Vonnegūts Kurts

Galapagu salas

Kurts Vonnegūts

Galapagu salas

Pirmā daļa BIJA TĀ

Naturālista amatiera Hillisa L. Hovija (1903-1982) piemiņai - viņš bija tas krietnais vīrs, kas 1938. gada vasarā aizveda mani, manu labāko draugu Benu Hicu un vēl dažus zēnus no Indianapolisas, Indiānas štatā, uz Amerikas Mežonīgajiem Rietumiem.

Misters Hovijs iepazīstināja mūs ar īstiem indiāņiem, lika mums katru nakti gulēt zem klajas debess un aprakt savus mēslus; viņš mācīja mums jāt ar zirgu, mācīja daudzu augu un dzīvnieku vārdus un dzīves un vairošanās nosacījumus.

Kādu nakti misters Hovijs tīšām pārbiedēja mūs līdz nāvei, brēkdams kā meža kaķis blakus mūsu nometnei. Viņam atsaucās īsts meža kaķis.

I

Pirms miljons gadiem, tālajā 1986. anno domini, Gvajakila bija Dienvidamerikas demokrātiskās valstiņas Ekvadoras galvenā jūras osta. Ekvadoras galvaspilsēta Kito atradās augstu Andu kalnos. Gvajakila bija divus grādus uz dienvidiem no ekvatora, no šis planētas punci aptverošās jostiņas, kuras vārdā hi ja nodēvēta pati valsts. Tur vienmēr bija loti karsts un ari mitrs, jo pilsēta bija uzcelta avotainā purvājā pie līča, kurā no kalniem satecēja vairāku upju ūdeņi.

Osta bija vairākus kilometrus no atklātas jūras. No ūdenszāļu masas izveidojušies plosti bieži vien aizķepināja pālu pamatus un enkuru ķēdes.

Cilvēciskajām būtnēm tolaik bija daudz lielākas smadzenes nekā tagad, un tāpēc viņi spēja aizrauties ar noslēpumainiem brīnumiem. Viens no 1986. gada brīnumiem bija šāds: kā tik daudzas radības, kas nespēja nopeldēt lielus atstatumus, tomēr sasniedza Galapagu salas uz rietumiem no Gvajakilas - šo vulkāniskas izcelsmes arhipelāgu no kontinenta atdalīja tūkstoš kilometri loti dziļa un ļoti auksta ūdens, kas plūda šurp taisni no Antarktikas. Kad cilvēciskās būtnes atklāja šīs salas, tajās jau mitinājās gekoni, iguānas, rīsu žurkas, lavas ķirzakas, zirnekļi, skudras, vaboles, sienāži un ērces, nemaz nerunājot par varenajiem dižrupučiem.

Kādu transporta veidu bija lietojuši viņi?

Daudzu ļaužu lielajām smadzenēm pietika ar šādu atbildi: viņi bija ieradušies ar dabiskajiem plostiem.

Citi ļaudis iebilda, ka šādi plosti tik ātri uzsūc ūdeni un izjūk gabalos, ka neviens nekad nav manīts tālāk no krasta, nekā sniegtos skats, un arī - ka straume starp salām un kontinentu aiznestu šo peldamietaisi drīzāk uz ziemeļiem, nekā uz rietumiem.

Viņi apgalvoja arī to, ka visas šīs sauszemes radības esot sausām kājām turp aizstaigājušas pa kādu dabisku tiltu vai arī peldējušas maziem gabaliņiem no klints uz klinti, un šis klinšu brasls kopš tā laika pazudis dzelmē. Tomēr zinātnieki, likdami lietā savas lielās smadzenes un gudros aparātus, līdz 1986. gadam jau bija radījuši okeāna dibena kartes. Viņi bija secinājuši, ka šai ceļā nav ne zīmes no jebkādas izcilnas zemes masas.

Citi ļaudis tālajā lielo smadzeņu un smalkās domāšanas laikmetā apgalvoja, ka salas reiz bijušas cietzemes daļa, kas atšķēlusies kādas drausmīgas katastrofas rezultātā.

Tomēr salas neizskatījās tā, it kā būtu no kaut kurienes atšķēlušās. Tie nepārprotami bija jauni vulkāni, ko zeme izvēmusi tieši tur, kur tie bija. Daudzi bija tik jauniņi, ka izvirdumi varēja gadīties kuru katru dienu. Tālajā 1986. gadā tur vēl nebija radies gana daudz koraļļu rifu, un tāpēc nebija arī zilo lagūnu un balto liedagu, proti, ērtas platības, ko daudzas cilvēciskās būtnes uzskatīja teju vai par paradīzes paraugmodeli.

Tagad, miljons gadus vēlāk, salām ir balti liedagi un zilas lagūnas. Tomēr šā stāsta sākumā tās vēl sastāvēja no neglītiem lavas klučiem, puslodēm, konusiem un smailēm, kas bija trauslas un asas. Spraugas, bedres, iedobes un ieplakas pildīja

nevis auglīga zeme vai dzerams ūdens, bet gan smalkum smalki un sausi vulkānu pelni.

Pēc kādas citas tālaika teorijas visas šīs atklājēju uzietās liiilihas bija radījis Visvarenais Dievs, tā ka viņām nebija nekādas vajadzības pēc pārvietošanās.

Pēc vēl kādas teorijas viņas bija nogādātas krastā pa pārīšiem pa trapu no Noasa šķirsta.

|a tāds Noasa šķirsts vispār ir bijis - un varētu būt bijis -, tad es varētu savu stāstu nosaukt: "Otrais Noasa šķirsts".

Pirms miljons gadiem nebija nekāds brīnums, ka trīsdesmitpiecgadīgs vīriešu kārtas amerikānis vārdā Džeimss Veits, peldētnepratējs, bija nodomājis doties no Dienvidamerikas kontinenta uz Galapagu salām. Viņš nekādā ziņa negrasījās tupēt uz dabiska ūdenszāļu plosta un cerēt uz !o labāko. Viņš savā viesnīcā Gvajakilas centrā tikko bija nopircis biļeti divu nedēļu ceļojumam ar jauno pasažieru kuģi, Ko sauca Bahi'a de Danvin, proti, spāniski - "Darvina līcis", un kam tas būtu pats pirmais brauciens. Šis kuģis ar Ekvadoras karogu un tā iesvētību brauciens uz Galapagu salām visu pagājušo gadu tika reklamēts visā pasaulē kā "giadsimta dabas ceļojums".

Veits ceļoja viens. Viņu bija piemeklējusi priekšlaicīga plik- paurlba, viņš bija patukls, ar neveselīgu ādas krāsu, kas

2

atgādināja pīrāga garozu lētā kafetērijā. Viņš bija briļļains un pēc izskata varēja gluži droši uzdoties par piecdesmit gadus vecu, ja vien viņam gadītos kāds labums no šādas lomas. Viņš vēlējās izskatīties bikls un nekaitīgs.

Tobrīd viņš bija vienīgais klients kokteiļu bārā plašajā 10. augusta bulvārī, viesnīcā "Eldorado", kur pats bija apmeties. Bārmenim, divdesmit gadus vecam lepnu un dižciltīgu inku pēctecim, ko sauca Hesuss Ortiss, radās iespaids, ka šī sašļukušā bezdraugu vīra, šķietami kanādieša, dzīvē gadījusies kāda briesmīga nelaime vai netaisnība, kas salauzusi viņa garu. Veits gribēja atstāt šādu iespaidu uz visiem, ko sastapa.

Hesuss Ortiss, kas ir viens no jaukākajiem laužagabaliem šai manējā stāstā, izjuta drīzāk žēlumu nekā nicinājumu pret vientuļo tūristu. Viņam likās bēdīgi - tieši kā Veits bija iecerējis -, ka Veits viesnīcas veikalā nule iztērējis tik daudz naudas par salmu platmali, auklu sandalēm, dzelteniem šortiem un zilibaltsarkanu kokvilnas kreklu, kas viņam patlaban bija mugurā. Kad Veits atbrauca no lidostas darījumu uzvalkā, viņš bija atstājis uz Ortisu loti cienījama cilvēka iespaidu. Tagad, pamatīgi piemaksādams, viņš bija padarījis sevi par ākstu, par karikatūrisku tēlu: "Ziemeļamerikas tūrists tropos".

Pie Veita gludā, neievalkātā krekla malas joprojām karājās cenas zīme, un Ortiss norādīja uz to loti pieklājīgi, raitā angļu valodā.

- Ā? - bilda Veits. Viņš zināja par cenas zīmi un gribēja, lai tā paliek, kur bijusi. Tomēr viņš notēloja māksloti jautra samulsuma uzplūdu, tā kā mēģināja cenas zīmi noņemt, bet tad, itin kā spēju, negaidītu bēdu pārņemts, novērsās un šķita aizmirstam par kreklu.

Veits bija makšķernieks, un cenas zīme bija ēsma, kam vajadzēja iedrošināt svešiniekus viņu uzrunāt un sacīt apmēram to pašu, ko bija sacījis Ortiss: "Atvainojiet, senjor, bet es nevarēju neievērot…"

Veits bija reģistrējies viesnīcā ar vārdu, kas bija rakstīts v mm viltotajā Kanādas pasē, - Vilards Flemings. Viņš bija panākumiem bagāts krāpnieks.

Ortisam no vina nekādas briesmas nedraudēja, bet sievietei bez pavadoņa noteikti vajadzētu piesargāties - ja izskatītos, ka viņai varētu būt drusku naudas, bet nebūtu vīra un bērnu dzemdēšanas vecums jau aiz muguras. Līdz šim Veits bija savaldzinājis un apprecējis septiņpadsmit šādas personas - un pēc tam iztīrījis viņu dārglietu lādītes, seifus, bankas rēķinus un pazudis.

Veits tik labi prata savu darbu, ka bija kļuvis par miljonāru iiii ar dažādiem vārdiem noguldījis naudu uz procentiem bankās visās Ziemeļamerikas malās, un viņš nekad nebija ticis ne par ko arestēts. Cik Veitam bija zināms, neviens pat nebija niecinājis dabūt viņu rokā. Viņš zināja, ka policija ikreiz dzīrās meklēt tikai vienu no septiņpadsmit neuzticīgajiem vīriem, Litru ar citu vārdu, nevis vienu rūdītu noziedznieku, ko sauca Džeimss Veits.

Mūsdienās ir grūti noticēt, ka ļaudis jebkad bijuši tik brīnumaini divkosīgi kā Džeimss Veits - noticēt var, vienīgi atradinot sev, ka tolaik gandrīz visām pieaugušām cilvēciskām būtnēm bija smadzenes, kas svēra apmēram trīs kilogramus! Ne gala, ne malas nebija ļauniem pekstiņiem, ko spēja sagudrot un īstenot šīs pārmēru lielās domājamās mašīnas.

Tad nu man ir jautājums, lai gan tuvumā nav neviena, kas v arotu atbildēt: vai var šaubīties, ka cilvēku rases evolūcijā šīs trīskilogramīgās smadzenes bija defekts, kas gandrīz kļuva tai liktenīgs?

Otrs jautājums: vai, atskaitot pārmēru daudzveidīgos nervu signālus, bija kāds cits avots ļaunumam, ko mēs redzējām un dzirdējām itin visur?

Mana atbilde: nebija nekāda cita avota. Ja neskaitām lielās, varenās smadzenes, šī planēta bija pavisam bezgrēcīga.

3

Viesnīca „Eldorado”bija gluži jauna piecstāvīga tūristu mītne - celta no raupja cementa bluķiem. Tai piemita stiklota grāmatu skapja proporcijas un radītā noskaņa, tā bija augsta, plata un sekla. Katrā istabā bija pret rietumiem pavērsta stikla siena jeb logs no griestiem līdz grīdai - ar skatu uz piekrasti, kur trīs kilometrus tālāk ostas tehnika allaž bagarēja deltu.

Senajos laikos šajā piekrastē ritēja raita tirdzniecība. Kuģi no visas planētas veda šurp gāju, labību, dārzeņus, augļus, automašīnas, drēbes, ražošanas un mājsaimniecības tehniku un citas lietas, bet projām veda, godīgas apmaiņas kārtā, Ekva- doras kafiju, kakao, cukuru, naftu, zeltu, kā arī indiāņu daiļamatniecības izstrādājumus, ieskaitot "Panamas" cepures, kas vienmēr ir ražotas Ekvadorā, nevis Panamā.

Tomēr tagad, kad Džeimss Veits sēdēja bārā pie ruma un kokakolas glāzes, ostā bija tikai divi kuģi. Patiesībā Veits nebija dzērājs, jo viņa iztikas avots bija viltība, un viņš nedrīkstēja pieļaut alkohola izraisītus īssavienojumus savā paurī mītošā dižkompjūtera smalkajā enerģijas apgādē. Kokteilis bija tikai izrādes rekvizīts - tāpat kā cenas zīme pie viņa nožēlojamā krekla.

Veits nekādi nevarēja spriest, vai situācija ostā ir vai nav normāla. Līdz pat aizvakardienai viņš nekad nebija dzirdējis par tādu Gvajakilu un vispār pirmo reizi mūžā atradās viņpus ekvatoram. Viņaprāt, nebija nekādas sevišķas atšķirības starp "Eldorado" un visām citām tipveida viesnīcām, kurās viņš bija guvis patvērumu agrāk, - Mūsdžo pilsētā Saskačevanas provincē Kanādā, Sanignasio pilsētā Meksikā, Votervlītas pilsētā Ņujorkas štatā un tā tālāk, un tā tālāk.

Savas tagadējās apmešanās vietas nosaukumu Veits bija izraudzījies no ielidošanas un izlidošanas saraksta Kenedija

Starptautiskajā lidostā Ņujorkā. Viņš bija tikko izputinājis un pametis savu septiņpadsmito sievu - septiņdesmitgadīgu at- lailni Skokijā, Ilinoisas štatā, pašā Čikāgas pievārtē. Vārds "(Gvajakila" izklausījās tā, ka tur vecā viņu noteikti nemeklēs.

$ī sieviete bija tik neglīta un stulba, ka viņai droši vien vispār nebūtu vajadzējis nākt pasaulē. Un tomēr Veits bija jau otrais vīrietis, kas viņu apprecējis.

Viņš negrasījās sevišķi ilgi uzkavēties "Eldorado", jo turpat viesnīcas vestibilā atradās tūrisma aģentūras lete, un viņš hlju iegādājies biļeti uz "Gadsimta dabas ceļojumu". Nu jau hija vēla pēcpusdiena un ārā karsts kā peklē, ne mazākās vēsmiņas. Veitam bija vienalga, jo viņš atradās iekšā, un viesnīcā Haiss bija kondicionēts, un drīz viņš šā vai tā grasījās no turienes pazust. Kuģim Bahi'a de Darzvin vajadzēja iziet jūrā tieši pusdienlaikā jau nākamajā dienā, piektdien, 1986. gada ,28. novembrī - pirms miljons gadiem.

Līcis, kura vārdā bija nosaukts Veita pārvietošanās līdzeklis, pletās uz dienvidiem no Genovesas salas Galapagu arhipelāgā. Veits nekad nebija dzirdējis par Galapagu salām. Viņš domāja, ka tās būs tādas pašas kā Havaju salas, kur viņš reiz bija pavadījis medus mēnesi, vai Guama, kur bija reiz slēpies, - ar plašiem, baltiem liedagiem un zilām lagūnām, augstām palmām un brūnādainām iedzimto skuķēm.

Aģentūras pārstāvis bija viņam iedevis brošūru ar t ēlojuma aprakstu, bet Veits vēl nebija tajā ieskatījies. Tā gulēja viņa priekšā uz bāra letes. Brošūrā bija godīgi izklāstīts, cik nemīlīga ir lielākā daļa no salām, un potenciālie pasažieri lika brīdināti - aģentūras pārstāvis gan to Veitam sevišķi neaizrādīja, ka viņiem vajadzētu būt visai labā sportiskā formā un apgādātiem ar stingriem zābakiem un izturīgām drēbēm, jo bija paredzēts vairākas reizes brist krastā un rāpties pa klintīm uz sauszemi gluži kā jūras kājniekiem.

Darvina līcis bija ieguvis savu nosaukumu par godu dižajam angļu zinātniekam Čārlzam Darvinam, kas 1835. gadā piecas nedēļas uzturējās Genovesā un vairākās tās kaiminsalās - kad viņš vēl bija nieka divdesmit sešus gadus vecs zaļknābis, deviņus gadus jaunāks par Veitu. Darvins tolaik bija neatalgots dabas pētnieks, paņemts līdzi uz Viņas Majestātes kuģa Deagle kartogrāfiskā ekspedīcijā apkārt pasaulei, kas ilga piecus gadus.

Ceļojuma brošūrā, kas bija domāta dabas mīļotāju, nevis izklaides meklētāju iejūsmināšanai, bija citēts paša Darvina sniegtais tipiskas Galapagu salas raksturojums no vioa pirmās grāmatas "Ceļojums ar kuģi Beagle

"Pirmajā acu uzmetienā nekas neliktos nepievilcīgāks. Grumbuļains melna bazalta lauks, asām klintīm nosēts, lielām plaisām izvagots, klāts ar panīkušiem, saulē apdegušiem brikšņiem, kuros manīja maz dzīvības pazīmju. Sausā, izkaltusī zeme dienvidus saulē uzkarsa un darīja gaisu smacīgu un tveicīgu, gluži kā krāsns: mums likās, ka pat krūmiem piemīt nepatīkama smaka."

Darvins turpināja: "Likās, ka visai zemes virsmai… gluži kā sietam cauri sūcās pazemes garaiņi: šur un tur lava, kamēr vēl mīksta, bija uzpūtusies lielos burbuļos, citviet šādi izveidojušās alas bija iegruvušas, atstādamas apaļas bedres ar kraujām malām." Viņš rakstīja, ka tās viņam jo spilgti atgādināja "…Stradfordšīras rajonus, kur ir visvairāk tēraudlietuvju".

Pie sienas aiz "Eldorado" bāra letes, plauktu un pudeļu ieskauts, karājās Darvina portrets - palielināta metāla gravīras kopija, kurā bija redzams nevis jauneklis uz salas, bet gan cienīgs kungs paša mājās Anglijā, ar bārdu, kuplu kā Ziemassvētku eglīte. Tas pats portrets bija uzdrukāts uz T-krekliem, ko pārdeva viesnīcas veikalā, un Veits bija divus tādus nopircis. Tā Darvins izskatījās, kad draugi un radi viņu beidzot pierunāja rakstiski izklāstīt savus uzskatus par to, kā izveidojušās deviņpadsmitajā gadsimtā pazīstamās dzīvības formas - viņu pašu, draugus un radus, un pat Karalieni ieskaitot. Tad nu viņš radīja zinātnisku grāmatu, kas bija ietekmīgākais šāda veida darbs visā lielo, vareno smadzeņu ērā. Vairāk nekā jebkurš cits sējums tas stabilizēja cilvēku mūžam mainīgās domas par to, kas uzskatāms par panākumu un kas - par neveiksmi. Vai nav vareni? Un grāmatas nosaukums vienlaikus bija arī tās nežēlīgā satura kopsavilkums: "Sugu izcelšanās dabiskas izlases ceļā jeb Piemērotāko dzimtu saglabāšanās cīņā par izdzīvošanu".

Veits nebija lasījis šo grāmatu, un arī pats Darvina vārds viņam neko neizteica, lai gan laiku pa laikam viņš bija veiksmīgi uzdevies par izglītotu cilvēku. Patlaban viņš prātoja, ka „Gadsimta dabas ceļojuma" laikā varētu uzdoties par inženieri no Musdžo pilsētas Saskačevanā, un viņa sieva botu nesen mirusi no vēža.

Patiesībā Veita izglītība bija beigusies pēc diviem mācību gadiem automobiļu remonta un apkopes arodskolā dzimtajā pilsētā Midlendsitijā Ohaio štatā. Tolaik viņš dzīvoja jau piektajā audžuvecāku ģimenē. Viņš bija gandrīz bārenis - radies no asinsgrēka starp tēvu un meitu, kas bija aizbēguši no šīs pilsētas, kopā un uz visiem laikiem, gluži drīz pēc mazuļa piedzimšanas.

Kad viņš pats bija gana paaudzies, lai varētu aizbēgt, viņš .ar stopiem aizbrauca uz Manhatanas salu. Tur ar viņu sadraudzējas kāds suteners un kārtīgi iemācīja viņam homoseksuāla prostitūta arodu, iemācīja atstāt cenu zīmes pie drēbēm, gūt baudu no seksa partneriem, kad vien iespējams, un tādā garā. Veits kādreiz bija visai daiļš.

Kad daiļums sāka apvīst, viņš kļuva par skolotāju sarīkojumu deju kursos. Veitam bija dabas dots dejotāja talants, un Midlendsitijā viņam stāstīja, ka arī vecāki bijuši loti labi dejotāji. Ritma izjūtu viņš laikam bija mantojis. Tieši deju kursos viņš satika, savaldzināja un apprecēja pirmo no savām pagaidām septiņpadsmit sievām.

Visu bērnību audžuvecāki mēdza Veitu bargi sodīt par visu un neko. Viņi uzskatīja, ka nelāgās iedzimtības dēļ no puikas izaugs nežēlīgs monstrs.

Tad nu šobrīd monstrs bija te - viesnīcā "Eldorado" - laimīgs, bagāts un, kā pašam likās, vesels, - gatavs nākamajai savu izdzīvošanas spēju pārbaudei.

Starp citu, es, tāpat ka Džeimss Veits, arī pusaudža vecuma aizbēgu no mājām.

Anglosaksis Čārlzs Darvins, klusais un korektais kungs, kas rakstu darbos bija izpaudies visnotaļ bezpersoniskā, aseksuālā rāma novērotāja stilā, tagad bija drūzmainās, kaislīgās, daudzvalodīgās Gvajakilas varonis, tūrisma uzplaukuma iedvesmotājs. Ja nebūtu Darvina, nebūtu ne viesnīcas "Eldorado", ne kuģa Bahi'a de Darzvin, kur apmesties Džeimsam Veitam. Nebūtu arī veikala, kur sapirkties tik jancīgu ietērpu.

Ja Čārlzs Darvins nebūtu paziņojis, ka Galapagu salas ir

4

unikāls zinību avots, Gvajakila būtu tāda pati kā daudzas citas Karstas un netīras ostas, un salas Ekvadorai nozīmētu ne vairāk kā Stradfordšīras izdedžu kaudzes.

Darvins neko salās neizmainīja, viņš mainīja tikai cilvēku viedokli par tām. Lūk, cik svarīgi bija pliki viedokli tālajā lielo, vareno smadzeņu ērā.

Tik tiešām, pliki viedokli bija tikpat stipri cilvēka rīcības noteicēji kā lietiski pierādījumi, un tajos, atšķirībā no lietiskiem pierādījumiem, bija iespējamas straujas pārmaiņas. Tā Galapagu salas vienubrīd varēja būt elle un citubrīd paradīze, Jūlijs Cēzars vienubrīd varēja būt valstsvīrs un citubrīd slakteris, Ekvadoras papīra naudu vienubrīd varēja iemainīt pret pārliku, naktsmītni un drēbēm un citubrīd tikai paklāt putnu Inita dibenā, Visums vienubrīd varēja būt Visvarenā Dieva un citubrīd liela sprādziena radīts - un tā tālāk, un tālāk.

Pateicoties mazākai smadzeņu jaudai, tagad viedokļu lietuvēni vairs nenovērš laužu uzmanību no dzīves galvenajām būsanām.

Baltie cilvēki atklāja Galapagu salas 1535. gadā, kad kāds .panu kuģis, vētrā noklīdis no kursa, uzkūlās tām virsū. Salās neviens nedzīvoja, tur nebija arī nekādu senu cilvēku apmetņu podu.

Nelaimīgajam kuģim nebija cita nolūka, kā vien aizvest Panamas bīskapu uz Peru, ne brīdi neizlaižot no acīm Dienv idamerikas krastu. Tad gadījās vētra, kas varmācīgi rāva kuģi uz rietumiem, uz rietumiem vien, kur, saskaņā ar tālaika cilvēku viedokli, bija tikai un vienīgi bezgalīga jūra.

Tomēr, kad vētra norima, spāņi atklāja, ka ir nogādājuši tavu bīskapu jūrasbraucēja murgā, kur saliņas šķita ņirgāšanās par cietzemes jēdzienu - bez drošas enkurvietas, bez paēnas, saldudens, augļu kokiem vai jebkādām cilvēciskām būtnēm. Bija iestājies bezvējš, draudēja beigties ūdens un pārtikas krājumi. Okeāns bija kā spogulis. Jūrnieki nolaida ūdenī lielāko glābšanas laivu un airēdami aizvilka kuģi ar visu garīgo vadītāju atklātā jūrā.

Viņi nepasludināja salas par Spānijas īpašumu, jo kurš gan grib elli par savu īpašumu. Tad nu veselus trīs gadsimtus, kopš laužu viedoklis iezīmēja šo arhipelāgu pasaules kartē, neviena valsts neiekāroja to sev. Taču 1832. gadā viena no planētas mazākajām un trūcīgākajām valstīm, proti, Ekvadora, apjautājās citām pasaules valstīm, vai tām nebūtu iebildumu pret šādu viedokli: ka salas turpmāk uzskatāmas par Ekvadoras dalu.

Neviens neiebilda. Tolaik šāds viedoklis šķita nekaitīgs un pat komisks. Likās, ka Ekvadora imperiālistisku tieksmju lēkmē būtu pievienojusi savai teritorijai garām lidojošu asteroīdu mākoni.

Taču nieka trīs gadus vēlāk jauniņais Čārlzs Darvins sāka visus pārliecināt, ka tie ārprātīgi dīvainie augi un dzīvnieki, kas pamanījušies šais salās izdzīvot, ir ārkārtīgi vērtīgi, ja vien ļaudis tos uzlūko tāpat kā viņš - no zinātnieka redzes punkta.

Ir tikai viens angļu valodas vārds, kas pienācīgi izsaka salu pārvēršanos no bezvērtīgām par loti vērtīgām: "burvestība".

Jā, un, iekams Džeimss Veits bija ieradies Gvajakilā, to bija apmeklējuši jau daudzi dabas vēstures interesenti - pa ceļam uz salām, lai skatītos, ko Darvins redzējis, un izjustu, ko Darvins izjutis -, ka šī pilsēta jau bija kļuvusi par piederības ostu veseliem trim tūristu kuģiem, un visjaunākais no tiem bija Bahi'a de Darzuin. Gvajakilā bija vairākas modernas tūristu viesnīcas, un visjaunākā no tām bija "Eldorado", un viss 10. augusta bulvāris bija kā nosēts ar suvenīru bodītēm un restorāniem.

Tomēr jāņem vērā: kad Gvajakilā ieradās Džeimss Veits, plosījās vispasaules finansu krīze, proti, pēkšņas pārmaiņas cilvēku viedokļos par naudas, akciju, paju, hipotēku un tamlīdzīgu papīra gabalu vērtību, un tās bija izpostījušas tūrisma

biznesu ne tikai Ekvadorā, bet ari visur citur. Tā ka "Eldorado" bija vienīgā viesnīca, kas vēl darbojās, un Bahia de Durzvin bija vienīgais kuģis, kam vēl bija paredzēts kāds reiss.

"Eldorado" bija atvērta tikai kā pulcēšanās vieta personām, kam bija biļetes uz "Gadsimta dabas ceļojumu", jo viesnīca piederēja tai pašai Ekvadoras firmai, kam piederēja ari kuģis. Tagad, mazāk nekā divdesmit četras stundas pirms tēlojuma sākuma brīža, šai viesnīcā ar divsimt vietām bija tikai seši viesi, ieskaitot Džeimsu Veitu. Pieci pārējie bija:

*Zendzi Hiroguči, divdesmit deviņus gadus vecs japāņu kompjūterģēnijs;

Hisako Hiroguči, divdesmit sešus gadus veca un uz loti l’.rutām kājām, ikebanas, japāņu ziedu kārtošanas mākslas, skolotāja;

*Endrjū Makintošs, piecdesmit piecus gadus vecs amerikāņu finansists un piedzīvojumu meklētājs, kas savu bagātību bija mantojis, atraitnis;

Selīna Makintoša, viņa astoņpadsmitgadīgā meita, akla kopš dzimšanas;

un Mērija Hepberna, piecdesmit vienu gadu veca amerikāņu atraitne no Iliumas Ņujorkas štatā, kuru gandrīz neviens viesnīcā nebija saticis, jo, kopš iepriekšējā vakarā viena pati ieradās, viņa visu laiku uzturējās savā piektā stāva numurā un lika tur piegādāt arī visas maltītes.

Tie divi ar zvaigznītēm pie vārda būs pagalam vēl pirms saulesrieta. Šis princips apzīmēt ar zvaigznīti noteiktus vārdus liks ievērots visā stāsta gaitā, brīdinot lasītājus, ka dažus no personāža drīzumā gaida visaugstākā darviniskā spēka un atjautības pārbaude.

F.s arī tur biju, bet pilnīgi neredzams.

5.

Bahīa de Darwin arī bija nolemts, bet ne

tik loti, lai jau liktu zvaigznīti pie tā vārda. Saulei būs vēl jānoriet, pirms tā dzinēji apstāsies uz visiem laikiem, un desmit gadiem jāpaiet, pirms tas nogrims okeāna dibenā. Tas bija ne tikai visjaunākais, lielākais, ātrākais un ar vislielākajām ērtībām apgādātais tūristu kuģis ar Gvajakilas pierakstu, bet ari vienīgais, kas radīts tieši Galapagu tūristu plūsmai. Kopš brīža, kad tā ķīli nolaida ūdenī, tam paredzētais liktenis bija dūšīgi pukšķināt uz salām un atpakaļ, uz salām un atpakaļ.

Kuģis bija būvēts Malmē, Zviedrijā, kur es pats pie tā strādāju. Zviedru un ekvadoriešu jūrnieki, kas veda kuģi no Mal- mes uz Gvajakilu, runāja, ka vētra un aukstais laiks, ko nācās pārciest Atlantijas okeāna ziemeļos, būs vienīgās grūtības, kas tam jelkad jāpiedzīvo.

Kuģis bija simt maksātspējīgiem viesiem paredzēts peldošs restorāns, konferenču zāle, naktsklubs un viesnīca. Tam bija radars un hidrolokators, un elektroniska navigācijas iekārta, kas nemitīgi noteica kuģa atrašanās vietu uz planētas ar simt metru precizitāti. Kuģis bija tik pilnīgi automatizēts, ka viens pats cilvēks no komandtiltiņa varēja to iedarbināt, pacelt enkuru, stūrēt un vadīt gluži kā personisko automobili, bez palīgiem mašīntelpā vai uz klāja. Uz kuģa bija astoņdesmit deviņi ūdens klozeti un divpadsmit bidē, kajītēs un uz komandtiltiņa bija satelīttelefoni, no kuriem varēja sazvanīt jebkuru citu telefonu uz zemes.

Bija televizori, lai ļaudis varētu sekot dienas jaunumiem.

Kuģa īpašnieki, divi brāļi, paveci vācieši no galvaspilsētas Kito, lepojās, ka viņu kuģis ne mirkli nezaudēšot sakarus ar visu pārējo pasauli. Tā viņiem likās.

Kuģis bija septiņdesmit metrus garš.

Kuģis Beagle, ar kuru brauca neatalgotais dabas pētnieks Čarlzs Darvins, bija tikai divdesmit astoņus metrus garš.

Kad Bahia de Darzvin Malmē tika nolaists ūdenī, vienam tūkstotim simt tonnām sālsūdens bija jāatrod kāda cita vieta.

Kad Falmutā, Anglijā, nolaida ūdenī Beagle, cita vieta bija jaatrod tikai divsimt piecpadsmit tonnām sālsūdens.

Bahi'a de Darzvin bija metāla motorkuģis.

Beagle bija koka burukuģis, un tam bija desmit lielgabali pirātu un mežoņu aizbaidīšanai.

Divi vecākie tūristu kuģi, ar kuriem Bahia de Darzvin bija paredzēts konkurēt, bija bankrotējuši vēl pirms cīņas sākuma. Abu reisiem visas biļetes bija pasūtītas daudzus mēnešus uz priekšu, bet tad finansu krīze apslīcināja kuģus atsaukumu bangās. Nu tie bija noenkuroti upju attekās ārpilsētas purvājos, tālu no ceļiem un cilvēku mītnēm. īpašnieki bija aizvākusi no kuģiem visu elektronisko aparatūru un citas vērtīgās lielas paredzēdami ilgstošu nelikumības periodu.

Galu galā Ekvadora, tāpat kā Galapagu salas, sastāvēja lielākoties no lavas un pelniem un nejaudāja pabarot savus devums miljonus iedzīvotāju. Izputējusī valsts nevarēja nopirkt pārtiku no valstīm, kam bija daudz aramzemes, tā ka GvajakiIas osta bija pamirusi un ļaudis sāka mirt badā.

Bizness paliek bizness.

Kaimiņvalstis Peru un Kolumbija arī bija izputējušas. Vēl bez Bahia de Darzvin Gvajakilas ostā atradās vienīgi norūsējis Kolumbijas kravas kuģis San Mateo, kas bija tur iestrēdzis bez iespējas atjaunot pārtikas un degvielas krājumus. San Mateo bija noenkurots attālāk no krasta un uzkavējies tur tik ilgi, ka ap enkura ķēdi bija izveidojies pamatīgs ūdenszāļu plosts. Uz tāda milzeņa varbūt pat zilonēnam izdotos sasniegt Galapagu salas.

Arī Meksika, Čīle, Brazīlija un Argentīna bija izputējušas - tāpat kā Indonēzija, Filipīnas, Pakistāna, Indija, Taizeme, Itālija, Īrija, Beļģija un Turcija. Tautas un valstis pēkšņi bija nokļuvušas tādā pašā stāvoklī kā San Mateo: ne ar papīrnaudu un monētām, ne ar rakstiskiem solījumiem samaksāt vēlāk tās pēkšņi vairs nevarēja nopirkt visnepieciešamākās preces. Cilvēki, kam bija pārdodams jebkas derīgs dzīvības uzturēšanai, - gan pašu pilsoņi, gan ārzemnieki - pēkšņi atteicās mainīt savas preces pret naudu. Viņi šādi uzrunāja cilvēkus, kuri savu bagātību varēja apliecināt tikai ar papīra dokumentiem: "Atjēdzieties, stulbeņi! Kāpēc jūs iedomājaties, ka papīrs ir tik vērtīgs?"

Uz planētas vēl bija papilnam pārtikas, degvielas un visa cita. Pietiktu visām cilvēciskajām būtnēm, lai cik viņu tobrīd būtu, tomēr daudzi jo daudzi miljoni sāka mirt bada nāvē. Visveselīgākie spēja bez pārtikas izturēt tikai kādas četrdesmit dienas, un tad bija cauri.

Un šis bads bija tipisks pārmērīgi lielo smadzeņu darbības rezultāts, tāpat kā Bēthovena Devītā simfonija.

Vaina bija tikai ļaužu galvās. Cilvēki bija gluži vienkārši mainījuši savu viedokli par papīra vērtīgumu, bet praktiskais rezultāts bija tāds, it kā planētā būtu ietriecies Luksemburgas lieluma meteorīts un izsitis to no orbītas.

6.

Šī finansu krīze,} kas nekādi nevarētu nolikt mūsdienās, bija gluži vienkārši divdesmitā gadsimta kārtējā slepkavīgā katastrofa, kuras cēloņi bija tikai un vienīgi cilvēku smadzenēs. Pēc varmācības, kam cilvēki pakļāva sevi un cits citu, un arī visas pārējās dzīvās būtnes, ciemiņš no citas planētas varētu secināt, ka šīs planētas vide galīgi sagājusi dēlī un ļaudis ir tik drudžaini tāpēc, ka Daba teju grasās viņus visus nogalēt.

Tomēr planēta pirms miljons gadiem bija tikpat mikla un barojoša kā tagad - un šai ziņā tā bija unikāla visa Piena Ceļa mērogā. Mainījies bija tikai laužu viedoklis par to.

Tālaika cilvēcei par attaisnojumu: arvien vairāk ļaužu apgalvoja, ka viņu smadzenes esot bezatbildīgas, drausmīgi bīstamas, pagalam nereālistiskas, uz tām nevarot paļauties - tās vienkārši nekur nederot.

Piemēram, viesnīcas "Eldorado" mikrokosmā atraitne Mērija Hepberna, kas lika visas maltītes piegādāt numurā, klusībā lādēja savas smadzenes par padomu, ko tās viņai sniedza, proti, izdarīt pašnāvību.

- Jūs esat manas ienaidnieces, - viņa čukstēja. - Kāpēc man janēsā sevī tik briesmīgs ienaidnieks? - Ceturtdaļgadsimtu viņa bija bijusi bioloģijas skolotāja tagad izputējušā valsts vidusskolā Iliumā, Ņujorkas štatā, un tāpēc viņai bija zināms ļoti dīvainais stāsts par kāda tolaik jau izmiruša radījuma evolūciju. Šo radījumu cilvēki sauca par "Īrijas alni". Mērija šādi uzrunāja savu centrālo nervu sistēmu: - Ja es varētu izvēlēties starp tādām smadzenēm kā jūs un Īrijas aļņa ragiem, es izvēlētos ragus.

Šo dzīvnieku ragi bija pils zāles kroņluktura lielumā. Tie bija brīnišķīgs paraugs, viņa mēdza stāstīt saviem audzēkņiem, cik iecietīga daba spēja būt pret klaji nejēdzīgām evolūcijas

kļūdām. Īrijas alnis izdzīvoja divarpus miljonus gadu, par spīti tam, ka viņa ragi bija pārāk smagi un lieli, lai tos varētu lietot pašaizsardzībai, turklāt tie apgrūtināja pārtikas meklējumus biezos mežos un krūmājos.

Mērija bija arī mācījusi, ka cilvēka smadzenes ir visbrīnišķīgākais no evolūcijas radītajiem izdzīvošanas instrumentiem. Tomēr tagad viņas pašas lielās smadzenes mudināja paņemt polietilēna maisu, kurš bija pārvilkts viņas sarkanajai vakarkleitai Gvajakilas viesnīcas drēbju skapī, un aptīt to sev ap galvu, tādējādi liedzot skābekli sava organisma šūnām.

Pirms tam Mērijas lieliskās smadzenes bija lidostā kādam zaglim uzticējušas ceļasomu, kurā atradās visi viņas tualetes piederumi un drēbes, kas būtu piemērotas valkāšanai viesnīcā. Tā bija viņas rokas bagāža lidojumā no Kito uz Gvajakilu. Viņai vismaz vēl atlika tās somas saturs, ko viņa bija nodevusi bagāžā, nevis pati nesusi līdzi, un tajā ietilpa šī vakarkleita, kas paredzēta sarīkojumiem uz Bahia de Darzvin. Viņai joprojām bija arī ūdens sporta tērps, peldpleznas un nirēja maska, divi peldkostīmi, stiprs tūristu zābaku pāris un kāds kara pārpalikums, kas viņai tobrīd bija mugurā, - Savienoto Valstu jūras kājnieka kaujas tērps, līdzņemts pārgājieniem uz salas. Lidojot no Kito, Mērijai mugurā bija bikškostīms, bet pašas lielās smadzenes bija viņu pārliecinājušas nodot to viesnīcas veļas mazgātavā un noticēt pārvaldniekam ar skumjajām acīm, kad tas teica, ka viņa noteikti saņems kostīmu nākamajā rītā, tieši uz brokastlaiku. Pārvaldnieks bija pagalam samulsis, kad tas izrādījās pazudis.

Visbriesmīgākais, ko smadzenes viņai bija nodarījušas, neskaitot ieteikumu izdarīt pašnāvību, bija uzstājīgais mudinājums

tomēr doties uz Gvajakilu, par spīti visām ziņām par globālo finansu krīzi un arī tam, ka "Gadsimta dabas ceļojums", uz kuru vēl pirms mēneša bija pasūtītas itin visas biļetes, tagad gandrīz noteikti tiks atcelts pasažieru trūkuma dēļ.

Turklāt, Mērijas kolosālā domāšanas mašīna bija varen sīkumaina. Tā neļāva viņai iet lejā kājnieka tērpā, tāpēc ka visiem (lai gan viesnīcā tikpat kā neviena nebija) viņa šādā izskatā likšoties smieklīga. Smadzenes klāstīja viņai: "Cilvēki smiesies tev aiz muguras un domās, ka tu esi traka un nožēlojama, un vispār tava dzīve šā vai tā ir cauri. Tu esi palikusi bez vīra un bez skolotājas darba, un tev nav ne bērnu, ne kā cita, kā dēļ būtu vērts dzīvot, tāpēc atpestī sevi no šīm ciešanām ar apģērbu maisu. Kas var būt vienkāršāk? Kas var būt nesāpīgāk? Kas var būt jēdzīgāk?"

Viņas smadzenēm par attaisnojumu: tā nebija tikai šā orgāna vaina, ka 1986. gads līdz šim bija tiešām bijis visai drausmīgs. Un tas sākās tik daudzsološi - Mērijas vīrs Rojs šķita pilnīgi vesels, un nekas neapdraudēja arī viņa darbu, dzirnavu mehāniķa amatu firmā GEFFCo, kas bija galvenais Iliumas uzņēmums, un Kizvanis klubs* sarīkoja banketu Mērijai par godu un piešķīra viņai medaļu par izcilu divdesmit piecu gadu darbu, un audzēkņi jau divpadsmito gadu pēc kārtas pasludināja viņu par savu mīļāko skolotāju.

1986. gada sākumā viņa teica: - Ak, Roj, mums jābūt tiešām pateicīgiem: mums ir loti veicies, salīdzinot ar citiem ļaudīm! Man nāk raudiens no laimes.

Un Rojs apskāva Mēriju un teica: - Tā viš i, neturi nu to raudienu ciet! - Viņai bija piecdesmit viens gads, un Rojam bija piecdesmit četri, un abiem loti patika aktīva atpūta - viņi devās

’ Kizvanis - 1915. gada ASV dibināts klubs, rotariešu un lauvu kluba līdzinieks, kas veicina ideālu un morāles principu iedzīvināšanu biznesā u. c. dzīves jomās.

pārgājienos, slēpoja, kāpa kalnos, airēja, skrēja, brauca ar riteni un peldēja, un abiem diviem bija vingri, jauneklīgi augumi. Viņi nedzēra un nesmēķēja, ēda lielākoties svaigus augļus un dārzeņus, un palaikam drusku zivis.

Arī par savu naudu viņi rūpējās kārtīgi, nodrošinādami ietaupījumus, tāpat kā sevi, ar pienācīgu kustīgumu un sabalansētu uzturu - atbilstošu finansu pasaules ēdienkartei.

Džeimss Veits būtu sajūsmā, ja viņam gadītos dzirdēt Mērijas stāstu par viņas un Roja finansiālo gudrību.

Nuja, un Veits, šis rūdītais atraitņu dīrātājs, sēdēdams "El- dorado" bārā, tiešām prātoja par Mēriju Hepbernu, lai gan nebija viņu vēl ne saticis, nedz precīzāk noskaidrojis viņas turīguma pakāpi. Viņš bija ievērojis Mērijas vārdu viesnīcas reģistrā un apjautājies par viņu jauniņajam portjē.

Veitam patika tas mazumiņš, ko viņam pavēstīja portjē. Šī kautrīgā un vientuļā skolotāja bija jaunāka par visām viņa līdz šim izputinātajām sievām, tomēr citādi izklausījās pēc viņa dabiskā laupījuma. Viņš nolēma izklaides pēc palenkt viņu "Gadsimta dabas ceļojuma" laikā.

Atļaušos te ievietot personiskas dabas piezīmi: kad es vēl biju dzīvs, manis paša lielās smadzenes bieži deva tādus padomus, kas no manas un, stingri ņemot, arī no cilvēku dzimuma izdzīvošanas viedokļa bija, maigi izsakoties, apšaubāmi. Piemēram: tās lika man pieteikties Savienoto Valstu jūras kājniekos un doties karā uz Vjetnamu.

Mīļš paldies jums, lielās smadzenes.

7.

Visu sešu „Eldorado” viesu - četru amerikāņu, no kuriem viens uzdevās par kanādieti, un divu japāņu - nacionālās valūtas joprojām bija zelta vērtē it visur uz planētas. Atgādinu: viņu naudas vērtība bija izdomāta. Tāpat kā Visuma kārtība, arī amerikāņu dolāru un japāņu jenu iekārojamība pastāvēja tikai laužu galvās.

Un, ja Veits, kurš neko nezināja par finanšu krīzi, būtu vēl pamatīgāk nomaskējies par kanādieti un ieradies Ekvadorā ar Kanādas dolāriem, viņš nebūtu vis tik viesmīlīgi uzņemts. Kaut arī Kanāda vēl nebija izputējusi, arvien plašāk un plašāk, arī pašā Kanādā, laužu galvās izplatījās nedrošība tais brīžos, kad bija kas patiesi noderīgs jāiemaina pret Kanādas dolāriem.

Līdzīgs iedomātās vērtības kritums notika arī ar britu mārciņu, ar franču un šveiciešu frankiem un rietumvācu mārku. Tikmēr Ekvadoras sukrs, kas bija tā nodēvēts par godu nacionālajam varonim Antonio Hozē de Sukram (1795-1830), nu jau bija mazvērtīgāks par banāna mizu.

