Pa tina jau varēja piedāvāt ari smieklīgas ainas. Teiksim, iztēlojieties cilvēku ar radioaustiņām, pa kurām caur viņa galvu tiek raidīta vāja elektriskā strāva, un viņš tādējādi kļuvis par Sātanam netīkamu mājokli. Tika apgalvots, ka strāva esot netverama, taču es reiz šīs austiņas uzliku, un sajūtas bija ārkārtīgi nepatīkamas. Atceros vēl kādu fotogēnisku eksperimentu: mēreni jukusi sieviešu dzimuma persona nosēdināta milzīgā stikla burkā un runā par savu pagātni: teorētiski burkai būtu vajadzējis kaut kādā mērā aizturēt Sātana matēriju un šādi to mazpamazām izdzīt. Šīs jaukās ainiņas vairoties vairojās, cita par citu absurdāka un dārgāka.

Tad notika operācija Žurkcaurums (nosaukums manis dots). Tas dēļ Painam pirmo reizi nez cik gadu laikā nācās painteresēties par savu bankas bilanci, un ieraudzītais lika viņam mesties jaunu naftas lauku meklējumos. Paredzamie izdevumi bija tik baisi, ka es iebildu pret šo pasākumu, taču Dr. Tarbelam izdevās Painam iegalvot, ka sātaniskās teorijas var pārbaudīt, vienīgi veicot eksperimentu ar lielu daudzumu cilvēku. Un, tātad, operācija Žurkcaurums bija mēģinājums atpestīt no Sātana Novatas, Kregas, Otavas, Delavēras, Aderas, Čerokī, Vagoneras un Rodžersas apgabala iedzīvotājus. Meizas apgabalam pārējiem pa vidu vajadzēja palikt bez aizsarga kā kontrolgrupai.

Pirmajos četros apgabalos tika izdalīti 97 000 pāru radioaustiņu, kuras par atlīdzību vajadzēja valkāt dienu un nakti.

Četros pēdējos tika izveidoti centri, uz kuriem visiem par atlīdzību vismaz divas reizes nedēļā vajadzēja nākt un stāstīt visu, kas sakrājies uz sirds. Šo centru pārraudzību es nodevu palīgam. Nespēju tur izturēt: gaiss mūždien bija biezs no žēlošanās un neaptverami garlaicīgām gaudu runām.

Pēc trim gadiem Dr. Tarbels iesniedza Džesijam L. Painam konfidenciālu atskaiti par šiem eksperimentiem un uzreiz pēc tam likās slimnīcā ārstēties no pārpūles. Atskaitē viņš izteicās, lietodams visai izvairīgus formulējumus, un piekodināja Painam, lai pagaidām to nevienam nerāda, jo pie rezultātiem vēl jāstrādā daudz jāstrādā.

Gulēdams savā palātā, Tarbels piedzīvoja briesmīgu šoku, pa radio dzirdēdams, kā tiek pieteikta Paina uzstāšanās nacionālajā translācijā, un Pains, ievadā kaut ko pavervelējis, paziņo:

-    Šitajos astoņos apgabalos, kuramējos mēs sargājam, neviens nav Sātana apsēsts. Tur ir papilnam visādu vecu gadījumu, bet neviena no jauna nav, tik pieci, kas neprot normāli runāt, un septiņpadsmit, kas bija par slinku uzlādēt baterijas. Un tie meizieši, kuriem ar visu vajdzēja tikt galā pašiem, bez mums, tie brauc ellē tāpat kā vienmēr…

Tā lielākā nelaime pasaulē ir Sātans, un tā ir bijis no laiku laikiem, Pains noslēdza savu runu. Nu, tagad mēs esam viņu iztriekuši no visas ziemeļaustrumu Oklahomas, tik no Meizas apgabala ne, bet droši vien varam iztriekt arī no turienes un vispār padzīt no zemes. Bībelē rakstīts, ka drīz būs liela cīņa starp labu un ļaunu. Cik es redzu, rekur tā cīņa arī ir.

-    Vecais stulbenis! ieaurojās Tarbels. Ak Dievs, kas nu būs?

Diez vai vēsturē būtu viegli atrast brīdi, kad Pains ar savu paziņojumu izraisītu vētraināku reakciju. Kādi tad bija tie laiki: pasaule, it kā savu roku būtu pielikusi kāda nešpetna maģija, bija sašķēlusies naidā, bija uzsāktas darbības un pretdarbības, kas, pēc visa spriežot, varēja beigties vienīgi ar katastrofu. Ko darīt, neviens nezināja. Cilvēces liktenis, likās, vairs nebija cilvēku rokās. Dienas pagāja bezcerīgā izmisumā, nemitīgi dzirdot aizvien briesmīgākas ziņas.