Mērija Hepberna savā numurā prātoja, vai viņai nav smadzeņu audzējs un varbūt tāpēc smadzenes visu laiku dod viņai visnejēdzīgākos padomus. Šādas aizdomas bija gluži dabiskas, jo viņas vīru Roju pirms nieka trim mēnešiem nobeidza tieši smadzeņu audzējs. Tas ne tikai nobeidza viņu: vispirms tas samaitāja Roja atmiņu un spriešanas spējas.

Mērija prātoja arī, kad sākusies audzēja ietekme uz Roju, - vai audzējs nav vainojams, ka šā nepārspējami šausmīgā gada lieliskajā janvārī viņš pieteica Hepbernus "Gadsimta dabas ceļojumam".

Lūk, kā viņa uzzināja par Roja ceļošanas ierosmi. Kādu pēcpusdienu viņa pārnāca mājās no darba domādama, ka Rojs vēl būs GEFFCo. Viņam darbs beidzās stundu vēlāk nekā Mērijai. Tomēr Rojs jau bija mājās, un izrādījās, ka viņš strādājis tikai līdz pusdienlaikam. Viņš bija cilvēks, kas dievināja savu mehāniķa darbu un divdesmit deviņos GEFFCo nostrādātajos gados nekad nebija ne uz stundiņu atprasījies - ne slimības dēl, jo viņš nekad neslimoja, ne arī kā cita pēc.

Mērija jautāja, kā viņš jūtas, un Rojs attrauca, ka nekad nav tik labi juties. Viņš, Mērijasprāt, lepojās ar sevi gluži kā pusaudzis, kas apguris no tā, ka visu laiku tiek uzskatīts par labo puiku. Viņš bija cilvēks, kas runāja maz, bet prātīgi, un nekad nemuļķojās un negvelza blēņas. Tomēr toreiz viņš izaicinoši un ar atbilstoši muļķīgu sejas izteiksmi paziņoja Mērijai gluži kā bargai mammai: - Bet es nobastoju!

Tagad, Gvajakilā, Mērija domāja, ka šo rīcību droši vien bija izraisījis audzējs. Tas bija izraudzījies ļoti nepiemērotu brīdi bezatbildīgam darba kavējumam, jo iepriekšējā vakarā bija plosījusies sniega vētra, un arī todien bija slapjdraņķis ar stipru vēju. Tomēr Rojs staigāja šurpu turpu pa Klintonstrītu, Iliumas galveno ielu, iegriezās vai visos veikalos un klāstīja pārdevējiem, ka ir nobastojis.

Tad nu Mērija centās izlikties iepriecināta un sacīt no visas sirds, ka viņam nudien sen bija laiks drusku atslābināties un izklaidēties, - lai gan nebija nekādas vainas abu atpūtai un izklaidēm atvaļinājumos un nedēļu nogalēs, un arī darbā viņi sevišķi nenomocījās. Kaut kas nebija lāgā ar šo negaidīto brīvsoli. Arī Rojs pats pie vakariņu galda šķita neizpratnē par pēcpusdienā notikušo. Tomēr tas bija cauri. Viņš bija pārliecināts, ka tā vairs nedarīs, un viņi varēja aizmirst šo starpgadījumu vai arī tikai retumis pasmieties par to.

Bet tad, tieši pirms gulētiešanas, kamēr viņi vēl skatījās kvēlošajās oglēs laukakmens kamīnā, ko Rojs bija uzbūvējis pats ar savām stiprajām rokām, viņš ierunājās: - Un vēl kas…

- ~

-  Kas - vēl? - jautāja Mērija.

-  Par šo pēcpusdienu, - viņš teica. - Es iegriezos ari ceļojumu aģentūrā. - Iliumā darbojās tikai viens šāds iestādījums, im sevišķi plaukstošs tas nebija.

-Jā?

-  Es mūs pieteicu, - viņš teica tā, it ka atcerētos sapni. - Par visu ir samaksāts. Viss ir nokārtots. Pilnībā. Novembrī mēs abi lidosim uz Ekvadoru un piedalīsimies "Gadsimta dabas ceļojumā".

Rojs un Mērija Hepberni bija paši pirmie, kas atsaucās lialua de Dariuin pirmā brauciena reklāmas un publicitātes kampaņai, kamēr pats kuģis Malmē, Zviedrijā, vēl sastāvēja likai no ķīla un rasējumu kaudzes. Iliumas aģentūras pārstāvis bija tikko saņēmis "Gadsimta dabas ceļojuma" reklāmas plakātu. Tobrīd, kad kantorī ienāca Rojs Hepberns, viņš ar līmlenti lipināja plakātu pie sienas.

Atļaušos te ievietot personiskas dabas piezīmi: es jau gadu biju nostrādājis Malmē par metinātāju, bet Bahi'a de Danuin vel nebija gana materializējies, lai tam būtu vajadzīgi mani pakalpojumi. Tikai pret pavasari es vārda tiešā nozīmē pazaudēšu galvu šīs jaunavīgās tērauda būtnes pēc. Jautājums: kas n nav pavasarī pazaudējis galvu?

Nu uz priekšu.

Iliumā ceļojuma plakātā bija attēlots kāds loti savāds putns, kas stāvēja vulkāniskas salas krastā, nolūkodamies uz skaistu, baltu motorkuģi, kas pukšķināja garām. Putns bija melns un apmēram prāvas pīles lielumā, vienīgi tā kakls bija garš un lunkans kā čūska. Visdīvainākais tomēr bija tas, ka viņam, kā izskatījās, nemaz nebija spārnu, un tas bija tuvu patiesībai. Šis putns piederēja pie endēmiskas Galapagu salu sugas, proti, tas bija sastopams tikai tur un nekur citur uz planētas. Tā spārni bija sīciņi un cieši piekļauti augumam, lai netraucētu peldēt tikpat ātri un dziļi kā zivīm. Viņam bija pulka ērtāk ķert zivis nekā daudziem citiem zivju putniem, kam nācās gaidīt, kad zivs uzpeldēs tuvu ūdens virsmai, un tad triekties lejup ar vaļēju knābi. Cilvēciskās būtnes šo loti izveicīgo putnu sauca par "sīkspārnu kormorānu". Tas spēja pats doties pie zivīm. Putnam nevajadzēja gaidīt, kad tās izdarīs liktenīgo kļūdu.

Kaut kad evolūcijas gaitā šā putna priekšteči droši vien bija sākuši apšaubīt savu spārnu vērtību, tieši tāpat kā 1986. gadā cilvēki sāka nopietni bažīties par savu lielo smadzeņu lietderību.

Ja Darvina Dabiskās izlases likums atbilst patiesībai, tad no kormorāniem, kas atgrūdās no krasta kā zvejas laivas, tie, kam bija mazāki spārni, droši vien noķēra vairāk zivju nekā visbrašākie lidotāji viņu pulkā. Tad nu sīkspārnainie pārojās savā starpā, un viņu bērniem bija vēl mazāki spārni, un tie bija vēl veiklāki zvejotāji, un tā tālāk.

Tagad tieši tas pats ir noticis ar cilvēkiem: nevis attiecībā uz viņu spārniem, jo viņiem, protams, nekad nav bijis spārnu, bet gan attiecībā uz viņu rokām un smadzenēm. Nu ļaudīm vairs nav jāgaida, kamēr zivs knibinās gar āķim uzspraustu ēsmu vai iemaldās tīklā, vai vēl nez uz ko. Mūsdienās cilvēks, kam gribas zivi, metas tai pakaj kā delfīns dziļajā, zilajā jūrā.

Tagad tas ir tik vienkārši!

8.

Tolaik jau janvārī bija gana iemeslu, kāpēc

Rojam Hepbernam nevajadzēja pieteikties uz šo ceļojumu. Vēl gan nebija skaidrs, ka tuvojas vispasaules ekonomiskā krīze un ka Ekvadoras ļaudis cietis badu tai laikā, kad kuģim paredzēts iziet jurā. Tomēr par Mērijas darbu vajadzēja padomāt. Viņa vel nezināja, ka tiks atlaista, piespiesta pāragri doties pensijā, un tāpēc nekādi nebija iedomājams, kā vina, visnotaļ atbildīgs cilvēks, varētu paņemt trīs nedēju brīvdienas novembra beigās nu decembra sākumā, proti, pašā semestra vidū.

Turklāt, kaut arī Mērija nekad nebija bijusi Galapagu salās, šis arhipelāgs viņai jau bija krietni apnicis. Savās stundās viņa bija neskaitāmas reizes izmantojusi daudzas jo daudzas filmas, diapozitīvus, grāmatas un rakstus par šīm salām un iedomājās, ka tur nav gaidāmi itin nekādi pārsteigumi. Tā viņai likās.

Visā laulības laikā Mērija un Rojs nebija ne reizes izbraukuši no Savienotajām Valstīm. Ja nu viņi nolemtu mesties tūristu gaitās un doties īsti brīnišķīgā ceļojumā, Mērija domāja, ka viņa labprātāk izvēlētos Āfriku, kur dzīvā daba ir daudz aizraujošāka un izdzīvošanas cīņas dramatiskākas. Galapagu salu radības, patiesību sakot, bija visai lēnīga kompānija, salīdzinot ar degunradžiem, nīlzirgiem, lauvām, ziloņiem, žirafēm un visiem pārējiem.

Domādama par gaidāmo ceļojumu, viņa reiz kādai labai draudzenei atzinās: - Man pēkšņi radās tāda sajūta, ka es nekad mūžā vairs negribēšu redzēt nevienu zilkājaino nirējpelikānu!

Tā viņai likās.

Runādama ar Roju, Mērija tomēr apslāpēja savus iebildumus pret ceļojumu, jo bija pārliecināta - viņš pats beidzot

sapratis, ka ir pārcietis nelielus smadzeņu darbības traucējumus. Kad pienāca marts, Rojs bija palicis bez darba, un arī Mērija zināja, ka strādās tikai līdz jūnijam. Tātad ceļojuma iecere, vismaz laika ziņā, kļuva reāla. Roja arvien neparastākajā iztēlē tā ieguva milzu apmērus, tā kļuva par "vienīgo labo, kas mums vēl gaidāms".

Ar viņu darbavietām bija noticis, lūk, kas: GEFFCo bija samazinājis štatus gandrīz līdz nullei, gan zilās, gan baltās apkaklītes, jo Iliumas filiālē notika modernizācija. To veica japāņu firma Matsumoto. Tā pati Matsumoto uzstādīja automātiskās iekārtas arī uz Bahia de Darzvin. Tā bija arī tā pati firma, kur strādāja *Zendzi Hiroguči, jaunais kompjūterģēnijs, kurš kopā ar sievu uzturējās viesnīcā "Eldorado" vienlaikus ar Mēriju.

Kad Matsumoto korporācija bija Iliumas filiālē uzstādījusi paredzētos kompjūterus un robotus, tajā bija vajadzīgi vairs tikai divpadsmit darbinieki. Tad nu jaunie ļaudis, kas vēl bija bērnu radīšanas vecumā vai kam vismaz bija kādi nākotnes sapņi, bariem vien atstāja Iliumu. Tas bija, kā sacīja Mērija Hepberna savā astoņdesmit pirmajā dzimšanas dienā, divas nedēļas pirms viņu apēda liela, balta haizivs, "… tā, it kā pilsētai cauri būtu izgājis burvju stabulnieks"*. Pēkšņi vairs nebija bērnu, ko mācīt, un pilsēta izputēja, jo nebija nodokļu maksātāju. Tāpēc jūnijā bija gaidāms Iliumas vidusskolas pēdējais izlaidums.

Aprīlī Rojam diagnosticēja neoperējamu smadzeņu audzēju. Tādējādi "Gadsimta dabas ceļojums" kļuva par viņa vienīgo dzīvotgribas avotu.

* Pied Piper: burvju stabulnieks vācu folklorā un R. Brauninga dzejoli. Spēlēdams burvju stabuli, viijš aizveda līdzi un noslīcināja Hāmelnes pilsētas žurkas, bet, kad pilsētnieki negribēja viņam maksāt, izdarīja tāpat arī ar bērniem.

Vismaz tik ilgi es varu izturēt, Mērij, - viņš teica. - Novembris taču vairs nav tālu, vai ne?

Protams, - viņa atbildēja.

- Es varu tik ilgi izturēt.

Tev vēl daudzi gadi priekšā, Roj, - viņa sacīja.

Kaut es varētu aizbraukt šai ceļojumā! - sacīja Rojs. - Kaut es redzētu pingvīnus uz ekvatora! Neko citu es neprasu.

Kamēr Roja maldi dažādos jautājumos kļuva arvien dziļāki, šai ziņā viņš nemaldījās, jo Galapagu salās tiešām bija pingvīni. Tie bija kārni radījumi virsviesmīlu frakās. Tādiem viņiem bija jābūt. Ja viņi būtu tauki, apvēlušies tāpat kā ciltsbrāli uz peldošajiem ledus kalniem dienvidos, puspasauli tālāk, tad, iznākdami Galapagu krastos uz lavas dēt olas un audzināt mazuļus, noteikti būtu izsutuši līdz nāvei.

Tāpat kā sīkspārnu kormorānu senči, arī pingvīnu priekš- iri i bija atteikušies no elegantās lidotprasmes par labu brangākiem lomiem.

Runājot par neizprotamo entuziasmu, ar kādu cilvēki pirms miljons gadiem arvien vairāk savus darbus uzticēja tehnikai: vai l’.an tas bija kas cits, kā vēl viena laužu atzīšanās, ka viņu pašu .madzenes nekam neder?

9

Kāmēr mira Rojs Hepberns un kamēr mira arī

visa Iliumas pilsēta, un kamēr gan cilvēku, gan pilsētu bendēja

nost augoņi, kas ir kaitīgi cilvēku dzimuma veselībai un laimei, Roja lielās smadzenes pārliecināja viņu, ka 1946. gadā viņš kā jūrnieks piedalījies Savienoto Valstu atombumbas izmēģinājumos Bikini atolā, kas ir tuvu ekvatoram, tāpat kā Gvajakila. Viņš solījās, ka iesniegšot tiesā prasību pret savu valdību par miljoniem dolāru, jo tur uzņemtā radiācijas deva esot, pirmkārt, atņēmusi viņam un Mērijai iespēju laist pasaulē bērnus, un, otrkārt, izraisījusi viņa tagadējo smadzeņu vēzi.

Rojs bija kādu laiciņu dienējis flotē, bet citādi viņa prāvai pret Amerikas Savienotajām Valstīm bija pavājš pamats, jo viņš bija dzimis 1932. gadā, un viņa zemes juristiem nerastos nekādas grūtības to pierādīt. Tādējādi varbūtējā apstarojuma laikā viņam bijuši četrpadsmit gadi.

Šis anahronisms netraucēja viņam jo spilgti atcerēties drausmīgās mokas, kādas valdība lika pārciest tā sauktajiem zemākajiem dzīvniekiem. Viņš stāstīja, ka bijis spiests strādāt gluži viens: dzinis zemē mietus visā atola platībā un tad sējis pie šiem mietiem dažādu sugu dzīvniekus. - Es domāju, ka viņi izvēlējās mani, - viņš stāstīja, - tāpēc ka dzīvnieki vienmēr ir man uzticējušies.

Tas bija tiesa: dzīvnieki nekad nebaidījās no Roja. Kaut arī viņš pēc vidusskolas nebija guvis nekādu oficiālu izglītību, ja neskaita apmācības programmu GEFFCo, bet Mērijai bija Indiānas universitātē iegūtais maģistra grāds zooloģijā, Rojam daudz labāk izdevās saprasties ar dzīvniekiem. Viņš mācēja, piemēram, sarunāties ar putniem viņu pašu valodās, bet Mērijai nekas tāds nebija pa spēkam, jo viņas senčiem galīgi nebija muzikālās dzirdes, ne pa tēva, ne pa mātes līniju. Neviens suns vai mājlops, ieskaitot pat GEFFCo sargsuni vai sivēnmāti ar sivēniem, nebija tik negants, ka Rojs nevarētu piecu minūšu vai vēl īsākā laikā sadraudzēties ar to.

Tāpēc bija visai saprotamas Roja asaras, ko viņš lēja, atcerēdamies dzīvnieku siešanu pie mietiem. Kā zināms, šāds nežēlīgs eksperiments ar dzīvniekiem tiešām notika - ar aitām, cūkām, govīm, zirgiem, pērtiķiem, pīlēm, vistām un zosīm, bet nekādā gadījumā ne ar veselu zvērudārzu, kā to aprakstīja Rojs. Varēja klausīties nenobrīnīdamies, kā viņš sējis pie mietiem pāvus, sniega leopardus, gorillas, krokodilus un albatrosus. Viņa lielajās smadzenēs Bikini atols bija kļuvis par kaut ko tieši pretēju Noasa šķirstam. Pa pārim no katras dzīvnieku sugas bija tur nogādāti, lai uzmestu tiem virsū atombumbu.

Stāsta vistrakākā detaļa, kas viņam pašam nebūt nelikās tik traka, bija šāda: - Tur bija arī Donalds. - Donalds bija zeltainais retrīvers, kas klaiņoja turpat pa Iliumu, tobrīd varbūt atrazdamies tieši pie Hepbernu mājas, un viņam bija tikai četri gadi.

- Tas viss bija ļoti smagi, - klāstīja Rojs, - bet visgrūtāk bija piesiet Donaldu. Es to atliku, cik ilgi vien iespējams. Piesiet pie mieta Donaldu bija mans pēdējais uzdevums. Viņš lāva man to izdarīt, un, kad es to biju veicis, viņš nolaizīja man roku un paluncināja asti. Un es viņam sacīju, un, nekautrējos atzīties, raudāju: - Paliec sveiks, veco zēn! Tu tagad nonāksi citādā pasaulē. Tā noteikti būs labāka pasaule, jo neviena cita pasaule nevar būt tik slikta kā šī.

Kamēr Rojs uzstājās ar šādiem priekšnesumiem, Mērija joprojām katru darba dienu mācīja savus nedaudzos atlikušos audzēkņus, viņa joprojām centās tos pārliecināt, ka viņiem jābūt pateicīgiem Dievam par savām lielajām, varenajām smadzenēm. - Vai jūs labāk gribētu, lai jums ir kakls kā žirafei vai āda kā degunradzim, vai ragi kā Īrijas alnim, vai maskēšanās spēja kā hameleoniem? - tā viņa prašņāja, un tamlīdzīgi.

Viņa joprojām lēja to pašu veco ūdeni.

Jā, un tad viņa nāca mājās pie Roja un tā paraugdemonstrējumiem, cik nejēdzīgi spēj darboties smadzenes. Viņš netika hospitalizēts, tikai pa mazam laiciņam uz pārbaudēm. Un viņš bija paklausīgs. Viņš vairs nedrīkstēja braukt ar auto un saprata to, un nebūt nebēdājās, kad Mērija paslēpa džipa atslēgas. Viņš pat ieteicās, ka varbūt to vajadzētu pārdot, jo neizskatoties, ka viņi vēl dosies kādos izbraukumos. Tāpēc Mērijai nevajadzēja algot kopēju, kas pieskatītu Roju, kamēr viņa bija darbā. Kaimiņmāju pensionāri labprāt piepelnīja dažus dolārus, pakavējot Rojam laiku un uzmanot, lai viņš kaut kā nenodara sev pāri.

Viņš nebija šiem kaimiņiem par apgrūtinājumu. Viņš daudz skatījās televizoru un, neatstājot pagalmu, stundām spēlējās ar zeltaino retrīveru Donaldu, kas it kā bija miris Bikini atolā.

Kad Mērija pasniedza savu pašu pēdējo stundu par Gala- pagu salām, viņa vairākkārt aprāvās pusteikumā uz dažām sekundēm, jo viņai uzmācās spējas šaubas, kuras, izteiktas vārdos, skanētu apmēram šādi: "Varbūt es esmu tikai traka tante, kas iemaldījusies šai klasē no ielas un sākusi skaidrot jauniešiem dzīvības noslēpumus. Un viņi man tic, lai gan es maldos itin visos jautājumos."

Viņa prātoja arī par itin visiem šķietami dižajiem agrāko laiku skolotājiem, kas, lai gan viņu smadzenes bija veselas, tomēr izrādījās visos pamatjautājumos tikpat aplami domājuši kā Rojs.

Cik Galapagu salu bija pirms miljons gadiem?

Trīspadsmit lielas, septiņpadsmit mazas un trīssimt astoņpadsmit pavisam sīciņas, dažas no tām tikai klintis, kas pāris metru izslējušās virs okeāna.

10

Tagad ir četrpadsmit lielas salas, septiņas mazas un trīssimt divdesmit sešas pavisam sīciņas. Vulkāniskā aktivitāte joprojām nav rimusi. Dievi joprojām dusmojas. (Joks.)

Un visvairāk uz ziemeļiem, atsevišķi un loti tālu no citām, joprojām ir Santa Rozālijas sala.

Jā, un pirms miljons gadiem, 1986. gada 3. augustā, cilvēks, ko sauca *Rojs Hepberns, bija uz nāves gultas savā mazajā labajā mājiņā Iliumā, Ņujorkas štatā. Kad gals bija pavisam klāt, viņš visvairāk žēlojās par to, ka viņam un Mērijai nebija bērnu, neviena paša. Viņš nevarēja mudināt sievu, lai tā ar kadu citu vīrieti laiž pasaulē bērnus pēc viņa nāves, jo Mērijai bija beigušās ovulācijas.

- Mēs, Hepberni, būsim izmiruši kā dronti, - viņš sacīja un lad turpināja uzskaitīt daudzas citas radības, kas bija kļuvušas par neauglīgiem, sausiem zariem pie evolūcijas koka. - Kā Īrijas aļņi, - viņš teica, - kā baltknābju dzeņi, - viņš teica, - kā dinosaurus rex, - viņš teica, un tā tālāk, un tālāk. Līdz pat pašam galam viņa sausnējais humors uzšķīla pa dzirkstelei. Skumīgo sarakstu viņš jancīgi papildināja ar vēl divām sugām, kas tiešām nav atstājušas pēctečus. - Kā baku bacili, - viņš sarija. Un piebilda: - Kā Džordžs Vašingtons.

Līdz pat galam viņš bija pārliecināts, ka valdība nobeigusi viņu ar radiāciju. Mērijai un ārstam, un kopējai, kas bija iz- saukti, jo nu beigas bija gaidāmas kuru katru brīdi, viņš sacīja: Ak, kaut mani būtu piemeklējušas tikai Visvarenā Dieva dusmas!

Mērijai likās, ka viss ir cauri. Pēc šiem vārdiem viņš tiešām izskatījās miris.

Tomēr pēc kāda brīža zilās lūpas atkal sakustējās. Mērija zemu noliecās, lai saprastu, ko viņš saka. Visu atlikušo mūžu viņa būs gandarīta, ka nav palaidusi to garām.

-  Es tev pateikšu, kas ir cilvēka dvēsele, Mērij, - viņš čukstēja ar aizvērtām acīm. - Dzīvniekiem nav dvēseles. Tā ir tā dala tevī, kas zina, kad tavas smadzenes nestrādā, kā vajag. Es to visu laiku zināju, Mērij. Es neko nevarēju darīt, bet es visu laiku zināju.

Un tad viņš pārbiedēja Mēriju un citus klātesošos līdz nāvei, pielekdams gultā sēdus, acīm vaļā, ugunīgu skatienu. - Atnes Bībeli! - viņš pavēlēja tādā balsī, kas skanēja cauri sienām.

Tā bija vienīgā reize visā viņa slimības laikā, kam bija sakars ar kādu konkrētu reliģiju. Viņš ar Mēriju negāja baznīcā un nelūdza Dievu pat grūtos brīžos, bet Bībele viņiem kaut kur mājā bija. Mērija nevarēja īsti atcerēties, kur.

-  Bībeli! - viņš atkārtoja. - Sieviete, atnes Bībeli! - viņš nekad nebija šādi nosaucis viņu par "sievieti".

Tad nu Mērija gāja meklēt Bībeli. Viņa to atrada viesu guļamistabā, turpat bija arī Darvina "Cejojums ar kuģi Beagle" un Dikensa "Stāsts par divām pilsētām".

*Rojs atkal piecēlās sēdus un atkal nosauca Mēriju par "sievieti". - Sieviete! - viņš pavēlēja. - Uzliec roku uz Bībeles un atkārto: "Es, Mērija Hepberna, šeit, pie sava mīļotā vīra nāves gultas, dodu divus svinīgus solījumus."

Mērija atkārtoja. Viņa gaidīja un, jā, pat cerēja, ka abi solījumi būs tik dīvaini kā, piemēram, valdības iesūdzēšana tiesā, ka viņai nebūs nekādas iespējas tos pildīt. Tomēr šāda veiksme viņai nebija lemta.

Vispirms nācās solīties, ka viņa centīsies atkal apprecēties, cik drīz vien iespējams, un netērēs laiku sērodama un sevi žēlodama.

Otrs solījums bija novembrī doties uz Gvajakilu un par viņiem abiem piedalīties "Gadsimta dabas ceļojumā".

-  Mans gars būs ar tevi ik uz soļa, - viņš sacīja. Un nomira.

Tad nu Mērija tagad bija Gvajakilā un mocījās ar aizdomām, ka viņa pašai varētu būt smadzeņu audzējs. Smadzenes patlaban lika viņai atvērt skapi un noņemt plastmasas plēvi no sarkanās vakarkleitas, kuru viņa dēvēja par savu "Žaklīnas kleitu". Kleita bija dabūjusi šādu iesauku tāpēc, ka vienai no ceļabiedrēm vajadzēja būt Žaklīnai Kenedijai Onasis, un Merija gribēja labi izskatīties viņas sabiedrībā.

Tomēr, atvērusi sienas skapi, Mērija apzinājās, ka Kenedija atraitne noteikti nebūs tik traka, lai dotos uz Gvajakilu - piIsētu, kur karavīri patrulēja ielās un stāvēja posteņos uz jumtiem, raka parkos ierakumus un ierīkoja ložmetēju dzotus.

Noņemot no kleitas plēvi, kleita noslīdēja no pakaramā un nokrita zemē. Uz grīdas tā izskatījās pēc sarkanas peļķes.

Mērija nepacēla to, jo bija pārliecināta, ka šīszemes lietas viņai vairs nebūs vajadzīgas. Tomēr viņa vēl nebija gatava zvaigznītei pirms sava vārda. Viņai patiesībā vēl bija jānodzīvo trīsdesmit gadi. Turklāt viņai vēl bija dažiem vitāliem resursiem jāatrod tāds pielietojums, kas viņu padarīs par neapšaubāmi nozīmīgāko eksperimentētāju cilvēku cilts vēsturē.

Ja Mērija Hepbernai būtu bijis noskaņojums nevis darīt sev galu, bet noklausīties svešas sarunas, viņa hūtu varējusi pielikt ausi pie sienas skapja dibensienas un dzirdēt sabubināšanos blakus numurā. Viņai nebija ne jausmas, kas ir viņas kaimiņi ne vienā, ne otrā pusē, jo iepriekšējā vakarā, viņai ierodoties, blakus numuros neviena vēl nebija, bet viņa pati kopš tā laika nebija atstājusi savu istabu.

Bubinātāji sienas skapja pusē bija *Zendzi Hiroguči,

11

kompjuterģēnijs, un viņa grūtā sieva Hisako, ikebanas, japāņu ziedu kārtošanas mākslas, skolotāja.

Otrā pusē kaimiņi bija pusaudze Selīna Makintoša, *Endrjū Makintoša aklā meita, un Kazaha, viņas pavadoņsuns, ari sieviešu kārtas. Mērija netika dzirdējusi rejas, jo Kazaha nekad nerēja.

Kazaha nekad nerēja un nespēlējās ar citiem suņiem, un nepētīja interesantas smakas un trokšņus, un nedzinās pakal citiem dzīvniekiem, kas būtu bijuši viņas senču dabiskais medījums, tāpēc ka kopš kucēna vecuma lielsmadzeņainās cilvēciskās būtnes izrādīja naidīgumu un ņēma viņai nost ēdamo ikreiz, kad viņa gribēja kaut ko tamlīdzīgu darīt. Tādējādi viņai no paša sākuma tika iemācīts, ka viņa atrodas uz tādas planētas, kur dabiskās suniskuma izpausmes ir nelikumīgas - itin visas.

Cilvēki atņēma viņai dzimumorgānus, lai viņu nekad netraucētu seksuālas tieksmes. Un es jau grasījos sacīt, ka manā stāstā darbojošos personu loks drīz vien saruks līdz vienam tēviņam un veselam baram mātīšu, ieskaitot suņu mātīti. Tomēr Kazahu vairs nevarēja, pateicoties ķirurģijai, uzskatīt par īstu mātīti. Tāpat kā Mērija Hepberna, viņa bija izslēgta no evolūcijas spēles. Viņai nebija lemts nodot kādam savus gēnus.

Aiz Selīnas un Kazahas istabas, aiz vaļējām starpnumuru durvīm, atradās Selīnas baudkārā tēva, finansista un dēkaiņa *Endrjū Makintoša apartamenti. Viņš bija atraitnis. Viņš būtu itin viegli atradis kopīgu valodu ar atraitni Mēriju Hepbernu, jo abi mīlēja atpūtu brīvā dabā. Tomēr viņiem neiznāca satikties. Kā jau teicu, *Endrju Makintošs un *Zendzi Hiroguči ņems galu vēl pirms saulesrieta.

Starp citu, vienīgi Džeimsam Veitam bija piešķirts numurs otrajā stāvā, cik tālu vien iespējams no citiem viesiem. Viņa lielās smadzenes sumināja viņu, cik veiksmīgi izdodas izska

tīties parastam un nekaitīgam, bet tas maldijas. Viesnīcas pārvaldnieks uzreiz bija sapratis, ka Veitam ir kaut kas aiz ādas.

Šis viesnīcas pārvaldnieks, kuru sauca *Zigfrīds fon Kleists, bija Ekvadoras senās un visai turīgās vācu kopienas sērīgs pusmūža pārstāvis. Diviem viņa tēva brāļiem no Kito piederēja šī viesnīca un arī Bahi'a de Danvin, un viņi bija uzdevuši Zigfrīdam viesnīcas pārvaldi tikai uz divām nedēļām, kas jau gāja uz beigām, - uzraudzīt "Gadsimta dabas ceļojuma1 ' pasažieru uzņemšanu. Vispār viņš bija paprāvu mantojumu saņēmis slaists, kuru bija aizvainojis tēvoču aicinājums "pārmaiņas pēc pastrādāt" šai ģimenes uzņēmumā.

Viņš nebija ne precējies, ne vairojies un tādējādi no evolūcijas viedokļa uzskatāms par nenozīmīgu. Arī viņu varēja uzskatīt par potenciālu Mērijas Hepbernas lauleni. Tomēr viņa liktenis jau bija izlemts. *Zigfrīds fon Kleists gan piedzīvos saulrietu, bet trīs stundas pēc tā viņu noslīcinās paisuma vilnis.

Tagad bija četri pēcpusdienā. Šis Ekvadoras iedzimtais fricis ar ūdeņaini zilām acīm un nokarenām ūsām tiešām izskatījās tā, it kā apzinātos, ka šai pašā vakarā būs jāmirst nost, tomēr viņš nespēja paredzēt nākotni, tāpat kā es. Mēs abi to- pēcpusdien jutāmies tā, it kā planēta ļodzītos uz savas ass un ik mīļu brīdi varētu notikt sazin kas.

Starp citu, *Zendzi Hiroguči un *Endrjū Makintošs ies bojā no šautām brūcēm.

*Zigfrīdam fon Kleistam nav nozīmes manā stāstā, bet viņa vienīgajam brālim, trīs gadus vecākajam Ādolfam, arī vecpuisim, noteikti ir. Ādolfam fon Kleistam, Bahi'a de Darzvin kapteinim, bija lemts kļūt par ciltstēvu ikvienai mūsdienu cilvēciskajai būtnei uz zemes.

Ar Mērijas Hepbernas palīdzību viņš kļuva par tādu kā mormonisku Ādamu. Pati bioloģijas skolotāja no Iliumas nevarēja kļūt par viņa Ievu, jo viņai bija beigušās ovulācijas. Tad nu viņai nācās izvēlēties tādu kā dieva lomu.

Un šis ārkārtīgi svarīgais nenozīmīgā viesnīcas pārvaldnieka brālis tieši tobrīd gandrīz tukšā transporta lidmašīnā nolaidās Gvajakilas starptautiskajā lidostā, reisā no Ņujorkas, kur viņš bija reklamējis "Gadsimta dabas ceļojumu".

Ja Mērija būtu cauri skapja sienai klausījusies abu Hiroguči sarunā, viņa nesaprastu, kas tos satrauc, jo bubināšana skanēja japāniski, vienīgajā valodā, kurā tie spēja brīvi sarunāties. *Zendzi mazliet prata angļu un krievu valodu. Hisako mazliet prata ķīniešu valodu. Ne viens, ne otrs nezināja nevienu no Ekvadorā izplatītākajām valodām - spāņu, kečua, vācu vai portugāļu.

Izrādījās, ka arī viņi ir sarūgtināti par to, ko viņiem nodarījušas viņu šķietami brīnišķīgās smadzenes. Sevišķi muļķīgi viņi jutās tāpēc, ka bija ļāvušies ielaisties šai murgainajā pasākumā, jo *Zendzi tika plaši daudzināts kā viens no gudrākajiem cilvēkiem pasaulē. Un tā bija tieši viņa, nevis Hisako vaina, ka viņi būtībā bija kļuvuši par enerģiskā *Endrjū Makintoša gūstekņiem.

Lūk, kā tas notika: pirms kāda gada *Makintošs ar savu aklo meitu un tās suni bija ieradies Japānā un iepazinies ar *Zendzi, un ieraudzījis, cik apbrīnojamu darbu viņš veic kā Matsumoto algots darbinieks. Tehnoloģiski runājot, *Zendzi, lai gan tikai divdesmit deviņus gadus vecs, jau bija kļuvis par vectētiņu. Agrāk viņš bija laidis pasaulē kabatas kompjūteru, kas spēja sinhroni tulkot no daudzām runātām valodām, un viņš bija tam devis vārdu "Golcubi". Un tolaik, kad Japānā ieradās *Makintošs, *Zendzi bija tikko radījis jaunas paaudzes sinhronā balss tulka izmēģinājuma modeli un devis tam vārdu "Mandarakss".

Tad nu *Endrjū Makintošs, kura finansu kompānija gādāja naudu citu un saviem uzņēmumiem, pārdodama akcijas un obligācijas, paveda jauniņo *Zendzi sānis un pateica, ka viņš ir idiots, pelnīdams tikai savu algu, un ka *Makintošs varētu viņam palīdzēt izveidot pašam savu korporāciju, kas viņu gandrīz nekavējoties padarītu par miljardieri dolāru izteiksmē un triljonāru jenu izteiksmē.

Tad nu *Zendzi teica, ka viņam vajadzīgs apdomas laiks.

Šī zondēšanas saruna notika kādā Tokijas suši restorānā. Suši bija jēlas zivs tītenis ar aukstiem rīsiem vidū, loti populārs ēdiens pirms miljons gadiem. Vai gan kāds tolaik varēja iedomāties, ka mazpamazītiņām itin visi sāks ēst jēlas zivis un neēdis gandrīz neko citu.

Straujais, runātīgais amerikāņu uzņēmējs un rezervētais, šķietami lellei līdzīgais japāņu izgudrotājs sarunājās ar Gokubi palīdzību, jo neviens no viņiem nerunāja otra valodā. Pasaulē jau bija un tika lietoti daudzi tūkstoši Gokubi. Sarunu vedēji nevarēja sarunāties ar Mandaraksa palīdzību, jo tā vienīgais darbojošies paraugs atradās *Zendzi kabinetā Matsumoto firmā, stingrā apsardzes uzraudzībā. Tad nu *Zendzi lielās smadzenes sāka spēlēties ar iedomu, ka viņš varētu kļūt tikpat bagāts kā viņa valsts visbagātākais cilvēks, proti, Japānas imperators.

Dažus mēnešus vēlāk, nākamā gada janvārī, tajā pašā janvārī, kad Mērija un Rojs Hepberni iedomājās, ka viņiem jābūt par daudz ko ļoti pateicīgiem, *Zendzi saņēma no *Ma- kintoša vēstuli, kurā tas veselus desmit mēnešus iepriekš aicināja viņu ciemos uz savu latifundiju netālu no Meridas pilsētas Jukatanas provincē Meksikā un pēc tam pašā pirmajā braucienā ar pirmklasīgo Ekvadoras kuģi Bahia de Darzvin, kura finansēšanā viņš bija piedalījies.

Šai angliski rakstītajā vēstulē, kurai *Zendzi vajadzēja atrast tulkotāju, *Makintošs izteicās šādi: "Izmantosim šo iespēju pa īstam iepazīt viens otru."

No Zendzi viņš gribēja dabūt - varbūt jau Jukatanā, bet "Gadsimta dabas ceļojuma" laikā noteikti - parakstu uz līguma, saskaņā ar kuru Zendzi kļūtu par jaunas korporācijas galvu, bet tās akcijas laistu tirgū Makintošs.

Tāpat kā Džeimss Veits, arī Makintošs savā ziņā bija makšķernieks. Viņš gribēja ķert investētājus, izmantojot par ēsmu nevis cenas zīmi pie sava krekla, bet gan japāņu kompjūterģēniju.

Un tagad man sāk likties, ka šis manis stāstītais stāsts, kas aptver miljons gadus, neko daudz nemainās no sākuma līdz pat galam. Sākumā, tāpat kā beigās, es pieķeru sevi runājam par cilvēciskajām būtnēm, neatkarīgi no to smadzeņu izmēra, kā par zivju ķērājiem.

Tātad tobrīd bija novembris un Hiroguči pāris atradās Gvajakilā. Pēc Makintoša ieteikuma Zendzi bija samelojis saviem darbadevējiem, kurp viņš dodas. Viņš bija tiem iestāstījis, ka ir pārpūlējies, radīdams Mandaraksu, un ka viņam ar Hisako ir vēlēšanās pavadīt divus mēnešus vieniem pašiem, bez jebkāda sakara ar darbu un pilnīgi nesasniedzamiem. Lūk, kādu dezinformāciju viņš iepildīja darbadevēju lielajās smadzenēs: viņš esot noīrējis šoneri ar visu apkalpi, ar kuru viņi no kādas Meksikas ostas došoties tūrē pa Kārību jūru. Viņš nevēloties atklāt ne šonera, ne ostas vārdu.

Un, lai gan "Gadsimta dabas ceļojuma" pasažieru saraksts tika plaši reklamēts, Zendzi darbadevēji neuzzināja, ka viņu visvērtīgākais darbinieks ar sievu arī dodas šai braucienā. Tāpat kā Džeimss Veits, viņi ceļoja ar izdomātiem vārdiem.

Un tieši tāpat kā Džeimss Veits, viņi izkūpēja zilā gaisā!

Neviens viņus nekur nevarētu atrast. Neviens dižsmadzeņots meklējums pat nesāktos pareizajā kontinentā.

12.

Mērijai Hepberni aiz sienas Hiroguči pāris savā numurā bubināja, ka Endrjū Makintošs taču esot īsts maniaks. Tas bija pārspīlējums. Makintošs nenoliedzami bija negants, alkatīgs un neiejūtīgs, bet traks viņš nebija. Gandrīz viss, ko viņa lielās smadzenes uzskatīja par notiekošu, tiešām notika. Kad viņš savā privātajā lidmašīnā, pats pie stūres, veda Selīnu, Kazahu un Hiroguči pāri no Meridas uz Gvajakilu, viņš jau zināja, ka pilsētā būs ieviests karastāvoklis vai kaut kas tamlīdzīgs, ka visi veikali būs slēgti, ka visur drūzmēsies arvien izsalkušāku laužu pūli, ka Bahi'a de Darzvin droši vien neiziesjūrā paredzētajā laikā, un tā tālāk.

Sakaru iekārtas Jukatanas villā bija informējušas viņu par visiem jaunumiem Ekvadorā un visās citās vietās, par ko vien viņam radās vajadzība painteresēties. Tomēr viņš bija turējis I liroguči pāri (bet ne savu aklo meitu) neziņā, pilnīgā, kā saka, miglā, par to, kas viņus sagaida.

īstais nolūks, ar kuru viņš brauca uz Gvajakilu un kuru bija atklājis arī savai meitai, bet Hiroguči pārim ne, bija par viszemākajām cenām nopirkt iespējami daudz izputējušo ekvadoriešu īpašumu, ieskaitot varbūt pat viesnīcu "Eldorado" un kuģi Bahia de Darzvin - un zelta raktuves, naftas urbumus un visu ko citu. Turklāt viņš grasījās uz mūžiem piesaistīt sev• Zendzi Hiroguči, daloties šajās darījumu iespējās ar viņu, aizdodot viņam naudu, lai arī viņš varētu kļūt par vienu no Ekvadoras ekonomikas magnātiem.

Makintošs bija lūdzis Hiroguči pāri palikt viņu viesnīcas numurā - tāpēc ka kuru katru brīdi viņš tiem paziņošot brīnišķīgu jaunumu. Viņš bija visu pēcpusdienu nosēdējis pie tālruņa, apzvanīdams Ekvadoras finansistus un bankas, un jaunums, ko viņš grasījās paziņot, bija par daudzajiem īpašumiem, ko viņš un Hiroguči pāris pēc pāris dienām varēs saukt par saviem.

Un pēc šā jaunuma viņš grasījās izsaukties: - Un pie velna to "Gadsimta dabas ceļojumu"!

Hiroguči pāris vairs nevarēja iedomāties itin neko labu, ko viņiem varētu pavēstīt Endrjū Makintošs. Viņi bija pārliecināti, ka Makintošs ir jucis, un šā nomalda cēlonis ironiskā kārtā bija Zendzi paša radītais Mandarakss. Tagad pasaulē jau bija desmit šādi aparāti, deviņi Tokijā un viens, ko *Zendzi bija paņēmis līdzi ceļojumā. Mandarakss, atšķirībā no Gokubi, spēja ne tikai tulkot, bet arī ar atzīstamu precizitāti diagnosticēt vienu tūkstoti visizplatītāko slimību, kas vajāja Homo Sapiens, ieskaitot divpadsmit nervu sabrukuma paveidus.

Mandarakss kā mediķis darbojās gaužām vienkārši. Aparātam bija ieprogrammēts darīt to, ko darīja īstie ārsti, proti, uzdot jautājumu virkni, kurā katra atbilde nosaka nākamā jautājuma saturu, piemēram: "Vai jums ir laba apetīte?" un pēc tam: "Vai jus atvieglojaties pietiekami regulāri?", un varbūt: "Kādā krāsā bija izkārnījumi?" Un tādā garā.

Jukatanā abi Hiroguči bija novijuši šādu jautājumu un atbilžu vainadziņu, aprakstīdami Mandaraksam *Endrjū Makintoša uzvedību. Galu galā uz Mandaraksa ekrāniņa, kas bija spēju kārts lielumā, parādījās šādi japāniski rakstīti vārdi: Patoloģiska personība.

Par nelaimi Hiroguči pārim, bet ne Mandaraksam, kas nespēja neko just un ne par ko uztraukties, šim kompjūteram nebija ieprogrammēts izskaidrot, ka šī, salīdzinot ar daudzām

citām, ir visai viegla novirze un cilvēkus, kam tā ir, reti liek slimnīcā. Tie patiesībā ir vieni no laimīgākajiem cilvēkiem uz planētas - un viņu uzvedība sāpina apkārtējos, bet gandrīz nekad ne viņus pašus. īsts ārsts būtu varējis piebilst, ka katru dienu pa ielām staigā miljoniem cilvēki, kuru raksturojums ietilptu plašajā robežjoslā, kurā nekādi nevar skaidri pateikt, vai viņu personības ir vai nav patoloģiskas.

Taču Hiroguči pāris neko nejēdza no medicīnas un tāpēc uztvēra šo diagnozi kā briesmīgu slimību. Tāpēc viņi gribēja par katru cenu tikt prom no *Endrjū Makintoša un atpakaļ uz tālo Tokiju. Tomēr viņi palika *Makintoša atkarībā, lai kā tas viņiem nepatiktu. Ar Mandaraksa palīdzību sarunādamies ar sērīgo viesnīcas pārvaldnieku, viņi bija uzzinājuši, ka visi pasažieru reisi no Gvajakilas lidostas ir atcelti un ka neviena no firmām, kas piedāvā čarterlidojumus, neatbild uz tālruņa zvaniem.

Tādējādi šausmās sastingušajiem Hiroguči palika divi Gvajakilas atstāšanas līdzekli: *Makintoša lidmašīna un Bahi'a de Darzvin, ja vien tas tiešām - un tam bija arvien grūtāk un grūtāk noticēt - rīt izies jūrā.

Zendzi Hiroguči dzemdināja Gokubi pirms miljons un pieciem gadiem, un pēc tam, pirms miljons gadiem, šis jaunais ģēnijs dzemdināja Mandaraksu. Jā, un ap to laiku, kad viņš dzemdināja Mandaraksu, viņa sieva grasījās laist pasaulē viņu abu cilvēcisko pirmdzimto.

Pastāvēja bažas par gēniem, ko māte Hisako nodos embrijam savās miesās, tāpēc ka viņas pašas māte bija saņēmusi radiācijas devu, kad Amerikas Savienotās Valstis nosvieda atombumbu uz Japānas pilsētu Hirosimu. Tad nu Tokijā tika

13

izdarīta Hisako augļa ūdens analīze, lai noskaidrotu, vai bērnam nav gaidāmas novirzes no normas. Starp citu, šis šķidrums bija tieši tikpat sāļš kā okeāns, kura dzelmē pazudis Bahia de Darzuin.

Analīžu rezultāti bija normāli.

Tika noskaidrots arī embrija dzimums. Bija gaidāma meitenīte, vēl viena sieviešu kārtas būtne šai stāstā.

Analīzes nespēja noteikt sīkākus embrija defektus: piemēram, ka bērniņam varētu nebūt muzikālās dzirdes tāpat kā Mērijai Hepbernai - šai ziņā gan viss bija kārtībā; vai arī to, ka bērniņš varētu būt noklāts ar smalku, glāsmainu vilnu, līdzīgu kā kotikam, - jo šis bija tieši tāds gadījums.

Vienīgā cilvēciskā būtne, ko *Zendzi Hiroguči bija lemts dzemdināt, bet ne ieraudzīt, bija mīla, spalvaina meitiņa.

Viņa piedzims Santa Rozālijas salā, Galapagu arhipelāga ziemeļu galā. Viņu sauks Akiko.

<>

Kad Akiko Santa Rozālijas salā pieauga, iekšēji viņa bija ļoti līdzīga savai mātei, bet āda viņai bija pavisam atšķirīga. Evolūcija no Gokubi līdz Mandaraksam bija gluži pretēja, jo saturs bija ievērojami uzlabots, bet ārējais veidols mainījies pavisam nedaudz. Akiko bija pasargāta no saules apdegumiem un no ūdens aukstuma peldot, un no lavas raupjuma, kad viņai iegribējās apsēsties vai atgulties, - kamēr viņas mātes kailā āda bija pilnīgi neaizsargāta pret šīm parastajām salinieku dzīves neērtībām. Toties Gokubi un Mandaraksam, lai cik tie būtu atšķirīgi no iekšpuses, bija gandrīz vienādi melnas, izturīgas plastmasas apvalki - divpadsmit centimetrus augsti, astoņus plati un divus biezi.

- -

Katrs muļķis varēja atšķirt Akiko no Hisako, bet tikai speciālists redzēja, kāda starpība starp Gokubi un Mandaraksu.

Gan Gokubi, gan Mandaraksa apakšdaļā bija jutīgas podziņas, ar kuru palīdzību lietotājs varēja sazināties ar aparātiņa saturu. Augšdaļā bija ekrāniņš, kas rādīja notiekošās darbības un darbojās arī kā saules baterijas elements, pilnīgi vienādi gan Gokubi, gan Mandaraksam.

Katram aparātam bija kniepadatas galviņas lieluma mikrofons augšējā labajā stūrī virs ekrāna. Ar tā palīdzību Gokubi vai Mandarakss dzirdēja cilvēka runu un tad, saskaņā ar podziņu dotajām pavēlēm, tulkoja to uz ekrāna.

Šāda aparāta lietotājam vajadzēja burvju mākslinieka cienīgu roku veiklību, ja gribējās, lai sarunas plūdums būtu kaut cik dabisks. Ja es, piemēram, gribētu angliski sarunāties ar, teiksim, portugāli, tad man būtu jātur aparāts pietiekami tuvu gan portugāļa mutei, gan savām acīm, lai varētu salasīt viņa vardu rakstisko tulkojumu angļu valodā. Un tad man būtu aparāts veikli jāpārslēdz, lai aparāts uztvertu manis teikto un lai sarunas biedrs varētu lasīt manu izteikumu tulkojumu savā valodā.

Nevienam mūsdienu cilvēkam nav nedz pietiekami veiklu roku, nedz pietiekami lielu smadzeņu, lai varētu rīkoties ar Gokubi vai Mandaraksu. Neviens nevar arī ievērt diegu adatā - vai • pelēt klavieres, vai urbināt degunu, vai citādi smalki darboties.

Gokubi spēja tulkot tikai no desmit valodām. Mandarakss spēja tulkot no tūkstoša. Gokubi bija jāpasaka, kādu valodu tas dzird. Mandarakss pats pēc dažiem vārdiem spēja noteikt, kurā no tūkstoš valodām cilvēks runā, un sāka bez mudinājuma tulkot teikto lietotāja valodā.

- -

Abiem bija ļoti precīzi pulksteņi un mūžīgie kalendāri. Laikā no brīža, kad *Zendzi Hiroguči Mandaraksa pulkstenis nonāca viesnīcā "Eldorado", līdz brīdim, kad trīsdesmit vienu gadu vēlāk liela, balta haizivs to aprija vienlaikus ar Mēriju Hepbernu, tas bija atpalicis tikai par astoņdesmit divām sekundēm.

Gokubi kā pulkstenis būtu bijis tikpat precīzs, bet visās citās jomās Mandarakss pārliecinoši apsteidza savu tēvu. Jā, Mandarakss tulkoja no simtreiz vairāk valodām nekā tā priekštecis un spēja pareizi diagnosticēt vairāk slimību nekā lielākā daļa tālaika ārstu, bet tas vēl nebija viss. Aparāts zināja arī nosaukt svarīgākos jebkura gada notikumus. Ja jūs ievadījāt, piemēram, skaitli 1802., Čārlza Darvina dzimšanas gadu, Mandarakss jums pavēstīja, ka ari Aleksandrs Dimā un Viktors Igo dzimuši šai gadā un ka Bēthovens tad pabeidzis savu Otro simfoniju, Francija apspiedusi Santodomingo nēģeru sacelšanos, Gotfrīds Treverāns izgudrojis vārdu "bioloģija" un Lielbritānijā stājies spēkā Likums par mācekļu veselību un morāli, un tā tālāk un tālāk. Tas bija arī gads, kad Napoleons kļuva par Itālijas Republikas prezidentu.

Mandarakss zināja arī divsimt spēļu noteikumus un spēja atstāstīt, kā izcili meistari formulējuši apmēram piecdesmit mākslas un daiļamatu veidu pamatprincipus. Saņēmis rīkojumu, tas spēja atsaukt atmiņā jebkuru no sev zināmajiem divdesmit tūkstošiem populāru citātu no literatūras. Ja jūs, piemēram, ievadījāt vārdu "saulriets", uz ekrāna parādījās šādi cēlumcēli vārdi:

Saulriets un vakara zvaigzne,

Un vienvienīgs aicinājums!

Lai viļņi bez žēlabām aiznes Manu kuģi projām no mājām.

Lords Alfrēds Tenisons (1809-1892)

*Zendzi Hiroguči Mandarakss uz veselu trīsdesmit vienu gadu nonāca vientuļajā Santa Rozālijas salā kopā ar *Zendzi grūto sievu, Mēriju Hepbernu, aklo Selīnu Makintošu, kapteini Ādolfu fon Kleistu un vēl sešām personām, visām sieviešu kārtas. Tomēr šajos ārkārtējos apstākļos Mandarakss neizrādījās sevišķi noderīgs.

Visu tā zināšanu bezjēdzīgums tik ļoti tracināja kapteini, ka viņš draudēja iesviest aparātu okeānā. Savas dzīves pēdējā dienā, kad viņam bija astoņdesmit seši un Mērijai astoņdesmit viens gads, viņš tiešām īstenoja šo draudu. Varētu sacīt, ka jaunā Ādama lomā viņa pēdējais darbs bija iemest Atzīšanas koka augli zilajā, dziļajā jūrā.

Santa Rozālijas savdabīgajos apstākļos Mandaraksa medicīniskie padomi neizbēgami izklausījās pēc ņirgāšanās. Kad llisako Hiroguči ieslīga dziļā depresijā, kas ilga gandrīz divdesmit gadus līdz pat viņas nāvei, Mandarakss ieteica jaunus vaļaspriekus, jaunus draugus, vides un varbūt pat profesijas maiņu un litija preparātus. Kad Selīnai Makintošai trīsdesmit astoņu gadu vecumā sāka streikot nieres, Mandarakss ieteica, cik ātri vien iespējams, atrast piemērotu donoru jaunas nieres transplantācijai. Kad Hisako spalvainā meita Akiko sešu gadu vecumā saslima ar plaušu karsoni, ko viņa laikam bija dabūjusi no kotika, sava labākā drauga, ieteica antibiotikas. Hisako un aklā Selīna tolaik dzīvoja kopā un audzināja Akiko gandrīz vai kā vīrs un sieva.

Un, kad Mandaraksam lūdza piemērotus citātus, ko varētu izmantot kāda notikuma svinēšanai uz Santa Rozālijas izdedžu kaudzēm, aparāts allaž izspļāva visādas nejēdzības. Lūk, ko tas pauda, kad Akiko divdesmit četru gadu vecumā laida pasaulē pati savu spalvaino meitu, ar kuru sākās otra cilvēcisko būtņu paaudze, kas dzimusi uz šās salas:

Ja kārs mani kalnā visaugstākā, - Ai, māmiņ, mīļo māmiņ! - Tava mīla būs līdzi man tik un tā, - Ai, māmiņ, mīļo māmiņ!

Radjards Kiplings (1865-1936)

UfO

Bij tumsa, mātes miesās - Mans cilvēciskais iesākums.

Tais piedzimšanas mēnešos Ar skaistumu viņas es barojos.

Es nespētu redzēt, elpot un just,

Ja nenāktos viņai manis dēl zust.

Džons Meisfīlds (1878-1967),

UN)

Ak, Kungs, kas cilvēces prātus dzen Uz darbu un rūpēm skaistām, - Paldies, ka mātei Tu mīlēt lem Tās bērnu, pasaulē laisto.

Viljams Kalens Braients (1794-1878),

U/O

Godini savu tēvu un savu māti, lai tu ilgi dzīvotu tanī zemē, ko tas Kungs, tavs Dievs, ir tev devis.

Bībele

Akiko meitas tēvs bija lielākais no kapteiņa bērniem, Ka mikadze, tikai trīspadsmit gadus vecs.

- SV? -

14.

PIRMOS ČETRDESMIT gadus Santa Rozālijas kolonistiem dzima daudz bērnu, no kuriem cēlusies visa tagadējā cilvēce, tomēr formālas laulību ceremonijas vini nesvinēja. Noturīgi pāri gan dzīvoja kopā no paša sākuma. Ilisako un Selīna nodzīvoja kopā visu mūžu. Kapteinis un Merija Hepberna nodzīvoja kopā pirmos desmit gadus - līdz Mērija izdarīja to, kas kapteinim šķita nekādi nepiedodams, proti, bez viņa atļaujas lietoja viņa spermu. Un sešas pārējās sieviešu kārtas pārstāves, kas dzīvoja kopā kā draudzīga māsu ģimene, saimes ietvaros arī sadalījās vēl ciešāk sasaistītos pāros.

Pirmās Santa Rozālijas kāzas svinēja Kamikadze un Akiko 2027. gadā, kad visi sākotnējie kolonisti jau sen bija nozuduši līkumainajā, zilajā tunelī, kas ved uz Viņpasauli, un Mandarakss bija apaudzis ar vēzīšiem Klusā okeāna dibenā. Ja Mandarakss vēl būtu pieejams, tas piedāvātu gauži nepatīkamas atziņas par laulību tēmu, piemēram:

Laulība: kopiena, kas sastāv no saimnieka, saimnieces un diviem vergiem, kopskaitā diviem.

Ambrozs Bīrss (1842-?)

UfO

No mīlas izaug laulības māņi,

Tāpat kā vīns top etiķī skāņā, - Laiks atrj-em augsto debesu smaržu Un rada rāmu ikdienas garšu.

Lords Bairons (1788-1824)

Un tādā garā.

Pēdējās cilvēku kāzas Galapagu salās un tātad ari uz Zemes tika nosvinētas Fernandīnas salā 23011. gadā. Šodien nevienam nav ne jausmas, kas tā laulība tāda ir. Man jāatzīst, ka Mandaraksa ciniskā attieksme pret šo sabiedrības šūniņu vēl tās ziedu laikos bija visnotaļ pamatota. Manis paša vecāki apprecēdamies izpostīja viens otra dzīvi, un Mērija Hepberna, kad viņa Santa Rozālijas salā jau bija sasniegusi lielu vecumu, reiz sacīja spalvainajai Akiko, ka viņa ar Roju laikam gan bijuši vienīgais laimīgais laulātais pāris visā Iliumā.

Laulības dzīves grūtībām, tāpat kā daudzu citu veidu sirdēstiem, bija viens cēlonis: pārmērīgi lielās smadzenes. Šis juceklīgais kompjūters spēja vienlaikus saturēt tik daudzus pretrunīgus viedokļus tik daudzos jautājumos un pārslēgties no viena viedokļa uz citu tik strauji, ka vīra un sievas stresa izraisīta saruna varēja galu galā atgādināt kautiņu starp cilvēkiem ar aizsietām acīm un uz skrituļslidām.

Piemēram, Hiroguči pāris, kuru bubināšanu Mērija dzirdēja aiz sienas skapja, zibens ātrumā mainīja savus viedokļus par sevi, viens otru, par mīlestību un seksu, par darbu, pasauli un visu pārējo.

Vienubrīd Hisako domāja, ka viņas vīrs ir galīgi stulbs un ka viņai ar visu gaidāmo bērnu jāmūk no viņa prom. Tomēr nākamajā mirklī viņa domāja, ka viņš tiešām ir tik loti gudrs, par kādu viņu uzskatīja visi citi, un ka viņai tikai jābeidz raizēties, un ka viņš ātri un viegli izpestīs viņus no tagadējām ķibelēm.

*Zendzi vienubrīd pie sevis lamāja sievu par viņas bezpalīdzību, par to, ka viņa ir kā akmens kaklā, un nākamajā mirklī pats sev nozvērējās atdot dzīvību, ja būs nepieciešams, par šo dievieti un viņas vēl nedzimušo meitu.

Kāda bija jēga šādam emocionālam svaidīgumam, lai neteiktu trakumam, tādu dzīvnieku galvās, kam bija paredzēts palikt kopā vismaz tik ilgi, lai izaudzinātu cilvēka mazuli, tātad apmēram četrpadsmit gadus?

*Zendzi pieķēra sevi pārtraucam klusumu. - Tevi nomāc kaut kas cits, - viņš sacīja. Ar to viņš gribēja teikt, ka sievu grauž un jau labu laiku ir grauzis vēl kaut kas personiskāks papildus vispārējam juceklim, kurā viņi bija iekūlušies.

-   Nē, - viņa atteica. Tā bija vēl viena lielo smadzeņu īpatnība: tas, ko Mandarakss nemūžam nevarētu, viņai bija vieglāk par vieglu, proti, melot vienā laidā.

-   Jau veselu nedēļu tevi nomāc kaut kas cits, - sacīja *Zendzi. - Kāpēc tu slogi to sevi? Pasaki man, kas ir noticis.

-   Nekas, - viņa atteica. Kas gan gribētu pavadīt četrpadsmit gadus ar tādu kompjūteru, par kuru nekad nevarētu but tīrošs, vai tas saka patiesību vai nesaka?

Viņi sarunājās japāniski, nevis amerikāņu sarunvalodā, kāda tā bija pirms miljons gadiem un ko es lietoju visā šā stāsta garumā. Starp citu, *Zendzi, nervozi viļādams pa rokām Mandaraksu, bija netīšām devis tam komandu tulkot visu viņu sacīto navaho indiāņu valodā.

-   Nu… ja jau tu gribi zināt… - Hisako beidzot atbildēja, tad Jukatanā uz Omoo es kādu pēcpusdienu spēlējos ar Man

daraksu. - Omoo bija *Makintoša milzīgā jahta. - Kamēr tu niri pēc apslēptās mantas. - *Makintošs tiešām bija piedabūjis : Zendzi to darīt, lai gan *Zendzi knapi mācēja peldēt: viņš ar akvalangu nira uz spāņu galeonu četrdesmit metru dziļumā un nesa augšā trauku lauskas un lielgabalu lodes. *Makintošs lika nirt arī savai aklajai meitai Selīnai, savienojis viņas delnu un savu potīti ar trīs metrus garu neilona auklu.

-   Es nejauši atklāju, - turpināja Hisako, - ka Mandarakss spēj kaut ko, ko tu man nez kādēļ nebiji pateicis. Vai vari uzminēt, kas tas būtu?

-    Nē, nevaru, - atbildēja *Zendzi. Tagad bija viņa kārta melot.

-    Izrādās, ka Mandarakss, - viņa sacīja, - ir loti labs ziedu kārtošanas mākslas skolotājs. - Proti, prata darbu, kas bija viņas pašas lepnuma avots. Un tagad viņas pašcieņa bija nežēlīgi iedragāta, kad izrādījās, ka maza, melna kastīte spēj ne tikai iemācīt to pašu, bet, turklāt, darīt to tūkstoš dažādās valodās.

-    Es grasījos tev pateikt. Es gribēju tev pateikt, - sacīja *Zendzi. Tie atkal bija meli, jo tas, ka viņa uzzinās par Mandaraksa kompetenci ikebanā, bija tikpat maz iespējams kā uzminēt bankas seifa koda kombināciju. Viņa ļoti negribīgi mācījās rīkoties ar Mandaraksu un saglabāja šādu attieksmi līdz pat savai nāvei.

Tak - parauj kociņš! - uz Omoo klāja gadījās tā, ka viņa spaidīja podziņas un Mandarakss pēkšņi sāka viņai stāstīt, ka visskaistākajiem ziedu kārtojumiem ir viens vai divi, vai, pats lielākais, trīs elementi. Triju elementu sakārtojumos, klāstīja Mandarakss, visi trīs var būt vienādi vai arī divi no trim var būt vienādi, bet visi trīs nekad nav dažādi. Mandarakss skaidroja Hisako, kādas ir ideālas elementu augstuma proporcijas kārtojumos no vairāk nekā viena elementa un kādām jābūt attiecībām starp šiem elementiem un vāžu vai podu, vai dažkārt grozu diametru un augstumu.

Izrādījās, ka ikebanu ir tikpat vienkārši sistematizēt kā modernās ārstniecības praksi.

*Zendzi Hiroguči nebija pats mācījis Mandaraksam nedz ikebanu, nedz citas zinības. Viņš bija to uzdevis saviem padotajiem. Padotais, kam vajadzēja iemācīt Mandaraksam ikebanu, bija paņēmis diktofonu, aizgājis uz slavenās Hisako ikebanas stundu un pēc tam izlobījis galveno.

*Zendzi teica Hisako, ka viņš licis iemācīt Mandaraksam ikebanu, lai sagādātu patīkamu pārsteigumu Onasis kundzei, kurai viņš grasījās uzdāvināt šo aparātu "Gadsimta dabas ceļojuma" pēdējā vakarā. - Es to darīju viņas dēļ, - sacīja *Zendzi.

-   Viņa taču esot liela skaistuma mīļotāja.

Tā pārmaiņas pēc bija patiesība, bet Hisako viņam neticēja. Tiktāl nu ļaudis bija tikuši tālajā 1986. gadā. Neviens nevienam vairs neticēja, jo visapkārt tika nepārtraukti melots un melots.

-  Ak, jā, - attrauca Hisako, - protams, tu to darījis Onasis kundzei un arī savai sievai par godu. Tu esi piebiedrojis mani nemirstīgo pulkam. - Viņa ar to domāja varenos domātājus, ko Mandarakss spēja citēt.

Nu viņa jau pavisam noskaitās un gribēja noniecināt vīra sasniegumus vismaz tikpat, cik viņš, kā viņai šķita, bija noniecinājis viņas ikebanas virsotnes. - Es taču biju šausmīgi stulba, - viņa iesāka apgalvojumu, ko Mandarakss paklausīgi tulkoja rakstītā Navaho, - ka tik nepiedodami ilgi nesapratu, cik daudz ļaunuma, cik daudz nicinājuma pret citiem ir tajā, ko tu dari. Tu, *doktor Hiroguči, - viņa turpināja, - domā, ka visi, izņemot tevi, tikai nevajadzīgi aizņem vietu uz šīs planētas un ka mēs, pārējie, taisām pārāk lielu troksni un izšķiežam vērtīgos dabas resursus, un mums ir pārāk daudz bērnu, un mēs visu piemēslojam. Cik daudz jaukāka gan būtu zeme, ja visus primitīvos darbus un pakalpojumus, ko mēs spējam sniegt tādiem kā tu, turpmāk darītu mašīnas. Tas brīnišķīgais Mandarakss, ar kuru tu tagad kasi sev ausi: kas gan tas ir, ja ne attaisnojums vienam bezdvēseles egomaniakam nekad vairs nemaksāt un pat nepateikt paldies nevienam dzīvam cilvēkam ar zināšanām valodniecībā vai matemātikā, vai vēsturē, vai medicīnā, vai literatūrā, vai ikebanā, vai jebkurā citā jomā?

Esmu jau iepriekš paudis, kāds, manuprāt, bija cēlonis trakajai vēlmei likt mašīnām darīt pilnīgi visu, ko dara cilvēki, - un es ar to domāju tiešām visu. Es tikai vēlos piebilst, ka mans tēvs, rakstnieks, kas strādāja zinātniskās fantastikas žanrā, reiz uzrakstīja romānu par kādu vīru, par kuru visi smējās, tāpēc ka viņš taisīja sporta robotus. Viņš radīja golfa robotu, kas spēja vienmēr trāpīt bedrītē ar pirmo sitienu, un basketbola robotu, kas vienmēr trāpīja grozā, un tenisa robotu, kura serves bija neatvairāmas, un tā tālāk.

Iesākumā ļaudis nekādi nesaprata, kāda šādiem robotiem jēga, un no izgudrotāja aizgāja viņa sieva, tāpat kā, starp citu, tēva sieva bija aizgājusi no viņa, - un bērni mēģināja ielikt viņu trakomājā. Bet tad viņš iestāstīja reklāmas aģentūrām, ka viņa roboti var reklamēt automobiļus, alu, skuvekļus, rokas pulksteņus, smaržas un visu citu. Viņš kļuva bagāts, kā rakstīja mans tēvs, tāpēc ka ļoti daudzi sporta karsēji pēkšņi gribēja kļūt tieši tādi paši kā šie roboti.

Nevaicājiet man, kāpēc.

Tikmēr Endrjū Makintošs savas aklās meitas istabā gaidīja, kad iezvanīsies telefons - un pavēstīs lieliskos jaunumus, kurus viņš pēc tam varēs paziņot Hiroguči pārim. Viņš brīvi runāja spāniski un bija nosēdējis pie telefona visu pēcpusdienu, sazinādamies ar saviem birojiem Manhatanas salā un izbiedētajiem Ekvadoras finansistiem un ierēdņiem. Viņš kārtoja darījumus meitas istabā, tāpēc ka gribēja, lai viņa dzird, ko tētis dara. Viņi bija loti tuvi. Selīnai nebija iespējas iepazīt savu māti, jo tā nomira, laizdama meitu pasaulē.

15

Tagad es domāju par Selīnu ar viņas bezjēdzīgajām zaļajām acīm kā par Dabas eksperimentu - jo viņas aklums bija iedzimts, un viņa varēja nodot to tālāk. Gvajakilā viņa bija nonākusi astoņpadsmit gadu vecumā, kad labākie vairošanās gadi vēl priekšā. Viņai bija tikai divdesmit astoņi gadi, kad Mērija Hepberna Santa Rozālijas salā jautāja, vai viņa vēlētos piedalīties slepenajā eksperimentā ar kapteiņa spermu. Selīna atteicās. Taču, ja viņai būtu licies, ka aklums sniedz kādas priekšrocības, viņa būtu varējusi nodot to saviem pēctečiem.

Vai gan toreiz Gvajakilā klausīdamās, kā viņas sociopātiskais tēvs aumaļām slēdz telefondarījumus, jauniņā Selīna nojauta, ka viņai lemts nodzīvot mūžu kopā ar Hisako Hiro- guči, kas tobrīd bija divas istabas tālāk, un audzināt viņas spalvaino mazuli?

Gvajakilā viņa bija kopā ar tēvu, kam, kā noprotams, piederēja tā planēta, uz kuras viņi atradās, un kas varēja darīt, ko vien gribēja, kad vien gribēja un kur vien gribēja. Viņas lielās smadzenes klāstīja viņai, ka dzīvē viņai klāsies viegli un droši, uzturoties tēva visvarenās personības radītā elektromagnētiskā burbulī, kurš turpinās aizsargāt viņu arī pēc tēva nāves - arī pēc tam, kad pienāks tēva kārta ieiet zilajā tunelī uz Viņpasauli.

Kamēr neesmu aizmirsis: Santa Rozālijas salā aklums deva Selīnai, salīdzinot ar citiem kolonistiem, arī kādu priekšrocību, kas sagādāja viņai lielu prieku, tomēr nebija tik loti vērtīga, lai to nodotu nākamajām paaudzēm.

Selīnai vairāk nekā jebkuram citam patika glāstīt mazās Akiko kažoku.

*Endrjū Makintošs bija pateicis Ekvadoras finansu dūžiem, ka viņš ir gatavs nekavējoties pārskaitīt viņu pilnvarotai personai Ekvadorā piecdesmit miljonus amerikāņu dolārus, kas joprojām bija zelta vērtē. Tobrīd lielākā dala no amerikāņu banku it kā reālās bagātības bija kļuvusi tik loti iztēlē balstīta, tik ļoti gaisīga un netverama, ka jebkādu tās daudzumu varēja nekavējoties pārskaitīt uz Ekvadoru vai jebkuru citu vietu, kas vien spēja pa vadiem vai radioviļņiem saņemt rakstisku ziņojumu.

:;: Makintošs gaidīja, kad viņam no Kito paziņos, kādus īpašumus ekvadorieši ir gatavi, arī nekavējoties, pārrakstīt uz viņa, viņa meitas un Hiroguči pāra vārda apmaiņā pret šādu summu.

Tā pat nebūs viņa paša nauda. Viņš bija to aizņēmies, lai kas tā būtu, no Chase Manhattan Bank. Viņi bija to kaut kur sadabūjuši, lai kur tas būtu, un aizdevuši viņam.

Jā, un, ja šis darījums notiktu, Ekvadora varētu pa vadiem un radioviļņiem sūtīt šīs mirāžas gabaliņus uz auglīgajām zemēm un dabūt pretī īstu pārtiku.

Un pēc tam ļaudis visu šo pārtiku apēstu, ņam, ņam, ņam, un tā pārvērstos par ekskrementiem un atmiņām. Ko mazā nabaga Ekvadora iesāktu pēc tam?

*Makintoša telefonam bija paredzēts iezvanīties tieši piecos trīsdesmit. Līdz šim brīdm vēl bija atlikusi pusstunda, un viņš pasūtīja uz numuru divas porcijas pusceptas mignon filejas ar bagātīgām piedevām. "Eldorado" vēl bija daudz laba ēdamā, kas sagādāts "Gadsimta dabas ceļojuma" pasažieriem un jo sevišķi Onasis kundzei. Zaldāti tobrīd viena kvartāla attālumā no visām pusēm norobežoja viesnīcu ar dzeloņstieplēm - lai aizsargātu šo pārtiku.

Tas pats notika ostā. Dzeloņstieples tika novilktas visapkārt Bahi'a de Darzvin, kur, kā visiem gvajakiliešiem bija zināms, glabājās proviants, no kura divu nedēju laikā simt pasažieriem sagatavot trīs gardēžu maltītes dienā - un šai laikā nebūtu divu vienādu maltīšu. Cilvēks, kas drusku mācētu rēķināt, uzlūkodams skaisto kuģi, varētu domāt šādi: "Man ļoti gribas ēst, un manai sievai un bērniem loti gribas ēst, un manai mātei un tēvam loti gribas ēst - un tur tai kuģi ir četri tūkstoši divi simti garšīgu maltīšu."

Cilvēks, kas atnesa uz Selīnas numuru divas mignon filejas, bija veicis šādus aprēķinus un savās lielajās smadzenēs inventarizējis ari viesnīcas pieliekamajos atrodamās brangās ēdamlietas. Viņš pats vēl nebija badā, jo viesnīcas darbiniekus vēl arvien baroja. Viņa ģimene, kas pēc Ekvadoras mēriem bija maza un sastāvēja no viņa grūtās sievas, mātes, tēva un brāļadēla, kas bija kļuvis par bāreni, arī pagaidām nebija badā. Tāpat kā visi citi viesnīcas darbinieki, viņš mēdza zagt viesnīcas pārtiku un nest ģimenei.

Tas bija Hesuss Ortiss, jaunais inku bārmenis, kas pirms kāda laiciņa bija lejā apkalpojis Džeimsu Veitu. Par numuru apkalpes darbinieku viņu bija pazeminājis pārvaldnieks, "'Zigfrīds fon Kleists, kas pats pārņēma bārmeņa pienākumus. Viesnīcā pēkšņi sāka trūkt darbinieku. Divi pastāvīgie numuru apkalpes darbinieki bija kā zemē iekrituši. Varbūt tas nemaz nebija slikti, jo nebija vairs gaidāms liels pieprasījums pēc apkalpes numuros. Varbūt viņi kaut kur paslēpušies saldi gulēja.

Tad nu Ortisa lielajām smadzenēm nācās domāt par šiem diviem steikiem - vispirms virtuvē, tad liftā un pēdīgi gaitenī aiz Selīnas durvīm. Viesnīcas kalpotāji neēda un nezaga tik smalku barību. Viņi bija diezgan lepni par to. Viņi joprojām visu labāko taupīja tai, ko viņi sauca par "senjoru Kenediju", faktiski Onasis kundzei, kas viņu apziņā bija kolektīvs apzīmējums visiem slavenajiem, bagātajiem un varenajiem cilvēkiem, kuru ierašanās joprojām šķita gaidāma.

Ortisa smadzenes bija tik lielas, ka tās spēja rādīt viņa galvā filmas ar viņu pašu un viņa apgādājamiem miljonāru lomās. Un šis cilvēks, knapi izaudzis no puikas vecuma, bija tik naivs, lai iedomātos, ka šāds sapnis var kļūt par īstenību, jo viņam taču nebija kaitīgu ieradumu un viņš bija gatavs ļoti smagi strādāt, ja vien kāds, kas jau kļuvis par miljonāru, sniegtu viņam padomu, kā tikt pie šādiem panākumiem.

Viņš bija mēģinājis, bez sevišķām sekmēm, gūt dažus padomus cepures kulšanā no Džeimsa Veita, kas, par spīti savam smieklīgajam nepievilcīgumam, bija Ortisa cieņpilno acu priekšā izvilcis maku, kurš bija piebāzts ar kredītkartēm un amerikāņu divdesmitdolāru banknotēm.

Klauvējot pie Selīnas durvīm, viņam bija savs viedoklis arī par steikiem: ka ļaudīm šai numurā tie pienākas un ka arī viņam tādi pienāksies, kad viņš būs kļuvis par miljonāru. Viņš bija loti saprātīgs un uzņēmīgs jauneklis. Strādādams Gvajakilas viesnīcās kopš desmit gadu vecuma, viņš bija labi apguvis sešas valodas, tātad vairāk nekā pusi no Gokubi zināmajām valodām un sešreiz vairāk nekā zināja Džeimss Veits un Mērija Hepberna, un trīsreiz vairāk, nekā zināja Hiroguči pāris, un divreiz vairāk valodas, nekā zināja Makintošu pāris. Viņš bija arī labs pavārs un konditors un izgājis grāmatvedības un biznesa pamatu vakara kursus.

Tad nu brīdī, kad Selīna ielaida viņu istabā, viņš bija noskaņojies atzīt visu ieraudzīto un izdzirdēto par labu esam. Viņš jau zināja, ka Selīnas zaļās acis ir aklas. Citādi viņš varētu to neievērot. Viņa neizturējās un neizskatījās kā akla. Viņa bija loti skaista. Ortisa lielās smadzenes lika viņam iemīlēties šai meitenē.

*Endrjū Makintošs stāvēja pie stikla sienas, noraudzīdamies pāri purvājam un graustu rajonam uz Bahia de Darzuin,

kuru viņš gaidīja nonākam savā vai varbūt Selīnas, vai varbūt Hiroguči pāra īpašumā vēl pirms saulrieta. Cilvēks, kam tieši pussešos vajadzēja viņam zvanīt, bija Gotfrīds fon Kleists, augstu Kito mākoņos sasauktā finansistu ārkārtas konsorcija galva, Ekvadoras lielākās bankas valdes priekšsēdētājs, "Eldorado" pārvaldnieka un Bahia de Darzvin kapteiņa tēvocis un, kopā ar savu vecāko brāli Vilhelmu, kuģa un viesnīcas līdzīpašnieks.

Pagriezdamies pret Ortisu, kas tikko bija ienesis mignon filejas, *Makintošs domās spāniski atkārtoja pirmos vārdus, ko viņš grasījās sacīt Gotfrīdam fon Kleistam: - Dārgais kolēģi, pirms jūs man stāstāt pārējās labās ziņas, dodiet man savu goda vārdu, ka tagad, pats no savas viesnīcas augšstāva, es tālumā redzu pats savu kuģi.

*Makintošs bija basām kājām un tērpies vienīgi haki šortos ar neaizpogātu priekšu, zem kuras nebija apakšveļas, tā ka viņa penis nebija lielāks noslēpums par sienas pulksteņa pendeli.

Jā, un te man jāietur pauze, lai nobrīnītos, cik maza bija šī cilvēka interese par vairošanos, cik maz viņš gribēja gūt bioloģiskus panākumus - par spīti savai ekshibicionistiskajai seksualitātei un mānijai pasludināt par saviem pēc iespējas vairāk šīs planētas dzīvības resursu. Lielākajai daļai tolaik slavenāko izdzīvošanas līdzekļu īpašnieku bija loti maz bērnu. Bija, protams, izņēmumi. Tomēr tie, kas vairojās daudz un kas, šķiet, varēja gribēt tik daudz īpašumu savu pēcteču labad, parasti sakropļoja to psihi. Viņu bērni gaužām bieži līdzinājās zombijiem, kam par cirpējiem tika vīrieši un sievietes, kas bija tikpat alkatīgi kā šo nelaimīgo vecāki, kuri atstāja mantojumā

visu ko daudz vairāk nekā cilvēku sugas pārstāvim var jelkad vajadzēt vai gribēties.

*Endrjū Makintošam bija pat vienalga, vai viņš pats ir dzīvs vai miris - to apliecina viņa aizraušanās ar izpletņu lēkšanu, autosacīkstēm un tamlīdzīgām būšanām.

Tad nu man jāsaka, ka tais senajos laikos cilvēka smadzenes bija kļuvušas par tik ražīgiem un bezatbildīgiem ideju ģeneratoriem sava dzīves laika izmantojuma jomā, ka tās lika darbošanos nākamo paaudžu labā uzskatīt par vienu no daudzajām dīvainajām spēlēm, ar kuru nodarbojas šaurs entuziastu loks - kā pokers vai polo, vai birža, vai zinātniskās fantastikas romānu rakstīšana.

Ne tikai *Endrjū Makintošam, bet daudziem un arvien vairāk ļaudīm cīniņš par cilvēku dzimuma izdzīvošanu šķita baigi garlaicīgs.

Daudz interesantāk bija, kā saka, vienā laidā sist tenisa bumbiņu.

Pavadoņsuns Kazaha sēdēja pie bagāžas plaukta Selīnas milzīgās gultas kājgalī. Kazaha bija vācu aitu suņa kuce. Viņa bija atslābinājusies un varēja justies brīvi, jo tobrīd viņai nebija uzlikta ne kaklasiksna, ne uzpurnis. Un viņas mazās smadzenes, gaļas smaržas ierosinātas, lika viņai pacelt galvu, cerīgi paskatīties Ortisā ar lielām brūnām acīm un paluncināt asti.

Tais tālajos laikos suņi bija daudz pārāki par cilvēkiem dažādu smaržu izšķiršanā. Pateicoties Darvina Dabiskās izlases likumam, visu cilvēcisko būtņu oža tagad ir tikpat asa kā Kazahai. Un vienā jomā viņi ir pat pārspējuši suņus: viņi spēj saost zem ūdens.

Suņi joprojām neprot pat peldēt zem ūdens, lai gan viņiem ir bijuši miljons gadi, kad iemācīties. Viņi tāpat vien slaistās apkārt kā agrāk. Viņi pat nav iemācījušies zivis ķert. Un, man jāsaka, ka visa pārējā dzīvnieku pasaule, izņemot cilvēci, šai laikā ir paveikusi pārsteidzoši maz savas izdzīvošanas taktikas uzlabošanā.

Tas, ko Endrjū Makintošs tagad pateica He-

susam Ortisam, bija tik aizvainojoši un, ņemot vērā visā Ekvadorā arvien asākās bada mokas, arī bīstami, ka jāsecina: viņa lielās smadzenes noteikti bija ķērusi kāda nopietna kaite - ja vien rūpes, kaut visniecīgākās, par to, kas notiks pēc brīža, uzskatāmas par garīgas veselības pazīmi. Jāņem vērā arī tas, ka ārkārtīgais apvainojums, ar kuru viņš dzīrās apveltīt šo krietno un draudzīgo viesmīli, nebija tīšs.

*Makintošs bija stūrains vidēja auguma vīrs ar loti pamatīgām rokām un kājām, un viņa galva atgādināja kasti, kas uzlikta virsū lielākai kastei. Viņš bija tikpat dzīvelīgs un dūšīgs aktīvas atpūtas cienītājs kā savulaik Mērijas Hepbernas vīrs Rojs, lai gan atšķirībā no Roja viņš mīlēja neprātīgu risku. *Makintoša zobi bija tik lieli un nevainojami balti, un viņš tos tik izteiksmīgi atieza, ka Ortisam tie atgādināja flīģeļa taustiņus.

Skaidrā spāņu valodā *Makintošs teica šādus vārdus: - Atsedz steikus, noliec uz grīdas sunim un tad vācies!

Runājot par zobiem: nedz Santa Rozālijā, nedz jebkurā citā cilvēku kolonijā Galapagu salās nekad nav bijis zobārstu. Pirms miljons gadiem varēja droši paredzēt, ka vidusmēra kolonists vai koloniste paliks bez zobiem līdz trīsdesmit gadu vecumam, pa ceļam daudzreiz pārciešot neaprakstāmas zobu sāpes. Un tā nekādi nav uzskatāma tikai par parastu ikdienas

16

neērtību, jo krietni zobi veselīgās smaganās tagad ir cilvēku vienīgie darbarīki.

Patiešām. Ja neskaita zobus, cilvēkiem nav nekādu citu darbarīku.

Ierodoties Santa Rozālijā, Mērijai Hepbernai un kapteinim bija labi zobi, pateicoties regulārām vizītēm pie zobārsta, kas izurba puves, drenēja abscesus un darīja visu pārējo - kaut arī viņiem abiem bija krietni pāri trīsdesmit. Selīnai Makintošai, kad vina kopā ar Hisako Hiroguči izdarīja pašnāvību, vēl bija visai daudz zobu, bet nebūt ne visi. Hisako tobrīd jau bija pavisam bezzobaina.

Ja es ņemtos kritizēt cilvēku ķermeņus, kādi tie bija pirms miljons gadiem, proti, tādus kā toreiz man, ja es tos vērtētu kā pārdodamas mašīnas, tad man būtu divi galvenie iebildumi - pirmo es jau šai stāstā esmu brangi izklāstījis: "Cilvēka smadzenes ir daudz lielākas, nekā vajag." Otrs būtu šāds: "Kaut kas mūždien saiet grīstē ar mūsu zobiem. Tie gandrīz nekad neiztur visu dzīves laiku. Kādiem notikumiem evolūcijas gaitā gan jāpateicas par to, ka mūsu mutes ir pilnas ar pūstošu fajansu?"

Varu gandarīti piebilst, ka Dabiskās izlases likums, kas tik īsā laikā ir sniedzis ļaudīm tik daudzus pakalpojumus, ir atrisinājis arī zobu problēmu. Risinājums gan ir visai drakonisks. Zobi nav kļuvuši izturīgāki. Tāpēc ir nācies saīsināt cilvēka vidējo mūža ilgumu līdz apmēram trīsdesmit gadiem.

Nu atpakaļ uz Gvajakilu, kur *Endrjū Makintošs pavēlēja Hesusam Ortisam nolikt mignon filejas uz grīdas.

-   Kā, lūdzu, ser? - angliski pārjautāja Ortiss.

-   Noliec sunim, - atbildēja *Makintošs.

Tad nu Ortiss paklausīja, un viņa lielajās smadzenēs valdīja pilnīgs juceklis, spēji mainoties Ortisa viedokļiem par viņu pašu, par cilvēci, par pagātni, nākotni un Visuma kārtību.

Iekams Ortiss bija izslējies stāvus pēc suņa apkalpošanas, atkal ierunājās *Makintošs: - Un tagad vācies.

Vēl tagad, pēc miljons gadiem, man ir sāpīgi rakstīt par tik nejēdzīgu cilvēka uzvedību.

Pat pēc miljons gadiem man ir tāda sajūta, ka būtu jālūdz piedošana par visu cilvēku dzimumu. Nekā cita, ko teikt, man nav.

Ja Selīna bija Dabas eksperiments akluma jomā, tad viņas tēvs bija Dabas eksperiments bezsirdīguma jomā. Jā, un Hesuss Ortiss bija Dabas eksperiments bagātnieku apbrīnošanas jomā, es biju Dabas eksperiments nepiesātināmas ziņkāres jomā, mans tēvs bija Dabas eksperiments cinisma jomā, mana māte bija Dabas eksperiments optimisma jomā, Bahfa de Darzuin kapteinis bija Dabas eksperiments nepamatotas pašpārliecinātības jomā, Džeimss Veits bija Dabas eksperiments bezmērķīgas alkatības jomā, Hisako Hiroguči bija Dabas eksperiments depresijas jomā un Akiko bija Dabas eksperiments spalvainības jomā, un tā tālāk, un tālāk.

Tas man atgādina tēva romānu "Cerīgo monstru laikmets". Tas bija par planētu, kur humanoīdi ignorēja savas vissvarīgākās izdzīvošanas problēmas līdz pašam pēdējam brīdim. Un tad, kad visi meži beidzot bija izcirsti un visi ezeri skābā lietus saindēti, un visi pazemes ūdeņi tapuši nedzerami rūpnieciskā piesārņojuma dēļ, tad humanoīdiem sāka dzimt bērni ;ir spārniem, ar ragiem vai spurām, ar simt acīm vai vispār bez acīm, ar milzīgām smadzenēm vai vispār bez smadzenēm, un tā tālāk, un tālāk. Tie bija Dabas eksperimenti tādu būtņu jomā, kas, ja paveiktos, varētu kļūt par labākiem planētas pilsoņiem nekā humanoīdi. Lielākā daļa nomira paši vai tika nošauti, vai citādi nobendēti, bet daži izrādījās patiešām spējīgi, un tie precējās savā starpā, un viņu mazuļi bija tādi paši.

Manis paša dzīves laiku pirms miljons gadiem es tagad saukšu par "Cerīgo monstru laikmetu", kurā vairums monstru bija novatoriski nevis ķermeņa īpatnību, bet gan personības ziņā. Tagad vairs nenotiek šādi eksperimenti ne ar ķermeņiem, ne ar personībām.

Tais tālajos laikos nežēlība nežēlības pēc nebija vienīgā lielo smadzeņu spēja. Tās spēja arī sajust dažnedažādas sāpes, pret kurām zemāko kārtu dzīvnieki bija pilnīgi nejūtīgi. Nevienas citas sugas dzīvnieks uz zemes nevarēja justies tā, kā jutās Hesuss Ortiss, kad viņš liftā brauca lejup, *Makintoša vārdu satriekts. Viņš pat nebija drošs, vai nav iedragāts tā, ka turpmāka cilvēka cienīga dzīve ir neiedomājama.

Un viņa smadzenes bija tik sarežģītas, ka galvaskausa iekšienē viņam rādījās dažnedažādas ainas, kuras zemāku kārtu dzīvnieki nekādi nevarētu skatīt, pilnīgi izdomātas, tīri ļaužu viedokļu augļi, tāpat kā tie piecdesmit miljoni dolāru, ko *Endrju Makintošs bija gatavs nekavējoties pārskaitīt no Man- hatanas uz Ekvadoru, tiklīdz telefona klausulē atskanēs gaidītie vārdi. Ortisam rādījās senjora Kenedija, Žaklīna Kenedija Onasis, kas nebija atšķirama no Jaunavas Marijas attēliem, ko viņš bija redzējis. Ortiss bija katolis. Ekvadorā visi bija katoļi. Arī visi fon Kleisti bija katoļi. Pat kanibāli Ekvadoras mūžamežos, izvairīgā kankabono cilts, bija katoļi.

Šī senjora Kenedija bija daiļa, skumja, šķīsta, mīļa un visvarena. Turklāt Ortisa apziņā viņa valdīja pār veselu mazāku dievību pulku, kas arī grasījās piedalīties "Gadsimta dabas ceļojumā", un starp tām bija seši viesnīcā jau ieradušies viesi.