Un te pēkšņi Oklahomā, Patinas pilsētā, tiek paziņots, ka pasaules vienīgā nelaime ir tā, ka Sātans ganās savā vaļā. Un līdztekus paziņojumam tiek celti priekšā pierādījumi un piedāvāts risinājums!

Atvieglojuma nopūtu, kas pāršalca zemi, droši vien varēja dzirdēt arī citās galaktikās. Pasaules nelaime nav ne krievi, ne amerikāņi, ne ķīnieši, nav arī angļi, zinātnieki, ģenerāļi, finansisti, politiķi vai lai slavēts Dievs! citi nabaga cilvēciņi. Cilvēki ir labi, viņi ir krietni, nevainīgi un gudri, un tikai Sātana vainas dēļ saiet grīstē viņu cildenie nodomi. Ikkatra divkājaina indivīda pašapziņa pieauga tūkstoškārt, un nevienam nebija jānokaunas tikai Sātanam.

Visu zemju politiķi rikšoja pie mikrofoniem, lai pasludinātu, ka viņi nostājas pret Sātanu. Visu laikrakstu un žurnālu redaktori ieņēma šīs pašas brašās pozīcijas pret Sātanu. Viņa pusē nebija neviena.

Mazās valstis iesniedza Apvienoto Nāciju Organizācijai rezolūciju, mudinot lielvalstis sadoties rokās, kā klājas mīļiem bērniem kas gan cits tās sirds dziļumos bija? un uz mūžīgiem laikiem patriekt no zemes virsas cilvēku cilts vienīgo ienaidnieku Sātanu.

Daudzus mēnešus pēc Paina paziņojuma, lai izpelnītos vietu kāda laikraksta pirmajā lappusē, atlika vienīgi izvārīt eļļā vecmāmuļu vai bizot pa bāreņu namu, vicinot kaujas cirvi. Visi rakstīja un runāja tikai par Armagedonu. Skribenti, kas bija izklaidējuši lasītājus ar krāšņām pasaciņām par Patinas pētījumiem, piepeši bija kļuvuši par nopietniem speciālistiem

ISS tādās lietās kā Brapūras velna zvani, zābakzoļu apgādāšana ar krustiem, melnās mesas un visādās citās zinībās. Pasts strādāja ar pārslodzi kā Ziemassvētkos, vēstules uz ANO, valdības iestādēm un Paina institūtu plūda straumēm. Kā izskatījās, visi jau sen bija zinājuši, ka pasaules posts ir vienīgi Sātans. Daudzi teicās viņu redzējuši, un gandrīz katram bija žilbinošas idejas, kā tikt no viņa vaļā.

Tie, kuriem likās, ka tas viss ir vājprāts, jutās kā bēru apdrošināšanas aģenti dzimumdienas viesībās, un lielākoties viņi tikai raustīja plecus un nevēra vaļā muti. Tos, kuri kaut ko runāja, tik un tā neviens nedzirdēja.

Šaubīgo vidū bija ari Dr. Gormens Tarbels. Apžēliņ, viņš sāpīgi sacīja, mēs taču nezinām, ko ar tiem saviem eksperimentiem pierādījām. Tas bija pats sākums. Jāpaiet gadiem, lai mēs zinātu, vai mēs vispār kaut kā paplucinājām Sātanu. Pains ar savu bļaustīšanos panāca, ka tagad visi domā pietiek iedarbināt pāris aparātu, un atkal iestāsies paradīze zemes virsū. Neviens viņā neklausījās.

Pains, kurš galu galā bija bankrotējis, nodeva Institūtu ANO, un tika nodibināta ANDPK, Apvienoto Nāciju Demonoloģisko pētījumu komisija. Mūs abus ar Dr. Tarbelu iecēla par ASV pilnvarotajiem delegātiem, un komisijas pirmā sēde notika Patinā. Mani ievēlēja par priekšsēdētāju, un, kā jau varat iedomāties, man nācās uzklausīt daudz dumju joku par to, ka sava vārda dēļ šim amatam esmu pats labākais kandidāts.

Komisijai bija ļoti grūti strādāt: no mums gaidīja patiesībā prasīja ārkārtīgi daudz, bet mēs vispār nezinājām, ko darīt. Pasaules iedzīvotāji mūs bija pilnvarojuši nevis novērst gara slimības, bet iznīcināt Sātanu. Tomēr pamazām, strādājot briesmīgi grūtos apstākļos, mēs ieskicējām plānu faktiski tā autors bija Dr. Tarbels.

Mēs neko nevaram solīt, viņš teica. Varam vienīgi izmantot šo iespēju veikt pasaules mēroga eksperimentus. Tie visi ir tikai pieņēmumi, tātad nevienam nenotiks nekas ļauns, ja mēs pieņemsim vēl šo un to. Pieņemsim, ka Sātans ir kaut kas līdzīgs epidēmijai, un atbilstoši apkarosim viņu. Varbūt mums izdosies panākt, ka viņš vairs nespēj atrast tīkamu mītnes vietu nevienā cilvēkā, un viņš pazudīs, nomirs vai pārvāksies uz kādu citu planētu velns viņu zina, kur velni paliek, ja tie vispār pastāv.

Mēs aplēsām, ka ikkatra pieauguša cilvēka un katra bērna apgādāšana ar elektriskajām austiņām izmaksās aptuveni 20 000 000 000 ASV dolāru, vēl 70 000 000 000 aizies par baterijām. Mūsdienu karu vajadzībām itin mērena cena, taču mēs drīz atklājām, ka pasaules iedzīvotāji tik dārgi ir gatavi maksāt tikai par līdzcilvēku nogalināšanu.

Tādā gadījumā piemērotāka likās "Bābeles torņa" metode. Runāšana nemaksā dārgi.Ta nu ANDPK pirmais ierosinājums bija visā pasaulē ierīkot izrunāšanās centrus un mudināt visus (izmantojot dabiskus piespiešanas līdzekļus vieglu peļņu, dunci ribās vai biedēšanu ar mūžīgu pazušanu) regulāri apmeklēt šos centrus un izkratīt sirdi par bērnību un seksu.

Pasaules reakcija uz šo ieteikumu, pirmo pazīmi, ka ANDPK no visas tiesas grasās ķerties Sātanam pie ragiem, atklāja, ka entuziasma uzplūdos slēpjas dziļas nemiera strāvas. Daudzi līderi sāka laipot, tika izteikti netieši iebildumi šādā garā "ir pretrunā ar mūsu dižo nacionālo mantojumu, kura vārdā mūsu senči nelokāmi ziedoja…". Neviens nebija tik negudrs, lai vēlētos, ka viņu uzskata par Sātana aizstāvi, un tomēr daudzu augsti stāvošu personu mudinājumi ievērot piesardzību stipri atgādināja aicināšanu uz pilnīgu bezdarbību.

Dr. Tarbels sākumā domāja, ka šādu reakciju izraisa bailes ļaudis baidās no tā, ka Sātans atriebsies par to, ka mēs gribam viņu apkarot. Vēlāk, paspējis papētīt opozīcijas personālsastāvu un paziņojumus, viņš jautri sacīja: Vai manu vai, šiem šķiet, ka mums ir izredzes! Šie pļūtī karstu, baidīdamies, ka viņiem, ja Sātans nepļaus cilvēci, vairs neatlēks ne suņu ķērāju darbs!

Tomēr, kā jau es sacīju, mums bija sajūta, ka mūsu izredzes kaut ko mainīt pasaulē ir viens pret desmit divpadsmitajā pakāpē. Pateicoties kādam atgadījumam un nenoskārstiem strāvojumiem opozīcijā, tās drīz saruka līdz vienam pret desmit divdesmit septītajā pakāpē.

Atgadījums, ko es nupat pieminēju, notika drīz pēc komisijas pirmā ieteikuma publicēšanas. Kā viegli un ātri izsvēpēt Sātanu? Tas taču katram muļķim skaidrs, viens Amerikas delegāts čukstēja otram ANO Ģenerālajā asamblejā. Kas var būt vienkāršāk! Vajag tikai uzspert viņu gaisā ar visu to viņa Kremļa midzeni. Delegāts domāja, ka mikrofons viņam priekšā nav ieslēgts, bet, ai, kā viņš alojās!