Ortiss bija gaidījis no viņiem tikai un vienīgi labestību un, tāpat kā lielākā dala ekvadoriešu pirms bada iestāšanās, uzskatījis, ka viņu ierašanās Ekvadorā būs cildens brīdis valsts vēsturē un ka viņi dāsni jālutina ar visām iedomājamām ērtībām.

Bet tagad patiesība par vienu no šiem šķietami brīnišķajiem viesiem, par *Endrjū Makintošu, bija saduļķojusi Ortisa garīgo priekšstatu par visām mazākajām dievībām un arī par pašu senjoru Kenediju.

Tad nu viņas daiļajam tēlam izauga vampīra ilkņi un no sejas nolobījās āda, kamēr mati palika savā vietā. Tagad tas bija smīnīgs galvaskauss, kas mazajai Ekvadorai vēlēja vienīgi postu un nāvi.

Tā bija baismīga aina, un Ortisam nekādi neizdevās tikt no tās vaļā. Viņš iedomājās, ka varbūt tā pagaisīs āra karstumā, un šķērsoja vestibilu, nelikdamies zinis par Zigfrīda fon Kleista saucieniem no bāra. *Fon Kleists jautāja viņam, kas noticis, kurp viņš dodas, un tādā garā. Ortiss bija viesnīcas labākais darbinieks, visuzticīgākais, apķērīgākais un allaž dzīvespriecīgs, un *fon Kleistam viņš tiešām bija vajadzīgs.

Starp citu, lūk, kāpēc viesnīcas pārvaldniekam nebija bērnu, lai gan viņš bija heteroseksuāls un viņa sperma zem mikroskopa izskatījās lieliski, un tādā garā. Pastāvēja piecdesmit procentu varbūtība, ka viņš mantojis neārstējamu, mūsdienās nezināmu smadzeņu slimību, ko sauca Hantingtona horeja. Tais tālajos laikos Hantingtona horeja bija viena no tūkstoš visizplatītākajām slimībām, ko spēja diagnosticēt Mandarakss.

Tas, ka mūsdienās Hantingtona horejas vairs nav, gadījās nejauši, kā ruletes laimests kazino. Tieši tāda pati, tikai nelāga nejaušība bija padarījusi *Zigfrīdu fon Kleistu par šās slimības varbūtēju nēsātāju. Viņa tēvs uzzināja, ka ir nēsātājs, tikai pusmūžā, kad jau divreiz bija vairojies.

Un tas, protams, nozīmēja, ka *Zigfrīda garākais, vecākais un cildenākais brālis Ādolfs, Bahi'a de Darzvin kapteinis, arī varēja būt nēsātājs. Tad nu abi divi, gan *Zigfrīds, kam bija lemts mirt, neatstājot bērnus, gan Ādolfs, kam bija lemts kļūt par visa cilvēku dzimuma ciltstēvu, pirms miljons gadiem bija atteikušies piedalīties bioloģiski nozīmīgās kopulācijās visnotaļ nesavtīgu iemeslu pēc.

"'Zigfrīds un Ādolfs nevienam neizpauda, ka viņu gēnos varētu būt kāds defekts. Šī noslēpumainība, protams, pasargāja viņus no sarežģījumiem personiskajā dzīvē, un tā pasargāja arī viņu radiniekus. Ja būtu tapis vispārzināms, ka brāli var pēctečiem nodot Hantingtona horeju, tad visiem fon Kleistiem būtu bijušas lielas grūtības nodibināt izdevīgas laulības, kaut gan nebija nekādas iespējas, ka arī viņi varētu būt nēsātāji.

Bija tā: slimība, ja brāļiem tā bija, tika viņiem no vecāsmātes pa tēva līniju, kas bija viņu vecātēva otrā sieva un kam bija tikai viens bērns - viņu tēvs, ekvadoriešu tēlnieks un arhitekts Sebastjans fon Kleists.

Cik nelāgs bija šis defekts? Nu, tas noteikti bija draņķīgāks nekā laist pasaulē pilnīgi spalvainu bērnu.

Faktiski, no visām Mandaraksam zināmajām briesmīgajām slimībām Hantingtona horeja varbūt bija visbriesmīgākā. Tā noteikti bija visnodevīgākā, nekrietnākā, negaidītākā. Tā parasti it kā gaidīja slēpnī, nenoteicama ar tolaik zināmajām metodēm līdz brīdim, kad nelaimīgais, kas to mantojis, bija apmēram pusmūžā. Abu brāļu tēvs, piemēram, bija dzīvojis gaišu, ražīgu dzīvi līdz piecdesmit četru gadu vecumam - un tad viņš sāka dancot pret savu gribu un redzēt neesošas lietas. Un tad viņš nogalināja savu sievu. Šo faktu izdevās neizpaust plašāk. Par nelaimi paziņoja policijai, un tā reģistrēja notikušo kā mājsaimniecības traumu.

Tad nu abi brāļi jau kādus divdesmit piecus gadus bija gatavi, ka kuru katru bridi viņu kājas var sākt dancot un viņiem var sākt rādīties halucinācijas. Katram bija piecdesmit procentu iespēja. Ja viens no viņiem paliktu traks, tas būtu pierādījums, ka viņš var nodot šo defektu nākamajām paaudzēm. Ja viens no viņiem kļūtu par vecu, vecu vīru, nepalikdams traks, tas būtu pierādījums, ka viņš nav slimības nēsātājs un tādi nebūs arī viņa pēcteči. Tad izrādītos, ka viņš būtu varējis vairoties vienā mierā.

Gluži kā monētai krītot uz vienu pusi, izrādījās, ka kapteinis nebija nēsātājs, bet viņa brālis bija. Vismaz nabaga "'Zigfrīdam nebija jāmokās ilgi. Viņš sāka jukt prātā tikai dažas stundas pirms nāves - ceturtdienas pēcpusdienā, 1986. gada 27. novembrī. Viņš stāvēja aiz "Eldorado" bāra letes, viņam priekšā sēdēja Džeimss Veits un aiz muguras karājās Čārlza Darvina portrets. Viņš bija tikko redzējis savu visuzticamāko darbinieku Hesusu Ortisu par kaut ko loti apbēdinātu izejam pa parādes durvīm.

Un tad ^Zigfrīda lielās smadzenes lika viņam uz brīdi ieslīgt ārprātā un tad atpakaļ normālā stāvoklī.

Slimības agrīnajā stadijā, vienīgajā stadijā, ko nelaimīgajam brālim bija lemts piedzīvot, viņa gars vēl spēja fiksēt, ka smadzenes kļuvušas bīstamas, un palīdzēja ar pliku gribasspēku saglabāt garīgi vesela cilvēka izskatu. Tad nu viņš centās ārēji nemainīties un darīt savu darbu kā parasti, apjautājoties Veitam:

- Kādā jomā jūs strādājat, mister Fleming?

Kad ^Zigfrīds sacīja šos vārdus, tie ellīgi atbalsojās viņa galvā, it kā viņš kliegtu tukšā dzelzs mucā, cik skali spēdams. Viņš bija kļuvis ārkārtīgi jūtīgs pret trokšņiem.

Un Veita atbilde, kaut gan klusā balsī teikta, arī plēsa ausis pušu. - Es biju inženieris, - sacīja Veits, - bet, patiesību sakot, es zaudēju interesi par pilnīgi visu pēc tam, kad nomira mana sieva. Tagad mani droši vien varētu saukt par izdzīvotāju.

Kad nu *Endrjū Makintošs bija tik derdzīgi apvainojis Hesusu Ortisu, viesmīlis izsoļoja no viesnīcas. Viņš bija nodomājis staigāt pa pilsētu, kamēr būs nomierinājies. Bet drīz vien viņš atklāja, ka dzeloņstieples un zaldāti ir izveidojuši ap viesnīcas tuvāko apkaimi sanitāro kordonu. Vajadzība pēc šādas barjeras bija acīmredzama. Visu vecumu laužu pūli otrpus žogam skatījās viņā tikpat ilgpilni kā pavadoņsuns Kazaha, bezcerīgi cerēdami, ka viņš varētu tos pabarot.

Viņš palika žoga iekšpusē un ņēmās soļot apkārt viesnīcai. Katrā no trīs apļiem viņš pagāja garām vaļējām veļas mazgātavas durvīm. Turpat iekšā pie sienas bija pelēka tērauda kaste. Viņš zināja, kas tajā iekšā: sadales vadi, kas savienoja viesnīcas telefonus ar ārpasauli. Krietns pilsonis pirms miljons gadiem varētu par šādu kasti domāt: "Ko telefonu kompānija savienojusi, to cilvēkam nebūs šķirt."

Jā, un tik skaidras jūtas bija arī Hesusa Ortisa smadzenēs. Viņš nemūžam nepostītu kasti, kas ārkārtīgi svarīga ļoti daudziem cilvēkiem. Tomēr smadzenes tais tālajos laikos bija tik lielas, ka tās mēdza nodot savus saimniekus. Viņa smadzenēm sagribējās atvienot visus telefonus, jau pirmoreiz ejot garām veļas mazgātavai, tomēr tās apzinājās, cik loti viņa dvēsele pretosies tik kaitnieciskai rīcībai. Tad nu, lai nenonāktu stindzinošā strupceļā, smadzenes sāka viņam klāstīt: - Nē, protams, nē, mēs nemūžam neko tādu nedarīsim!

Ceturtajā apli smadzenes ieveda Hesusu mazgātavā un sagādāja viņam arī attaisnojumu, ko viņš tur meklējot. Kā jau krietns pilsonis, viņš iegriezās pameklēt viesnīcas iemītnieces Mērijas Hepbernas zaļo bikškostīmu, kas iepriekšējā vakarā bija nozudis itin kā citā pasaulē.

Un tad viņš atvēra kasti un atrāva visus vadus. Dažu sekunžu laikā smadzenes, kas bija tipiskas šim periodam pirms miljons gadiem, pārvērta viņu no krietnākā Gvajakilas pilsoņa par negantu teroristu.

MAajHATAnAS SALĀ KĀDS pusmūža amerikāņu reklāmas speciālists apcerēja, kā ņēmis galu viņa meistardarbs, proti, "Gadsimta dabas ceļojums". Viņš bija tikko ievācies jaunās kantora telpās Chrysler ēkas augšstāvā, kur agrāk salonu turēja kāda arfu rūpnīca, tagad izputējusi - tāpat kā Iliumas pilsēta, Ekvadora, Filipīnas, Turcija un tā tālāk, un tālāk. Viņu sauca Bobijs Kings.

Viņš atradās vienā laika joslā ar Gvajakilu, un līnija, ko no dzijās rievas viņa pierē vilktu tieši uz dienvidiem, saplūstu ar vēl dziļāku rievu *Endrjū Makintoša pierē Gvajakilā. *Makintošs pūlējās iekliegt dzīvību mirušā telefonā. Tiklab viņš būtu varējis turēt izbāztu Galapagu jūras iguānu pie savas kantainās galvas, arvien kategoriskāk aurodams: - Halo! Halo!

Bobijam Kingam uz galda bija izbāzta Galapagu jūras iguāna; viņam pat bija izdevies sasmīdināt ne vienu vien apmeklētāju izliekoties, ka nejauši paķēris iguānu telefona klausules vietā, turot to pie auss un sakot: - Halo! Halo!

17

Tomēr tagad viņš nebija jautrā omā. Savā ziņā viņš Galapagu salu popularitātes labad bija paveicis tikpat, cik Čārlzs Darvins - ar desmit mēnešu publicitātes un reklāmas kampaņu, kas bija pārliecinājusi ļaužu miljonus visās planētas malās, ka kuģa Bahia de Darzvin pirmais brauciens tik tiešām būs "Gadsimta dabas ceļojums". Šai procesā viņš bija padarījis par slavenībām daudzus salu iemītniekus - sīkspārnu kormorānus, zilkājainos nirējpelikānus, zaglīgos fregatputnus un daudzus citus.

Viņa klienti bija Ekvadoras Satiksmes ministrija, aviokompānija Ecuatoriana un viesnīcas "Eldorado", un kuģa Bahia de Darzvin īpašnieki, *Zigfrīda un Ādolfa fon Kleistu tēvabrāli. Starp citu, ne viesnīcas pārvaldniekam, ne kuģa kapteinim nevajadzīja strādāt maizes pēc. Viņi bija mantojuši pamatīgas bagātības, tomēr juta vajadzību pēc rosīšanās.

Nu jau Kingam bija gandrīz skaidrs, ka viņa darbs izkūpējis vējā, lai gan tas vēl nebija viņam paziņots - ka "Gadsimta dabas ceļojums" tiešām nenotiks.

Runājot par izbāzto jūras iguānu uz viņa galda: viņš bija iecēlis šo rāpuli ceļojuma totēmiskā dzīvnieka godā - licis tā attēlu uzgleznot uz abiem Bahia de Darzvin sāniem kuģa priekšgalā, licis tam kā logo parādīties visos sludinājumos un publiskos paziņojumos, un uz veidlapām.

īstajā dzīvē šis radījums spēja sasniegt pat metra garumu un izskatīties briesmīgs kā ķīniešu drakons. Tiesa gan, tas nebija bīstamāks par aknu desu nevienai dzīvības formai, izņemot jūraszāles. Mūsdienās jūras iguānas dzīve rit tieši tāpat kā pirms miljons gadiem, proti, šādi: tai nav ienaidnieku, jo tā sēž uz vietas, skatās tukšumā, neko nevēlēdamās un ne par ko neuztraukdamās, kamēr nav izsalkusi. Tad tā aizčāpo līdz okeānam un lēni un diezgan neveikli aizpeld dažus metrus no krasta. Tad tā iegremdējas gluži kā zemūdene un saēdas jūraszāles, ko tobrīd vēl nespēj sagremot. Jūraszāles ir jāpagatavo, lai tās kļūtu sagremojamas.

Tad nu jūras iguāna iznirst virspusē, aizpeld krastā un apsēžas saulītē uz lavas slāņa. Viņa lieto sevi kā slēgtu kastroli, tapdama arvien karstāka un karstāka, kamēr saule sautē jūraszāles. Iguāna skatās tukšumā tāpat kā iepriekš, tikai ar vienu atšķirību: tagad tā laiku pa laikam izspļauj arvien karstāku sālsūdeni.

Miljons gados, ko esmu pavadījis šais salās, Dabiskās izlases likums nav atradis nekādas iespējas uzlabot vai arī pasliktināt šo īpašo izdzīvošanas modeli.

Kings zināja, ka sešas personas ir tiešām aizbraukušas uz Gvajakilu un tobrīd atradās viesnīcā "Eldorado", joprojām gaidīdamas, kad sāksies "Gadsimta dabas ceļojums". Tas viņam bija neliels šoks. Viņš bija iedomājies, ka tie, kas grasījās turp doties uz savu roku, noteikti būs atteikušies no brauciena, jo ziņas no šā apvidus bija gaužām nelāgas.

Viņš zināja visu šo personu vārdus. Viens viņam bija pilnīgi svešs - kāds kanādietis, ko sauca Vilards Flemings. Patiesībā tas, protams, bija Džeimss Veits. Kings nevarēja iedomāties, kā šis cilvēks varēja nokļūt pasažieru sarakstā, kam, neskaitot Mēriju Hepbernu un kādu japāņu veterinārārstu ar sievu, vajadzēja sastāvēt tikai no visaugstākā ranga slavenībām un modes noteicējiem.

Kings nevarēja saprast arī, kāpēc Mērija Hepberna tur ir bez sava vīra Roja. Viņš nezināja, ka Rojs ir miris. Vispār viņš šo to zināja par Hepberniem, lai gan viņi bija pilnīgi nulles šai slavenību sarakstā; toties viņi bija paši pirmie, kas pieteicās uz "Gadsimta dabas ceļojumu". Tas notika vēl tolaik, kad Kingu māca pamatotas šaubas, vai vispār kādu īsti slavenu cilvēku izdosies piedabūt veikt šo ceļojumu.

Kad Hepberni bija pieteikušies, Kings pat mazliet paprātoja, vai viņus nevarētu kaut kā pārvērst par minislavenībām, kas piedalītos televīzijas raidījumos, sniegtu intervijas laikrakstiem, un tādā garā. Viņš nebija saticis Hepbernus, tikai runājis ar Mēriju pa telefonu, bezcerīgi cerēdams, ka viņu dzīvē varētu atklāties kaut kas interesants, lai gan abi strādāja visparastākos darbus trulā pilsētelē ar daudzām rūpnīcām un visaugstāko bezdarba līmeni valstī. Bet ja nu… Kādam no viņiem varēja būt kāds slavens sencis vai radinieks, Rojs varbūt bija kāda kara varonis, vai varbūt viņi laimējuši loterijā vai nesen pārcietuši kādu traģisku notikumu - vienalga.

Toreiz janvāri Kinga saruna ar Mēriju ritēja apmēram šādi:

-                Nu… Es esmu attāla Daniela Buna* radiniece, - viņa sacīja.

-   Mans meitas vārds bija Būna, un es esmu dzimusi Kentuki.

-   Brīnišķīgi! - izsaucās Kings. - Tātad jūs esat viņa maz- mazmazmazmeitiņa, vai kā?

-   Gluži tik tieši tas nebūs vis, - viņa sacīja. - Tas nekad man nav sevišķi daudz nozīmējis, tāpēc es neesmu mēģinājusi to sīkāk noskaidrot.

-   Bet jūsu meitas vārds bija Būna…

-   Jā, bet tā ir tikai sagadīšanās. Mana tēva uzvārds arī bija Būns, bet viņš nav Daniela Būna radinieks. Es esmu saistīta ar viņu pa mātes līniju.

-   Ja jūsu tēva uzvārds bija Būns un ja viņš bija no Kentuki, tad taču viņam vajadzētu būt kādos rados ar Dānieļu Būnu, vai jums tā nešķiet? - nerimās Kings.

-   Nebūt nē, - atteica Mērija, - jo viņa tēvs savukārt bija zirgu treneris no Ungārijas. Viņu sauca Miklošs Gembēšs, bet viņš pieņēma vārdu Maikls Būns.

Runājot par balvām vai tituliem, ko viņa vai Rojs varētu būt ieguvuši, Mērija sacīja, ka viņas vīrs katrā ziņā būtu pelnījis savas firmas atzinību par izcilu darbu, tomēr GEFFCo kompānijas augstākā vadība mēdzot apbalvot tikai pati sevi.

-   Nekādu militāru apbalvojumu vai kā tamlīdzīga? - jautāja Kings.

-   Viņš dienēja flotē, bet karadarbībā nepiedalījās.

Protams, ja Kings būtu piezvanījis pēc trim mēnešiem un ja pie telefona būtu gadījies Rojs, tad viņam tiktu piestāstītas

* Daniels Būns (1734-1820) - populārs Kentuki štata teritorijas apgūšanas pionieris.

pilnas ausis par Roja traģiskajiem pūliņiem Klusajā okeānā atombumbas izmēģinājumu laikā.

-   Vai jums ir bērni? - jautāja Kings.

-   Parastajā nozīmē nav, - atbildēja Mērija, - bet es uzskatu katru audzēkni par savu bērnu, un Rojs ir aktīvs skautu kustībā un uzlūko katru savas vienības puisi kā savu dēlu.

-   Tā ir brīnišķīga attieksme, - noteica Kings. - Bija ārkārtīgi patīkami ar jums parunāties, un es ceru, ka jums ar vīru patiks ceļojums.

-   Noteikti patiks, - sacīja Mērija, - lai gan es joprojām nevaru saņemties un pateikt direktoram, ka man vajadzēs trīs brīvas nedēļas pašā semestra vidū.

-   Pēc atgriešanās jums būs tik daudz, ko stāstīt saviem audzēkņiem, ka direktors noteikti jūs atbrīvos. - Kings, starp citu, nekad nebija bijis Galapagu salās un tas viņam arī nebija lemts. Viņš gan bija redzējis daudzas salu fotogrāfijas, tāpat kā Mērija Hepberna.

-   Ak, jā… - ieteicās Mērija, kad viņš jau grasījās nolikt klausuli. - Jūs jautājāt par balvām, medaļām un tādām lietām…

-   Jā? - atsaucās Kings.

-   Man drīzumā ir gaidāma tāda kā balva, vismaz es to tā uztveru. Es nemaz nedrīkstēju par to uzzināt, tā ka man varbūt nemaz nevajadzētu jums to stāstīt…

-   Es klusēšu kā partizāns, - teica Kings.

-   Man to gadījās uzzināt pilnīgi nejauši, - sacīja Mērija. - Šīgada izlaiduma klase grasās man veltīt savu gadagrāmatu. Veltījumā viņi ir devuši man iesauku, un es šo veltījumu nejauši pamanīju poligrāfijas pakalpojumu firmā, kur man draudzene lūdza ieiet… pēc viņas ielūgumiem uz kristībām. Viņai piedzima dvīņi - puika un meitene.

-   Vai tu re! - sacīja Kings.

-   Un vai zināt, kādu iesauku man ir izdomājuši šie jaukie jaunieši? - jautāja Mērija.

-   Nezinu vis, - atteica Kings.

-   Mātes Dabas Iemiesojums, - paziņoja Mērija.

Galapagu salās nav kapu. Visus nelaiķus savai lietošanai saņem okeāns. Taču, ja Mērijai Hepbernai būtu kapakmens, tam varētu būt tikai viens uzraksts: "Mātes Dabas Iemiesojums". Kāpēc gan viņa pielīdzināma Mātei Dabai? Vispārējā bezcerībā, kas valdīja Santa Rozālijas salā, viņa tomēr gribēja, lai cilvēkiem tur dzimst bērni. Nekas nespēja viņu atturēt darīt visu, kas viņas spēkos, lai dzīvība turpinātos mūžīgi mūžos.

Kad Bobijs Kings uzzināja, ka Mērija Hepberna ir viena no nelaimīgajiem, kas tomēr aizkūlušies uz Gvajakilu, viņš iedomājās par viņu pirmoreiz pēc vairāku mēnešu pārtraukuma. Viņš domāja, ka varbūt Mērija tomēr ir kopā ar Roju, jo tas taču likās tik nešķirams pāris, un ka Roja vārdu nejauši izlaidis viesnīcas "Eldorado" pārvaldnieks, kura ziņojumi pa teletaipu kļuva ar katru stundu drudžaināki.

Starp citu, Kings bija dzirdējis par mani, lai gan nezināja manu vārdu.

Viņš zināja, ka kuģa būvēšanas gaitā gājis bojā kāds strādnieks.

Taču šo informāciju viņš negribēja izplatīt, jo varētu izcelties valodas, ka uz Bahi'a de Darzvin ir spoks. Gluži tāpat fon Kleistu ģimene negribēja, lai top zināms, ka viens no tās locekļiem bijis slimnīcā ar Hantingtona horeju un ka diviem citiem ir piecdesmit procentu iespēja būt šās slimības nēsātājiem.

18

Vai ilgajos Santa Rozālijas kopdzīves gados kapteinis pateica Mērijai Hepbernai, ka viņš varētu būt Hantingtona ho- rejas nēsātājs? Šo briesmīgo noslēpumu viņš atklāja tikai pēc tam, kad viņi bija šai vientuļā salā pavadījuši desmit gadus un kapteinis uzzināja, ka Mērija veikusi brīvus izmēģinājumus ar viņa spermu.

No sešiem "Eldorado" viesiem Kings bija pazīstams tikai ar diviem: ar *Endrjū Makintošu un viņa aklo meitu Selīnu - un, protams, ar Kazahu, Selīnas suni. Visi, kas pazina Makintošus, pazina arī suni, lai gan Kazahai, pateicoties ķirurģijai un dresūrai, tikpat kā nebija personības. Makintoši bieži apmeklēja vairākus restorānus, kas bija Kinga klienti, un *Makintošs, atšķirībā no suņa un meitas, bija piedalījies televīzijas raidījumos kopā ar dažiem viņa klientiem. Kings telpā blakus studijai bija monitoros skatījies šos tiešraides šovus kopā ar Selīnu un suni. Viņam radās iespaids, ka Selīnai, kad viņa neatradās tieši blakus tēvam, bija tikai drusku vairāk personības nekā sunim. Un runāt viņa spēja tikai par tēvu.

*Endrjū Makintošs mīlēja izrādīšanos pļāpu šovos. Viņš tajos bija gaidīts viesis savas izcilās prastības dēj. Viņš klāstīja, cik lieliska ir dzīve, ja vari tērēt neierobežoti daudz naudas. Viņš nožēloja un nicināja ļaudis, kas nebija bagāti, un tādā garā.

Pateicoties Santa Rozālijas skarbajiem apstākļiem, Selīnai, iekams viņa devās zilajā tunelī uz Viņpasauli, pamazām izveidojās no tēva ļoti atšķirīga personība. Viņa bija lieliski apguvusi japāņu valodu. Lielo smadzeņu ērā dzīves stāstiem varēja būt dažnedažādas beigas.

Palūkojiet manējās.

Pēc Roja un Mērijas Hepberniem nākamie pasažieri, kas pieteicās uz "Gadsimta dabas ceļojumu", bija Makintoši un Hiroguči pāris. Tas notika februāri. Hiroguči pārim ceļojumu izmaksāja *Makintošs, un viņi ceļoja ar svešiem vārdiem, lai *Zendzi darbadevēji neatklātu, ka viņš ved darījumu sarunas ar :|: Makintošu.

Cik bija zināms Kingam, *Zigfrīdam fon Kleistam un visiem citiem, kas saistīti ar ceļojumu, tas bija nevis Hiroguči, bet gan Kenzaburo pāris, un *Zendzi bija veterinārārsts.

Tas nozīmēja, ka vismaz puse no "Eldorado" viesiem nebija tie, par ko uzdevās. Kroni visai šai dižsmadzenainajai māneklībai uzlika Mērijas Hepbernas valkātais kara pārpalikums, kājnieka tērps, kam virs kreisās krūškabatas joprojām bija uzšūts iepriekšējā īpašnieka vārds, proti, "Kaplans". Kad vina un Džeimss Veits beidzot iepazinās kokteiļu bārā, Veits nosauca viņai savu neīsto vārdu un Mērija pateica savu īsto, tomēr viņš tik un tā dēvēja Mēriju par misis Kaplanu, cildināja ebreju tautu un tādā garā.

Un, kad Bahia de Darzvin kapteinis viņus vēlāk salaulāja uz kuģa augšējā klāja, tad, cik Mērijai bija zināms, vina bija kļuvusi par Vilarda Fleminga sievu, un, cik Džeimsam Veitam bija zināms, viņš bija kļuvis par Mērijas Kaplanas vīru.

Mūsdienās šāds juceklis nekādi nebūtu iespējams, jo nevienam vairs nav vārda - vai amata, vai biogrāfijas, ko stāstīt. Vienīgais, kas tagad veido ikviena reputāciju, ir viņa vai viņas aromāts, kuru dzīves laikā nekādi nevar mainīt. Cilvēki ir tie, kas viņi ir, un beigta balle. Šai ziņā Dabiskās izlases likums ir padarījis cilvēciskās būtnes pilnīgi godīgas. Ikviens ir tieši tas, kas viņš vai viņa liekas esam.

Kad *Endrjū Makintošs pasūtīja trīs kajītes Bahia de Darzvin pirmajā braucienā, Bobijs Kings bija pamatotā neizpratnē.

*Makintošam bija pašam sava jahta Omoo, kas bija gandrīz tikpat liela kā šis motorkuģis, un tātad būtu varējusi pati doties uz Galapagu salām - izvairoties no ciešajiem kontaktiem ar svešiniekiem un ierobežojumiem, kam tiktu pakļauti "Gadsimta dabas ceļojuma" pasažieri. Viņiem, piemēram, nebūtu atjauts izkāpt krastā, kur pašiem tīk, un uzvesties tur, kā pašiem tik. Visu laiku viņus pavadītu un uzraudzītu īpaši apmācīti gidi - zinātnieki no Darvina Pētījumu stacijas Santa Krusas salā, visi diplomēti dabaszinātņu speciālisti.

Tad nu, kad Kings, kādu vakaru apstaigādams restorānus un klubus, ieraudzīja *Makintošu un viņa meitu ar suni un diviem citiem cilvēkiem vakariņojam kādā slavenību midzenī, ko sauca Elaine’s, viņš piestāja pie to galda pateikt, cik ļoti iepriecināts ir, ka Makintoši pieteikušies ceļojumam. Viņš loti gribēja uzzināt, kāpēc viņi grasās tajā doties, - lai varētu viņu iemeslus izmantot kā ēsmu, pierunājot citas slavenības sekot šim paraugam.

Tikai pēc apsveicināšanās ar Makintošiem Kings apjēdza, kas ir divi pārējie pie vakariņu galda. Viņš zināja abu vārdus un uzreiz uzrunāja. Dāma bija planētas visvairāk apbrīnotā sieviete, misis Žaklīna Buvjē Kenedija Onasis, un viņas pavadonis tovakar bija izcilais dejotājs Rūdolfs Nurijevs.

Starp citu, Nurijevs bija bijušais Padomju Savienības pilsonis, kam bija sniegts politiskais patvērums Lielbritānijā. Un es tolaik vēl biju dzīvs un biju Savienoto Valstu pilsonis, kam sniegts politiskais patvērums Zviedrijā.

Jā, un mums abiem patika dejot.

Riskēdams atgādināt *Makintošam, ka viņam taču pieder milzīga jahta, Kings apjautājās, kas viņam šķitis tik pievilcīgs, izvēloties Bahfa de Darzvin braucienu. *Makintošs bija daudz lasījis un asu prātu apveltīts un tāpēc teica runu par postu, ko Galapagu salām nodara egoistiskas un neizglītotas personas,

izkāpdamas krastā bez uzraudzības. Visas šīs ziņas viņš bija smēlies no kāda raksta žurnālā National Geographic, ko viņš katru mēnesi izlasīja no vāka līdz vākam. Žurnāls bija paudis, ka Ekvadorai vajadzētu jūras patruļas, kas būtu lielākas par pasaules apvienoto floti, ja tā gribētu atturēt šādas personas no salu krastiem un patvaļīgas rīcības tajos, tāpēc vienīgais veids, kā nosargāt šo trauslo vidi, esot mācīt cilvēkiem apvaldītu izturēšanos. "Nevienam krietnam planētas pilsonim," bija teikts rakstā, "nevajadzētu izkāpt krastā bez īpaši apmācīta pavadoņa."

Kad Mērija Hepberna, kapteinis, Hisako Hiroguči, Selīna Makintoša un visi pārējie nonāca vientuļajā Santa Rozālijas salā, viņiem nebija līdzi īpaši apmācīta pavadoņa. Un pirmajos dzīves gados viņi tiešām smagi papostīja trauslo vietējo vidi.

Viņiem tomēr laimējās laikus attapties, ka viņi sabeidz paši savu dzīves vidi - ka viņi tur nav tikai viesi.

Restorānā Elaine’s *Makintošs lika klausītājiem sastingt sašutumā ar stāstiem par zābakiem, kas sadragā apslēptās iguānu ligzdas, par alkatīgajiem pirkstiem, kas izzog nirējpelikānu olas, un tā tālāk, un tālāk. Tomēr visaizkustinošākais šausmu stāsts, arī aizgūts no National Geographic, bija par cilvēkiem, kam gribas apmīļot klēpī kotiku mazuļus, it kā tie būtu cilvēku bērni - fotogrāfiju pēc. Kad mazuli atdod mātei, viņš ar rūgtumu klāstīja, viņa vairs nerūpējas par to, jo tā smarža ir mainījusies.

- Un kas tad notiek ar šo mīļo mazulīti, kam tikko bijis tas lielais gods atrasties varen sirsnīgā dabas mīļotāja skavās? - jautāja *Makintošs. - Viņš mirst bada nāvē - tikai vienas fotogrāfijas dēļ!

Tad nu viņa atbilde uz Bobija Kinga jautājumu bija šāda: viņš vēloties rādīt labu piemēru un cerot, ka citi tam sekos un piedalīsies "Gadsimta dabas ceļojumā".

Man šķiet smieklīgi, ka šis cilvēks uzstājās kā kaislīgs dabas sargs, jo daudzas firmas, kurām viņš bija valdes priekšsēdētājs vai daudzu akciju īpašnieks, bija bēdīgi slavenas ūdens, augsnes vai atmosfēras piesārņotājas. *Makintošam tas nešķita smieklīgi, jo viņš bija nācis pasaulē, nespējīgs par kaut ko sevišķi uztraukties. Tad nu, lai slēptu šo trūkumu, viņš bija kļuvis par lielisku aktieri, izlikdamies arī pats sev, ka kaismīgi raizējas par dažnedažādām problēmām.

Ar tādu pašu pārliecības spēku viņš iepriekš bija sniedzis meitai gluži atšķirīgu izskaidrojumu, kāpēc viņi dosies uz šīm salām ar Bahia de Darzvin, nevis ar Omoo. Uz Omoo klāja Hiroguči pāris varētu justies kā slazdā, jo viņiem līdzās būtu tikai Makintoši un neviens cits. Šādos apstākļos viņus varētu pārņemt panika, un *Zendzi varētu atteikties turpināt sarunas un prasīties uz krastu tuvākajā ostā, lai abi ar sievu varētu lidot uz mājām.

Tāpat kā daudzām citām patoloģiskām personībām, kam bija liela vara pirms miljons gadiem, viņš, impulsa vadīts, bija spējīgs uz jebkādu rīcību, pats neko sevišķu neizjuzdams. Rīcību loģiskie izskaidrojumi vienmēr tika brīvajos brīžos izdomāti pēc tam.

Un uzskatīsim šāda veida uzvedību tālajā lielo smadzeņu ērā par vēsturisku kopsavilkumu arī tam karam, kurā bija tas gods karot man, proti, Vjetnamas karam.

19

TĀPAT KĀ lielākajai daļai patoloģisku personību, *Endrjū Makintošam vienmēr bija vienalga, vai viņa sacītais ir patiess vai nav - un tāpēc viņam piemita lielas pārliecināšanas spējas. Viņš tā aizkustināja Onasis atraitni un Rūdolfu Nurijevu, ka tie lūdza Bobijam Kingam papildu informāciju par "Gadsimta dabas ceļojumu", kuru viņš aizsūtīja otrā rītā ar īpašu kurjeru.

Paveicās tā, ka tai pašā vakarā izglītības TV kanāla programmā bija dokumentāla filma par zilkājaino nirējpelikānu dzīvi Galapagu salās, un Kings pievienoja zīmīti ar ieteikumu to noskatīties. Vēlāk šiem putniem bija izšķirīga nozīme mazās cilvēku kolonijas izdzīvošanā Santa Rozālijas salā. Ja šie putni nebūtu bijuši tik stulbi, tik nespējīgi aptvert, ka cilvēciskās būtnes ir bīstamas, tad pirmie kolonisti noteikti būtu nomiruši badā.

Filmas kulminācija, tāpat kā Mērijas Hepbernas mācību stundu kulminācija Iliumas vidusskolā, bija kadri ar zilkājaino nirējpelikānu kāzu deju. Tā bija šāda:

Divi visai prāvi jūras putni stāvēja uz lavas. Viņi bija apmēram tikpat lieli kā sīkspārnu kormorāni, un viņiem tāpat bija gari, lunkani kakli un pamatīgi knābji. Tomēr viņi nebija atteikušies no lidošanas, tāpēc viņiem bija lieli, spēcīgi spārni. Viņu kājas un pleznas bija spilgti zilas gumijas krāsā. Zivis viņi ķēra, triekdamies pēc tām no gaisa.

Zivis! Zivis! Zivis!

Viņi izskatījās līdzīgi, lai gan viens bija tēviņš un otrs - mātīte. Likās, ka viņiem ir katram savs darāmais un viņi nebūt neinteresējas viens par otru - lai gan tur, uz lavas, ne vienam,

ne otram nebija nekā sevišķa, ko darīt, jo viņi neēda ne vaboles, ne sēklas. Viņi arī nemeklēja izejmateriālus ligzdai, jo līdz tam vēl spēlīte nebija nonākusi.

Tēviņš pārtrauca darīt to, ko nu viņš tobrīd darīja, proti, neko. Viņš pamanīja mātīti. Viņš novērsās un tad atkal paskatījās, mierīgi stāvēdams un neizdvesdams ne skaņas. Viņiem abiem bija balsis, tomēr viņi klusēja visu dejas laiku.

Mātīte paskatījās gan šur, gan tur, un tad viņas skatiens nejauši sastapās ar tēviņa skatienu. Viņus šķīra piecu metru vai pat lielāks atstatums.

Kad Mērija skolā rādīja kāzu dejas filmu, viņa šai vietā mēdza sacīt, it kā tēlodama mātītes lomu: - Ko gan šī dīvainā persona no manis grib? Patiešām! Cik savādi!

Tēviņš pacēla vienu spilgti zilu kāju. Viņš izplēta pleznu kā papīra vēdekli.

Mērija Hepberna, joprojām mātītes lomā, turpināja: - Un kas būtu tas? Pasaules brīnums? Viņš iedomājas, ka tā ir vienīgā zilā kāja visās salās?

Tēviņš nolika kāju zemē un pacēla otru, vienlaikus pasperdams soli tuvāk mātītei. Tad viņš atkal rādīja pirmo kāju un pēc tam atkal otro, cieši skatīdamies mātītei acīs.

Mērija mēdza viņas vārdā sacīt: - Gandrīz vai jāiet prom… - Tomēr mātīte negāja vis prom. Viņa šķita kā pielipusi pie lavas, kamēr tēviņš rādīja viņai te vienu, te otru kāju, visu laiku tuvodamies.

Un tad mātīte pacēla pati savu zilo kāju, un Mērija mēdza sacīt: - Tu domā, tev ir varen skaistas kājas? Paskaties uz šo, ja gribi redzēt skaistu kāju. Jā, un man ir vēl viena.

Mātīte nolaida vienu kāju un pacēla otru, par soli pietuvodamās tēviņam.

Šai vietā Mērija allaž aizvērās. Nekādi antropomorfiski joki vairs nesekoja. Tagad izrāde bija jāturpina putniem vieniem pašiem. Tikpat drūmi un svinīgi tuvodamies viens otram, abi pēdīgi nonāca krūti pret krūti, kāju pret kāju.

Iliumas vidusskolas audzēkņi necerēja, ka redzēs putnu

pārošanos. Filma bija loti slavena, jo Mērija jau gadiem to allaž rādija maija sākuma stundās kā izglītojošus pavasara svētkus, un visi zināja, ka nedabūs redzēt pārošanos.

Tomēr tas, ko putni darīja kameras priekšā, tik un tā bija ārkārtīgi erotiski. Stāvēdami krūti pret krūti un kāju pret kāju, viņi izslēja savus izliektos kaklus taisnus kā karogu kātus. Viņi atlieca galvas atpakaļ, cik tālu vien iespējams. Tad saspieda kopā savas garās rīkles un pakakles. Viņi divatā izveidoja torni - vienotu celtni, augšup vērstu, uz četrām zilām kājām balstītu.

Tāda bija viņu laulības ceremonija.

Liecinieku nebija, neviena cita nirējpelikāna, kas godinātu šo jauko pāri un viņu skaisto deju. Filmā, ko Mērija Hepberna mēdza rādīt skolēniem, proti, tai pašā, ko Kings ieteica Onasis kundzei un Rūdolfam Nurijevam noskatīties izglītojošā TV kanālā, vienīgie laulības liecinieki bija lielsmadzeņainās filmēšanas brigādes locekļi.

Filmu sauca "Augšuptiecība", tieši tāpat kā lielsmadzeņainie zinātnieki sauca to brīdi, kad abu putnu knābji bija pavērsti tieši pretēji gravitācijas virzienam.

Onasis kundzi filma tā aizkustināja, ka viņa lika savam sekretāram otrā rītā piezvanīt Bobijam Kingam un apjautāties, vai vēl nav par vēlu rezervēt divas kajītes uz Bahi'a de Darzvin galvenā klāja "Gadsimta dabas ceļojumam".

20

Mērija Hepberna mēdza dot saviem audzēkņiem papildu ieskaites punktus, ja viņi uzrakstīja dzejoli vai domrakstu par kāzu deju. Apmēram puse allaž kaut ko iesniedza, un kāda puse no tiem savukārt vienmēr domāja, ka šī deja rāda, kā putni pielūdz Dievu. Pārējie darbi bija daždažādi. Kāds audzēknis reiz nodeva Mērijai dzejolīti, kuru viņa atcerējās līdz savai mirstamai stundai un bija ari iemācījusi Mandaraksam. Audzēkni sauca Nobls Klagets, un viņš pēc tam gāja bojā Vjetnamas karā - tomēr viņa dzejolītis ņēma un nonāca Mandaraksā blakus visu laiku izcilāko rakstnieku darbu fragmentiem. Lūk, kāds tas bija:

-    Es mīlu tevi Un gribu bērnu,

Kas sacīs to pašu,

Ko vecāki pērn:

-    Es mīlu tevi Un gribu bērnu,

Kas sacīs to pašu,

Ko vecāki pērn:

-    Es mīlu tevi Un gribu bērnu,

Kas sacīs to pašu,

Ko vecāki pērn: - Et cetera.

Nobls Klagets (1947-1966)

Daži audzēkņi allaž lūdza atļauju rakstīt par kādu citu Galapagu salu iemītnieku, un Mērija, kā jau laba skolotāja, vienmēr atbildēja: "Lūdzu!" Un iecienītākā alternatīva bija nirējpelikānu kaitinātāji un aplaupītāji - milzīgie fregatputni. Šie putnu pasaules Džeimsi Veiti pārtika no nirējpelikānu noķertajām zivīm un savāca materiālus savām ligzdām no nirējpelikānu jau gatavajām perētavām. Zināmai audzēkņu pasugai tas likās aizraujoši, un tie gandrīz vienmēr bija vīriešu kārtas.

Bija arī kāda unikāla lielo fregatputnu tēviņu fiziska iezīme, kas nevarēja nepiesaistīt nenobriedušu cilvēku tēviņu uzmanību, jo tos ļoti interesēja savu dzimumorgānu erektīlās spējas. Katrs lielo fregatputnu tēviņš pārošanās periodā centās pievērst mātīšu uzmanību, rīkles lejasgalā piepūšot spilgti sarkanu balonu. Tipiska fregatputnu apmetne pārošanās periodā, lūkojoties no augšas, atgādināja milzīgas cilvēkbērnu viesības, kurās katram bērnelim iedots sarkans balons. Patiesībā sala tad bija kā nosēta ar lielo fregatputnu tēviņiem, kas, galvas atgāzdami, bija ar plaušu spēku piepūtuši savus vīrišķības apliecinājumus līdz pēdējai iespējai - kamēr viņiem virs galvas laidelējās mātītes.

Tad mātītes cita pēc citas metās lejup, izvēlējušās to vai citu sarkano baloniņu.

Kad Mērija Hepberna bija parādījusi filmu par lielajiem fregatputniem un klasē tika pacelti aptumšošanas aizkari, kāds students, atkal gandrīz vienmēr vīriešu kārtas, noteikti apvaicājās - dažreiz slimīgi, dažreiz ākstīgi, dažreiz ar rūgtumu, bailēs un naidā pret sievietēm: - Vai mātītes vienmēr cenšas izvēlēties lielākos?

Mērijas atbilde allaž bija viena un tā pati, nemainīga kā Mandaraksam iemācītie citāti: - Lai atbildētu pilnīgi pareizi, mums būtu jāizjautā lielo fregatputnu mātītes, bet to, cik man zināms, neviens vēl nav izdarījis. Tomēr ir cilvēki, kas veltījuši savu dzīvi šo putnu izpētei, un, pēc viņu domām, mātītes izvēlas tos sarkanos baloniņus, kas norāda labākās ligzdošanas vietas. Tam, kā saprotat, ir jēga no sugas turpināšanas viedokļa. Un te mums būtu jāatgriežas pie patiesi noslēpumainās zilkājaino nirējpelikānu kāzu dejas, jo tai, kā izskatās, nav nekāda sakara ne ar nirējpelikānu izdzīvošanu, ne ligzdošanu, ne zivīm. Kāda tad ir šīs dejas nozīme? Vai uzdrīkstēsimies minēt, ka tā ir "reliģiska"? Vai, ja nu mēs tik drosmīgi neesam… vai mēs vismaz nevaram apgalvot, ka šī deja ir "mākslinieciska"? Jūsu komentārus, lūdzu!

Zilkājaino nirējpelikānu kāzu deja, kuru Onasis kundze pēkšņi tik loti sagribēja redzēt personiski, miljons gadu laikā nav mainījusies ne par mata tiesu. Un šie putni nav iemācījušies no kaut kā baidīties. Un viņi nav izrādījuši ne mazāko noslieci atteikties no aviācijas, lai kļūtu par zemūdenēm.

Runājot par zilkājaino nirējpelikānu kāzu dejas nozīmi: šie putni ir milzu molekulas ar spilgti zilām kājām, un viņiem šai lietā nav nekādas teikšanas. Viņu pašu daba viņiem pavēl dejot tieši tā un ne citādi.

Cilvēciskās būtnes agrāk bija tādas molekulas, kas varēja dejot daudzas un dažādas dejas vai arī vispār atteikties no dejošanas - pēc pašu gribas. Mana māte prata dejot valsi, tango, rumbu, čarlstonu, lindihopu, džiterbagu, vatuzi un tvistu. Tēvam labpatika nedejot.