Sī piezīme tika noraidīta uz komunikāciju centru un, kā jau pienākas, pārtulkota četrpadsmit valodās. Krievijas delegāti izgāja no zāles un telegrafēja uz dzimteni, taujādami, kā uz to pieklātos atbildēt. Pēc divām stundām tie atgriezās ar paziņojumu:

Ar šo Padomju Sociālistisko Republiku Savienības pilsoņi pārtrauc jebkādu atbalstu Apvienoto Nāciju Demonoloģisko pētījumu komisijai, uzskatot tās darbību par ASV iekšējo lietu. Krievu zinātnieki visā pilnībā piekrīt Paina institūta atklājumiem par Sātana klātbūtni visu Savienoto Valstu teritorijā. Veicot tādus pašus eksperimentus, zinātnieki PSRS robežās nav atklājuši ne mazākās Sātana darbības pēdas, tādējādi mēs -uzskatām, ka šī problēma attiecas tikai uz amerikāņiem. PSRS tauta vēl Amerikas Savienoto Valstu pilsoņiem sekmes viņu grūtajā cīņā un cer, ka tiem visdrīzākajā laikā izdosies kļūt par pilnvērtīgiem biedriem draudzīgo nāciju saimē.

Amerika instinktīvi reaģēja, paziņojot, ka jebkāda ANDPK darbība Savienotajās Valstīs tiks uzskatīta par vēl vienu krievu propagandas uzvaru. Citas valstis sekoja šim piemēram, pasludinot, ka ir pilnīgi brīvas no Sātana. Ar ANDPK bija cauri. Godīgi sakot, es jutos atvieglots. No ANDPK man pēdējā laikā bija vienas vienīgas galvassāpes.

Cauri bija arī ar Paina institūtu, jo Pains bija bezcerīgi bankrotējis, un Patinas durvīm gribot negribot bija jāliek priekšā atslēga. Kad tika paziņots par slēgšanu, neskaitāmie blēži, kas Patinā bija dzīvojuši kā nieres taukos, metās uz manu kabinetu, un es iemuku Dr. Tarbela laboratorijā.

Kad ienācu pa durvīm, viņš aizkūpināja cigāru pie nokaitēta lodāmura. Pamājis man ar galvu, viņš, piemiedzis acis, cauri cigāra dūmiem noraudzījās uz bārenīgo demonologu bizošanu pagalmā. Bija pēdējais laiks tikt vaļā no šīs publikas, beidzot varēsim kaut ko izdarīt.

-    Vispār jau mēs arī esam atlaisti.

-    Man šobrīd nauda nav vajadzīga, teica Tarbels. Man vajag elektrību.

-   Tad pasteidzieties! Pēdējais čeks, ko es nosūtīju elektrības kantorim, bija gaužām skumīgs. Jā, un ar ko īsti jūs nodarbojaties?

Viņš pielodēja kaut kādu kontaktu apmēram četru pēdu augstam (diametrā-sešas pēdas) vara cilindram ar vāku. Taisos kļūt par pirmo MTI beidzēju, kas mucā nobraucis pa Niagāras ūdenskritumu. Kā jums šķiet, iztikai ar to pietiks?

-    Nopietni!

-   Kāds prātīgs zēns. Vispirms palasiet man kaut ko priekšā! Rekur, no tās grāmatas! Redzat, tur ir grāmatzīme?

Tā grāmata bija maģijas jomas klasika, sera Džona Frēzera "Zelta zars". Es atvēru to atzīmētajā vietā un ieraudzīju pasvltrojumu tur, kur bija aprakstīta svētā Sekēra mesa jeb Melnā mesa. Es lasīju:

"Svētā Sekēra mesu var noturēt vienīgi baznīcas drupās vai pamestā baznīcā, kur kvern un ūjina pūces, kur krēslā laidelējas sikspārņi, kur naktis pārlaiž čigāni un zem apgānītā altāra tup krupji. Turp vakarā dodas melnais priesteris… Kad pulkstenis sit vienpadsmit, viņš sāk bubināt ačgārni mesu un pabeidz to lasīt tieši tajā brīdī, kad zvani skandina pusnakti… Hostija, ko viņš iesvēta, ir melna un trijstūraina; vīnu viņš neiesvēta, bet dzer ūdeni no akas, kurā iemests nekristīta bērniņa līķis. Viņš pārmet krustu, taču pārmet to pār zemi un ar kreiso kāju, un veic vēl daudz tādu darbību, kuras redzot krietns kristietis līdz sava mūža galam būtu sists ar aklumu, kurlumu un mēmumu." Fu! es teicu.

-    Kad tā izdarās, Sātans ierodas tikpat zibenīgi kā sarkanā mašīna uz ugunsgrēka trauksmi, sacīja Dr. Tarbels.