21

KAD Onasis kundze paziņoja, ka vēlas doties "Gadsimta dabas ceļojumā", tad visi sagribēja tajā doties, un Rojs un Mērija Hepberni ar viņu mazo, nožēlojamo kajīti zem ūdens līmeņa tika gandrīz pilnīgi aizmirsti. Marta beigās Kings jau varēja izsludināt pasažieru sarakstu, kura galvgalī bija Onasis kundze un sekoja gandrīz tikpat žilbinoši vārdi - Dr. Henrijs Kisindžers, Miks Džagers, Paloma Pikaso, Viljams F. Baklijs jaunākais un, protams, *Endrjū Makintošs, un Rūdolfs Nurijevs, un Valters Kronkaits, un daudzi citi. Par *Zendzi Hiroguči, kas ceļoja ar Zendzi Kenzaburo vārdu, paziņojumā bija teikts, ka viņš ir viens no pasaulē autoritatīvākajiem dzīvnieku slimību ekspertiem, lai viņš liktos vismaz kaut cik iederīgs pārējo pasažieru kompānijā.

Smalkjūtības pēc divi vārdi sarakstā netika minēti, lai nerastos neērtie jautājumi, kas viņi tādi ir, jo viņi tik tiešām nebija galīgi nekas. Tie bija Roja un Mērijas Hepbernu vārdi un viņu mazā, nožēlojamā kajīte zem ūdens līmeņa.

Bet pēc tam šis drusku apcirptais saraksts kļuva par oficiālo sarakstu. Tāpēc, kad aviokompānija Ecuatoriana maijā visiem sarakstā minētajiem nosūtīja telegrammu, paziņojot, ka tiem, kas gadītos Ņujorkā dienu pirms Bahia de Darzuin iziešanas jūrā, tiek laipni piedāvātas vietas īpašā nakts reisā, tad Mērija Hepberna šo ziņu nesaņēma. Vakarā limuzīni ierastos viesiem pakal, lai kur šai pilsētā viņi atrastos, un aizvestu uz lidostu. Katrs sēdeklis lidmašīnā būtu pārveidojams par gultu, bet tūristu klases pusē tiktu izvietoti kabarē galdi un deju grīda, kur Ekvadoras Bāliet Folklorico izrādītu dažādu indiāņu cilšu raksturīgākās dejas, ieskaitot izvairīgās kankabono cilts uguns- danci. Tiktu pasniegti vissmalkākie ēdieni, un vīnu izvēle būtu Francijas izcilāko restorānu cienīga. Tas viss būtu pilnīgi par brīvu, bet Rojs un Mērija Hepberni to neuzzināja.

Jā, un jūnijā viņi nesaņēma vēstuli, ko saņēma visi citi, - no Dr. Hozē Sepulvedas de la Madrida, Ekvadoras prezidenta, kas aicināja uz svinīgām brokastīm viņiem par godu viesnīcā "Eldorado", tām sekotu parāde, kurā zirgu vilktās, ziediem klātās karietēs ciemiņi tiktu vesti no viesnīcas uz ostu, lai kāptu uz kuģa.

Tāpat Mērija nesaņēma telegrammu, kuru Kings visiem citiem izsūtīja pirmajā novembrī, atzīdams, ka mākoņi pie ekonomiskā apvāršņa tiešām izskatās draudīgi. Tomēr Ekvadoras ekonomiku krīze neesot skārusi, tāpēc neesot nekāda iemesla domāt, ka Bahia de Darzvin neizies jūrā, kā plānots. Šai telegrammā gan nebija minēts - lai gan Kings to zināja -, ka pasažieru saraksts jau tobrīd bija sarucis apmēram uz pusi, atsaukumiem nākot no itin visām pārstāvētajām zemēm, izņemot Japānu un Savienotās Valstis. Tad nu gandrīz visi, kas joprojām grasījās doties ceļojumā, tiešām varētu doties ar spe ciālreisu no Ņujorkas.

Un patlaban Kinga kabinetā ienāca viņa sekretāre, lai pateiktu, ko nupat dzirdējusi pa radio, - ka Valsts departaments iesaka Amerikas pilsoņiem tuvākajā laikā nebraukt uz Ekvadoru.

Tas nu bija gals pasākumam, ko Kings uzskatīja par sava mūža lieliskāko veikumu. Neko nezinādams par kuģu dizainu, viņš bija padarījis vienu kuģi daudz pievilcīgāku, pierunādams īpašniekus dot tam vārdu Bahi'a de Darzvin, nevis "Antonio Hozē de Sukrs", kā viņi bija iecerējuši. Viņš pārvērta to, kas butu tapis kā parasts divnedēļu brauciens uz salām un atpakaļ, par gadsimta dabas ceļojumu. Kā gan viņš paveica šādu brīnumdarbu? Ne reizi nesaukdams to citādi, kā tikai par "Gadsimta dabas ceļojumu".

Kaut arī Kings jau bija pārliecināts, ka Bahi'a de Darzvin nākamās dienas pusdienlaikā tiešām nedosies "Gadsimta dabas ceļojumā", zināmi viņa kampaņas blakusefekti varētu ieilgt. Reklāmas stāstos par brīnumiem, ko ieraudzīs Onasis kundze, Dr. Kisindžers, Miks Džagers un visi pārējie, viņš bija sniedzis publikai daudzas dabas vēstures zinības. Viņš bija radījis divas jaunas slavenības: viens bija Robērs Pepēns, šefpavārs, kuru Kings nolīga pirmajā braucienā vadīt darbus kambīzē un pēc tam pasludināja par "izcilāko visā Francijā", otrs - Ādolfs fon Kleists, Bahia de Darzvin kapteinis, kurš ar savu lielo degunu un sejas izteiksmi, kas šķita slēpjam no pasaules kādu neizteicamu personisku traģēdiju, piedalījās televīzijas pļāpu šovos un izrādījās pirmklasīgs komiķis.

Kinga arhīvā bija Džonija Kārsona vadītā "Vakara šova" ar kapteiņa piedalīšanos stenogramma. Šajā raidījumā, tāpat kā visos citos, kapteinis bija tērpies žilbinošā uniformā, baltā ar zeltu, kuru viņam bija tiesības valkāt kā Ekvadoras flotes rezerves admirālim. Stenogramma bija šāda:

KĀRSONS: "Fon Kleists" neizklausās pēc sevišķi dienvid amerikāniska vārda…

KAPTEINIS: Tas ir inku vārds - viens no parastākajiem inku vārdiem, tāpat kā angļiem "Smits" vai "Džounss". Jūs taču esat lasījis, ko savās atmiņās raksta spāņu ceļotāji, kas sagrāva inku impēriju, tāpēc ka tā bija tik nekristīga…

KĀRSONS: Jā…?

KAPTEINIS: Es nešaubos, ka jūs esat lasījis šis atmiņas.

KĀRSONS: Tās ir uz mana naktsgaldiņa, blakus "Manai ekstāzei": Hedijas Lamaras autobiogrāfijai.

KAPTEINIS: Tad jūs zināt, ka no tiem indiāņiem, ko sadedzināja par ķecerību, katru trešo sauca fon Kleists.

KĀRSONS: Cik liela ir Ekvadoras flote?

KAPTEINIS: Četras zemūdenes. Tās vienmēr ir zem ūdens. Nekad neuzpeld.

KĀRSONS: Nekad neuzpeld?

KAPTEINIS: Gadiem neuzpeld.

KĀRSONS: Bet viņi vismaz uztur radiosakarus?

KAPTEINIS: Nē. Viņi ietur radioklusumu. Tā ir viņu pašu iniciatīva. Mēs labprāt saņemtu no viņiem kādu ziņu, bet viņiem šķiet labāk ieturēt radioklusumu.

KĀRSONS: Kāpēc viņi tik ilgi uzturas zem ūdens?

KAPTEINIS: Jums vajadzēs to pajautāt viņiem pašiem. Ek- vadorā, ziniet, ir demokrātija. Pat mums, kas dienējam flotē, ir loti liela uzskatu un rīcības brīvība.

KĀRSONS: Daži cilvēki domā, ka Hitlers joprojām varētu būt dzīvs… un ka viņš dzīvojot kaut kur Dienvidamerikā. Vai jums liekas, ka tā varētu būt?

KAPTEINIS: Es zinū, ka Ekvadorā ir cilvēki, kas mījuprāt ieturētu ar viņu vakariņas.

KĀRSONS: Nacisma piekritēji.

KAPTEINIS: To gan es nezinu. Laikam jau tas ir iespējams.

KĀRSONS: Ja jau viņi labprāt ieturētu ar viņu vakariņas…

KAPTEINIS: Tad viņi ir kanibāli. Es domāju kankabono cilti. Viņiem vakariņās nebūtu iebildumu gandrīz ne pret vienu. Viņi ir… nu, kā to angliski sauca? Tepat mēles galā bija…

KĀRSONS: Nezinu vis, vai varēšu līdzēt…

- -

KAPTEINIS: Viņi ir… viņi ir… Kankabono ir…

KĀRSONS: Mierīgi, nav nekāda steiga.

KAPTEINIS: Jā! Viņi ir "apolitiski". Tas ir tas vārds. Apolitiski, tieši tādi ir kankabono.

KĀRSONS: Vai viņi ir Ekvadoras pilsoņi?

KAPTEINIS: Jā. Protams. Es jau teicu, ka pie mums ir demokrātija. Viens kanibāls, viena balss.

KĀRSONS: Ir kāds jautājums, kuru lūdza jums uzdot vairākas dāmas, bet varbūt tas būs pārāk personīgi…

KAPTEINIS: Kāpēc tik izskatīgs un šarmants kapteinis nekad nav iekuģojis laulības ostā?

KĀRSONS: Man pašam šai jomā ir pieredze, kā jūs zināt vai varbūt nezināt.

KAPTEINIS: To atklāt nebūtu godīgi pret sievieti.

KĀRSONS: Nu jau tas kļūst pārāk personīgi. Parunāsim labāk par zilkājainajiem nirējpelikāniem! Varbūt ir īstais brīdis parādīt to filmu, ko jūs atnesāt.

KAPTEINIS: Nē, nē. Man nekas nav pretī apspriest, kāpēc man nav izdevies nevienai zvērēt mūžīgu uzticību. Precēt sievieti nebūtu godīga rīcība no manas puses, jo jebkurā brīdī man var pavēlēt komandēt zemūdeni.

KĀRSONS: Un tad jums būtu jāpanirst zem ūdens un jūs nekad neuzpeldētu…

KAPTEINIS: Tāda ir tradīcija.

Kings smagi nopūtās. Pasažieru saraksts bija viņam priekšā uz galda un puse vārdu jau izsvītrota - meksikāņi, argentīnieši, itāļi, filipīnieši un tamlīdzīgi, kas bija tik negudri, ka glabājuši savas bagātības paši savu zemju valūtās. Atlikušie, ja neskaita sešas Gvajakilā jau ieradušās personas, atradās Ņujorkā vai tās apkaimē un bija viegli sazvanāmi pa telefonu.

- Izskatās, ka man būs drusku jāpazvanās, - Kings sacīja savai sekretārei.

Viņa piedāvājās to izdarīt. Kings atteicās. Viņam likās, ka šo pienākumu nedrīkst deleģēt citam. Viņš bija pats pierunājis visas šis slavenības piedalīties ceļojumā, viņš bija lencis un vārdojis smalko aprindu ļaudis kā īstens mīlnieks. Tagad viņš pats grasījās paziņot arī bēdīgos jaunumus - kā jau atbildīgam mīlniekam pieklājas. Viņam vismaz nebija paredzamas sevišķas grūtības apzvanāmos sameklēt. Pavisam viņu bija četrdesmit divi, ieskaitot lauleņus vai partnerus, kas bija niecības, bet viņi bija sapulcējušies, kā tika ziņots tās dienas tenku slejās, dažās pašu rīkotās ballītēs, lai patīkami pavadītu atlikušās stundas, pirms ieradīsies limuzīni, kas slaidi un mīksti aizvizinās viņus uz Kenedija Starptautisko lidostu - uz Ecuatoriana speciālreisu desmitos vakarā uz Gvajakilu.

Kingam vismaz nebija gaidāma izskaidrošanās par naudas atpakaļatdošanu. Ceļojums slavenībām nebūtu maksājis ne graša - un viņi jau bija par brīvu saņēmuši īpašos ceļojuma koferus un tualetes piederumus, un Panamas cepures piedevām.

Par skumīgu uzjautrinājumu pašam un sekretārei, Kings izspēlēja savu joku ar izbāzto jūras iguānu. Viņš pacēla to, pielika pie auss kā telefona klausuli un sacīja: - Onasis kundze? Diemžēl man jāpaziņo jums nepatīkama vēsts. Jūs tomēr neredzēsiet zilkājaino nirējpelikānu kāzu deju.

Kinga telefoniskā atvainošanās bija tikai galanta formalitāte. Neviens vairs neticēja, ka tovakar desmitos nāksies kāpt lidmašīnā. Starp citu, tovakar līdz desmitiem *Endrjū Makintošs, *Zendzi Hiroguči un kapteiņa brālis *Zigfrīds jau bija miruši un veikuši katrs savu īso ceļojumu pa zilo tuneli uz Viņpasauli.

Visiem pasažieru sarakstā minētajiem, ar kuriem Kings runāja, jau bija citi plāni nākamajām divām nedēļām. Daudzi grasījās doties slēpot turpat Savienoto Valstu drošajās robežās. Vienās sešu cilvēku viesībās visi bija nolēmuši kopā doties uz

kombinēto tenisa un tauku nodzīšanas kompleksu Fēniksas pilsētā Arizonas štatā.

Pēdējais Kinga zvans pirms iešanas mājās bija cilvēkam, kas pagājušo desmit mēnešu laikā bija kļuvis viņam par loti labu draugu. Tas bija Dr. Teodoro Donoso, dzejnieks un ārsts no Kito, Ekvadoras pārstāvis Apvienotajās Nācijās. Viņš bija ieguvis medicīnas doktora grādu Hārvardā; arī vairāki citi ekvadorieši, ar kuriem Kingam bija nācies saskarties, bija izglītojušies Savienotajās Valstīs. Bahia de Darzvin kapteinis Ādolfs fon Kleists bija beidzis Savienoto Valstu Jūras akadēmiju Anapolisā. Kapteiņa brālis *Zigfrīds bija beidzis Kornelas Viesnīcu skolu Itakā, Ņujorkas štatā.

Pēc skaņas klausulē likās, ka vēstniecībā notiek mežonīgas viesības. Dr. Donoso apslāpēja troksni, aizverot durvis.

-   Ko tie cilvēki svin? - jautāja Kings.

-   Tas ir Bāliet Folklorico, - atteica vēstnieks. - Viņi mēģina kankabono ugunsdanci.

-   Vai tad viņi nezina, ka ceļojums ir atcelts? - jautāja Kings.

Izrādījās, ka viņi to zina gan, bet ir nolēmuši palikt Savienotajās Valstīs, lai nopelnītu dolārus savām mājās palikušajām ģimenēm, naktsklubos un teātros izpildīdami deju, ko Bobijs Kings ar savu reklāmas kampaņu bija padarījis loti slavenu, - kankabono ugunsdanci.

-   Vai tajā barā ir arī kāds īsts kankabono? - apjautājās Kings.

-   Man liekas, ka nekur vairs nav neviena īsta kankabono, - atbildēja vēstnieks. Viņš pat bija reiz sarakstījis divdesmit sešas rindas garu dzejoli "Pēdējais kankabono" - par mazās cilts izmiršanu Ekvadoras mūžamežos. Dzejoļa sākumā vēl bija vienpadsmit kankabono. Beigās bija palicis tikai viens, un tas pats nejutās sevišķi vesels. Tā, protams, bija iztēles rotaļa, jo dzejnieks, tāpat kā lielākā dala ekvadoriešu, nekad nebija redzējis nevienu kankabono. Viņš bija dzirdējis, ka cilts sarukusi līdz četrpadsmit locekļiem, tā ka viņu galīgā izmiršana civilizācijas uzbrukuma rezultātā bija neizbēgama. Tā viņam likās.

Vai gan viņš varēja zināt, ka nepaies ne vesels gadsimts, un ikkatram cilvēkam uz zemes būs pārsvarā kankabono asinis ar nelielu fon Kleistu un Hiroguči piejaukumu?

Lielā mērā šis satriecošais notikumu pavērsiens bija iespējams, tikai pateicoties vienai no divām absolūtajām nullēm "Gadsimta dabas ceļojuma" sākotnējā pasažieru sarakstā - Mērijai Hepbernai. Otra nulle bija viņas virs, kam ari ir izšķiroša loma cilvēces liktenī, jo tieši viņš, neilgi pirms savas personiskās izmiršanas, pasūtīja to vienu mazo, lēto kajīti zem ūdens līmeņa.

22

Vēstnieka Donoso divdesmitsešu rindu atvadas no "Pēdējā kankabono" bija, saudzīgi izsakoties, priekšlaicīgas. Cita lieta būtu, ja viņš uz papīra apraudātu "Pēdējo kontinenta dienvidamerikāni", "Pēdējo kontinenta ziemeļamerikāni", "Pēdējo eiropieti", "Pēdējo afrikāni" vai "Pēdējo kontinenta aziātu".

Tomēr viņš vismaz izteica Bobijam Kingam pareizu paredzējumu, kas tuvākajās stundās notiks ar Ekvadoras tautas dzīvesprieku: - Tur visi ņems un uzkārsies, tiklīdz uzzinās, ka Onasis kundze tomēr neieradīsies.

-  Viena mēneša laikā viss ir tik loti mainījies, - sacīja Kings. - "Gadsimta dabas ceļojums" taču bija tikai viens no daudziem jaukiem notikumiem, ko gaidīja ekvadorieši. Pēkšņi tas kļuva par vienīgo.

-  Tas ir tā, it kā mēs būtu gatavojuši lielu kristāla bļodu ar šampanieša boli, - sacīja Donoso, - un tad pēkšņi naktī tā būtu pārvērtusies par sarūsējušu spaini ar nitroglicerīnu. - Viņš teica, ka "Gadsimta dabas ceļojums" vismaz uz pāris nedēļām ļāvis atlikt secinājumus par Ekvadoras neatrisināmajām eko

nomiskajām problēmām. Ziemeļu kaimiņos Kolumbijā, kā arī austrumu un dienvidu kaimiņos Peru valdības jau bija gāztas, un šīs valstis nu bija militāras diktatūras. Peru jaunie valdītāji jau bija izdomājuši, kā novērst savu tautiešu lielās smadzenes no domām par pašu nepatikšanām - viņi grasījās kuru katru brīdi pieteikt Ekvadorai karu.

-    Ja Onasis kundze tagad uz turieni dotos, - sacīja Donoso, - ļaudis viņu uzņemtu kā glābēju, kā brīnumdari. Visi gaidītu, ka viņa tūlīt izsauks uz Gvajakilu ar pārtiku piekrautus kuģus - un Savienoto Valstu bumbvedējus, kas ar izpletņiem metīs bērniem putras un pienu, un svaigus augļus!

Man jāatzīst, ka mūsdienās neviens, kas sasniedzis deviņu mēnešu vecumu, negaida, lai kāds viņu no kaut kā glābtu. Tik gara tagad ir cilvēka bērnība.

Mani pašu no muļķības un neuzmanības glāba līdz desmit gadu vecumam - līdz brīdim, kad māte atstāja tēvu un mani. Pēc tam pašam bija jātiek galā. Mērija Hepberna nekļuva neatkarīga no vecākiem, līdz viņa divdesmit divu gadu vecumā ieguva maģistra grādu. Ādolfu fon Kleistu, Bahi'a de Darzvin kapteini, vecāki regulāri pestīja no azartspēļu parādiem un sodiem par braukšanu dzērumā, kaušanos, pretošanos arestam, vandalismu un visu ko citu - līdz pat divdesmit sešu gadu vecumam, kad viņa tēvam saasinājās Hantingtona horeja un viņš nogalināja Ādolfa māti. Tikai pēc tam viņš sāka uzņemties atbildību par savām kļūdām.

Tais tālajos laikos, kad bērnības bieži tik ļoti ievilkās, nebija nekāds brīnums, ka daudziem radās šāda ticība: visu mūžu, pat pēc vecāku nāves, kāds viņus vienmēr pieskatīs - Dievs vai kāds svētais, vai sargeņģelis, vai zvaigznes, vai vēl sazin kas.

Tagad cilvēkiem nav šādu ilūziju. Loti agri viņi iemācās, kādā pasaulē viņi īstenībā dzīvo, un reti kuram pieaugušajam nav gadījies redzēt, kā viņa neuzmanīgo brālīti vai māsiņu, vai māmiņu dzīvu aprij zobenvalis vai haizivs.

Pirms miljons gadiem notika kaislīgas diskusijas par to, vai ļaudis drīkst vai nedrīkst lietot mehāniskus palīglīdzekļus, lai atturētu spermu no olšūnas apaugļošanas vai lai izņemtu apaugļotu olšūnu no dzemdes - un lai noturētu cilvēku skaitu atbilstīgu pieejamās pārtikas daudzumam.

Mūsdienās šī problēma ir atrisināta, nevienam nelietojot nekādus nedabiskus līdzekļus. Zobenvali un haizivis notur cilvēku populāciju tīkami aptveramā lielumā, un badu neviens necieš.

Mērija Hepberna Iliumas vidusskolā mācīja ne tikai vispārējo bioloģiju, bet arī dzimumaudzināšanu. Tāpēc viņa bija spiesta stāstīt par dažādiem pretapaugļošanās līdzekļiem, kurus pati nekad nebija lietojusi, jo vīrs bija viņas visu laiku vienīgais vīrietis, un viņi ar Roju no paša sākuma bija gribējuši bērnus.

Viņai, kam nebija izdevies palikt stāvoklī par spīti daudziem pamatīgas seksuālas tuvības gadiem ar Roju, vajadzēja brīdināt audzēkņus, cik viegli cilvēku mātīte var dabūt bērnu no visvieglākā, nebūtiskākā, šķietami nevainīgā kontakta ar tēviņu. Un pēc tam, kad viņa to bija dažus gadiņus mācījusi, brīdinājuma stāstos jau varēja sākt stāstīt par skolēniem, ko viņa pati personiski pazinusi - turpat Iliumas videnē.

Reti kurš semestris vidusskolā pagāja bez nejaušas grūtniecības, un 1981. gada neaizmirstamajā pavasara semestrī tādu bija veselas sešas. Nevar noliegt, ka apmēram puse no šiem bērniem, kam dzima bērni, runāja par īstu mīlestību pret tiem, ar kuriem viņas bija pārojušās. Toties otra puse, par spīti liecībām, kuru pretrunīgumu var definēt tikai kā nepārvaramu, zvērēja, ka nemūžam - viņas bija pilnīgi pārliecinātas - nemūžam viņas nebija darījušas neko tādu, kas varētu beigties ar grūtniecību.

Un šā neaizmirstamā 1981. gada pavasara semestra beigās Mērija kādai sieviešu kārtas kolēģei sacīja: - Nudien, dažām palikt stāvoklī ir vieglāk nekā dabūt iesnas. - Šie procesi tiešām bija līdzīgi: gan iesnas, gan bērni radās no sīkbūtnēm, kas neko nemīlēja tik loti kā gļotādas.

Pēc desmit gadiem Santa Rozālijas salā Mērija Hepberna pašrocīgi atklāja, cik viegli ir apaugļot padsmitgadīgu jaunavu ar tēviņa sēklu zinot, ka tēviņš ir tiecies tikai un vienīgi pēc seksuālas izlādēšanās un ka partnere viņam nemaz sevišķi nepatīk.

23

TAD nu es ietapu kapteiņa Ādolfa fon Kleista galvā, kad viņš ar taksometru brauca no Gvajakilas Starptautiskās lidostas uz Bahi'a de Darzvin. Es nenojautu, ka mans vedējs kļūs par visas cilvēces ciltstēvu, un nezināju arī to, ka cilvēce drīz vien gadījuma pēc saruks līdz mazai kripatiņai, un tad, atkal gadījuma pēc, tā varēs vēlreiz palielināties. Es ticēju, ka ilgi, ilgi turpināsies tas haoss, ko radīja lielsmadzeņaino cilvēku miljardi, dažnedažādi juceklīgi darbodamies un vienā laidā vairodamies. Nelikās iespējami, ka vienam indivīdam varētu būt kāda nozīme tik milzīgās neplānotās jukās.

Tas, ka es par savu braucamo izvēlējos tieši kapteiņa galvu, salīdzināms vienīgi ar žetona ielikšanu neizmērojami lielā kazino automātā un tūlītēju lielo laimestu.

Visvairāk mani, šķiet, piesaistīja viņa uniforma. Tas bija rezerves admirāļa tērps, balts ar zeltu. Es pats reiz biju ierindnieks, un tāpēc mani interesēja, kā pasaule izskatās cilvēkam ar tik augstu militāro un sabiedrisko statusu.

Un mani samulsināja tas, ka viņa lielās smadzenes domāja par meteorītiem. Tolaik bieži tā gadījās: es ietapu galvā cilvēkam, kurš, manuprāt, bija nonācis kādā sevišķi interesantā situācijā, un atklāju, ka šīs personas lielās smadzenes domā par lietām, kam nav nekāda sakara ar tobrīd risināmo problēmu.

Tagad par to, no kurienes kapteinim tā meteorītu būšana. Savienoto Valstu Jūras akadēmijā viņš visai maz uzmanības pievērsa pasniedzējiem un absolvēja ar vissliktākajām atzīmēm tāgada izlaidumā. Patiesībā viņš pat būtu jau agrāk izslēgts par špikošanu astronavigācijas eksāmenā, ja vien viņa vecāki nebūtu iejaukušies pa diplomātiskajiem kanāliem. Tomēr viena lekcija bija atstājusi uz viņu spēcīgu iespaidu - par meteorītiem. Pasniedzējs stāstīja, ka, eoniem ritot, no kosmosa krītošu akmens bluķu krusa bija visai parasta parādība un ka, nav izslēgts, tieši meteorītu briesmīgie triecieni izraisījuši daudzu dzīvības formu, piemēram, dinozauru, izzušanu. Viņš teica, ka šādu planētas dragātāju jauna parādīšanās ir pilnīgi iespējama kuru katru dienu, tāpēc cilvēkiem jābūt tai gataviem un jāizdomā aparāti, kas spēs atšķirt ienaidnieka raķetes no meteorītiem.

Citādi pilnīgi bezmērķīgs trieciens no kosmosa varētu izraisīt Trešo pasaules karu.

Un šis apokaliptiskais brīdinājums tik labi atbilda kapteiņa smadzeņu stāvoklim, vēl pirms viņa tēvam saasinājās Hantingtona horeja, ka viņš no tā brīža vienmēr ticēja, ka tas nudien ir visiespējamākais cilvēces bojāejas veids: no meteorītu triecieniem.

Kapteiņa izpratnē tas bija daudz cienījamāks, poētiskāks un pat skaistāks cilvēces aiziešanas veids nekā varbūtējais Trešais pasaules karš.

Kad labāk iepazinu viņa lielās smadzenes, es sapratu, ka prātošanā par meteorītiem bija zināma loģika, vismaz uzlūkojot izsalkušos pūļus Gvajakilā karastāvokļa apstākļos. Pat bez brīnumdaiļās meteorītu krusas Gvajakilas ļaudīm likās, ka pasaule iet bojā.

Zināmā mērā var apgalvot, ka šim cilvēkam jau bija trāpījis meteorīts: viņa tēva izdarītā slepkavība, nogalinot māti. Viņam likās, ka dzīve ir bezjēdzīgs murgs, kurā nevienam nekas nerūp un visiem vienalga, kas notiek, un šāda sajūta bija visai pazīstama arī man.

Tieši tā es jutos, kad Vjetnamā biju nošāvis vienu vecenīti. Viņa bija bezzobaina un salīkusi, tāpat kā Mērija Hepberna sava mūža galā. Es viņu nošāvu tāpēc, ka viņa bija tikko nogalinājusi manu labāko draugu un lielāko ienaidnieku mūsu vadā, abus ar vienu rokas granātu.

Šis gadījums lika man nožēlot, ka esmu vēl dzīvs, lika apskaust akmeņus. Es labāk gribēju būt akmens Dabiskās Kārtības dienestā.

No lidostas kapteinis devās tieši uz kuģi, neiegriežoties viesnīcā apsveicināties ar brāli. Ilgajā lidojumā no Ņujorkas viņš bija dzēris šampanieti, un tagad briesmīgi sāpēja galva.

Un, kad viņš uzkāpa uz Bahia de Danvin klāja, man tapa skaidrs, ka viņam paredzētās kapteiņa funkcijas, tāpat kā rezerves admirāļa funkcijas, bija tīri ceremoniālas. Ar navigāciju, dzinēju uzraudzību un komandas disciplīnas uzturēšanu vajadzēja nodarboties citiem, kamēr viņš kavēja laiku izcilajiem pasažieriem. Viņš ļoti maz zināja par kuģa vadīšanu un nemaz\ neizjuta vajadzību daudz zināt. Ari viņa zināšanas par Galapagu salām bija pagalam fragmentāras. Admirāļa lomā viņš bija ieradies ceremoniālās vizītēs flotes bāzē Baltras salā un Darvina pētījumu stacijā Santa Krusas salā - protams, būtībā kā pasažieris uz kuģa, kura komandieris vārda pēc skaitījās. Tomēr visas pārējās salas viņam bija terra incognita. Daudz zinīgāks pavadonis viņš būtu, piemēram, Šveices kalnu slēpošanas trasēs vai uz Montekarlo kazino paklājiem, vai pie Palmbīčas polo zirgu staļļiem.

Bet atkal - vai tas ko mainīja? "Gadsimta dabas ceļojumā" līdzi brauktu gidi un lektori ar bakalaura grādu dabas zinātnēs, kas būtu papildus apmācīti Darvina Pētniecības stacijā. Kapteiņa nolūks bija uzmanīgi klausīties viņos un mācīties par salām kopā ar citiem pasažieriem.

Es biju cerējis, ka, vizinādamies kapteiņa paurī, es uzzināšu, kā tas ir - būt virspavēlniekam. Man izdevās uzzināt gluži ko citu: kāds savā būtībā ir smalko aprindu spruksts. Kad pa trapu kāpām uz kuģa, mūs sagaidīja, dodot godu pēc visiem militārajiem priekšrakstiem. Tomēr, tiklīdz bijām tur nonākuši, neviens virsnieks vai matrozis nevaicāja pēc mūsu rīkojumiem nekādos jautājumos, kamēr viņi veica pēdējos gatavošanās darbus pirms Onasis kundzes un visu pārējo ierašanās.

Cik kapteinim bija zināms, kuģis tiešām grasījās otrā dienā iziet jūrā. Viņam nebija citu ziņu. Tā kā viņš bija uzturējies Ekvadorā tikai stundu un viņa puncis vēl bija pilns ar labu Ņujorkas ēdienu, un galva vēl sāpēja no šampanieša, viņu vēl nebija piemeklējusi atskārsme, kādā baigā ķezā ir iekūlies kuģis un viņš pats.

Tas ir paraugs kādam cilvēku defektam, kuru Dabiskās izlases likums vēl nav labojis: kad mūsdienu cilvēkam ir pilns puncis, viņš, tieši tāpat kā sencis pirms miljons gadiem, loti lēni aptver, cik baigā ķezā viņš kuroreiz iekūlies. Tieši tādās reizēs viņam piemirstas modri lūkoties, vai netuvojas kāda haizivs vai zobenvalis.

Pirms miljons gadiem šis trūkums izpaudās sevišķi traģiski, jo tie ļaudis, kas bija vislabāk informēti par planētas stāvokli, tādi kā, piemēram, *Endrjū Makintošs, kas bija gana bagāti un ietekmīgi, lai samazinātu vispārējo postīšanu un piesārņošanu, - tie, kā likums, allaž bija paēduši.

Tad nu, viņuprāt, viss allaž bija vislabākajā kārtībā.

24

Lai ko par jebkuru tēmu paustu kompjūteri un mērinstrumenti, ziņu apkopotāji un vērtētāji, datu bāzes, bibliotēkas un eksperti, - galvenie soģi allaž palika varenajo kurlie un aklie punči, kas izlēma, cik akūta reāli ir viena vai otra tāda problēma, kā, teiksim, skābie lieti, kas bendēja Ziemeļamerikas un Eiropas mežus.

Un, lūk, kādus padomus sniedza un joprojām sniedz pilnie punči, - tieši tādus, kādu Bahia de Darzvin kapteiņa pilnais puncis sniedza, kad viņa pirmais palīgs Ernando Kruss paziņoja, ka neviens no gidiem nav ieradies vai atsūtījis kādu ziņu un ka trešā daļa komandas jau ir dezertējusi, juzdama, ka viņiem šai laikā drīzāk jāpasargā savas ģimenes: - Pacietieties. Smaidiet. Nezaudējiet pašpaļāvību. Gan viss kaut kā nokārtosies!

Mērija Hepberna bija redzējusi kapteiņa jautro uzstāšanos "Vakara šovā" un vēl vienu raidījumā "Labrīt, Amerika", un viņai tās bija patikušas - tik ļoti, ka, vēl pirms viņas lielās smadzenes lika braukt uz Gvajakilu, kapteinis šķita jau gandrīz kā paziņa.

Kapteiņa uzstāšanās "Vakara šovā" notika divas nedējas pēc Roja nāves, un viņš bija pirmais cilvēks pēc šā skumjā notikuma, kas lika Mērijai skaļi iesmieties. Viņa sēdēja savas sīkās mājeles dzīvojamā istabā, visas kaimiņu mājas bija tukšas un tika pārdotas, un tad viņa izdzirdēja sevi skali smejamies par jancīgo Ekvadoras zemūdeņu floti ar tradīciju pazust zem ūdens un nekad neuzpeldēt.

Viņa iedomājās, ka šis fon Kleists tieši tāpat kā Rojs mīl gan dabu, gan tehniku. Citādi kāpēc gan viņš būtu izraudzīts par Bahia de Darzvin kapteini?

Nu viņas lielās smadzenes lika viņai skali uzrunāt katod- staru lampas radīto kapteiņa attēlu - par brangu samulsinājumu viņas dvēselei, lai gan neviena nebija tuvumā: - Starp citu, vai jūs nevēlētos mani apprecēt?

Vēlāk izrādījās, ka par tehniku viņa zina vismaz drusku vairāk nekā kapteinis: tikai tāpēc, ka bija dzīvojusi kopā ar Roju. Kad pēc Roja nāves samaitājās, piemēram, zāles pļāvēja aizdedze, viņa mācēja nomainīt sveci un atkal to iedarbināt - kapteinis nemūžam nebūtu uz to spējīgs.

Un par salām viņa zināja daudz, daudz vairāk. Tieši Mērija pareizi identificēja salu, kurā viņiem bija lemts nonākt. Kapteiņa lielās smadzenes bija novedušas visus pamatīgā ķezā, un tagad viņš mēģināja saglābt savu pašcieņu un autoritāti, paziņodams, ka viņi ir nonākuši Rabidas salā. Tā, protams, nebija Rabidas sala, un arī kapteinis pats nekad tajā nebija bijis.

Un Mērija pazina Santa Rozāliju pēc šeit dzīvojošo žubīšu pasugas. Starp citu, šie mazie, dzeltenpelēkie putniņi, kas likās tik neinteresanti vairākumam tūristu un Mērijas audzēkņu, savulaik atstāja uz jauniņo Čārlzu Darvinu tikpat satraucošu iespaidu kā nirējpelikāni vai iguānās, vai jebkura cita turienes radība. Lūk, iemesls: žubītes izskatījās ļoti līdzīgas, bet patiesībā tām bija trīspadsmit dažādas pasugas, katra ar savu īpašu diētu un pārtikas iegūšanas paņēmienu.

Nevienai pasugai nebija tuvu radinieku ne kontinentālajā Dienvidamerikā, nedz kur citur. Tātad arī viņu senči varbūt bija ieradušies ar Noasa šķirstu vai uz dabiskas izcelsmes plosta, jo žubītēm nebūt nebija raksturīga vēlme doties tūkstoš kilometru lidojumā pāri atklātam okeānam.

Salās nebija dzeņu, bet bija žubīte, kas ēda to pašu, ko ēstu dzeņi. Tā neprata kalt koku un tāpēc ņēma zariņu vai kaktusa adatu savā strupajā knābītī un ar to čakarēja kukaiņus ārā no paslēptuvēm.

Cita žubīšu pasuga bija asinssūcēja, kura knābāja neuzmanīga nirējpelikāna kaklu tik ilgi, kamēr izsitās mazas asins lāsītes. Tad tā malkoja šo nevainojamo barību līdz pilnīgam sātam. Cilvēciskās būtnes šo putniņu sauca Geospiza difficilis.

Šo dīvaino žubīšu ligzdošanas vieta, viņu Ēdenes dārzs, bija Santa Rozālijas sala. Ja šeit bariem vien nedzīvotu Geospiza difficilis, Mērija droši vien nekad nebūtu uzzinājusi par šo salu, kas bija tik tālu no pārējām arhipelāga dalām un kur tik reti kāds ieradās. Un viņa noteikti nebūtu tik daudz stāstījusi skolēniem par šīm asinssūcējam, ja tā nebūtu vienīgā žubīšu pasuga, ar kūru vispār bija iespējams tos kaut cik ieinteresēt.

Kā jau brīnišķīga skolotāja, viņa iejutās audzēkņu izpratnē un raksturoja šo putnu kā "…grāfa Drakulas mīļāko mājdzīvnieku". Viņa zināja, ka šis pilnīgi izdomātais grāfs lielākajai da]ai audzēkņu nozīmē vairāk nekā, piemēram, Džordžs Va- šingtons, kurš taču bija tikai viņu valsts dibinātājs.

Audzēkņi bija labi informēti par Drakulu, tāpēc Mērija varēja izvērst savu joku, piebilzdama, ka, galu galā, Geospiza difficilis varētu nederēt viņam, kuru skolotāja dēvēja par Homo transylvaniensis, jo viņš gulēja pa dienu, bet Geospiza difficilis pa nakti. - Tāpēc, - viņa tēlotās skumjās secināja, - labākais grāfa Drakulas mājdzīvnieks paliek Desmodontidae dzimtas pārstāvis, proti, dzīvnieks, kura nezinātniskais apzīmējums būtu "vampīrsikspārnis".

Un vainagot šo joku viņa mēdza šādi: - Ja nu jūs pēkšņi nonāktu Santa Rozālijas salā un nogalinātu Geospiza difficilis sugas pārstāvi, kā jūs nodrošinātos, lai tas paliek beigts uz visiem laikiem? - Atbilde bija šāda: - Protams, jums tas jāaprok krustcelēs, izdurot mazu mietiņu cauri tā sirdij.

Visvairāk jaunā Čārlza Darvina prātu kairināja tas, ka daudzās Galapagu žubīšu pasugas savu iespēju robežās centās darboties tā, kā daudzi savās jomās specializējušies kontinenta putni. Viņš joprojām bija gatavs ticēt, ja vien izdotos atrast jēgu, ka Visvarenais Dievs ir radījis visas radības tieši tādas, kādas Darvins tās redzēja, apceļodams pasauli. Tomēr viņa lielās smadzenes brīnījās, kāpēc Radītājs Galapagu salās visus nelielam sauszemes putnam iedomājamos darbus uzticējis tieši žubītei, bieži vien nepiemērotai šiem darbiem. Ja Radītājs domāja, ka salās vajadzīgs dzeņa darbu darītājs, kas viņam traucēja radīt īstu dzeni? Ja Viņš domāja, ka derētu kāds vampīrs, kāpēc tad Viņš, no Dieva puses, uzdeva šo darbu nevis vampīrsikspārnim, bet gan žubītei? Lai būtu vampīržubīte?

Un Mērija mēdza izklāstīt šo intelektuālo problēmu saviem audzēkņiem, nobeigdama ar vārdiem: - Jūsu komentārus, lūdzu!

Kad viņa pirmoreiz kāpa melnajā krasta uzkalnā, pie kura uz sēkļa bija uzsēdināts Bahi'a de Darzvin, Mērija paklupa. Krizdama viņa nobrāza labās rokas pirkstu kauliņus. Tas nebija sevišķi sāpīgi. Viņa nevērīgi uzmeta skatu ievainojumam. Tās bija skrambiņas, no kurām sūcās asins pilītes.

Bet tad kāda žubīte pilnīgi bezbailīgi nolaidās uz viņas pirksta. Mērija nebija pārsteigta, jo bija dzirdējusi daudzus nostāstus par žubītēm, kas mēdz nolaisties uz cilvēku galvām, rokām, krūzīšu malām un tamlīdzīgi. Tad nu viņa uztvēra to kā viesmīlīgu sagaidīšanas sveicienu, turēja roku mierīgi un laipni uzrunāja putniņu: - Un kura no trīspadsmit žubīšu pasugām tu būtu?

Putniņš, gluži kā saprazdams jautājumu, parādīja, kādai pasugai pieder, iemalkodams sārtās lāsītes no pirkstu kauliņiem.

Tad nu Mērija vēlreiz uzlūkoja salu, ij nenojauzdama, ka pavadīs tur visu atlikušo dzīvi, sniegdama daudzas jo daudzas maltītes vampīržubītēm. Un viņa jautāja kapteinim, pret kuru bija zaudējusi visu cieņu: - Jūs teicāt, ka šī esot Rabidas sala?

-   Jā, - viņš atteica. - Esmu gandrīz pārliecināts par to.

-   Nu, man nepatīk to sacīt pēc visa, ko jums nācies pārciest, bet jūs atkal maldāties, - sacīja Mērija. - Šai vajadzētu būt Santa Rozālijas salai.

-   Kāpēc jūs tā domājat? - jautāja kapteinis.

Un viņa atbildēja: - To man pavēstīja šis putniņš.

25

Manhatanas salā Bobijs Kings izslēdza gaismu savā kantorī Kreislera ēkas augšstāvā, atvadījās no sekretāres un gāja mājās. Viņš vairs neparādīsies šai stāstā. Nekas, ko viņš darīs no šī brīža līdz tam laikam, kad pēc daudziem rosīgiem gadiem viņš ieies zilajā tunelī uz Viņpasauli, neatstās ne mazāko iespaidu uz cilvēku cilts nākotni.

Gvajakilā, tieši tajā brīdī, kad Bobijs Kings pārnāca mājās, *Zendzi Hiroguči atstāja savu istabu viesnīcā "Eldorado",  nikns uz savu grūto sievu. Viņa bija izteikusi nepiedodamus apvainojumus par *Zendzi motivāciju, radot Gokubi un Mandaraksu. Viņš izsauca liftu, sažņaudza rokas un strauji elpoja.

Un tad gaitenī iznāca cilvēks, kuru viņš vismazāk vēlējās satikt, cilvēks, kas, viņaprāt, bija visu viņa nelaimju cēlonis, proti, *Endrjū Makintošs.

-   Ā… redz, kur jūs esat, - sacīja *Makintošs. - Es tikko grasījos jums pateikt, ka ir notikusi kāda ķibele ar telefona līniju. Tiklīdz to salabos, es jums pavēstīšu loti patīkamus jaunumus.

*Zendzi, kura gēni turpinās vēl šobaltdien, bija tā satriekts no sievas vārdiem un tagad no *Makintoša parādīšanās, ka nespēja izteikt ne vārda. Tad nu viņš ar Mandaraksa taustiņiem japāniski uzrakstīja paziņojumu, kuru lika aparātam pārtulkot un parādīja *Makintošam: "Es tagad nevēlos runāt. Esmu loti nomākts. Lūdzu, atstājiet mani vienu."

Starp citu, *Makintošam, tāpat kā Bobijam Kingam, nebūs nekāda tālāka iespaida uz cilvēku cilts nākotni. Ja viņa meita pēc desmit gadiem Santa Rozālijas salā būtu piekritusi mākslīgai apaugļošanai, tad tas varētu būt gluži cits stāsts. Domāju, var droši apgalvot, ka viņam šāda piedalīšanās Mērijas Hepbernas eksperimentos ar kapteiņa spermu būtu gluži pa prātam. Ja vien Selīna būtu bijusi uzņēmīgāka, šodien visi, tāpat kā viņš, varētu būt cēlušies no drošsirdīgajiem skotu karotājiem, kas sensenos laikos jaudāja atvairīt iebrucēju romiešu leģionus. Tāda iespēja palaista garām! Kā paustu Mandarakss:

No visiem vārdiem skumjajiem Visskumjākie ir šie: "Ja vien!"

Džons Grīnlīfs Vitjers (1807-1892)

-   Kā es varu palīdzēt? - jautāja *Makintošs. - Es darīšu jebko, lai jums palīdzētu. Tikai pasakiet.

*Zendzi atklāja, ka nespēj pat papurināt galvu. Viņš spēja tikai aizmiegt acis. Un tad pienāca lifts, un, kad *Makintošs iegāja tajā viņam līdzi, *Zendzi likās, ka viņa galva tūlīt pārsprāgs.