-Jūs taču nedomājat, ka tā tiešām ir?

Viņš paraustīja plecus:

-    Neesmu pārbaudījis. Pēkšņi nodzisa gaisma. Ahā, viņš nopūtās un nolika lodāmuru. Nu, šeit mēs vairs neko nevaram iesākt. Ejam meklēt kādu nekristītu bērniņu!

-    Vai jūs man tā arī nepateiksiet, kas šis par bunduli?

-Tas ir acīmredzams. Slazds Sātanam, kas gan cits.

-    Bez šaubām. Es nepārliecinoši pasmaidīju un pakāpos nostāk. Un jūs taisāties viņu pievilināt ar velnarutka rausīšiem.

-    Viena no svarīgākajām Paina institūtā izstrādātajām teorijām, manu zēn, ir tāda, ka Sātans neizjūt ne mazāko kāri pēc velnarutka, velnakrēsliem, velnaķepām un tā joprojām. Toties mēs nešaubāmies, ka elektrība gan viņam nav vienaldzīga, un, ja tiktu samaksāts elektrības rēķins, mēs varētu dzīt elektrību caur šā cilindra sienām un vākam. Tad vajadzētu tikai sagaidīt, kamēr Sātans ielien cilindrā, aši nospiest svirslēdzi, un viņš būtu mums rokā. Iespējams. Kas zina? Vai kāds ir bijis pietiekami negudrs, lai to pārbaudītu? Kā sacīts truša sautējuma receptē, papriekšu noķeriet trusi.

Biju domājis, ka demonoloģijas man tagad kādam laikam pietiks, un grasījos pievērsties kam citam, taču Dr. Tarbela apņēmība bija tik nesatricināma, ka man sagribējās palikt kopā ar viņu, lai redzētu, kādas "intelektuālas rotaļas" viņam vēl padomā.

Un tā, kad bija pagājis pusotrs mēnesis, kādu nakti mēs ar Dr. Tārbelu Skenektadī uguņu blāzmā kāpām lejup uzMohokas ieleju, vilkdami ratiņus ar vara bunduli un ritinādami līdzi vadus no spoles, ko es stiepu uz muguras.

Apmēram pusceļā līdz upei bija vecā Ēri kuģu ceļa posms, kurā, žilbinot mums acis, atstarojās pilnmēness. Upē bija izbagarēti jauni kanāli, un Ēri kuģu ceļš, pilns nekustīga, iesāla ūdens, stāvēja, pamests novārtā. Drupas tā malā reiz bija viesnīca, kurā sev naktsmājas atrada laivinieki un citi tagad aizmirstā ūdensceļa braucēji.

Līdzās viesnīcas drupām vīdēja baznīcas karkass bez jumta.

Apņēmīgs, nelokāms šajā praulu un rēgu draudzē pretim naksnīgajām debesīm sniedzās vecais tornis. Kad mēs iegājām baznīcā, kaut kur upes augštecē, baržas vilkdams, notaurējās velkonis, un tā sirēna, atbalsodamās ielejas arhitektūrā, sasniedza mūs nopietna, sērīga.

Ieūjinājās pūce, pāri mūsu galvām aizšāvās sikspārnis. Dr. Tarbels aizvēla bunduli līdz altārim. Es pievienoju izritinātos vadus slēdzim un, likdams lietā vēl divdesmit pēdas garu vadu, savienoju slēdzi ar bunduli. Ar vada otru galu mēs žagām elektrību no kādas zemnieku mājas nokalnē.

Cik pulkstenis? čukstēja Dr. Tarbels.

-    Bez piecām vienpadsmit.

-     Labi. Mēs abi bijām stīvi aiz bailēm. Ta, klausieties! Es gan nedomāju, ka te vispār kaut kas notiks, bet, ja nu tomēr notiek nu, ar mums -, es tajā zemnieku mājā atstāju vēstuli.

-      Jūs neesat vienīgais, es atsaucos. Satvēru viņu aiz elkoņa. Klau, varbūt labāk nevajag? es lūdzos. Ja Sātans tiešām ir un ja mēs tā neliekamies mierā un viņu tramdām, viņš taču noteikti klups mums virsū un kas zina, ko viņš var izstrādāt!

-    Varat iet prom, ja gribat, Tarbels atbildēja. Gan jau es ar to slēdzi tikšu galā.

-    Jūs par visām varēm gribat to darīt?