-  Klausieties… - lejupbrauciena laikā sacīja *Makintošs. - Es esmu jūsu draugs. Jūs man varat sacīt jebko. Ja es esmu tas, kas jūs nomāc, droši pasūtiet mani izdrāzt barankas caurumu, un es nekavējoties piekāpšos. Man arī gadās kļūdīties. Es esmu tikai cilvēks.

Kad viņi nonāca vestibilā, *Zendzi lielās smadzenes deva viņam nepraktisku, gandrīz infantilu padomu - ka viņam vajadzētu kaut kā aizbēgt no *Makintoša, ka viņš varētu soļošanā pieveikt šo atlētisko amerikāni.

Tad nu viņš devās taisni ārā pa viesnīcas parādes durvīm norobežotajā 10. augusta bulvāra daļā un *Makintošs viņam cieši blakus.

Abi divi tik ātri šķērsoja vestibilu un izgāja ārā, saulrietā, ka nelaimīgais fon Kleista brālis *Zigfrīds, stāvēdams aiz kokteiļu bāra letes, nepaspēja laikus izkliegt brīdinājumu. Pārāk vēlu atskanēja viņa sauciens: - Atvainojiet! Es neieteiktu jums iet ārā! - Un tad viņš izskrēja tiem pakaļ.

Daudzi notikumi, kas atbalsojās vēl pēc miljons gadiem, norisinājās ļoti mazā planētas stūrītī ļoti īsā laikā. Kamēr nelaimīgais fon Kleistu brālis skrēja pakaļ *Makintošam un *Hiroguči, laimīgais gāja savas kajītes dušā tieši aiz Bahi'a de Danuin komandtiltiņa. Viņš nedarīja neko, kas būtu sevišķi svarīgs cilvēces nākotnei, tikai saglabājās, tikai palika dzīvs, bet viņa pirmais palīgs, kuru sauca Ernando Kruss, gatavojās radikālai un ietekmīgai rīcībai.

Kruss stāvēja uz klāja un nolūkojās uz otru kuģi, vienīgo, kas bija redzamības lokā. Tas bija kolumbiešu kravinieks San Mateo, jau sen noenkurots grīvā. Kruss bija ducīgs plikpaurains vīrs apmēram kapteiņa gados. Ar citiem kuģiem viņš bija veicis jau piecdesmit braucienus uz salām un atpakaļ. Viņš bija Bahia de Darzvin komandā, kas to atveda no Malmes. Gvajakilā viņš bija uzraudzījis kuģa sagatavošanu, kamēr nominālais kapteinis braukāja reklāmas tūrē pa Savienotajām Valstīm. Šis vīrs bija piebāzis savas lielās smadzenes ar pilnīgām zināšanām par visām kuģa dalām, no spēcīgajiem dīzeldzinējiem apakšā līdz ledusskapim galvenā salona bārā. Turklāt viņš zināja katra komandas locekļa stiprās un vājās puses un bija ieguvis viņu cieņu.

Viņš bija īstais kapteinis, kas pa īstam vadītu kuģi, kamēr Ādolfs fon Kleists, kas tobrīd dungodams šļakstījās dušā, maltīšu laikā šarmanti izklaidētu pasažierus, bet vakaros dejotu ar visām dāmām bez izņēmuma.

Krusu vismazāk interesēja tas, pret ko bija atduries viņa skats, - San Mateo un prāvais ūdenszāļu plosts, kas bija izveidojies ap tā enkura ķēdi. Norūsējušais kuģelis tik ilgi bija atradies šai vietā, ka likās tikpat nedzīvs kā klints. Tikai pēc brīža viņš pamanīja nelielu tankeri, kas bija piebraucis līdzās San Mateo un baroja to, kā valiene varētu barot teļu. Pa elastīgu cauruli tas izdalīja dīzeļdegvielu. San Mateo dzinējam tas bija kā mātes piens.

Noticis bija, lūk, kas: San Mateo īpašnieki bija saņēmuši pamatīgu Savienoto Valstu dolāru žūksni apmaiņā pret Kolumbijas kokaīnu, un viņi bija iemānījuši šos dolārus Ekvadorā, kur par tiem nopirka ne tikai dīzeļdegvielu, bet arī visvisdārgāko preci, proti, pārtiku - cilvēcisko būtņu degvielu. Tātad zināmā mērā starptautiskā tirdzniecība vēl turpinājās.

Kruss nespēja izzīlēt, cik smalkas korupcijas detaļas bija darījušas iespējamu San Mateo apgādi ar degvielu un pārtiku, bet viņš katrā ziņā prātoja par korupciju kā tādu. Piemēram, katrs, kam pieder pieprasīta prece, var dabūt visu, ko vēlas, - vienalga, vai viņš ir šādu bagātību pelnījis vai nav. Kapteinis dušā bija no tiem, kam pieder, Kruss no tiem, kas bešā. Krusa vaiga sviedriem sakrātie mūža ietaupījumi, visi sukros, bija pārvērtušies par makulatūru.

Viņš apskauda San Mateo komandas sajūsmu par gaidāmo došanos mājās. Jau kopš rīta arī pats Kruss bija nopietni apsvēris došanos mājās. Jaukā mājiņā pie lidostas viņu gaidīja sieva stāvoklī un vienpadsmit bērni. Viņš noteikti bija tiem vajadzīgs, tomēr līdz pat šim laikam pamest savus pienākumus uz kuģa, vienalga kādu iemeslu pēc, viņam būtu gandrīz vai pašnāvība, jo viņš pamestu visu, kas bija apbrīnas vērts viņa raksturā un reputācijā.

Tomēr tagad viņš nolēma pamest Bahi'a de Darzvin. Viņš paplikēja borta margu un spāniski nočukstēja: - Paliec sveika, mana zviedru princesīt. Es sapņošu par tevi.

Viņa gadījums bija visai līdzīgs Hesusa Ortisa rīcībai, kad tas atvienoja "Eldorado" telefonus. Līdz pašam pēdējam brīdim viņa lielās smadzenes bija slēpušas dvēselei savu secinājumu, ka tagad viņam ir pienācis laiks pretsabiedriskai darbībai.

Tādējādi Ādolfs fon Kleists kuģa vadībā palika viens pats, lai gan ne plika sūda viņš nesajēdza ne no navigācijas, ne Galapagu salām, ne no tik liela kuģa vadības un uzturēšanas.

Kapteiņa nekompetence savienojumā ar Ernando Krusa lēmumu doties palīgā savai paša miesai un asinīm tolaik atgādināja lētu komēdiju, bet izrādījās nepārvērtējami svarīga mūsdienu cilvēcei. Tiktāl par kumēdiņiem. Tiktāl par šķietami nopietnām lietām.

Ja "Gadsimta dabas ceļojums" būtu noticis kā plānots, pienākumu sadalījums starp kapteini un viņa pirmo palīgu būtu tipisks, tāds pats kā loti daudzu organizāciju vadībā pirms miljons gadiem, kad nominālais vadītājs specializējās sabiedriskās pļāpās, kamēr it kā otrais būtu uzņēmies atbildības slogu izprast, kā organizācija īstenībā darbojas un kas īstenībā notiek.

Parasti vislabāk pārvaldītajās valstīs pie varas bija šādi vienoti pāri. Un, domājot par pašnāvnieciskajām kļūdām, ko valstis mēdza pieļaut sirmajā senatnē, es saprotu, ka tās notika, kad politiku mēģināja virzīt Ādolfi fon Kleisti vieni paši, bez Ernando Krusiem palīgos. Kad viss bija par vēlu, izdzīvojušie šādas valsts iedzīvotāji līda ārā no pašu radītās ķezas drupām un saprata, ka visu viņu mocību laiku pie varas nav bijis neviens, kas saprastu, kā valsts ir vadāma, ko tas viss nozīmē un kas īstenībā notiek.

Laimīgākais no brāļiem fon Kleistiem, visu šodienas laužu kopīgais sencis, bija garš un tievs, ar ērgļa degunu. Viņam bija liela galva ar cirtainiem matiem, kas kādreiz bija zeltaini, bet nu - sirmi. Par Bahia de Darzvin kapteini viņš bija iecelts, skaidri zinot, ka visus nopietnos lēmumus pieņems pirmais palīgs, bet iemesls bija tas pats, kura dēļ ^Zigfrīdam bija uzticēta viesnīcas pārvalde: viņa tēvoči Kito vēlējās, lai slavenos viesus un dārgo mantību uzraudzītu tuvs radinieks.

Kapteinim un viņa brālim piederēja brīnišķīgi nami Kito ārpilsētas vēsajos kalnos - mājas, ko viņi nekad vairs neredzēs. No savas noslepkavotās mātes un abiem vecvecāku pāriem viņi bija mantojuši pamatīgas bagātības. Tikpat kā nekas no tām netika glabāts sukros. Gandrīz visu pārvaldīja Chase Manhattan Bank Ņujorkā, laikus pārvēršot ASV dolāros un Japānas jenās.

Mīņājoties dušas nodalījumā, kapteinim nelikās, ka viņam būtu par kaut ko sevišķi jāuztraucas, lai kādas likstas piemeklētu Gvajakilu. Lai kas notiktu, Ernando Kruss zinās, kas jādara.

26

Viņa lielās smadzenes radīja domu, kas pašām šķita laba ideja, ko pasviest Krusam, tiklīdz viņš būs noslaucījies. Viņš domāja tā - ja komanda grasās dezertēt, tad Kruss varētu viņiem atgādināt, ka Bahia de Darzvin skaitās kara kuģis, tātad dezertierus gaida bargs sods saskaņā ar kara flotes reglamentu.

Tas bija draņķīgs likums, bet viņam bija taisnība: kuģis uz papīra tiešām skaitījās Ekvadoras kara flotes dala. Pats kapteinis admirāļa lomā bija to sagaidījis kā kara kuģi, kad tas vasarā tika pārvests no Malmes. Klājus tad vēl nesedza paklāji, un kailajā tēraudā šur un tur bija redzamas ligzdas, kas paredzētas ložmetēju, reaktīvo granātmetēju un dzilbumbu balstiem un visam citam - ja tiešām sāktos karš.

Tad Bahia de Darzvin kļūtu par jūras kājnieku bāzes kuģi ar "…desmit pudelēm Dom Perignon un vienu bidē uz simt ierindniekiem," kā "Vakara šovā" izteicās kapteinis.

Kapteinis dušojoties prātoja vēl šo to, bet visu apsvērumu avots bija Ernando Kruss. Piemēram, ja ceļojums tiktu atcelts, un tas jau šķita neizbēgami, tad Krusam ar vēl dažiem vīriem vajadzētu noenkurot kuģi kaut kur dziļāk grīvas līcī, tālāk no krasta un laupītājiem. Kruss gan neredzēja nekādu iemeslu, kāpēc kapteini vajadzētu ņemt šai ceļā līdzi.

Ja sāktos īstas elles jukas un kuģim pilsētas tuvumā nekur vairs nebūtu drošas vietas, tad Kruss plānoja aizvest to uz kara flotes bāzi Baltras salā Galapagu arhipelāgā. Atkal - Krusam nebūt nelikās, ka vajadzētu ņemt kapteini līdzi.

Vai - ja nu slavenības no Ņujorkas tomēr neticamā kārtā nākamā rītā ierastos, tad gan kapteinim vajadzētu būt uz klāja, lai sagaidītu un drošinātu viņus. Slavenības gaidot, Kruss ar Bahia de Darzvin noenkurotos atstatu no krasta, tāpat kā Ko- lumbijas kravas kuģis San Mateo. Viņš pievestu kuģi piestātnei tikai tad, kad slavenības jau būtu tur, gatavas kāpt uz klaja. Tad viņš, cik ātri vien iespējams, nogādātu tās drošībā - atklātā okeānā - un pēc tam, atkarībā no situācijas, tiešām varētu vest viņus solītajā ceļojumā uz salām.

Lai gan - daudz ticamāk: viņš vestu slavenības uz kādu citu ostu, drošāku par Gvajakilu. Tā noteikti nebūtu ne Peru, ne Čīles, ne Kolumbijas osta, tātad vispār neatrastos Dienvidamerikas rietumu krastā. Šo valstu pilsoņi bija vismaz tikpat izmisuši kā ekvadorieši.

Par Panamu jau varēja domāt.

Ja būtu nepieciešams, Ernando Krass bija apņēmies vest slavenības garajā ceļā uz Sandjego Kalifornijā. Katrā ziņā kuģim pilnīgi pietika pārtikas, degvielas un ūdens, lai veiktu šo attālumu. Un slavenības varētu pa ceļam sazvanīties ar draugiem un radiem, ziņodami, ka, lai cik briesmīgas būtu ziņas no visas pārējās pasaules, viņi kā vienmēr dzīvo, cepuri kuldami.

Vienu ārkārtas situācijas modeli kapteinis dušodamies neapsvēra vis - ka viņam pašam nāktos uzņemties visu atbildību par kuģi ar vienu vienīgu Mēriju Hepbernu palīgos - un ka viņš to uzsēdinās uz sēkla Santa Rozālijas salā, kas klās par visas cilvēces šūpuli.

Lūk, citāts, kas bija labi zināms Mandaraksam:

Sīka nolaidība var nest lielu nelaimi (..) jo, nagliņai zūdot, pakavs zūd, un, pakavam zūdot, zirgs zūd, un, zirgam zūdot, jātnieks zūd.

Bendžamins Franklins (1706-1790)

Jā, un sīka nolaidība var tikpat viegli nest arī labas ziņas. Ernando Krusam zūdot no Bahi'a de Darzvin, tika izglābta cilvēce. Kruss nemūžam nesēdinātu kuģi uz Santa Rozālijas sēkla.

Un nu viņš savā kadiljakā Eldorado attālinājās no ostas, piebāzis bagāžnieku ar "Gadsimta dabas ceļojumam" paredzētajām delikatesēm. Viņš jau rītausmā bija nozadzis šo pārtiku savas ģimenes vajadzībām, ilgi pirms karavīru un badīgā pūla ierašanās.

Braucamo viņš bija nopircis par naudu, kas iegūta, manipulējot ar līdzekļiem Bahi'a de Darzvin iekārtošanas un apgādes gaitā. Kadiljaku sauca tāpat kā viesnīcu - un tāpat kā leģendāro pilsētu ar milzu bagātībām un iespējām, kuru viņa spāņu senči bija meklējuši un nebija atraduši. Viņa senči mēdza spīdzināt indiāņus - lai piespiestu tos izpaust, kur ir Eldorado.

Mūsdienās grūti iedomāties, ka cilvēki varētu cits citu spīdzināt. Kā vispār lai spīdzināmo noķer, ja vari lietot tikai pleznas un purnu? Vai gan cilvēka medības vispār var izdoties, ja ikviens tagad spēj tik ātri peldēt un tik ilgi palikt zem ūdens? Jūsu meklējamā persona ne tikai izskatītos visai līdzīga jebkurai citai, bet arī varētu noslēpties jebkādā dziļumā jebkurā vietā.

Ernando Kruss bija paveicis savu darbiņu cilvēces labad.

Peru gaisa karaspēks arī drīz paveiks savējo, bet ne agrāk par sešiem vakarā, kad *Endrjū Makintošs un *Zendzi Hiroguči jau būs miruši, - tajā stundā Peru pieteiks Ekvadorai karu. Peru valsts bija bankrotējusi divas nedēļas pirms Ekvadoras, tā ka bads tur bija kļuvis daudz briesmīgāks. Kājnieki izklīda pa mājām, ņemdami ieročus līdzi. Tikai uz Peru mazo gaisa karaspēku vēl varēja paļauties, un militārā hunta pūlējās saglabāt šo stāvokli, barodama lidotājus ar vislabāko pārtiku, kāda vēl bija dabūjama.

Viens no apstākļiem, kas mudināja gaisa karaspēku palikt lojālam, bija tā mūsdienīgais ekipējums, kas bija nopirkts uz kredīta un piegādāts tieši pirms bankrota. Kara aviācijai bija astoņi franču bumbvedēji-iznīcinātāji, un katra no šim lidmašīnām bija apgādāta ar amerikāņu gaisa-zemes raketi ar japāņu smadzenēm, ko varēja notēmēt pēc radara signāliem vai pat dzinēja izdalītā siltuma, atkarībā no pilota sniegtās komandas. Pilots savukārt saņēma informāciju no kompjūteriem uz zemes un viņa paša vadības panelī. Katras raketes galviņā atradās jauns Izraēlā ražots lādiņš, kas spēja nest postu, kas būtu vienāds ar piekto dalu no tās atombumbas sprādziena jaudas, ko Savienotās Valstis Otrajā pasaules karā uzmeta virsū Hisako Hiroguči mātei.

Dižsmadzeņainie kara tehnikas izgudrotāji bija sajūsmā par jauno lādiņu. Kamēr viņi galēja ļaudis ar parastajiem, nevis kodolieročiem, viņi tika cildināti kā humāni valstsvīri. Kamēr viņi nelietoja kodolieročus, likās, ka neviens negrasījās nosaukt īstajā vārdā to slepkavošanu, kas notika visu laiku kopš Otrā pasaules kara beigām un kas noteikti būtu jāsauc par "Trešo pasaules karu".

Lūk, ar kādu oficiālu ieganstu Peru hunta pieteica karu: Galapagu salas patiesībā piederot Peru, un nu Peru tās atkarošot.

neviens nav ne tuvu tik gudrs, lai izgatavotu tādus ieročus, kādi pirms miljons gadiem bija pat visnabadzīgākajām valstīm. Jā, un tos visu laiku lietoja. Visu manas dzīves laiku nebija nevienas dienas, kad dažādās planētas vietās vienlaikus nerisinātos vismaz trīs kari.

Un Dabiskās izlases likums nejaudāja tikt līdzi jaunajām tehnoloģijām. Ne no vienas sugas mātītes, varbūt izņemot vienīgi degunradzienes, nevarēja prasīt, lai tā laistu pasaulē ugunsdrošus, sprādziendrošus un ložudrošus mazuļus.

Labākais, ko manā laikā spēja piedāvāt Dabiskās izlases likums, bija radība, kas ne no kā nebaidījās, lai gan visapkārt bija tik daudz šausmu. Es pazinu dažus tādus cilvēkus Vjetnamā - cik nu tādus vispār var pazīt. Un tāds cilvēks bija arī *Endrjū Makintošs.

Selīna Makintoša nebija pārliecināta, ka viņas tēvs ir miris, līdz pat tam brīdim, kad viņa atkal to satika zilā tuneļa uz Viņpasauli otrā galā. Droši viņa zināja tikai to, ka tēvs bija izgājis no viņas istabas "Eldorado" un gaitenī pārmijis dažus vārdus ar *Zendzi Hiroguči. Tad viņi nobrauca lejā ar liftu. Pēc tam viņai vairs neizdevās neko uzzināt ne par vienu, ne par otru.

Šeitan iestarpināsim paskaidrojumu par Selīnas aklumu: viņa sirga ar pigmentretinītu, īpašu tīklenes iekaisumu, ko izraisīja bojāts gēns, mantots no mātes, kam redze bija gluži laba un kas nebija vīram atklājusi, ka ir šāda gēna nēsātāja.

Mandaraksam šī slimība bija zināma, jo tā bija viena no Lukstoš izplatītākajām Homo Sapiens kaitēm. Kad Mērija Santa Rozālijā aparātu izprašņāja, tas paziņoja, ka Selīnas gadījums ir smags, jo viņa jau piedzimusi akla. Biežāk pigmentretinīts, kā pauda Mandarakss, Gokubi dēls, lāva saviem namatēviem un namamātēm skaidri raudzīties pasaulē apmēram trīsdesmit gadus. Mandarakss apstiprināja arī to, ko Selīna pati jau bija Mērijai teikusi: ja viņai būtu bērns, pastāvēja piecdesmit procentu iespēja, ka tas būtu akls. Un, ja šis bērns būtu sieviešu kārtas, vienalga - akla vai redzīga, un tā savukārt pieaugtu un vairotos, tad arī viņas bērnam būtu piecdesmitprocentīga akluma iespēja.

27

Apbrīnojama sagadīšanās, ka pirmajiem Santa Rozāliju apdzīvojušiem cilvēkiem, kuru bija tikai desmit, raizes darīja veselas divas samērā retas iedzimtas kaites: pigmentretinīts un Hantingtona horeja.

Kā jau tiku teicis, kapteinis laimīgā kārtā izrādījās brīvs no kaites. Selīnai gan nebija tā veicies. Tomēr, ja viņa būtu vairojusies, es domāju, ka mūsdienu cilvēce tik un tā būtu brīva no pigmentretinīta - pateicoties Dabiskās izlases likumam, haizivīm un zobenvaļiem.

Starp citu, lūk, kādi bija Selīnas tēva un *Zendzi Hiroguči nāves apstākli, kamēr viņa ar suni Kazahu klausījās, kā ārā ālējas pūlis: abi vīri dabūja pa lodei pakausī, ij nepamanīdami, kas uz viņiem šāvis. Un karavīrs, kas viņus nošāva, ir vēl viens cilvēks, kurš paveicis šo to, kam ir sekas vēl tagad, pēc miljons gadiem. Es nerunāju par šaušanu. Es runāju par viņa ielaušanos pa kādas aizslēģotas suvenīru bodītes sētas durvīm iepretī "Eldorado".

Ja viņš nebūtu uzlauzis un apzadzis šo bodīti, tad šodien uz zemes virsus gandrīz noteikti nebūtu nekādu cilvēku. Es nejokoju. Visiem šodien dzīvajiem jāpateicas Dievam, ka šis karavīrs bija traks.

Tas bija ierindnieks Heraldo Delgado, un viņš bija dezertējis no savas vienības, paņemdams līdzi sanitāro somiņu, blašķi, dunci, automātu, divas granātas un vairākas patronu aptveres, un visu ko citu. Viņam bija tikai astoņpadsmit gadu un paranoidālā šizofrēnija piedevām. Viņam nemūžam nedrīkstētu izsniegt kaujas munīciju.

Viņa lielās smadzenes iestāstīja viņam visvisādas aplamības - ka viņš ir pasaules labākais dejotājs, ka viņš ir Frenka Sinatras dēls, ka ļaudis, kam skauž viņa dejotāja talants, mēģina sagraut viņa smadzenes ar maziņām rācijām, un tā tālāk, un tālāk.

Delgado, kam tāpat kā daudziem citiem Gvajakilā draudēja bads, domāja, ka viņa galvenā problēma ir ienaidnieki ar maziņajām rācijām. Un, kad viņš pa sētas durvīm ielauzās gluži parastā, izputējušā suvenīru bodītē, viņa uztverē tā nebija vis suvenīru bodīte. Viņaprāt, tā bija Ekvadoras Bāliet Folklorico galvenā mītne, un viņš teju grasījās tikt pie iespējas pierādīt, ka tiešām ir labākais dejotājs pasaulē.

Arī mūsdienās ir sastopami daudzi ļaudis, kam rādās halucinācijas, tādi, kas vētraini reaģē uz visādām norisēm, kas patiesībā nemaz nenotiek. Tas varētu būt kankabono cilts mantojums. Tomēr mūsdienās šādi cilvēki nevar dabūt ieročus, un no viņiem ir viegli aizpeldēt prom. Pat ja viņi atrastu granātu vai automātu, vai dunci, vai vēl kaut ko no senajiem laikiem, kā gan viņi tos varētu lietot, rīkodamies tikai ar pleznām un purnu?

Manā bērnībā Kohousas pilsētā māte reiz paņēma mani līdzi uz cirku, ko rādīja Olbeni pilsētā, kaut arī mēs nevarējām to atļauties un tēvs neatzina cirku kā tādu. Un tur bija dresēti roņi un jūras lauvas, kas prata balansēt bumbu uz deguna un pūst taurē, un pēc pavēles plaukšķināt pleznas, un tādā garā.

Bet viņi nemūžam nebūtu varējuši pielādēt un nomērķēt automātu vai izraut gredzenu un aizsviest granātu kaut cik tālu un precīzi.

Par to, kā tik traks cilvēks kā Delgado vispār tika armijā: viņa izskatam nebija ne vainas, tāpat kā viņa uzvedībai, sarunājoties ar virsnieku iesaukšanas punktā: tāpat kā man, kad es stājos Savienoto Valstu jūras kājniekos. Un Delgado tika pieņemts ap to laiku, kad nomira Rojs Hepberns, pagājušajā vasarā, īstermiņa dienestam, kas bija īpaši saistīts ar "Gadsimta dabas ceļojumu". Viņš tika uzņemts nolaizītajā soļotāju vienībā, kam vajadzētu braši maršēt parādē par godu Onasis kundzei un visiem citiem. Viņiem bija paredzēti kaujas ieroči, tērauda ķiveres un viss pārējais, izņemot, protams, kaujas munīciju.

Un Delgado bija lielisks maršētājs un savu vara pogu un apavu spodrinātājs. Bet tad Ekvadora sāka raustīties ekonomiskās krīzes konvulsijās, un zaldātiem tika izsniegta kaujas munīcija.

Viņš bija sirdi plosošs ātras evolūcijas paraugs, bet tāds jau tolaik bija ikviens kareivis. Kad es biju ticis cauri jūras kājnieku mācību nometnei un aizsūtīts uz Vjetnamu, un man bija izsniegta kaujas munīcija, es nemaz vairs nelīdzinājos tam vārgajam kustonītim, kāds biju civilista dzīvē. Un mana darbošanās bija briesmīgāka nekā Delgado.

Vārdu sakot: bodīte, kurā ielauzās Delgado, bija viens no aizklapētajiem iestādījumiem, kas atradās pretī "Eldorado". Zaldāti, kas bija novilkuši dzeloņstieples apkārt viesnīcai, uzskatīja veikalus par šīs barjeras dalu. Tādējādi Delgado, ielauzdamies vienā no tiem pa sētas durvīm un, spraudziņā pavēris parādes durvis, palūkodamies laukā, bija radījis barjerā caurumu, pa kuru varēja tikt iekšā arī kāds cits. Šī sprauga bija viņa ieguldījums cilvēces nākotnē, jo pa to loti svarīgām personām bija lemts visai drīz tikt cauri un sasniegt viesnīcu.

Palūkodamies pa parādes durvju spraudziņu, Delgado ieraudzīja divus no saviem ienaidniekiem. Viens no viņiem vēzēja rokā mazu rāciju, kas varētu sagraut viņa smadzenes, - tā vismaz viņš iedomājās. Tā nebija rācija. Tas bija Mandarakss, un divi iedomātie ienaidnieki bija *Zendzi Hiroguči un *Endrjū Makintošs. Viņi strauji soļoja barikāžu iekšpusē, un viņiem bija tādas tiesības, kā jau viesnīcas klientiem.

*Hiroguči joprojām bija nikns līdz neprātam, un * Maki ritošs līksmi mudināja viņu neuztvert dzīvi tik nopietni. Viņi soļoja garām veikalam, no kura uzglūnēja Delgado. Tad kareivis izmetās pa durvīm un, kā pats bija pārliecināts, pašaizsardzības nolūkos nošāva abus divus.

Nu man vairs nav jāliek zvaigznītes Zendzi Hiroguči un Endrjū Makintoša vārdu priekšā. Es to darīju tikai tādēļ, lai atgādinātu lasītājiem, ka viņi bija tie divi no sešiem "Eldorado" viesiem, kas būs pagalam vēl pirms saulesrieta.

Tagad viņi bija pagalam, un rietēja saule šai pasaulē, kurā loti daudzi ļaudis pirms miljons gadiem ticēja, ka izdzīvo tikai stiprākie un veselākie.

Izdzīvotājs Delgado pazuda atpakaļ veikalā un devās uz sētas durvīm, aiz kurām cerēja sastapt vēl kādu ienaidnieku, ko pārdzīvot.

Bet tur tikai ubagoja seši tumšādaini bērneli - visas bija meitenes. Kad šausmīgais militārais plānprātiņš draudīgi izlēca meitenītēm priekšā ar visu savu slepkavīgo ekipējumu, viņas bija tik loti izbadējušās un līdz nāvei nomāktas, ka nebēga prom. Viņas toties atvēra mutes - un izbolīja savas brūnās acis, un pliķēja vēderiņus, un rādīja ar pirkstu uz muti par zīmi, cik ļoti izsalkušas viņas ir.

Tais senajos laikos tā darīja bērni visā pasaulē, ne jau tikai škērsieliņā aiz vienas ekvadoriešu bodītes.

Tad nu Delgado devās tālāk. Viņš netika ne noķerts un sodīts, ne hospitalizēts, ne kā. Viņš bija tikai viens no karavīriem pilsētā, kur karavīri mudžēja vien, un nevienam nebija izdevies vērīgi ielūkoties viņam sejā, kas tērauda ķiveres ēnā šā vai tā neizskatījās sevišķi atšķirīga no jebkuras citas sejas. Un, kā jau varens izdzīvotājs, viņš otrā dienā izvaroja kādu sievieti, kļūdams par tēvu vienam mazulim pēdējo desmit miljonu bērnu pulkā, kam bija lemts piedzimt kontinentālajā Dienvidamerikā.

Kad viņš bija prom, sešas meitenītes iegāja veikalā, meklēdamas pārtiku vai jebko citu, ko varētu iemainīt pret pārtiku. Viņas bija bārenes no Ekvadoras mūžamežiem, aiz kalniem tālu, tālu austrumos. Viņu vecākus bija nobendējis no gaisa izsmidzināts insekticīds, un kāds vietējais pilots bija atvedis viņas uz Gvajakilu, kur viņas bija kļuvušas par ielas bērniem.

Šo bērnu dzīslās ritēja lielākoties indiāņu un drusku arī nēģeru senču asinis - no Āfrikas vergiem, kam senos laikos bija izdevies aizbēgt uz mūžamežu.

Viņas bija no kankabono cilts. Par sievietēm viņas izauga Santa Rozālijas salā, kur kopā ar Hisako Hiroguči kļuva par visas mūsdienu cilvēces ciltsmātēm.

Tomēr, lai tiktu uz Santa Rozāliju, vispirms viņām bija jātiek uz viesnīcu. Karavīri un barikādes noteikti būtu atturējušas viņas no iekļūšanas viesnīcā, ja ierindnieks Heraldo Delgado nebūtu atdarījis eju cauri bodītei.

28

Santa Rozālijas salā šiem bērniem bija lemts kļūt par sešām Ievām ar kapteini fon Kleistu kā Ādamu, un Gvajakilā viņas nebūtu nonākušas, ja nebūtu jaunā ekvadoriešu pilota, ko sauca Eduardo Himēness. Pagājušo vasaru, tieši tajā dienā, kad tika apglabāts Rojs Hepberns, Himēness lidoja pats ar savu četrvietīgo amfībijlidmašīnu pāri mūžamežiem, netālu no Tiputini upes iztekas, kas tecēja uz Atlantijas, nevis Kluso okeānu. Viņš bija tikko aizvedis kādu franču antropologu un viņa izdzīvošanas ekipējumu uz vietu lejāk pa upi, uz Peru robežas, no kurienes francūzis grasījās sākt izvairīgo kankabono meklējumus.

Himēnesa nākamais mērķis bija Gvajakila piecsimt kilometru attālumā aiz divām augstām, robotām kalnu grēdām. Gvajakilā viņam bija jāsavāc divi argentīniešu sportisti, miljonāri, un jāaizved uz lidlauku Baltras salā Galapagu arhipelāgā, kur tie bija noīrējuši dziļjūras zvejas kuģi ar visu komandu. Viņi negrasījās vis ķert kuru katru zivi. Viņi cerēja nomakšķerēt lielās, baltās haizivis, tās pašas radības, kas trīsdesmit vienu gadu vēlāk aprīs Mēriju Hepbernu, kapteini fon Kleistu un Mandaraksu.

Himēness no gaisa ieraudzīja upes krasta dubļos iemīņātus burtus: SOS. Viņš nolaidās uz ūdens un tad lika savam lidaparātam aizirties līdz krastam kā zosij. Viņu sagaidīja astoņdesmitgadīgs kātoju priesteris no Īrijas, tēvs Bernards Ficdžralds, kas jau piecdesmit gadus bija nodzīvojis kankabono ciltī. Pie viņa bija sešas meitenītes, pēdējās kankabono pārstāves. Visi kopā viņi bija upes krastā izmīņājuši šos burtus.

Starp citu, tēvam Ficdžeraldam bija kopīgs vecvectēvs ar Džonu Ficdžeraldu Kenediju, Onasis kundzes pirmo vīru un Savienoto Valstu trīsdesmit piekto prezidentu. Ja viņš būtu pārojies ar kādu indiānieti - ko viņš nemūžam nedarīja tad visi tagad dzīvojošie varētu lepoties ar īru zilajām asinīm; lai gan mūsdienās neviens vispār ne ar ko nelepojas.

Mūsdienu cilvēks, sasniedzot apmēram deviņu mēnešu vecumu, vispār aizmirst, kas bijusi viņa vai viņas māte.

Meitenes bija ieradušās pie tēva Ficdžeralda uz dziedāšanas stundu, kamēr visi pārējie viņu ciltī tika apsmidzināti.

Daži upuri vēl mocījās agonijā, tāpēc vecais priesteris bija izlēmis palikt pie tiem. Tomēr viņš gribēja, lai Himēness aizved meitenes kaut kur pie gādīgiem ļaudīm.

Tad nu nieka piecu stundu laikā meitenes tika nogādātas no akmens laikmeta uz elektronikas laikmetu, no džungļu saldūdens duksnājiem uz Gvajakilas sāļajiem purvājiem. Viņas runāja tikai kankabono valodā, kuru prata tikai daži viņu mirstošie radinieki džungļos un, kā izrādījās, kāds neķītrs baltais večuks Gvajakilā.

Himēness bija no Kito, un Gvajakilā viņam nebija vietas, kur meitenes izmitināt. Viņš īrēja numuru viesnīcā "Eldorado", to pašu, kurā vēlāk apmetīsies Selīna Makintoša ar savu suni. Pēc policijas padoma, viņš aizveda meitenes uz bāreņu namu blakus katedrālei pilsētas centrā, kur mūķenes labprāt uzņēmās atbildību par tām. Pārtikas visiem vēl bija gana.

Tad Himēness aizgāja uz viesnīcu un izstāstīja savus piedzīvojumus bārmenim Hesusam Ortisam, tam pašam cilvēkam, kas vēlāk likvidēs visus telefonsakarus ar ārpasauli.

Tādējādi Himēness bija viens no tiem lidotājiem, kam visai liela loma cilvēces nākotnē. Un otrs bija kāds amerikānis, ko sauca Pols V. Tibets. Tibets bija tas, kas Otrajā pasaules karā uzmeta atombumbu Hisako Hiroguči mātei. Pat ja Tibets nebūtu metis bumbu, ļaudis šodien tik un tā būtu spalvaini. Bet viņa rīcība noteikti paātrināja apspalvošanos.

Bāreņu nams izplatīja aicinājumu atsaukties kaut vienam kankabono valodas zinātājam. Par tulku pieteicās kāds vecs žūpa un kabatzaglis, tīrasiņu baltais, kas pārsteidzošā kārtā izrādījās gaišākās meitenītes vecaistēvs. Jaunības gados viņš bija mūžamežos meklējis vērtīgus izrakteņus un nodzīvojis kankabono ciltī trīs gadus. Viņš bija iepazīstinājis cilti ar tēvu Ficdžeraldu, kad priesteris pirmoreiz ieradās no Īrijas.

Veci sauca Domingo Kvezeda, un viņš bija lieliskas cilmes. Viņa tēvs savulaik bijis Kito Centrālās universitātes filozofijas fakultātes dekāns. Ja mūsdienu cilvēkiem būtu tādas noslieces, viņi varētu lepoties, ka ir cēlušies no senas aristokrātisku spāņu inteliģentu dzimtas.

Es savā bērnībā Kohousā nespēju mūsu ģimenītes dzīvē saskatīt neko, ar ko varētu lepoties, un tad māte man izstāstīja, ka manās dzīslās ritot franču augstmaņu asinis. Es tagad droši vien dzīvotu kādā milzīgā lauku muižā Francijā, viņa klāstīja, ja nebijusi Lielā franču revolūcija. Franču asinis nāca no viņas. Caur viņu es biju ari attālos rados, viņa turpināja, ar Kārteru Brakstonu, vienu no Neatkarības deklarācijas parakstītājiem. Ar tādām asinīm dzīslās, viņa sacīja, man vajagot staigāt ar paceltu galvu.

Man likās, ka tas izklausās gluži labi. Tad es ņēmu un iztraucēju tēvu darbā pie rakstāmmašīnas un jautāju, ko esmu mantojis no viņa senčiem. Es tolaik vēl nezināju, kas ir sperma, tāpēc vairākus gadus nevarēju saprast vina atbildi. - Manu zēn, - viņš sacīja, - tu esi cēlies no senas drosmīgu, uzņēmīgu, mikroskopisku kurkuļu dzimtas: visi kā viens bija īsti čempioni.

Vecais Kvezeda, kas smirdēja kā kaujaslauks, iestāstīja meitenēm, ka tās var paļauties vienīgi uz viņu. Tas viņām šķita gluži ticami, jo vienai viņš bija vecaistēvs un visām pārējām vienīgais, kas ar viņām sarunājās. Nācās ticēt visam, ko viņš saka. Viņām nebija iespējas būt skeptiskām, jo jaunajai videi nebija nekā kopīga ar mūžamežu. Bija daudzas patiesības, kuras viņas bija gatavas aizstāvēt lepni un spītīgi, bet nevienai no tām nebija nekāda sakara ne ar ko, ko viņas līdz šim bija redzējušas Gvajakilā, izņemot vienu pārliecību - un tā pati pilsētās pirms miljons gadiem mēdza izrādīties klasiski liktenīga - , ka Radinieki nemūžam nedarīs viņām pāri. Īstenībā Kvezeda gribēja pakļaut meitenes lielām briesmām, nodarbinot tās kā zagles un ubadzes, un, tiklīdz būtu kaut drusku iespējams, arī kā prostitūtas. Viņš to darītu, lai remdētu savu lielo smadzeņu alkas pēc pašapliecināšanās un alkohola. Beidzot viņš tomēr kļūtu par turīgu un ietekmīgu cilvēku.

Viņš veda meitenes pastaigās pa pilsētu, lai, cik bija zināms bāreņu nama mūķenēm, izrādītu tām parkus, katedrāli, muzejus un visu ko tamlīdzīgu. Īstenībā viņš mācīja meitenēm, kāpēc jāienīst tūristi, kur viņus atrast un kā apmuļķot, un kur viņi visbiežāk glabā savas vērtslietas. Un meitenes spēlēja policistu pamanīšanu, pirms policisti pamana viņas, un iegaumēja labas paslēptuves pilsētas centrā, ja kāds naidnieks mēģinātu viņas notvert.

Pirmajā pilsētas nedēļā tas meitenēm bija tikai "pa jokam". Bet pēc tam vecaistēvs Domingo Kvezeda un meitenes pavisam pazuda no mūķeņu un policijas redzes loka. Šis vecais nekrietnais visas cilvēces sencis bija pārvietojis meitenes uz kādu tukšu noliktavu pie ostas - gadījās tā, ka noliktava bija piederīga vienam no diviem vecākajiem pasažieru kuģiem, ar kuriem Bahi'a de Darzvin bija paredzēts konkurēt. Noliktava bija tukša, jo tūrisms bija sarucis tiktāl, ka vecākais kuģis bija izputējis.

Pulciņā neviena meitene vismaz nejutās viena. Un pirmajos gados Santa Rozālijas salā, kamēr Mērija Hepberna nebija viņas apveltījusi ar mazuļiem, tieši par to viņas jutās visvairāk pateicīgas liktenim: viņām vismaz nebija jājūtas vientuļām, un viņām bija pašām sava valoda, sava ticība un ticējumi, joki, dziesmas, un tādā garā.

Un to viņas atstāja saviem bērniem Santa Rozālijā, kad pašas cita pēc citas devās zilajā tuneli uz Viņpasauli: tuvinieku sabiedrības sniegto mierinājumu un kankabono valodu, un kankabono reliģiju, un kankabono jokus un dziesmas.

Vecajos sliktajos Gvajakilas laikos vecais Kvezeda sniedza meitenēm savu smirdīgo augumu izmēģinājumiem, mācīdams, par spīti viņu niecīgajam gadu skaitam, galvenās prostitūtu darba iemaņas.

Viņām noteikti bija vajadzīgs glābiņš, ilgi pirms ekonomiskās krīzes. Jā, un tieši aiz noliktavas, viņu drūmā skolas nama, vienīgā loga bija redzams Bahia de Darzvin pakaļgals. Vai gan meitenes varēja nojaust, ka šis skaistais, baltais kuģis drīz kļūs par viņu Noasa šķirstu?

Pēdīgi meitenes aizbēga no veča. Viņas sāka dzīvot uz ielas, joprojām zagdamas un ubagodamas. Bet kādu viņām neizprotamu iemeslu dēļ tūristus bija arvien grūtāk sameklēt, un beigu beigās nekur vairs nevarēja dabūt nekādu pārtiku. Nu viņas bija īsti izbadējušās un gāja klāt pilnīgi visiem, plati atvērdamas mutes, izbolīdamas acis un, rādīdamas uz mazajām mutītēm, paužot, cik sen viņas nav neko ēdušas.

Kādu pievakari viņas pievilināja troksnis, ko radīja pūlis ap "Eldorado". Viņas uzgāja slēgtās bodītes atvērtās sētas durvis, un pa tām iznāca Heraldo Delgado, kas tikko bija nošāvis Endrjū Makintošu un Zendzi Hiroguči. Tad nu viņas iegāja bodītē un iznāca no tās pa parādes durvīm. Reiz tikušām iekšpus zaldātu radītajai barjerai, neviens vairs meitenēm netraucēja ieiet "Eldorado", kur viņas varēja dedzīgi ļauties Džeimsa Veita žēlsirdībai.

2 9 .

Tikmēr Mērija Hepberna istabā meģinaja darīt sev galu, gulēdama gultā, aptinusi galvu ar savas "Žaklīnas kleitas" polietilēna pārvalku. Plēve jau bija no iekšpuses norasojusi, un Mērijai rādījās halucinācijas, ka viņa ir varens dižrupucis, kas guļ uz muguras sena burinieka karstajā un mitrajā tilpnē. Viņa pilnīgi bezjēdzīgi grābājās pa tukšu gaisu, tieši tāpat kā, gulēdams uz muguras, būtu darījis dižrupucis.

Viņa bija daudzkārt stāstījusi saviem audzēkņiem par to, kā burinieki, kas devās pāri Klusajam okeānam, mēdza piestāt Galapagu salās, lai sagūstītu bezpalīdzīgos dižrupučus, kas spēja mēnešiem palikt dzīvi, gulēdami uz muguras bez barības un ūdens. Viņi bija tik lēni, bikli, milzīgi un gaļīgi! Jūrnieki varēja viņus apgāzt, bez bailēm no kodieniem vai skrāpieniem. Tad, lietodami dzīvnieku bezjēdzīgās bruņas kā kamanas, viņi aizvilka tos uz krastu, kur jau gaidīja laivas.

Viņi atstāja tos guļam uz muguras tumšajā tilpnē, vairs nelikdamies par tiem zinis līdz brīdim, kad pienāca apēšanas laiks. Jūrniekiem dižrupuči bija brīnišķīga iespēja uzglabāt svaigu galu, kuru nevajadzēja ne sasaldēt, ne apēst nekavējoties.

Katru mācību gadu Iliumā Mērija varēja droši rēķināties, ka daži studenti iedegsies sašutumā par to, cik nežēlīgi pret šīm paļāvīgajam radībām izturējušies cilvēki. Tas deva viņai iespēju izstāstīt, ka dabas likumi skarbi izturējušies pret dižrupučiem sen, pirms dzīvnieku valstī parādījās cilvēks.

Agrāk viņu bijis miljoniem, tie slampājuši visās mērena klimata zemēs un salās, viņa stāstīja. Bet tad kādi sīki dzīvnieciņi evolucionēja par grauzējiem. Viņiem nenācās grūti sameklēt un izēst tukšas dižrupuču olas - visas olas.

Tā, ļoti ātri, dižrupučiem pienāca gals itin visur, izņemot šīs dažas salas, kas palika grauzējbrivas.

Mērijas smakšanas redzējumi, iztēlojoties sevi kā dižrupuci, bija visai pravietiski, jo ar cilvēces lielāko dalu bija sācis notikt kaut kas līdzīgs tam, kas sensenos laikos notika ar dižrupučiem.

Kāds jauns radījums, ar neapbruņotu aci neredzams, ēda nost visas olšūnas sieviešu olnīcās. Tas bija sācies Vācijā, gadskārtējā Frankfurtes grāmatu tirgū. Gadatirgus dalībnieces bija jutušas vieglu drudzi, kas uznāca un pārgāja pāris dienu laikā, dažkārt nelielas acu miglošanās pavadīts. Pēc tam viņas bija tādas pašas kā Mērija Hepberna: viņām vairs nevarēja būt bērnu. Neatradās nekādas iespējas apturēt slimību. Tā izplatījās itin visur.

Tas, kā sīkie grauzēji noveda dižrupučus gandrīz līdz izmiršanai, bija īsts stāsts par Dāvidu un Goliātu. Tagad risinājās vēl viens.