-     Esmu pārbijies līdz nemaņai, bet, jā, gribu gan, viņš atbildēja.

Es smagi nopūtos. Skaidrs. Lai Dievs jums žēlīgs. Slēdzis paliek manā ziņā.

-    Labi, viņš vāri pasmaidīja. Lieciet galvā aizsargķiveri, un aiziet!

Kaut kur Skenektadī torņa pulkstenis sāka sist vienpadsmit.

Dr. Tarbels norīstījās, piegāja pie altāra, pagrūda sānis krupi un uzsāka derdzīgo rituālu.

Šo pusotru mēnesi viņš bija pavadījis, apgūdams un iestudēdams savu lomu. Es tikmēr meklēju pienācīgu norises vietu un vācu kopā visus drūmos rekvizītus. Aku, kurā iemests nekristīta bērniņa līķis, es neatradu, bet biju sadabūjis šādas tādas mantiņas, kas likās gana baigas, lai pat ļoti izvirtis dēmons tās uzlūkotu ar labpatiku.

Un tā, ziedodamies zinātnei un cilvēcei, Dr. Tarbels no visas sirds skandēja svētā Sekēra mesu, ar neslēptām šaušalām sejā darīdams lietas, kuras redzot krietns kristietis būtu sists ar aklumu, kurlumu un mēmumu.

Man kaut kā izdevās palikt pie pilnas sajēgas un, kad Skenektadī stundenis sāka dimdināt divpadsmit, es atviegloti nopūtos.

-      Sātan, parādies! Dr. Tarbels ieaurojās, pulkstenim zvanot. Uzklausi savus kalpus, ak, Tumsas kungs, un parādies!

Noskanēja pēdējais zvana sitiens, un Dr. Tarbels spēku izsīkumā saguma pār altāri. Pēc brīža viņš atkal izslējās taisni, paraustīja plecus un pasmaidīja. Rauj viņu kociņš, viņš teica. Nepamēģināsi neuzzināsi.

Es paņēmu skrūvgriezi un grasījos atvienot vadus. Cerams, ANDPK un Paina institūta dziesmiņa beidzot tiešām ir nodziedāta, es teicu.

-    Nu, man ir vēl viena otra ideja, Dr. Tarbels atteica. Un tad viņš sāka gaudot.

Pacēlis galvu, es ieraudzīju viņu, acis iepletušu, drebam pie visām miesām. Viņš pūlējās kaut ko sacīt, taču no mutes lauzās tikai aizžņaugta gārdzoņa.

Tad sākās gluži fantastiska cīņa: otrreiz tādu neviens vairs neredzēs. Desmitiem mākslinieku ir centušies to atainot, taču, lai cik izvelbtas viņi gleznotu larbela acis, lai cik sarkanu trieptu viņa seju, lai cik sasprindzinātus iezīmētu muskuļus, Armagedona varoņcīņu viņi nespēj attēlot ne par naga melnumu.

Tarbels noslīga uz ceļiem un, gluži kā turēdamies pretī milža vilktām važām, pamazām slīdēja uz vara bunduļa pusi. Viņa drēbes bija slapjas no sviedriem, viņš spēja vienīgi vaidēt un elsot. Atkal un atkal, kad viņš apstājās, lai atgūtu elpu, neredzami spēki vilka viņu atpakaļ, un viņš atkal uzslējās ceļos un, atdodams pozīcijas, kārpījās uz priekšu.

Pēdīgi sasniedzis bunduli, viņš ar neiedomājamām pūlēm, kā celdams ķieģeļus, pieslējās kājās un iegāzās iekšā. Varēja dzirdēt, kā viņš tur skrāpējas gar izolācijas materiālu, un tukšais cilindrs baigi atbalsoja viņa elpas vilcienus.

Es skatījos kā apstulbis, nespēdams ne noticēt savām acīm, ne saprast, kas notiek, ne izdomāt, ko lai dara.

Rīkojies! no bunduļa kliedza Dr. Tarbels. Viņa roka parādījās caurumā, aizvēra vāku, un viņš vēlreiz iekliedzās tālā un vājā balsī: Kusties!

Un tad es sapratu un sāku drebēt pie visām miesām, man kļuva nelabi. Es sapratu, ko viņš no manis grib, ko paģēr ar pēdējiem Sātana pārņemtās dvēseles spēkiem.

Es noķīlēju vāku no ārpuses un nospiedu svirslēdzi.

Paldies Dievam, ka līdz Skenektadī nebija tālu. Sazvanīju kādu Vienības koledžas elektrotehnikas pasniedzēju, un tas trīsceturtdaļstundu laikā izgudroja un uztaisīja primitīvas gaisa slūžas, pa kurām Dr. Tarbelam varēja piegādāt gaisu un ēdamo un kuras nesatricināmi veidoja elektrisku, sātandrošu barjeru starp viņu un ārpasauli.

Nav šaubu, ka visvairāk šajā traģiskajā uzvarā pār Sātanu skumdina Dr. Tarbela prāta spēju zudums. No šā apbrīnojamā instrumenta vairs nekas nav palicis pāri. Tas, kas ir viņu apsēdis, izmanto viņa balsi un fizisko ķermeni, mēģinādams izkaukt līdzjūtību un brīvību, izkliedzot dažnedažādus nekrietnus melus, piemēram, ka Tarbelu bundulī esot iegrūdis es. Lomā, ko es nospēlēju, arī netrūka, ja drīkst tā izteikties, ciešanu un ziedošanās.

Ņemot vērā, ka Tarbela lietā diemžēl ir daudz pretrunu un propagandas vārdā mūsu valsts nedrīkst oficiāli atzīt, ka Sātans sagūstīts tās teritorijā, Tarbela aizsardzības fonds no valdības nesaņem finansiālu atbalstu. Sātana slazda un tā medījuma uzturēšanas izdevumi tiek segti, izmantojot ziedojumus no sabiedriski apzinīgām personām tādām kā Jūs.

Salīdzinājumā ar labumu, ko gūst visa cilvēce, fonda tēriņi un paredzamie tēriņi ir ārkārtīgi pieticīgi. Nekustamo fondu esam attīstījuši vien tik, cik uzskatījām par absolūti nepieciešamu. Baznīcai uzlikts jumts, tā ir nokrāsota, izolēta un apjozta ar žogu, sapuvušie baļķi nomainīti ar jauniem, ierīkota apkures sistēma un rezerves ģenerators. Jūs piekritīsiet, ka bez tā visa nevar iztikt.

Tomēr, lai cik taupīgi mēs saimniekotu, fondam ir jāatzīst, ka nežēlīgā inflācija ir lielā mērā izsmēlusi tā finansiālās rezerves. Visu, ko mēs bijām paglabājuši nelieliem uzlabojumiem, nācās ziedot uzturēšanas izdevumiem. Fonds algo tikai pašus nepieciešamākos darbiniekus trīs uzraugus, kas uz maiņām strādā visu diennakti: viņi ēdina Dr. Tarbelu, nelaiž viņam klāt adrenalīna tīkotājus un uztur darba kārtībā visas elektriskās ierīces. Statu samazināšana nozīmētu pilnīgu katastrofu: tikai uz mirkli zaudējot modrību, Armagedona uzvara pārvērstos sakāvē. Direktori, mani ieskaitot, strādā bez atlīdzības.

Līdzās kārtējiem izdevumiem fondam ir arī prāvākas vajadzības, mums jāmeklē jauni draugi un tieši tādēļ es Jums rakstu. Dr. Tarbela mītne kopš tiem pirmajiem murgainajā bundulī pavadītajiem mēnešiem ir paplašināta, tagad viņš uzturas ar varu izoderētā un izolētā telpā, kuras diametrs sasniedz astoņas pēdas, bet augstums sešas pēdas. Tomēr Jūs piekritīsiet, ka Dr. Tarbela nemirstīgajām atliekām tā ir nožēlojama mājvieta. Mēs lolojam cerības ar dāsnu siržu un roku tādu kā Jūsējās palīdzību paplašināt zinātnes mocekļa dzīves telpu, piebūvējot nelielu kabinetu, vannasistabu un tualeti. Jaunākie pētījumi liecina, ka ir visas cerības dāvāt viņam arī lielu logu, kas spētu vadīt elektrisko strāvu; tiesā, lai tādu ierīkotu, izmaksas būtu visai prāvas. Tomēr nekādi tēriņi nav samērojami ar to lielo upuri, ko Dr. Tarbels nesis mūsu labā. Ja mūsu jaunie draugi tādi kā Jūs savas sirds dāsnumā neskoposies ar ziedojumiem, mums, cerams, izdosies ne tikai paplašināt Dr. Tarbela mitekli, bet arī uzcelt pie baznīcas viņa veikuma cienīgu pieminekli, tajā attēlojot viņa vaibstus un nemirstīgos vārdus, ko viņš rakstīja vēstulē dažas stundas pirms izšķirīgās cīņas ar Sātanu:

ja es šonakt esmu guvis uzvaru, Sātans vairs nemaitās cilvēci. Esmu izdarījis visu, kas ir manos spēkos. Ja jūs, pārējie, atsvabināsiet zemi no godkāres, tumsonības un trūkuma, cilvēce mūžu mūžos dzīvos laimīgi. Dr. Gormens Tārbels.