Jā, un Mērija nonāca pietiekoši tuvu nāvei, lai ieraudzītu zilo tuneli uz Viņpasauli. Šai brīdī viņa sadumpojās pret savām lielajām smadzenēm, kas bija novedušas viņu tik tālu. Viņa iztina galvu no plēves un nevis mira nost, bet gāja lejā, kur sastapa Džeimsu Veitu, kas ņēma no bāra zemesriekstus, olīvas un kokteiļiem domātos ķiršus un sīpola gabaliņus un baroja ar tiem sešas kankabono meitenes.

ŠI neveiklās labdarības aina iespiedās viņas smadzenēs uz visu mūžu. Kopš šā brīža viņa nemitējās ticēt, ka šis vīrietis ir nesavtīgs, līdzjūtīgs un mīlams cilvēks. Drīzumā viņam bija gaidāma liktenīga sirdstrieka, tā ka vēlāk nenotika nekas tāds, kas liktu Mērijai mainīt augstās domas par šo riebīgo tipu.

Papildus visam citam viņš bija arī slepkava.

Slepkavību viņš bija pastrādājis šādi:

Viņš bija homoseksuāls prostitūts Manhatanas salā, un kāds trekns plutokrāts savāca viņu apvaicādamies, vai viņš zinot, ka pie viņa skaistā, jaunā, zilā velūra krekla vēl karājas cenas zīme. Šī klienta dzīslās ritēja karaliska asins! Viņš bija Horvātijas-Slavonijas princis Ričards, Anglijas karaļa Džeimsa Pirmā, Vācijas imperatora Frīdriha Trešā, Austrijas imperatora Franča Jozefa un Francijas Luija Piecpadsmitā tiešs pēctecis. Viņam piederēja antikvariāts Madisona avēnijas viņā galā, un viņš nebija homoseksuāls. Viņš gribēja, lai jauniņais Veits viņu žņaudz ar viņa rītasvārku zīda jostu un, kad būs novedis viņu, cik tuvu nāvei vien iespējams, lai atkal atlaiž jostu.

Princim Ričardam bija sieva un divi bērni, kas tobrīd brīvdienās slēpoja Šveices kalnos, un sieva bija pietiekoši jauna, lai vēl notiktu ovulācijas, tā ka jauniņais Veits varbūt novērsa vēl kāda dižciltīgo gēnu nesēja piedzimšanu.

Jāpiebilst: ja princis Ričards nebūtu noslepkavots, Bobijs Kings viņu ar sievu būtu uzaicinājis piedalīties "Gadsimta dabas ceļojumā".

Viņa atraitne vēlāk guva lielus panākumus kaklasaišu dizaina jomā, dēvēdamās par "princesi Šarloti", lai gan bija iz vienkāršās tautas, Statenailendas jumiķa meita, un viņai nebija tiesību ne uz šāda titula, ne ģerboņa lietošanu, tomēr kronis iezīmēja katru viņas radīto kaklasaiti.

Nelaiķim Endrjū Makintošam bija vairākas princeses Šarlotes kaklasaites.

Veits izpleta šo bezzoda zilasiņu tusni kā ģerboņa ērgli dižajā gultā ar baldahīnu, kas reiz, kā princis teica, esot piederējusi Eleonorai, Noiburgas pfalcgrāfienei, Ungārijas karaļa Jozefa Pirmā mātei. Veits piesēja viņu pie pamatīgajiem baldahīna stabiem ar neilona auklām, kas jau bija sagatavotas vajadzīgajā garumā. Tās tika glabātas slepenā atvilktnē gultas kājgali zem pārklājuma volāna. Tā bija sena atvilktne un reiz bija glabājusi Eleonoras, Noiburgas pfalcgrāfienes, intīmās dzīves noslēpumus.

-   Piesieniet mani glīti un cieši, lai es netieku vaļā, - princis Ričards pavēlēja jauniņajam Veitam, - tikai tā, lai neapstājas asinsriņķošana. Es negribētu dabūt gangrēnu.

Pēdējo trīs gadu laikā viņa lielās smadzenes lika viņam to darīt vismaz reizi mēnesi: nolīgt svešinieku, kas viņu piesietu un drusku pažņaugtu. Tas tik bij izdzīvošanas modelis!

Horvātijas-Slavonijas princis Ričards, sentēvu gariem varbūt nolūkojoties, pamācīja jauniņo Džeimsu Veitu žņaugt viņu līdz brīdim, kad viņš zaudēs samaņu. Tad Veitam, kuru princis pazina tikai kā Džimiju, vajadzēja lēni skaitīt līdz divdesmit, šādi: "Tūkstotis un viens, tūkstotis un divi…" un tā tālāk.

Varbūt karalis Džeimss, imperators Fridrihs, imperators Francis Jozefs un karalis Luijs nolūkojās, kad princis, viens no pretendentiem uz Dienvidslāvijas troni, brīdināja "Džimiju", lai tas nepieskaras ne viņa augumam, ne drēbēm, tikai jostai ap kaklu. Viņš piedzīvošot orgasmu, bet "Džimijs" nedrīkstot šo notikumu veicināt ne ar muti, ne ar rokām. - Es neesmu homoseksuāls, - viņš teica, - un esmu jūs nolīdzis drīzāk kā sulaini - nevis kā prostitūtu.

-   Jums varbūt būs grūti tam noticēt, - viņš turpināja, - ja jums tiešām ir tāds dzīvesveids, kāds, manuprāt, jums ir, bet man tas ir garīgs pārdzīvojums, tāpēc lai tas paliek garīgs. Citādi: nekādas simt dolāru dzeramnaudas! Vai es izteicos pietiekami skaidri? Es esmu neparasts cilvēks.

Veitam viņš to neizstāstīja, bet prinča lielās smadzenes viņam rādija iespaidīgu kino, kamēr viņš bija bezsamaņā. Tās rādīja kustīgu zilas caurules galu, apmēram piecus metrus diametrā, gana lielu, lai tajā iebrauktu kravas auto, un caurules iekšpuse zaigoja kā virpuļviesuļa centrs. Tomēr tā neauroja kā virpuļviesulis. No caurules viņa gala, kas šķita kādus piecdesmit metrus tālāk, nāca pārpasaulīga mūzika, kā stikla mutes ermoņiku spēlēta. Atkarībā no tā, kā pagriezās caurule, princis Ričards brīžiem varēja samanīt atveri viņā galā, zeltainu punktu un tādus kā apstādījumus.

Tas, protams, bija tunelis uz Viņpasauli.

Tad nu Veits ielika šim potenciālajam dienvidslāvu atbrīvotājam mutē gumijas bumbiņu, tieši kā viņam bija pavēlēts, un aizlīmēja muti ar jau sagatavotu plākstera gabalu, kas bija pielipināts pie baldahīna balsta.

Tad viņš aizžņaudza princim kaklu, apturēdams asiņu piegādi viņa lielajām smadzenēm un gaisa piegādi plaušām. Kad princis zaudēja samaņu, piedzīvoja orgasmu un ieraudzīja kustīgo cauruli, Veits lēni skaitīja ne tikai līdz divdesmit, bet līdz trīssimt. Tas ilga piecas minūtes.

Tā bija Veita lielo smadzeņu ideja. Viņam pašam nemaz nebija sevišķas vēlēšanās tā rīkoties.

Ja viņš jelkad tiktu vests tiesas priekšā par tīšu vai netīšu slepkavību - vienalga, kā valdīšanai labpatiktu saukt viņa noziegumu -, tad viņš droši vien apgalvotu, ka viņu piemeklējis īslaicīgs ārprāts. Viņš būtu teicis, ka viņa smadzenes tobrīd vienkārši nestrādāja kā vajag. Pirms miljons gadiem nebija neviena cilvēka, kas nezinātu, kā tas ir.

Atvainošanās par īslaicīgiem smadzeņu darbības pārrāvumiem bija neatņemama ikdienas sarunu dala: "Vai!", "Atvainojiet!", "Es ceru, ar jums viss kārtībā?", "Kā es kaut ko tādu varēju izdarīt?", "Pret šito es esmu apdrošināts" un "Kā gan es to varēšu sev piedot?" un "Es nezināju, ka tas ir pielādēts," un tā tālāk, un tālāk.

Uz prinča mantotajiem satīna palagiem bija cilvēka spermas lāses un pilītes, pilnas ar karaliskiem kurkuļiem, kas dzinās cits citam pakal nebūtībā, kamēr jauniņais Veits atstāja šo Satona ielas trīsstāvīgo dzīvokli. Viņš nebija neko nozadzis un nebija atstājis pirkstu nospiedumus. Ēkas šveicars, kas redzēja viņu ienākam un izejam, loti maz spēja policijai izstāstīt par viņa izskatu - tikai to, ka esot bijis jauns, slaids baltais zilā velūra kreklā, kam rēgojusies cenas zīme.

30

Arī šais karalisko kurkuļu miljonos uz satīna palaga bez jēdzīga ceļamērķa bija kas pravietisks. Visai pasaulei, izņemot Galapagu salas, bija lemts drīz vien kļūt, vismaz attiecībā uz cilvēku spermu, tādai kā šis satīna palags.

Nu man jāpieliek zvaigznīte pie *Džeimsa Veita vārda, norādot, ka viņš mirs nākamais pēc *Zigfrīda fon Kleista. Vispirms, apmēram pēc pusotras stundas, zilajā tunelī pazudīs ^Zigfrīds, un pēc kādām četrpadsmit stundām viņam sekos *Veits, vispirms apprecējis Mēriju Hepbernu uz Bahia de Darzvin klāja, kad kuģis jau bija tālu jūrā.

Kā senajos laikos būtu paudis Mandarakss:

Viss labs, kas labi beidzas.

Džons Heivuds (14977-1580?)

Tā noteikti varēja sacīt par *Džeimsa Veita dzīvi. Viņš bija nācis šai pasaulē gluži kā nelabā bērns, un gandrīz tūlīt viņu sāka dauzīt. Bet te nu viņš bija, tuvu galam, satriekts par prieku, ko guva no kankabono skuķu barošanas. Meitenes bija ārkārtīgi pateicīgas, un palīdzēt viņām bija loti viegli, jo bārā bija papilnam uzkodu, garnējumu un garšvielu. Viņam nekad nebija gadījusies izdevība žēlsirdīgi rīkoties, bet te nu tā bija, un viņam patika. Šiem bērniem Veits nozīmēja pašu dzīvību.

Un tad parādījās Hepberna atraitne, ko Veits bija gaidījis visu pēcpusdienu. Viņam nebija jāpūlas iekarot viņas uzticību. Viņš uzreiz iepatikās Mērijai, jo, re, baroja bērnus. Vakar pēcpusdienā pa ceļam uz viesnīcu no Gvajakilas starptautiskās lidostas Mērija bija redzējusi daudzus izsalkušus bērnus un tagad uzrunāja Veitu: - Vai, cik cildeni jūs rīkojaties! - Viņa toreiz iedomājās un vienmēr palika pārliecināta, ka šis vīrietis ieraudzījis bērnus uz ielas un ieaicinājis iekšā, lai tos pabarotu.

-  Kāpēc gan es neesmu tāda kā jūs? - Mērija turpināja. - Tā es tur augšā dirnēju, nedarīdama neko, tikai žēlodama sevi, kamēr man vajadzēja būt lejā, tāpat kā jums - daloties tajā, kas mums ir, ar šiem nabaga ielas bērniem. Man ir tāds kauns jūsu priekšā… bet manas smadzenes pēdējā laikā nestrādā, kā vajag. Dažreiz man gribas izraut savas smadzenes.

Viņa uzrunāja bērnus angliski, valodā, ko viņi nekad neiemācīsies. - Vai labi garšo? - viņa jautāja, un: - Kur ir jūsu mammas un tēti? - un tamlīdzīgi.

Meitenītes nekad neiemācīsies angliski, jo Santa Rozālijas salā kankabono no paša sākuma kļūs par vairākuma valodu.

Pēc pusotra gadsimta tā būs kļuvusi par visas cilvēces vairākuma valodu. Vēl pēc četrdesmit diviem gadiem kankabono būs cilvēces vienīgā valoda.

Mērijai nevajadzēja steidzīgi meklēt meitenēm labāku ēdamo. Bārā viegli pieejamā zemesriekstu un apelsīnu diēta bija ideāla. Meitenes izspļāva visu, kas viņām nebija derīgs, - ķiršus un olīvas, un sīpola gabaliņus. Ēšanā viņām palīgu nevajadzēja.

Tad nu Mērija ar *Veitu varēja mierīgi vērot un pļāpāt, un sapazīties tuvāk.

*Veits izteicās, ka, viņaprāt, cilvēki ir laisti pasaulē, lai palīdzētu cits citam, un tāpēc viņš sācis barot šos bērnus. Viņš teica, ka bērni esot pasaules nākotne un tātad pasaules lielākā dabas bagātība.

-   Atļaujiet stādīties priekšā, - viņš teica. - Es esmu Vilards Flemings no Mūsdžo, Saskačevanā.

Arī Mērija stādījās priekšā un pateica, kas viņa ir: bijusī skolotāja un atraitne

*Veits teica, cik loti viņš apbrīnojot skolotājus un cik svarīgi tie viņam jaunības gados bijuši. - Ja man vidusskolā nebūtu bijuši labi skolotāji, - viņš stāstīja, - es nemūžam nebūtu ticis Mičiganas Tehnoloģiskajā institūtā. Es droši vien vispār nebūtu gājis augstskolā, droši vien būtu kļuvis par automehāniķi, tāpat kā mans tēvs.

-   Un par ko jūs kļuvāt? - jautāja Mērija.

-   Par neko… kopš mana sieva nomira ar vēzi… - viņš atbildēja.

-   Ai! - izsaucās Mērija. - Man loti žēl!

-   Ko nu… tā jau nav jūsu vaina… - sacīja *Veits.

-   Nav gan, - teica Mērija.

-   Pirms tam, - viņš teica, - es biju vēja ģeneratoru konstruktors. Es turējos pie tās trakās idejas, ka visapkārt ir tik

daudz tīras enerģijas gluži par brīvu. Vai jums tas neizklausās traki?

-   Tā ir brīnišķīga doma, - viņa sacīja. - Arī mēs ar vīru par to kādreiz runājām.

-   Elektrības kompānijas mani ienīda, - viņš klāstīja, - un naftas baroni arī, un akmeņogļu baroni, un atomenerģētikas trests.

-   Es domāju gan! - izsaucās Mērija.

-   Tagad viņi var par mani vairs neuztraukties, - sacīja *Veits. - Pēc sievas nāves es slēdzu savu biroju un kopš tā laika klaiņoju pa pasauli. Es pat nezinu, ko es meklēju. Ļoti šaubos, vai ir vispār kaut kas atrašanas vērts. Par vienu gan esmu drošs: es nekad vairs nevarēšu mīlēt.

-   Jums ir tik daudz, ko sniegt pasaulei! - sacīja Mērija.

-   Ja es kādreiz atkal iemīlēšos, - viņš bilda, - tad tā vis nebūs nekāda dumja paraugsmukulīte, pēc kādām, kā izskatās, tik daudzi vīrieši tagad tiecas. Tādu es nevarētu izturēt.

-   Vai nu tā būtu… - bilda Mērija.

-   Es esmu izlutināts, - sacīja *Veits.

-   Jūs to noteikti bijāt pelnījis, - viņa teica.

-   Un es sev jautāju: "Kāda gan tagad ir jēga no naudas?" - viņš teica. - Es esmu pārliecināts, ka jūsu vīrs bija tikpat labs vīrs, cik mana sieva bija laba sieva…

-   Viņš tiešām bija loti labs cilvēks, - sacīja Mērija, - īsti brīnišķīgs cilvēks.

-   Tad jūs noteikti nomoka tas pats jautājums: "Kāda gan jēga no naudas, ja cilvēks ir viens pats?" - teica *Veits. - Pieņemsim, ka jums ir miljons dolāru…

-   Ak, Kungs! - izsaucās Mērija. - I ne tuvu!

-   Nu labi - simt tūkstoši…

-   Tas jau drusku tuvāk, - viņa piekāpās.

-   Un tagad tie neko nav vērti, vai ne? - viņš turpināja. - Vai gan ar tiem var nopirkt laimi?

-   Zināmu komfortu vismaz var, - atteica Mērija.

-   Varu iedomāties, jums droši vien pieder jauks nams, - viņš sacīja.

-   Visai jauks, - viņa piekrita.

-   Un mašīna vai varbūt pat divas vai trīs mašīnas, un tādā garā… - nopūtās *Veits.

-   Viena mašīna, - atbildēja Mērija.

-   Varu derēt, ka mersedess, - viņš sacīja.

-   Džips, - teica Mērija.

-   Un jums droši vien ir akcijas un obligācijas, tāpat kā man, - viņš sacīja.

-   Roja firmai bija akciju premiālā sistēma, - viņa paskaidroja.

-   Nūja! - izsaucās *Veits. - Un arī apdrošināšana un nodrošināta pensija, un viss cits, kas piederas vidusšķiras sapnim par drošību.

-   Mēs abi strādājām, - sacīja Mērija. - Abi devām savu artavu.

-   Es negribētu sievu, kas nestrādā, - viņš teica. - Mana sieva strādāja telefonsakaru kompānijā. Kad viņa nomira, visi pabalsti un apdrošināšanas kopā iznāca visai prāvi. Bet man no tiem tikai nāca raudiens. Tie bija tikai kārtējais atgādinājums, cik tukša ir kļuvusi mana dzīve. Kur nu vēl viņas dārglietu lādīte ar visiem gredzeniem un sprādzēm, un kaklarotām, ko es viņai gadu gaitā biju sadāvinājis, un neviena bērna, kam to visu atstāt…

-   Mums arī nebija bērnu, - piebalsoja Mērija.

-   Izskatās, ka mums ir daudz kopīga, - viņš teica. - Un kam gan savas dārglietas atstāsiet jūs?

-   Nu… nav jau nekā sevišķa, - teica Mērija. - Kaut cik vērtīga laikam ir vienīgi pērļu kaklarota, ko es mantoju no Roja mātes. Tai ir sprādze ar briljantu. Es tik reti lietoju rotaslietas, ka līdz pat šim brīdim es biju par pērlēm gandrīz vai aizmirsusi.

-   Es ceru, ka tās ir labi apdrošinātas, - sacīja *Veits.

31 .

Senajos laikos cilvēki runāja vienā laidā! Visu cauru dienu visi vārījās: "Pļur, lur lur." Daži to darīja pat miegā. Mans tēvs daudz pļāpāja pa miegam - sevišķi pēc tam, kad mūs atstāja māte. Es gulēju uz dīvāna un tad nakts vidū, kad neviena cita bez mums mājā nebija, es dzirdēju, kā viņš guļamistabā nemās: "Plur, lur, lur." Tad viņš kādu brīdi paklusēja un atkal: "Plur, lur, lur."

Un dažkārt, kad es dienēju jūras kājniekos vai vēlāk Zviedrijā, kāds mani naktī modināja un teica, lai tak es beidzot pa miegam vārīties. Es nevarēju atcerēties, ko biju teicis. Man nācās jautāt, par ko esmu runājis, un tas vienmēr man bija kas jauns. Vai gan šis mūžīgais "Plur, lur, lur," dienu un nakti, bija kas cits kā tikai nevajadzīgu un nelūgtu signālu noplūde no mūsu nejēdzīgi milzīgajām un aktīvajām smadzenēm?

Tās nekādi nevarēja izslēgt! Vienalga, vai mums bija tām kāds darbs uzdodams vai nebija - tās ņēmās visu laiku! Un skali turklāt! Ak, Kungs, tas tik bij troksnis…

Kad es vēl biju dzīvs, daži jauni ļaudis Savienoto Valstu pilsētās it visur nēsāja līdzi portatīvos radio un magnetofonus, spēlēdami mūziku tik skali, ka tā pārmāktu pērkonu. Šos aparātus dēvēja par "geto bļauriem". It kā nebūtu bijis gana, pirms miljons gadiem, ka mums jau galvās bija "geto bļauri"!

Pat tagad, pēc tik daudziem gadiem, es mutuļoju sašutumā par dabas kārtību, kas lāva izveidoties kaut kam tik traucējošam, nejēdzīgam un postošam kā šīs milzu smadzenes pirms miljons gadiem. Ja tās būtu paudušas patiesību, tad es vēl redzētu kādu jēgu, kāpēc visiem tādas bija. Bet tas orgāns tak visu laiku meloja! Paskatieties vien, kā *Džeimss Veits meloja Mērijai Hepbernai!

Un nu kokteiļu bārā atgriezās Zigfrīds fon Kleists, tikko tapis par liecinieku Zendzi Hiroguči un Endrjū Makintoša nošaušanai. Ja viņa lielās smadzenes būtu bijušas patiesības mašīna, viņš būtu sniedzis Mērijai un Veitam informāciju, kas viņiem visnotaļ pienācās un kura būtu viņiem bijusi loti noderīga, ja viņi gribēja izdzīvot: ka viņš pats ir nervu sabrukuma pirmajā stadijā, ka tikko ir nošauti divi viesnīcas klienti, ka poli vairs nav iespējams noturēt ārpusē, ka viesnīca ir zaudējusi sakarus ar ārpasauli un tā tālāk.

Bet nē. Zigfrīds fon Kleists saglabāja rāmu izskatu. Viņš negribēja, lai četrus atlikušos viesus pārņemtu panika. Rezultātā tie nekad neuzzināja, kas noticis ar Zendzi Hiroguči un Endrjū Makintošu. Jāpiebilst, ka līdz viņiem un arī līdz kapteinim nekad nenonāca tā ziņa, kas tika izsludināta pēc stundas, - ka Peru ir pieteikusi Ekvadorai karu. Kad Peru raķetes sasniedza savus mērķus Gvajakilas apkaimē, viņi ticēja kapteinim, kas bez sirdsapziņas pārmetumiem pauda savu lielo smadzeņu iedvesto pārliecību: ka viņus piemeklējis meteorītu lietus.

Un, kamēr Santa Rozālijas salā kādam bija interese, kāpēc viņa vai viņas senči tur nonākuši - un šāda interese pēdīgi izzuda tikai pēc apmēram trīstūkstoš gadiem, - tad tāds bija šis stāsts: no kontinenta viņus esot aizdzinis meteorītu lietus.

Kā paustu Mandarakss:

Laimīga ir tauta bez vēstures.

Čezāre Bonesana, Bekarias marķīzs (1738-1794)

Tad nu "Zigfrīds, kapteiņa brālis, pilnīgi mierīgā balsī lūdza ;: Veitu uziet augšā un palūgt, lai Selīna Makintoša un Hisako Hiroguči nonāk lejā, un palīdzēt viņām ar bagāžu. - Lūdzu, mēģiniet nesatraukt viņas, - viņš sacīja, - sakiet viņām, ka viss ir labākajā kārtībā. Tikai drošības pēc es jūs visus tomēr aizvedīšu uz lidostu. - Starp citu, Gvajakilas starptautiskā lidosta būs pirmais Peru raķešu postošo triecienu mērķis.

Viņš pasniedza *Veitam Mandaraksu, lai tas varētu sazināties ar Hisako. Viņš bija paņēmis aparātu no mirušā Zendzi. Abi līķi jau bija aizvākti no ielas - ienesti uzlauztajā suvenīru bodītē. Zigfrīds pats bija apsedzis viņus ar gultas suvenīrpārklājiem, kurus rotāja tāds pats Čārlza Darvina portrets, kāds karājās pie bāra sienas.

Tad nu Zigfrīds fon Kleists pavadīja Mēriju Hepbernu, Hisako Hiroguči, Džeimsu Veitu, Selīnu Makintošu un Kazahu uz koši izdekorēto autobusu, kas stāvēja pie viesnīcas. Autobusam bija paredzēts vest uz lidostu mūziķus un dejotājus - uz Ņujorkas slavenību svinīgo sagaidīšanu. Sešas kankabono meitenes gāja viņiem līdzi, un es esmu pielicis zvaigznīti pie suņa vārda, jo meitenītes to drīz vien nogalēs un apēdīs. Būt sunim tolaik nebija izdevīgi.

Selīna gribēja zināt, kur ir viņas tēvs, un Hisako gribēja zināt, kur ir viņas vīrs. *Zigfrīds paskaidroja, ka tie jau aizbraukuši uz lidostu. Viņa plāns bija kaut kā iedabūt viesus lidmašīnā, vienalga, regulārā vai čarterreisā, vai kara lidmašīnā, kas viņus droši aizvestu no Ekvadoras. Patiesība par Endrjū Makintošu un Zendzi Hiroguči būtu pēdējais, ko dāmas uzzinātu pirms lidmašīnas pacelšanās, - tādējādi viņas tomēr varētu izdzīvot, lai kādā panikā no bēdām kristu.

Sešas meitenes viņš piekrita ņemt līdzi, lai pielabinātos Mērijai. Viņš nekādi nespēja saprast to valodu, pat ar Mandaraksa palīdzību ne. Mandarakss spēja vienīgi atpazīt apmēram katru divdesmito vārdu, kas skanēja loti līdzīgi kādam kečua valodas vārdam, - kečua bija inku impērijas lingua franca*. Vēl Mandaraksam paretam likās, ka tas dzird kādu arābu vārdu, - arābu valoda senlaikos bija Āfrikas vergu tirdzniecības lingua franca.

* lingua franca - sazinašanas valoda.

Jā, par šo dižsmadzeņaino ideju, par cilvēku verdzināšanu, es pēdējā laikā neko vairs neesmu dzirdējis. Kā gan lai kādu paverdzina, ja tev ir tikai pleznas un purns?

Tiklīdz visi bija glīti sasēdušies autobusā "Eldorado" priekšā, pa vairākiem radio pūlī pienāca ziņa, ka "Gadsimta dabas ceļojums" ir atcelts. Pūlim un ari zaldātiem, kas bija tikai civilisti formas tērpos, tas nozīmēja tikai vienu: ka viesnīcā atrodamā pārtika tagad pieder visiem. Uzklausiet, ko saka cilvēks, kas te bijis jau miljons gadu: visu notikumu saknē ikreiz ir bijis gandrīz vai tikai ēdiens.

Kā paustu Mandarakss:

Vispirms nāk rijamais, morāle - pēc tam.

Tad nu viss pūlis metās uz viesnīcas ieejām, vienā mirklī apņemdams arī autobusu, lai gan pats autobuss un cilvēki tajā nebūt neinteresēja pārtikas meklētājus. Tomēr viņi dauzīja autobusa sānus un kliedza - kad saprata, ka citi tikuši viesnīcā pirmie un viņiem nekas ēdams nepaliks.

32

Atrasties autobusā bija patiešām bailīgi. To varēja apgāzt. To varēja aizdedzināt. Uz to varēja mest akmeņus, pārvēršot logu stiklus lausku šrapnejos. Izdzīvotāju vieta bija uz grīdas ejā. Hisako Hiroguči veica savu pirmo tuvības aktu ar aklo Selīnu, ar rokām un japāniskiem čukstiem piedabūdama to notupties ejā un noliekt galvu. Tad Hisako notupās viņai blakus un apskāva viņas plecus, un turpat bija arī *Kazaha.

Bertolts Brehts (1898-1956)

Ak, cik maigi Hisako un Selīna rūpēsies viena par otru tuvāko gadu laikā! Un cik skaistu un mīļu bērniņu viņas izaudzinās! Kā es viņas apbrīnoju!

Jā, un *Džeimss Veits attapās, ka atkal nonācis bērnu aizstāvja lomā. Ar savu augumu viņš ejā aizsedza šausmās stingstošās kankabono meitenes. Viņš bija tikai gribējis glābties pats, ja vien varētu, bet Mērija Hepberna bija sagrābusi viņu aiz rokām un pievilkusi sev klāt, tā ka viņi izveidoja dzīvu cietoksni. Ja lidotu stikla lauskas, tās trāpītu viņiem, nevis meitenītēm.

Kā paustu Mandarakss:

Nav lielākas mīlestības par to, kas liek cilvēkam atdot dzīvību par saviem brāļiem.

Sv. Jānis (4. p. Kr.?-30.?)

Kamēr *Veits atradās šādā stāvoklī, viņam sākās sirds aritmija - proti, sirds sāka nekoordinēti raustīties, tā ka asinsrite kļuva haotiska. Tā nu atkal bija iedzimtība. Viņš gan to nekādi nevarēja zināt, jo *Veita tēvs un māte, kas bija arī tēvs un meita, abi bija miruši ar sirdstrieku, kad viņiem bija drusku pāri četrdesmit.

Cilvēcei paveicās, ka *Veits nenodzīvoja gana ilgi, lai piedalītos Santa Rozālijas pārošanās spēlēs. Taču atkal - nebūtu nekādas sevišķas atšķirības, ja arī mūsdienu cilvēki būtu mantojuši viņa sirdi ar laika degli, jo neviens tik un tā nenodzīvotu līdz sprādzienam. Jebkurš cilvēks *Veita vecumā tagad būtu īsts Metuzāls.

Tikmēr ostā cits pūlis, cits aritmisks Ekvadoras sabiedrības miesas orgāns, atbrīvoja kuģi Bahia de Darzuin ne tikai no pārtikas, bet arī no televizoriem, telefoniem, radariem, hidrolokatoriem, radioaparātiem, spuldzītēm, kompasiem, tualetes papīra, paklājiem, ziepēm, katliem, pannām, kartēm, matračiem, piepūšamajām desanta laivām ar piekaramiem dzinējiem, un tā tālāk, un tālāk. Šie izdzīvotāji mēģināja nozagt pat vinču, ar kuru paceļ un nolaiž enkurus, tomēr viņiem to izdevās tikai nelabojami sabojāt.

Vismaz glābšanas laivas viņi atstāja - tiesa, bez ārkārtas pārtikas rezervēm.

Un kapteinis fon Kleists bailēs par savu dzīvību bija uzlīdis augstākajā mastā uz novērošanas platformas, tērpies vienās apakšbiksēs.

Pūlis pie "Eldorado" aizplūda autobusam garām kā paisuma vilnis - un nu tas varēja, kā saka, brīvi peldēt, kur vien labpatīk. Apkārt vairs nebija nekā, ja neskaita dažus cilvēkus, kas gulēja zemē, pūla ievainoti vai nospiesti pavisam.

Tad nu *Zigfrīds fon Kleists, varonīgi apspiezdams Hantingtona horejai raksturīgās spazmas un halucinācijas, sēdās pie stūres. Viņš domāja, ka desmit pasažieriem būs labāk, ja tie paliks, kur ir - ejā uz grīdas, no āra neredzami, mierinādami cits citu ar savu augumu siltumu.

Viņš iedarbināja dzinēju un redzēja, ka bāka ir pilna ar benzīnu. Ieslēdza gaisa kondicionieri. Tad viņš paziņoja - angliski, vienīgajā valodā, kas viņam bija kopīga vismaz ar dažiem pasažieriem -, ka pēc pāris minūtēm iekšā būs patīkami vēss. Šo solījumu viņš spēja pildīt.

Ārā jau metās krēsla, tāpēc viņš ieslēdza gabarītu ugunis.

Tieši ap to laiku Peru pieteica Ekvadorai karu. Divi Peru iznīcinātājbumbvedēji jau bija virs Ekvadoras teritorijas, un viena raketes atrada mērķi pēc radara signāliem, kas nāca no Gvajakilas starptautiskās lidostas, bet otra raketes atrada mērķi pēc radara signāliem, kas nāca no kara flotes bāzes Baltras salā Galapagu arhipelāgā, kur atradās viens mācību burinieks, seši krasta apsardzes kuģi, divi okeāna velkoņi, patruļzemūdene, viens sausais doks un šai sausajā dokā, augsts un sauss: viens minu kuģis. Minu kuģis bija lielākais Ekvadoras kara flotes kuģis, ja neskaita vienu - Bahia de Darzvin.

Kā paustu Mandarakss:

Tas bija vislabākais laiks un vissliktākais laiks, tas bija gudrības laiks un muļķības laiks, tas bija ticības laiks un neticības laiks, tas bija Gaismas laikmets un Tumsas laikmets, tas bija cerību pavasaris un tā bija izmisuma ziema, viss bija mūsu priekšā un mūsu priekšā nebija nekā, mēs visi devāmies tieši uz Debesīm un visi devāmies tieši pretējā virzienā.

Čārlzs Dikenss (1812-1870)

33

Dažkārt es prātoju, kāda gan būtu kļuvusi cilvēce, ja par Santa Rozālijas salas pirmajiem kolonistiem būtu kļuvuši "Gadsimta dabas ceļojuma" sākotnēji paredzētie pasažieri un komanda - protams, kapteinis fon Kleists, Hisako Hiroguči, Selīna Makintoša un Mērija Hepberna, bet Kanka- bono meiteņu vietā - jūrnieki un virsnieki, un Žaklīna Onasis,

Dr. Henrijs Kisindžers, Rūdolfs Nurijevs, Miks Džagers, Paloma Pikaso, Valters Kronkaits, Bobijs Kings un Robērs Pepēns, Francijas labākais šefpavārs, un, protams, Endrjū Makintošs un Zendzi Hiroguči, un tā tālāk, un tālāk.

Sala varētu uzturēt tik daudzus cilvēkus - knapi, bet varētu. Notiktu dažs labs cīniņš, dažs labs kautiņš un, es domāju, pat daža laba nonāvēšana, ja sāktu pietrūkt pārtikas vai ūdens. Un, man šķiet, daži no kolonistiem iedomātos, ka Daba vai vēl kas būtu loti iepriecināti, ja viņi būtu uzvarētāji. Tomēr viņu izdzīvošana, ciktāl ir runa par evolūciju, nebūtu vērta ne tik, cik melns aiz naga, - ja viņi nevairotos, un lielākajai daļai sieviešu pasažieru sarakstā bērnu dzemdējamais vecums jau bija garām, tā ka par viņām nebija vērts cīnīties.

Pirmajos trīspadsmit Santa Rozālijas gados, iekams Akiko sasniegtu pubertāti, vienīgās faktiski auglīgās sievietes būtu aklā Selīna un Hisako Hiroguči, kas jau būtu laidusi pasaulē mazuli, viscaur klātu ar vilnu, un trīs citus - normālus. Un uzvarētāji droši vien apsēklotu viņas visas, pat pret viņu gribu. Tomēr es nedomāju, ka ilgākā perspektīvā būtu liela nozīme tam, kuri tēviņi veiktu apsēklošanu: Miks Džagers vai Dr. Henrijs Kisindžers, vai kapteinis, vai kuģa puika. Cilvēce tomēr izveidotos apmēram tāda pati, kāda tā ir tagad.

Ilgākā perspektīvā izdzīvotāji tik un tā būtu nevis visnegantākie cīnītāji, bet gan prasmīgākie zivju ķērāji. Tāda nu tā salinieku dzīve ir.

Arī dzīviem Meinas štata omāriem teju, teju nācās Galapagu arhipelāgā pārbaudīt savas izdzīvošanas spējas. Pirms Bahi'a de Darzvin tika izlaupīts, kuģa tilpnē ventilētos sālsūdens konteineros mitinājās veseli divi simti šo radību.

Ūdeņi ap Santa Rozāliju noteikti bija viņiem pietiekoši auksti, bet varbūt pārāk dziļi. Par vienu katrā ziņā varēja būt drošs: tāpat kā cilvēki, viņi vajadzības gadījumā varēja ēst gandrīz jebko.

Un kapteinis fon Kleists, kad viņš jau bija vecs, vecs virs, reiz atcerējās šos omāru konteinerus. Jo vecāks viņš kļuva, jo spilgtākas tapa viņa atmiņas par sendienu notikumiem. Tā kādu dienu pēc vakariņām viņš uzjautrināja Akiko, Hisako Hiroguči spalvaino meitu, ar stāstu zinātniskās fantastikas garā, kurš balstījās pieņēmumā, ka uz salām nokļuvuši Meinas omāri, nevis cilvēki, un ka ir pagājuši miljons gadi, tieši tā kā tagad - un ka omāri ir kļuvuši par planētas dominējošo dzīvnieku sugu un uzcēluši pilsētas, teātrus un slimnīcas, ieviesuši sabiedrisko transportu, un tādā garā. Viņš stāstīja par omāriem, kas spēlē vijoles, izmeklē slepkavības, veic mikroķirurģiskas operācijas, ir grāmatu draugu kluba biedri, un tādā garā.

Stāsta morāle bija tāda, ka omāri darīja tieši to pašu, ko cilvēki bija darījuši, proti, no visa sataisīja pamatīgas ziepes. Viņi visi sapņoja, kaut varētu atkal būt tikai parasti omāri, sevišķi kopš nebija vairs cilvēku, kas gribētu viņus izvārīt dzīvus.

Tā vispār bija viņu vienīgā sūdzība: ka viņus vāra dzīvus. Nu, un tikai tāpēc, ka viņi vairs negribēja tikt izvārīti dzīvi, viņiem nācās uzturēt simfoniskos orķestrus un visu pārējo. Kapteinis stāstīja savu stāstu, it kā viņš būtu Omārpils simfoniskā orķestra slikti atalgots otrās pults mežradznieks, kura sieva tikko aizgājusi pie profesionāla hokejista.

Kad viņš izgudroja šo stāstu, viņam nebija ne jausmas, ka cilvēce visur citur ir uz izmiršanas robežas un ka citām dzīvības formām bija gaidāma arvien mazāka pretestība, ja tām rastos nosliece kļūt par dominējošām. Kapteinim nekad nebija lemts to uzzināt, tāpat kā visiem citiem santarozāliešiem. Un es te runāju tikai par lielāko dzīvības formu pārsvaru pār citām lielām dzīvības formām. Patiesību sakot, planētas visuzvarošākie organismi vienmēr ir bijuši mikroskopiski. Visās Dāvida un Goliāta tikšanās reizēs - vai gan Goliāts kaut reizi uzvarēja?

Lielo radību, tātad redzamo cīnītāju kategorijā omāriem bija visai mazas izredzes kļūt tikpat vērienīgi konstruktīviem un destruktīviem kā cilvēcei. Ja kapteinis šo kodīgo stāstu būtu stāstījis nevis par omāriem, bet par astoņkājiem, tad tas nebūtu vis tik smieklīgs. Senajos laikos, tāpat kā tagad, šīm gļetnajām radībām bija augsti attīstītas smadzenes, kuru galvenā funkcija bija vadīt veiklos, kustīgos taustekļus. Ja padomā, smadzeņu uzdevumi nemaz nebija tik atšķirīgi no cilvēku smadzenēm, kam vajadzēja vadīt rokas. Domājams, ka to smadzenes spēja izgudrot saviem taustekļiem arī citus darbus vēl bez zivju ķeršanas.

Bet man vēl nav gadījies redzēt nevienu astoņkāji, nedz, ja jau par to runājam, kādas citas sugas dzīvnieku, kas nebūtu pilnīgi apmierināts pavadīt savas dzīves laiku kā pārtikas vācējs, izvairoties no tādiem eksperimentiem ar neierobežotu alkatību un ambīcijām, kādus piekopa cilvēce.

Vai cilvēkiem iespējams atgriezties - atkal sākt lietot darbarīkus, celt mājas, spēlēt mūzikas instrumentus un tādā garā? Šoreiz viņiem tas būtu jādara ar saviem purniem. Viņu rokas ir kļuvušas par pleznām, kuru plaukstu kauli ir gandrīz pilnīgi ieslodzīti un nekustināmi. Katras pleznas galā ir pieci tīri dekoratīvi strupulīši, kas auru laikā šķiet pievilcīgi pretējam dzimumam. Patiesībā tie ir mūsu piecu pirkstu saspiestie gali. Turklāt tās cilvēka smadzeņu daļas, kas agrāk vadīja viņu rokas, tagad vairs vienkārši neeksistē, un cilvēka galvaskauss tāpēc ir kļuvis slaidāks. Jo slaidāks galvaskauss, jo veiklāks zivju ķērājs.

Ja jau ļaudis tagad spēj peldēt tikpat ātri un tālu kā kotiki, kas gan viņus kavē aizpeldēt atpakaļ uz kontinentu, no kura cēlušies viņu senči? Atbilde: nekas.

Zivju trūkuma vai pārapdzīvotības periodos daudzi to ir mēģinājuši un mēģinās. Bet viņus allaž laipni sagaida baktērijas, kam garšo cilvēku olšūnas.

Tiktāl par pētniekiem ceļotājiem.

Atkal un atkal: dzīve šeit ir tik mierīga - kāpēc gan lai kādam gribētos dzīvot kontinentā? Katra sala ir kļuvusi par ideālu bērnu audzināšanas vietu ar kokospalmām, kas šūpojas vējā, un plašiem baltiem liedagiem - un dzidri zilām lagūnām.

Un visi cilvēki tagad ir pilnīgi šķisti un mierīgi tikai tāpēc, ka evolūcija ir viņus atbrīvojusi no rokām.

Kā paustu Mandarakss:

Vai darbs ir smags, vai smalks ka prieks, Ir jāstrādā arvien;

Jo slinkas rokas Sātans liek Pie grēka darbiem vien.

Aizeks Votss (1674-1748)

Tas peruāņu pilots pirms miljons gadiem bija jauns pulkvežleitnants, kas lika savam iznīcinātājbumbvedējam lēkāt no viena loti retinātas matērijas fragmenta uz otru pavisam tuvu planētas atmosfēras robežai. Viņu sauca Giljermo Reijess, un šādā augstumā viņš spēja izdzīvot tāpēc, ka viņa kombinezons un ķivere bija piepūsti ar mākslīgu atmosfēru. Ļaudis tolaik bija apbrīnojami, viņi lika piepildīties gluži neiespējamiem sapņiem.

34

Pirms kāda laika bez rezultāta bija beigusies pulkveža Reijesa diskusija ar kolēģi par to, vai kaut kas spēj sniegt lielāku baudu nekā dzimumakts. Tagad viņš uzturēja radiosakarus ar to pašu biedru, kas atradās gaisa karaspēka bāzē Peru ar uzdevumu, tiklīdz Peru būtu oficiāli pieteikusi Ekvadorai karu, paziņot to lidotājam.

Pulkvedis Reijess jau bija aktivizējis smadzenes milzīgajam pašvadības šāviņam, kas bija piekārts zem lidmašīnas. Tās bija šāviņa dzīves pirmās minūtes, bet tas jau bija neprātīgi iemīlējies radara diskā uz Gvajakilas starptautiskās lidostas kontroles torņa jumta, likumīgā militārā mērķī, jo Ekvadora lidostā turēja arī desmit no savām kara lidmašīnām. Savā ziņā šis brīnumainais radaru mīļotājs bija līdzīgs Galapagu salu dižrupučiem: visas nepieciešamās uzturvielas tam bija pieejamas paša bruņās.

Tad pienāca ziņa, ka nu šāviņu var likumīgi palaist brīvībā.

Tad viņš to palaida brīvībā.

Viņa draugs uz zemes apjautājās, kāda ir sajuta, palaižot vaļā tādu radījumu. Viņš atbildēja, ka beidzot ir atradis ko tādu, kas sniedz lielāku prieku nekā dzimumakts.

Jaunā pulkveža sajūta šāviņa palaišanas brīdī noteikti bija transcendentāla, tā bija tikai un vienīgi viņa lielo smadzeņu radīta, jo lidmašīna nedz nodrebēja, nedz novirzījās no kursa, nedz piedzīvoja kāpumu vai kritumu brīdī, kad šāviņš devās rast savas mīlas piepildījumu. Lidmašīna lidoja kā lidojusi, jo autopilots momentā izlīdzināja spējās lidaparāta svara un aerodinamikas izmaiņas.

Par to, ko no sava veikuma redzēja Reijess: raķete bija pārāk augstu, lai atstātu mākoņsliedi, un tās izplūdes gāze bija dzidra, tā ka Reijess redzēja tikai šautru, kas ātri saruka par aplīti, tad par punktiņu un tad pazuda nekurienē. Tā nozuda tik ātri, ka bija grūti ticēt, vai tā vispār jelkad eksistējusi.

Un tas bija viss.

Nogulsnes no šī notikuma stratosfērā varēja palikt tikai Reijesa lielajās smadzenēs vai arī nekur. Viņš bija laimīgs. Viņš juta pazemību. Viņš juta bijību. Viņš bija iztukšots.

Nekā traka nebija Reijesa sajūtā, ka viņa veiktais ir analoģisks tēviņa veikumam dzimumaktā. Tiklīdz viņš bija ieslēdzis kompjūteru, viņam pār to vairs nebija nekādas varas, tas pats noteica izšaušanas mirkli un sniedza palaišanas iekārtai precīzus norādījumus, tam nevajadzēja no viņa nekādus padomus. Viņš šā vai tā diez ko daudz nezināja par tehnikas darbības smalkumiem. Tie bija speciālistu ziņā. Karā, tāpat kā mīlestībā, viņš bija bezbailīgs, bezrūpīgs dēkainis.

Faktiski šāviņa palaišana bija pilnīgi identiska dzīvnieka tēviņa lomai sugas turpināšanas procesā.

Lūk, ar ko no pulkveža puses varēja droši rēķināties: ka viņš vienā mirklī nogādās preci.

Jā, un pēc tam šī šautra, šis aplītis, šis punktiņš un pēdīgi nekas jau bija kāda cita atbildības lokā. Kopš šā brīža visa darbība notiks saņēmēju galā.

Viņš bija savu padarījis. Tagad viņš jutās viegli miegains - un iepriecināts, un lepns.