Būsim pateicīgi par jebkādiem ziedojumiem.

Ar patiesu cieņu, Padomes priekšsēdētājs Dr. Lucifers Mefistofelis,jun

SARAKSTS

14. lpp. "Melnās durvis" © Kurts Vonnegūts un Origami Express LLC. 30. lpp. Skice © Edija Vonnegūta.

41.   lpp. "Konfeti Nr. 44" © Kurts Vonnegūts un Origami Express LLC.

42.   lpp. Skice © Kurts Vonnegūts un Origami Express LLC.

61.   lpp. "Konfeti Nr. 62" © Kurts Vonnegūts un Origami Express LLC.

62.   lpp. Skice © Edija Vonnegūta.

77.   lpp. "Civilā aizsardzība" © Kurts Vonnegūts un Origami Express LLC.

78.   lpp. Skice © Edija Vonnegūta.

87.   lpp. "Konfeti Nr. 36" © Kurts Vonnegūts un Origami Express LLC.

88.   lpp. Skice © Edija Vonnegūta.

97.   lpp. "Konfeti Nr. 46" © Kurts Vonnegūts un Origami Express LLC.

98.   lpp. Skices © Edija Vonnegūta.

115.    lpp. "1918. gada 11. novembris" © Kurts Vonnegūts un Origami Express LLC.

116.  lpp. Skice © Edija Vonnegūta.

121.   lpp. "Konfeti Nr. 56" © Kurts Vonnegūts un Origami Express LLC.

122.   lpp. Skice © Edija Vonnegūta.

129.   lpp. "Ticiet man" © Kurts Vonnegūts un Origami Express LLC.

130.   lpp. Skices © Edija Vonnegūta.

153.   lpp. "Konfeti Nr. 50" © Kurts Vonnegūts un Origami Express LLC.

154.   lpp. Skice © Edija Vonnegūta.

lpp. "Lielās atvadas" © Kurts Vonnegūts un Origami Express LLC.

lpp. Skice © Edija Vonnegūta.

197. lpp. "Konfeti Nr. 8" © Kurts Vonnegūts un Origami Express LLC. 4. vāks. Pašportrets © Kurts Vonnegūts un Origami Express LLC.

SATUPS

Marks Vonnegūts. Ievads…………………………………………………………….. 3

Kurta Vonnegūta vēstule………………………………………………………….. 11

Kurta Vonnegūta runa Indianapolisā, Klovsa zālē,

2007. gada 27. aprīlī……………………………………………………………… 14

Laukumos atskanēs žēlas vaimanas…………………………………………. 30

Svētku diena……………………………………………………………………………. 42

Ieročiem priekšroka………………………………………………………………….. 62

Daudz laimes dzimšanas dienā, 1951……………………………………….. 78

Dzīvi vajag tvert vieglāk…………………………………………………………… 88

Slazds vienradzim……………………………………………………………………. 98

Nezināmais kareivis……………………………………………………………….. 116

Kara laupījums………………………………………………………………………. 122

Tikai mēs abi ar levi, Semij……………………………………………………. 130

Komandanta galds………………………………………………………………….. 154

Armagedons atskatoties………………………………………………………….. 176

Ilustrāciju saraksts…………………………………………………………………… 198

Sagatavota iespiešanai SIA "Tapals". Reģ. apl. Nr. 2-0115. Adrese Daugavgrivas ielā 36-9, Rīgā, LV-1048, tālr. 67602672. Mazumtirdzniecība un vairumtirdzniecība Elijas ielā 17 (1. stāvā), Rīgā, LV-1050, tālr. 67225669. Iespiesta un iesieta Jelgavas tipogrāfijā.

' viņš ir pazudis! viņš'ir izgaisis! zirgs, bruņas, spalvas viss vienā mirklī! Ak! Ak vai!

[3] vai robertu nemanījāt?

[4] piedodiet. no viņa nav ne vēsts.

[5] sasodīts!

Content

Vonnegūts Kurts Armageddons atskatoties