Nupat es sāku raizēties, vai neesmu aizlaidis savu stāstu šķībi, jo dažas personas tajā ir galīgi trakas un rada iespaidu, ka visi cilvēki pirms miljons gadiem bijuši traki. Tā nebija vis. Atkārtoju: tā nebija vis.

Gandrīz visi tais senajos laikos bija normāli, un es ar prieku pieskaitu arī Reijesu šai plašajai kategorijai. Atkal: vislielākā problēma bija nevis neprāts, bet tas, ka cilvēku smadzenes bija pārāk lielas un pārāk neuzticamas, lai būtu praktiskas.

Neviens atsevišķs cilvēks nevarēja piesavināties visu atzinību par šās raķetes nevainojamo darbu. Tas bija kolektīvs

sasniegums, kurā sava dala visiem, kas jelkad likuši savas dižsma- dzeņainās galvas kopā, lai atrisinātu problēmu, kā notvert un koncentrēt izkliedēto triecienspēku, uz kādu daba bija spējīga, un kā to samērā nelielā iesaiņojumā nomest uz ienaidniekiem.

Es pats Vjetnamā guvu dziļi personisku pieredzi šai piepildāmo sapņu jomā - proti, mīnmetēju, rokas granātu un artilērijas darbības jomā. Daba nemūžam nespētu būt tik iepriekš- paredzami postoša tik mazā platībā bez cilvēces palīdzības.

Esmu jau izstāstījis savu stāstu, kā es nošāvu veceni par to, ka viņa meta rokas granātu. Ir vēl daudz citu stāstu, ko es varētu izstāstīt, bet neviens sprādziens, ko redzēju vai par kuru dzirdēju Vjetnamā, nevar līdzināties tam, kas notika, kad peruāņu šāviņš ielika savu degungalu, to ķermeņa dalu, kur tam bija visvairāk jutīgu nervu, tieši ekvadoriešu radara šķīvī.

<>

Mūsdienās neviens neinteresējas par tēlniecību. Kas gan varētu rīkoties ar kaltu vai lodlampu tikai ar pleznām un purnu?

Tomēr, ja šais salās būtu kāds piemineklis par godu kādam svarīgam pagājības notikumam, tad tas būtu lielisks: pārošanās mirklis, tieši pirms eksplozijas, starp šāviņu un radara šķīvi.

Lavas pamatnē zem pieminekļa varētu būt iegravēti šādi vārdi, kūri paustu visu to laužu izjūtas, kas pielikuši roku raķešu projektēšanā, ražošanā, pārdošanā, pirkšanā un palaišanā, un arī visu to izjūtas, kas darbojas ar spēcīgām sprāgstvielām izklaides industrijas ietvaros:

…šo gala mērķi Ar paļāvību gaidām.

Viljams Šekspīrs (1564-1616)

35 .

Divdesmit minūtes pirms šāviņš sniedza franču skūpstu radara šķīvim, kapteinis Ādolfs fon Kleists secināja, ka nu jau droši var kāpt lejā no novērošanas platformas augstākajā Bahi'a de Darzvin mastā. Kuģis bija nevainojami aptīrīts, un tagad uz tā bija vēl mazāk ērtību un navigācijas ierīču kā uz Viņas Majestātes kuģa Beagle, kad šī drošsirdīgā koka jahtiņa 1831. gada 27. decembrī sāka ceļojumu apkārt pasaulei. Uz Beagle bija vismaz kompass un sekstants, un kuģotāji varēja gūt visai precīzu priekšstatu par kuģa atrašanās vietu Visuma mehānismā, pateicoties savām zināšanām par zvaigznēm. Un Beagle komandai, turklāt, bija petrolejas laternas un sveces nakts stundām, piekaru kojas matrožiem un matrači un spilveni virsniekiem. Katram, kas gribētu pārlaist nakti uz Bahia de Darzvin, tagad nāktos likt savas gurušās miesas uz kaila tērauda vai varbūt sekot Hisako Hiroguči paraugam, kad viņa vairs nejaudāja noturēt acis vaļā. Tualetē pie galvenā salona Hisako apsēdās uz poda vāka un ar rokām un galvu atbalstījās uz izlietnes.

Pūli, kas pie viesnīcas aizplūda garām autobusam, es salīdzināju ar paisuma vilni. Es teiktu, ka ostas pūlis drīzāk bija kā virpuļviesulis. Tagad, vakara krēslā, šis briesmīgais tornado virzījās uz iekšzemi un barojās pats no sevis, jo daudzi tā locekli paši bija kļuvuši aplaupīšanas vērti - stiepdami omārus, vīnu, elektroniskus aparātus, aizkarus, drēbju pakaramos, cigaretes, krēslus, sarullētus paklājus, dvieļus un palagus, un visu ko citu.

Tad nu kapteinis norāpās no novērošanas platformas. Pakāpieni griezās viņa kailajās, jūtīgajās pēdās. Nu, cik tālu sniedzās acs, viss kuģis un visa osta bija viņa viena paša rīcībā. Vispirms viņš aizgāja uz savu kajīti, jo bija tērpies tikai apakšbiksēs. Viņš cerēja, ka laupītāji būs atstājuši viņam ko mugurā velkamu. Kad viņš kajītē pagrieza gaismas slēdzi, nekas nenotika - jo visas spuldzītes bija ar galiem.

Tomēr elektrība vēl bija - kuģa mašīntelpā joprojām bija neskartas akumulatoru baterijas. Lieta tāda, ka spuldzīšu zagļi bija atvienojuši strāvu mašīntelpā, pirms viņi attapās tur savākt akumulatorus, ģeneratorus un aizdedzes dzinējus. Tā ka gluži nevilšus viņi bija izdarījuši cilvēcei lielu pakalpojumu. Pateicoties viņiem, ar kuģi vēl varēja braukt. Bez navigācijas iekārtām tas bija tikpat akls kā Selīna Makintoša - bet joprojām palika visātrākais kuģis šai planētas daļā, un, ja būtu vajadzīgs, tas spēja divdesmit dienas šķelt viļņus maksimālajā ātrumā bez degvielas uzpildes - ar tādu noteikumu, ka nekas nesaietu grīstē mašīntelpas pika tumsā.

Kā vēlāk izrādījās, jau pēc piecām ceļojuma dienām kaut kas mašīntelpas piķa tumsā tomēr sagāja galīgā grīstē.

Kapteinim, kad viņš kajītē mēģināja sagrābstīt drēbes, ar ko apsegt savu kailumu, nebija, protams, nekāda nolūka iziet jūrā. Viņš neatrada pat ne kabatas lakatu vai flaneļa salveti. Tādējādi viņš pirmoreiz izjuta drēbes deficītu, kas tobrīd likās tikai īslaicīgs apgrūtinājums, bet turpmākajos trīsdesmit viņa dzīves gados kļuva ļoti sāpīgs. Audums, ar ko aizsargāt ādu no saules apdegumiem dienā un vēsuma naktī, vienkārši vairs nebija dabūjams. Cik ļoti viņš un pārējie kolonisti apskauda Hisako meitu Akiko par viņas kažoku!

Visi, izņemot Akiko, kamēr viņai pašai piedzima vilnaini mazuļi, dienas laikā valkāja trauslus apmetņus un platmales, ko taisīja no putnu spalvām, sastiprinot tās ar zivju zarnām.

Mandaraksam gan bija sakāms kas pretējs:

Cilvēks ir divkājis bez spalvām.

Platons (427?-347 p. Kr.)

Pārmeklēdams kajīti, kapteinis palika mierīgs. Duša nodalījumā pilēja, un viņš nogrieza to ciešāk. Vismaz to viņš varēja nokārtot. Lūk, cik savaldīgs viņš bija. Kā jau iepriekš teicu, viņa gremošanas sistēmā vēl bija barība, ko pārstrādāt. Tomēr viņa sirdsmieram vēl svarīgāk bija tas, ka no viņa nekas vairs nebija atkarīgs. Galu galā, gandrīz visiem kuģa aplaupītājiem bija lērums baismīgi izbadējušos radinieku, kas sāka izbolīt acis, pliķēt vēderiņus un rādīt ar pirkstu sev mutē gluži kā kankabono meitenes.

Kapteinim joprojām piemita viņa izslavētā humora izjūta, un viņš bija brīvāks nekā jebkad, lai liktu to lietā. Kam par godu lai viņš tagad izliktos, ka dzīve ir kaut kas nopietns? Uz kuģa nebija palikušas pat žurkas. Uz Bahia de Darzuin nekad nebija bijušas žurkas - vēl viena laimīga sagadīšanās cilvēcei. Ja līdzi pirmajiem cilvēku cilts kolonistiem Santa Rozālijas salā būtu ieradušās arī žurkas, tad pusgada laikā cilvēkiem vairs nepaliktu, ko ēst.

Un pēc tam, visu galu galā, kad žurkas būtu apēdušas arī cilvēkus, viņas sāktu ēst cita citu un cauri būtu.

Kā paustu Mandarakss:

Žurkas!

Tās nāvēja kaķus un kāvās ar suņiem,

Un sakoda zīdaiņus šūpuļos,

Un izēda desas veseliem luņķiem,

Un strēba zupu, kas kastroļos;

Tās mielojās siļķu muciņās Un kungu platmalēs apmetās,

Un iejaucās dāmu sarunās Tik skali, ka nācās kliegt,

Bet viņas bij augstākās oktāvās,

Viņas bij nepārspiegt.

Roberts Braunings (1812-1889)

Kapteiņa gudrie pirksti, darbodamies aptumšotajā dušas telpā, nupat uzdūrās kaut kam, kas izrādījās puspudele konjaka, kura bija uzlikta uz poda skalojamās kastes. Tā bija pēdējā jebkāda veida pudele, kas vēl atradās uz kuģa, un tās saturs bija pēdējā viela, kas atrodama kuģi - no priekšas līdz pakaļgalam, no novērošanas platformas līdz ķīlim -, un kas lietojama cilvēka vielmaiņai. To sacīdams, es, protams, izslēdzu kanibālisma iespēju, es ignorēju faktu, ka pats kapteinis bija visnotaļ ēdams.

Un tiklīdz kapteiņa pirksti bija stingri satvēruši pudeles kaklu, kaut kas liels un spēcīgs valdonīgi uzgrūdās Bahia de Darzvin. Turklāt: no apakšklāja, vienu klāju zemāk, atskanēja vīrišķas balsis. Notika, lūk, kas: velkonīša komanda, kas bija kolumbiešu kraviniekam San Mateo atgādājusi degvielu un pārtiku, tagad gatavojās aizvilkt abas Bahia de Darzvin glābšanas laivas. Viņi bija atraisījuši kuģa priekšgala tauvu, un velkonis tagad stūma Bahia de Dariuin, pagriežot to ar priekšgalu pret grīvu, lai varētu nolaist ūdenī arī labā borta laivu.

Tā nu Bahia de Darzvin ar Dienvidamerikas kontinentu saistīja vairs tikai viena tauva kuģa pakaļgalā. Poētiski izsakoties, šī pakaļgala tauva bija visas mūsdienu cilvēces baltā neilona nabassaite.

Kapteinis tikpat labi varēja būt Bahia de Darzvin spoks, tāpat kā es. Vīri, kas pievāca mūsu glābšanas laivas, ne mirkli nenojauta, ka uz klāja kāds ir palicis.

Atkal palicis viens, ja neskaita mani, kapteinis likās pilns. Vai tas kādam varēja traucēt? Velkonis, abām glābšanas laivām padevīgi sekojot, bija pazudis augšup pa straumi. San Mateo, vienās ugunīs kā Ziemassvētku eglīte, radara diskam virs komandtiltiņa griežoties, bija pazudis lejup pa straumi. Tad nu kapteinis jutās brīvi un, uzkāpis komandtiltiņā, varēja aurot, kā vien labpatika, nepievēršot nevajadzīgu uzmanību. Uzlicis rokas uz kuģa stūres, viņš sauca zvaigžņotajā vakarā: - Cilvēks aiz borta! - Viņš runāja par sevi.

Negaidīdams nekādu reakciju, viņš nospieda kreisā dzinēja aizdedzes pogu. No kuģa iekšām atskanēja klusa, bet dziļi piln- skanīga rūkoņa, ko radīja varens un nevainojami vesels dīzeļmotors. Viņš nospieda otru aizdedzes pogu, žēlīgi atdzīvinādams arī dzinēja dvīņu brāli. Šie uzticamie, pacietīgie vergi bija dzimuši Kolumbusā, Indiānas štatā - netālu no Indiānas universitātes, kur Mērija Hepberna reiz ieguva zooloģijas maģistres grādu.

Maza ir pasaule.

Tas, ka dīzeli joprojām darbojās, kapteinim bija gluži vienkārši papildu iemesls, lai konjaka iespaidā taptu arvien dullāks un durnāks. Viņš izslēdza dzinējus, un labi, ka tā. Ja viņš būtu ļāvis tiem darboties līdz kārtīgai iesilšanai, tad šī temperatūras anomālija būtu stratosfērā pievērsusi peruāņa iznīcinātājbumbvedēja elektronisku uzmanību. Vjetnamā mums bija tik loti siltumjūtīgi aparāti, kas ļāva noteikt pat cilvēku vai vismaz jebkuru prāvu zīdītāju klātbūtni naktī - tāpēc ka viņu ķermeņi tomēr bija mazdrusciņ siltāki par apkārtni.

Reiz es izsaucu artilērijas uguni uz ūdensbifeli. Tomēr parasti tur, tuvumā, bija cilvēki, kas mēģināja mums pielavīties un gribēja mūs nonāvēt, ja vien būtu iespējams. Dzīve, dzīvīte! Es mīļuprāt būtu nolicis visus savus ieročus un pārtapis par zvejnieku.

Un apmēram tādas pašas bija kapteiņa domas uz komandtiltiņa: "Dzīve, dzīvīte!" Un tādā garā. Tas viss bija ļoti uzjautrinoši, tomēr viņam smiekli nenāca. Viņš domāja, ka nu dzīve ņem viņu pie dziesmas, ka viņš ir atmaskots kā nekur nederīgs un ar viņu ir cauri. Tā viņam likās!

Viņš izgāja uz augšklāja, kas bija aiz komandtiltiņa un virsnieku kajītēm, ar basām kājām uz kaila metāla. Tagad, kad

augšklājam bija nodīrāti paklāji, ieroču balstu ligzdas bija skaidri redzamas, pat zvaigžņu gaismā. Es pats biju piemetinājis četras augšklāja plāksnes. Mana darba lielākā un smalkākā dala tomēr atradās dziļi iekšpusē.

Kapteinis pavērās zvaigznēs, un viņa lielās smadzenes teica viņam, ka šī planēta ir tikai nenozīmīga putekļu piciņa izplatījumā un ka viņš pats ir tikai mikrobs uz šīs piciņas, un ka nekas nevar būt nesvarīgāk par to, kas ar viņu notiks. Tieši tā šīs lielās smadzenes izmantoja savu lieko kapacitāti: muldēja par deviņiem mēmiem. Ar kādu mērķi? Šodien jūs nevienu nepieķersiet domājam šādas domas.

Tad viņš ieraudzīja krītošu zvaigzni - meteorītu, kas sadega uz atmosfēras robežas, tai augstumā, kur pulkvežleitnants Reijess savā kosmonauta tērpā bija tikko saņēmis ziņu, ka Peru oficiāli atrodas karastāvoklī ar Ekvadoru. Krītošā zvaigzne noskaņoja kapteiņa lielās smadzenes atgriezties pie prātojumiem par to, cik nesagatavoti ir ļaudis pret krītošu meteorītu triecieniem pret Zemi.

Un tad lidostā notika drausmīgs sprādziens. Tas bija šāviņa un radara šķīvja medusmēnesis.

Viesnīcas autobuss, kura sāni bija apgleznoti ar zilkājainajiem nirējpelikāniem, jūras iguānām, pingvīniem un sikspārņu kormorāniem, un tamlīdzīgi, tobrīd bija apstājies pie slimnīcas. Kapteiņa brālis *Zigfrīds grasījās iet iekšā lūgt palīdzību *Džeimsam Veitam, kas bija zaudējis samaņu. Šo novirzi ceļā uz lidostu bija izraisījusi *Veita sirdstrieka, un tā noteikti izglāba visu braucēju dzīvības.

Milzīgais sprādziena trieciena vilnis bija blīvs kā akmens. Tiem, kas atradās autobusā, izskatījās, ka uzsprāgst pati slimnīca. Autobusa logi ietriecās iekšup, bet izrādījās triecienizturīgi. Tie nepārvērtās lausku šrapneļos. Tomēr Mēriju un Hisako, Selīnu un *Kazahu, nabaga *Veitu, kankabono meitenes un kapteiņa brāli apbēra tādi kā baltas krusas graudiņi.

Tas pats notika arī uz Bahi'a de Darzvin. Logi tika ietriekti iekšup, un visur zem kājām bija balti graudiņi.

Slimnīca, kas vēl pirms dažiem mirkļiem bija gaismas pilna, nu atradās pilnīgā tumsā, tāpat kā visa pārējā pilsēta, un no iekšienes skanēja palīgā saucieni. Autobusa dzinējs vēl, paldies Dievam, darbojās, un tā lukturi izgaismoja šauru celiņu starp drupām. Tad nu *Zigfrīds, kas kļuva ar katru brīdi drebelīgāks, tomēr pamanījās aizbraukt no turienes. Vai gan viņš vai jebkurš cits no šā autobusa varēja ko līdzēt sagrautajā slimnīcā izdzīvojušajiem?

Un drupu labirinta loģika lēnītēm veda autobusu projām no sprādziena centra, no lidostas, uz ostas pusi. Faktiski ceļš pāri purvājam no pilsētas robežas uz dziļūdens piestātnēm bija gandrīz brīvs no drupām, jo šeit sprādzienam bija loti maz, ko sagraut.

*Zigfrīds fon Kleists brauca uz ostu, tāpēc ka tas bija visvieglākais ceļš. Tikai viņš varēja redzēt, uz kurieni dodas. Pārējie joprojām atradās uz autobusa grīdas. Mērija Hepberna bija atvilkusi samaņu zaudējušo *Džeimsu Veitu nost no kankabono meitenēm, un nu viņš gulēja uz muguras ar viņas klēpi par spilvenu. Kankabono meiteņu lielās smadzenes bija pilnīgi izslēgušās, jo tām nebija ne mazākās teorijas drusciņas, ar ko izskaidrot notiekošo. Hisako Hiroguči, Selīna Makintoša un *Kazaha bija līdzīgi apdullušas.

Un visi bija apkurluši, jo sprādziena vilnis nebija taupījis ari iekšējās auss kauliņus, vissmalkākos kauliņus viņu organismā. Nevienam no viņiem nebija lemts pilnībā atgūt dzirdi. Izņemot kapteini, visi Santa Rozālijas pirmie kolonisti bija pakurli, tāpēc liela dala no viņu sarunām tai vai citā valodā sastāvēja no: "Ko?" un "Runā skaļāk!" un tādā garā.

Par laimi, šis defekts neiedzima pēcnācējiem.

Tāpat kā Endrjū Makintošam un Zendzi Hiroguči, viņiem nebija lemts uzzināt, kas viņus ķēris, - ja vien atbildes uz jautājumiem nevarēja saņemt zilā tuneļa uz Viņpasauli otrā galā. Viņi pieņēma kapteiņa teoriju, ka šis un vēl otrs sprādziens drusku vēlāk bijuši no kosmosa nākušu, līdz baltkvēlei nokaitušu klintsgabalu triecieni - sevišķi pārliecināti par to viņi tomēr nebija, jo kapteiņa uzskati daudzos jautājumos izrādījās smieklīgi nejēdzīgi.

Kapteiņa drebelīgais jaunākais brālis, ausīm zvanot, bet dzirdei palēnām atgriežoties, apturēja autobusu pie muliņa, blakus Bahia de Darzvin. Viņš nebija cerējis, ka tas varēs būt patvērums. Viņš arī nebija pārsteigts redzot, ka kuģa logi ir sadragāti, glābšanas laivas pazudušas un kā saikne ar cietzemi palikusi viena tauva pakaļgalā. Atraisītais priekšgals bija gabaliņu no piestātnes, tā ka traps šūpojās virs ūdens.

Kuģis, protams, bija izlaupīts, tāpat kā viesnīca. Piestātnē mētājās iesaiņojumu papīri, kārbas un citi šo maitasputnu atstātie atkritumi.

^Zigfrīds necerēja ieraudzīt savu brāli. Viņš bija dzirdējis, ka kapteinis atstājis Ņujorku, bet ne to, ka viņš tiešām atgriezies Gvajakilā. Ja kapteinis būtu kaut kur Gvajakilā, tad viņš droši vien būtu beigts vai ievainots; katrā ziņā viņam nebūtu iespēju sniegt kādam palīdzību. Nevienam Gvajakilā šai vēstures pagriezienā nebija sevišķu iespēju sniegt citiem palīdzību.

Kā paustu Mandarakss:

Palīdzi sev, un tev palīdzēs debess.

Žans de Lafontēns (1621-1695)

'"Zigfrīds cerēja tikai un vienīgi atrast šai haosā mierīgu pieturvietu. Tas bija izdevies. Izskatījās, ka tuvumā nav neviena cita.

Tad nu viņš izkāpa no autobusa, lai mēģinātu ar vingrojumu palīdzību - palēkājot, pietupjoties, atspiežoties no zemes - kaut kā panākt kontroli pār Hantingtona horejas izraisītajām piespiedu dejas kustībām.

Ausa mēness.

Un tad viņš ieraudzīja cilvēka stāvu pieceļamies kājās uz Bahia de Danoin augšklāja.

Tas bija viņa brālis, bet kapteiņa seja bija ēnā, tāpēc "'Zigfrīds viņu vēl nepazina.

*Zigfrīds bija dzirdējis klusās baumas, ka uz kuģa esot spoks. Viņš bija pārliecināts, ka redz spoku. Viņš domāja, ka tas esmu es. Viņš domāja, ka redz Leonu Trautu.

Tomēr kapteinis savu brāli pazina gan, un viņš tam uzsauca to, ko arī man kārotos uzsaukt, ja es būtu tur ieņēmis materializētu veidolu. Viņš nokliedzās šādi: - Laipni lūdzu "Gadsimta dabas ceļojumā"!

36

Kapteinis, joprojām turēdams pudeli, lai gan tā jau bija tukša, nokāpa apakšklājā un atnāca uz kuģa pakaļgalu, tā ka nu viņš bija gandrīz vienā līmenī ar brāli, un *Zigfrīds, joprojām pamatīgi apkurlis, pienāca, cik tuvu bija iespējams, neiekrītot šaurajā ūdens joslā starp viņiem. Pār šo joslu stiepās tauva, šī vienīgā, baltā nabassaite.

-   Es esmu kurls, - sacīja *Zigfrīds. - Tu arī esi kurls?

-   Nē, - atbildēja kapteinis. Viņš bija atradies daudz tālāk no sprādziena centra nekā *Zigfrīds. Tomēr viņam asiņoja deguns, un tas viņam likās smieklīgi. Degunu viņš bija sadauzījis, kad sprādziena vilnis uz augšklāja notrieca viņu no kājām. Konjaks bija tā sakāpinājis viņa humora izjūtu, ka itin viss viņam šķita ārkārtīgi smieklīgs.

Viņš iedomājās, ka ^Zigfrīds, mēģinādams vingrot uz muliņa, smieklīgi atdarinājis dejojamkaiti, ko gan viens, gan otrs varētu būt mantojis no tēva. - Man patika, kā tu imitēji tēvu, - viņš sacīja. Saruna notika vāciski - viņu bērnības valodā, pirmajā valodā, ko viņi iemācījās.

-   Ādolf! - izsaucās *Zigfrīds. - Tas nav smieklīgi!

-   Viss ir smieklīgi, - attrauca kapteinis.

-   Vai tev ir kādas zāles? Vai tev ir kaut kas ēdams? Vai tev tur vēl ir gultas? - jautāja *Zigfrīds.

Kapteinis atbildēja ar citātu, kas bija labi zināms Mandaraksam:

-   Man ir daudz parādu. Man pieder Nekas. Visu pārējo es atdodu nabagiem.

Fransuā Rablē (1494-1553)

-   Tu esi piedzēries! - attapās ^Zigfrīds.

-   Kāpēc gan ne? - jautāja kapteinis. - Es taču esmu tikai āksts. - Traucējumi, ko konjaks bija izraisījis viņa smadzeņu darbībā, darīja viņu šausmīgi egocentrisku. Viņam ne prātā nenāca ciešanas, kas pavisam netālu noteikti piemeklējušas citus ļaudis tumšajā un sagrautajā pilsētā. - Zigi? Zini, ko teica viens no manis paša matrožiem, kuru es mēģināju aizkavēt, pievācot kompasu?

-   Nē, - sacīja *Zigfrīds un atkal sāka dejot.

-   "Nost no ceļa, tu, ākst!" - sacīja kapteinis un gardi jo gardi nosmējās. - Iedomājies, Zigi, viņš to pateica admirālim! Es varētu likt viņu pakārt pie rājas, hik, - ja kāds nebutu nospēris arī,

hik, rāju, hik. Pakārt rītausmā, hik, - ja kāds nebūtu nospēris arī rītausmu.

Starp citu, ļaudis joprojām mēdz žagoties. Viņi joprojām nekādi nespēj to apvaldīt. Es bieži dzirdu viņus žagojamies, pret pašu gribu sažņaudzoties diafragmai un spazmaini ieelpojot, kad viņi gulšņā plašajos baltajos liedagos vai peldas zilajās lagūnās. Lai nu ko, bet žagojas cilvēki tagad vairāk nekā pirms miljons gadiem. Tam gan, manuprāt, mazāks sakars ar evolūciju kā ar faktu, ka daudzi no viņiem mēdz rīt jēlas zivis, pienācīgi tās nesagremojot.

Un cilvēki joprojām smejas tikpat daudz kā jebkad agrāk, par spīti savām sarukušajām smadzenēm. Ja kāds bariņš gulšņā liedagā un viens no viņiem nopiržas, tad visi citi tik smejas un smejas, tieši tāpat kā ļaudis to darīja pirms miljons gadiem.

-    HlK, - nožagojās kapteinis, - faktiski, "Zigfrīd, es esmu attaisnots, hik, - turpināja kapteinis. - Es jau sen teicu, ka mūs laiku pa laikam var piemeklēt lielu meteorītu triecieni. Un tas, hik, nu ir, hik, noticis.

-    Tur tikai uzsprāga slimnīca, - iebilda *Zigfrīds. Tā bija licies viņam.

-    Slimnīcas šitā nesprāgst, - teica kapteinis un ^Zigfrīdam par vilšanos rāpās uz borta un grasījās lēkt uz muliņu. Nekāds dižais lēciens jau nebija vajadzīgs, nudien, - attālums bija ne vairāk kā divi metri, bet viņš tomēr bija loti piedzēries.

Kapteiņa lidojums bija veiksmīgs, viņš tikai apdauzīja ceļus uz muliņa. Toties tika vaļā no žagām.

-    Vai uz kuģa ir vēl kāds? - jautāja ^Zigfrīds.

-    Neviena te nav, tikai mēs, brālīši cālīši, - attrauca kapteinis.

37

(CILVĒKI)

Viņam ne prātā nenāca, ka viņš un *Zigfrīds varētu būt atbildīgi par vēl kāda, izņemot viens otra, izglābšanu. Autobusā visi vēl bija uz grīdas. Starp citu, "Zigfrīds bija Mērijai Hep-bernai uzticējis Mandaraksu, lai tā varētu sazināties ar Hisako Hiroguči, ja rastos vajadzība. Kā jau esmu teicis, Mandarakss nespēja tulkot no kankabono valodas.

Kapteinis apskāva Zigfrīda trīcošos plecus un sacīja viņam: - Nebaidies, brāļuk. Mēs esam no senas izdzīvotāju dzimtas. Ko gan fon Kleistiem var nodarīt viena sīka meteorītu krusiņa.

-   Ādolf… - ierunājās *Zigfrīds. - Vai kaut kā nevarētu piedabūt kuģi tuvāk dokam? - Viņš domāja, ka uz kuģa klāja autobusa pasažieri varētu justies drusku drošāk un katrā ziņā ne tik saspiesti.

-   Dirsā to kuģi, - atteica kapteinis. - Nekas tur nav palicis. Man liekas, viņi ir nospēruši pat veco Leonu. - Atgādinu: Leons esmu es.

-   Ādolf… - bilda *Zigfrīds, - autobusā ir desmit cilvēki, un vienam no viņiem tikko bija sirdstrieka.

Kapteinis piemiegtām acīm uzlūkoja autobusu. - Kāpēc viņi ir tik neredzami? - viņš jautāja. Žagas viņam bija pārgājušas.

-   Viņi ir uz grīdas un nobijušies līdz nāvei, - sacīja "Zigfrīds. - Tev vajag atskurbt. Es nespēju par viņiem rūpēties. Tev būs jādara viss, kas tavos spēkos. Es vairs nespēju kontrolēt savas kustības, Ādolf. Nelāgākā brīdi tas nevarēja gadīties - man ir tēva slimība.

Laiks apstājās, vismaz kapteinim. Tā viņam bija pazīstama ilūzija. Viņš droši varēja rēķināties, ka vismaz vairākas reizes gadā tā notiks - ikreiz, kad viņš uzzināja jaunumus, par kuriem nenāca smiekli. Viņš zināja, kā panākt, lai laiks atkal sāk iet, - bija jānoliedz sliktās ziņas. - Nav tiesa, - viņš sacīja. - Tas nevar būt.

-   Tu domā, es te dancoju prieka pēc? - jautāja ^Zigfrīds un pret savu gribu dejoja projām no brāļa.

Tad viņš atkal pietuvojās kapteinim, tikpat nekontrolējami, sacīdams: - Mana dzīve ir galā. To droši vien vispār nevajadzēja

- I&3 -

dzīvot. Es vismaz neesmu vairojies, citādi kādai nabaga sievietei nāktos laist pasaulē vēl vienu izdzimteni.

-   Es jūtos tik bezpalīdzīgs, - nogaudās kapteinis, - un tik sasodīti pietempies. Jēziņ… Es nudien nedomāju, ka man nāksies darīt vēl kaut ko atbildīgu. Es esmu pilnā. Es nevaru padomāt, Zigi. Pasaki man, kas tagad jādara.

Viņš bija pārāk piedzēries, lai kaut ko dižu darītu, tāpēc tikai stāvēja blakus, atkāris žokli un izbolījis acis, kamēr Mērija Hepberna, Hisako Hiroguči un arī nabaga *Zigfrīds tais brīžos, kad spēja nedejot, ar autobusu pievilka kuģi pie paša muliņa un pēc tam novietoja autobusu tieši zem Bahia de Darzvin pakaļgala, lai to varētu izmantot kā prāvu pakāpienu uz kuģa apakšklāju, kurš citādi nebūtu sasniedzams.

Un, ak jā, jūs varētu sacīt: "Vai gan tas nebija atjautīgi?" un "Viņi nemūžam nevarētu to izdarīt, ja viņiem nebūtu lielu, varenu smadzeņu", un "Varu saderēt, ka mūsdienās neviens neko tādu nevarētu izdomāt", un tādā garā. Tad nu vēlreiz: šiem ļaudīm nemaz nebutu jārīkojas tik varen atjautīgi un viņi nemaz nenokļūtu tik sarežģītās grūtībās, ja citi dižsmadzeņaini ļaudis ar saviem ražojumiem un aktivitātēm nebūtu padarījuši planētu tikpat kā neapdzīvojamu.

Kā paustu Mandarakss:

Ko karuselī zaudējam, to šūpolēs mēs atgūstam!

Patriks Redžinalds Čalmerss (1872-1942)

Visi domāja, ka vislielākās ķibeles gaidāmas ar samaņu zaudējušo *Džeimsu Veitu. Patiesībā vislielākā noņemšanās bija ar kapteini, pārāk piedzērušos, lai uz viņu kā cilvēku ķēdes locekli varētu paļauties; viņš tikai sēdēja autobusa aizmugurējā sēdeklī un žēlojās, cik ļoti pilnā viņš ir.

Žagas bija atgriezušās.

Lūk, kā viņi tomēr uzdabūja *Džeimsu Veitu uz kuģa. Piestātnē bija pietiekoši garš tauvas gals, lai Mērija Hepberna varētu viņam pagatavot iejūgu. Tā bija viņas pašas ideja. Galu galā viņa bija pieredzējusi alpīniste. Viņi noguldīja *Veitu pie autobusa ar iejūgu plecos. Tad Mērija, Hisako un *Zigfrīds uzkāpa uz autobusa jumta un, cik uzmanīgi spēdami, uzvilka viņu augšā. Tad viņi trijatā pārdabūja *Veitu pāri bortam un nolaida uz apakšklāja. Vēlāk viņi uzvilks *Veitu uz augšklāja, kur viņš uz kādu laiciņu atgūs samaņu - gana ilgi, lai viņš un Mērija Hepberna kļūtu par vīru un sievu.

Tad ^Zigfrīds nokāpa lejā pavēstīt kapteinim, ka pienākusi viņa kārta kāpt uz kuģa. Kapteinis, zinādams, ka izskatīsies muļķīgi, rāpjoties uz autobusa jumta, mēģināja novilcināt šo brīdi. Lēkt dzērumā bija viegli. Kaut drusku komplicēts kāpiens bija kas gluži cits. Kāpēc pirms miljons gadiem tik daudzi no mums tīšām un regulāri ar alkoholu atslēdza lielas savu smadzeņu daļas - tas joprojām paliek interesants noslēpums. Varbūt viņi pūlējās dot evolūcijai grūdienu pareizā virzienā - uz smadzeņu samazināšanu.

Tad nu kapteinis, kas knapi varēja piecelties, vilcināja laiku un uzrunāja brāli, mēģinādams izklausīties prātīgs un cienīgs:

-   Es neesmu pārliecināts, ka to cilvēku viņa stāvoklī drīkstēja pārvietot.

^Zigfrīda pacietība bija galā. Viņš teica: - Traki bēdīgi, vai ne? Mēs tomēr pārvietojām to nabaga velnu. Varbūt mums tomēr vajadzēja izsaukt helikopteru un aizvest viņu uz Waldorf- Astoria luksa numuru.

Tie bija pēdējie vārdi, ko jelkad pārmija brāļi fon Kleisti, ja neskaita "Hop!" un "Viens-divi!", un "Vēl-vēl-vēl-vēl-vēl!", un tādā garā - kamēr kapteinis atkal un atkal neveiksmīgi mēģināja uzrāpties uz autobusa jumta.

Tomēr viņš beidzot tika augšā, apkaunots līdz pēdējam.

No autobusa uz kuģi viņš vismaz spēja pārkāpt bez citu palīdzības. Un tad *Zigfrīds lika Mērijai kāpt uz kuģa pakal citiem un, cik iespējams, palīdzēt *Veitam, kuru, viņuprāt, sauca Vilards Flemings. Viņa darīja, kā pavēlēts, domādama, ka vīrišķais lepnums nejauj *Zigfrīdam kāpt uz kuģa ar citu palīdzību.

Tādējādi *Zigfrīds palika uz muliņa viens un lūkojās augšup uz pārējiem. Un pārējie gaidīja, ka viņš tūlīt tiem pievienosies, bet tā nenotika vis. Viņš iekāpa autobusā un apsēdās aiz stūres. Spītēdams saviem locekļiem, kas neapturami raustījās uz visām pusēm, viņš iedarbināja dzinēju. Viņa nolūks bija maksimālā ātrumā braukt atpakaļ uz pilsētu un nogalināties, kaut kur ietriecoties.

Pirms viņš paspēja ielikt ātrumā, viņu pārsteidza vēl viena milzīga sprādziena vilnis. Šis nebija pilsētā vai tās pievārtē. Tas bija kaut kur lejāk pa straumi, tikpat kā neapdzīvotajos purvājos.

38 .

Otrais sprādziens bija tāds pats kā pir

mais. Šāviņš kopojās ar radara šķīvi. Šoreiz šķīvis atradās uz mazā kolumbiešu kravas kuģa San Mateo. Rikardo Kortess, peruāņu pilots, kas iepūta šāviņam dzīvību, iedomājās, ka viņš liek tam iemīlēties Bahi'a de Darzvin radara šķīvī, bet šim kuģim vairs nebija radara un tātad tas šī sevišķā šāviņa izpratnē bija zaudējis seksapīlu.

Majors Kortess bija izdarījis to, ko pirms miljons gadiem sauca par "pieļaujamu kļūdu".

— \(p(e> —

Un pateiksim arī to, ka Peru nemūžam nepavēlētu uzbrukt Bahia de Darzvin, ja "Gadsimta dabas ceļojums" notiktu kā plānots un kuģis būtu pilns ar slavenībām. Peru nebūtu tik neiecietīgs pret pasaules viedokli. Toties ceļojuma atcelšana padarīja kuģi par gluži "citu lietu", tā sacīt, tas kļuva par kājnieku bāzes kuģi, uz kura, pats par sevi saprotams, vajadzēja atrasties cilvēkiem, kas taču prasīties uzprasās, lai viņus uzspridzina vai nosmacē ar napalmu, vai nobliež ar ložmetējiem - vienalga. Runa ir par "kara flotes personālsastāvu".

Tad nu šie kolumbieši mēnessgaismā devās cauri purvājiem uz atklāto okeānu un mājup, ēzdami pirmo pieklājīgo maltīti nedēļas laikā un iedomādamies, ka radara šķīvis viņus pasargā kā rotējoša Jaunava Marija. Tas nemūžam nejautu tuvoties nekam ļaunam. Tā viņiem likās.

Starp citu, viņi ēda vecu slaucamu govi, kas vairs nejaudāja dot diez cik daudz piena. Uz lihtera, kas bija atvedis San Mateo pārtiku, šī piena govs, tobrīd vēl pavisam dzīva, bija paslēpta zem brezenta. Uz klāja tā tika uzvilkta no San Mateo otras puses, lai ļaudis krastā to neieraudzītu. Ļaudis krastā bija tik izmisuši, ka varētu govs dēļ ķerties pie asinsdarbiem.

Govs veidolā Ekvadoru atstāja ellīgi liela proteīna porcija.

Interesants bija govs celšanas paņēmiens. Vīri neizmantoja nedz cilpu, nedz kravas tīklu. Viņi iztaisīja govij auklu kroni, pamatīgi satinot tās ragus. Tad šai piņķerīgajā kronī iestiprināja ceļamkrāna troses tērauda āķi. Un celtņa operators no augšas uztina trosi, un govs pēc brītiņa jau karājās tukšā gaisā - stateniski pirmoreiz savā mūžā, izplestām kājām, izspīlētu tesmeni, ar līmeniski izstieptām priekšējām kājām, tā ka viņas kopīgais tēls atgādināja ķenguru.

Evolūcijas procesā, kas bija radījis šo milzīgo zīdītāju, nebija paredzēta iespēja, ka govs varētu nonākt šādā stāvoklī, kad viss ķermeņa svars jānotur tikai kaklam. Tad nu kakls, viņai karājoties, izstiepās tāds kā zilkājainajam nirējpelikānam vai gulbim, vai sikspārņu kormorānam.

Atsevišķām lielo smadzeņu pasugām tais senajos laikos govs lidošanas pieredzējums būtu licies varen smieklīgs. Viņa nepavisam neizskatījās gracioza.

Un, kad govi nolaida uz San Mateo klāja, viņa bija tik smagi savainota, ka nevarēja nostāvēt. Bet tas jau bija gaidāms un pilnīgi pieņemams. Jūrnieku lielā pieredze liecināja, ka šādi apstrādāti lopi spēja palikt dzīvi veselu nedēļu vai pat vairāk, tādējādi aizkavējot savas gaļas samaitāšanos līdz tās apēšanas laikam. Ar piena govi darītais bija īslaicīgāks variants tam, ko tālajos burinieku laikos mēdza darīt ar dižrupučiem.

Ne tajā, ne šai gadījumā saldētavas nebija vajadzīgas.

Laimīgie kolumbieši gremoja un rija nabaga govs galu, un tad viņi tika saspridzināti lupatās ar sprāgstvielu evolūcijas jaunāko sasniegumu, ko sauca par "dagonītu". Dagonīta tēva lomā, kā saka, bija daudz vājāka sprāgstviela, kuru ražoja tā pati firma un ko sauca "glako". Glako, kā saka, dzemdināja dagonītu, un abi divi bija cēlušies no grieķu degbumbas, šaujampulvera, dinamīta, kordīta un trotila.

Tā ka varētu apgalvot, ka kolumbieši derdzīgi izturējās pret govi, bet atmaksa bija ātra un nežēlīga, pateicoties galvenokārt dižsmadzeņainajiem dagonīta izgudrotājiem.

Ņemot vērā, cik briesmīgi pret govi izturējās kolumbieši, majoru Rikardo Kortesu, kas lidoja ātrāk par skaņu, varētu uzlūkot kā cēlu sendienu bruņinieku. Un viņš tiešām jutās kā tāds, lai gan neko nezināja par govi, nedz vispār, kam viņa šāviņš trāpījis. Saviem komandieriem viņš pa radio ziņoja, ka Bahi'a de Darzvin ir iznīcināts. Un palūdza, lai viņa labākajam draugam, pulkvežleitnantam Reijesam, kas jau bija atgriezies uz zemes pēc lidostas uzspridzināšanas pēcpusdienā, nodotu šādu vēsti, spāniski, protams: "Tā tiešām ir."

Reijess sapratīs, ka draugs piekrīt - raketes palaišana sniedz tādu pašu baudu kā dzimumakts. Un viņš nemūžam neuzzinās, ka šāviņš nebūt nav trāpījis Bahia de Darzvin, un maltajā gaļā pārvērsto kolumbiešu draugi un radi nemūžam neuzzinās, kas ar tiem noticis.

Šāviņš, kas trāpīja lidostai, no darvinisma viedokļa noteikti bija daudz iedarbīgāks par to, kas trāpīja San Mateo. Tas nogalināja daudzus tūkstošus cilvēku, putnu, suņu, kaķu, žurku, peļu un daudzu citu, kas citādi būtu nodarbojušies ar sugas turpināšanu.

Sprādziens purvājā nogalināja tikai četrpadsmit komandas locekļus un apmēram piecsimt žurkas, kas atradās uz kuģa, kā arī dažus simtus putnu, pa bariņam krabju, zivju un tādā garā.

Galvenokārt tas tomēr bija neizdevies trieciens pa barības ķēdes apakšgalu, pa neskaitāmiem mikroorganismu miljardiem, kas līdz ar saviem ekskrementiem un sentēvu līķiem darīja purvāju glumi duļķainu. Sprādziens viņus galīgi neuztrauca, jo viņi nebija jūtīgi pret pēkšņiem triecieniem un kritieniem. Viņi nemūžam nevarētu izdarīt pašnāvību tā, kā bija iecerējis "'Zigfrīds fon Kleists - kaut kur strauji ietriecoties ar autobusu.

Viņi gluži vienkārši tika pēkšņi pārvietoti no viena pagasta uz citu. Viņi aizlidoja pa gaisu, aiznesdami lielu dalu sava vecā pagasta līdzi, un plakšķēdami nokrita zemē. Daudziem no viņiem sprādziena rezultātā sākās pārticības laiki, varenas dzīres ar govs, žurku, kuģa komandas un citu augstāko dzīvības formu atliekām.

Ka paustu Mandarakss:

Ir brīnišķīgi redzēt, ar kādu mazumiņu pietiek dabai.

Mišels Eikems de Montēņs (1553-1592)

Dagonīta, glako dēla, tieša cildenā dinamīta pēcteča, sprādziens radīja grīvā sešus metrus augstu vilni, kas noskaloja autobusu no Gvajakilas ostas mulina un noslīcināja Zigfrīdu fon Kleistu, kas šā vai tā gribēja mirt.

Vēl svarīgāk bija, lūk, kas: sprādziens pārrāva balto neilona nabassaiti, kas saistīja cilvēces nākotni ar kontinentu.

Vilnis aiznesa Bahia de Darzvin veselu kilometru augšup pa straumi un tad maigi uzsēdināja to seklumā uz dubļu sēres. Kuģi apgaismoja ne tikai mēnessgaisma, bet arī spocīgi džezīgā gaisma no ugunsgrēkiem, kas bija pārņēmuši visu Gvajakilu.

Kapteinis iznāca uz komandtiltiņa. Viņš iedarbināja abus dīzeldzinējus, kas atradās dzijā tumsībā. Viņš iedarbināja dvīnītes, kuģa dzenskrūves, un kuģis noslīdēja no dubļu sēkļa. Kuģis bija brīvs.

Kapteinis stūrēja lejup pa straumi, uz atklātā okeāna pusi.

Kā paustu Mandarakss:

Kuģis, zemei atlūzusī lauska, slīdēja vientulīgs un ātrs kā maza planēta.

Džozefs Konrāds (1857-1924)

Un Bahia de Darzvin nebija vis kaut kāds parasts kuģis. Attiecībā uz cilvēci tas bija jauns Noasa šķirsts.

Otrā grāmata. un notika TĀ

..

I.

Notika tā, ka jaunam, baltam motorkuģim nebija nedz karšu, nedz kompasa, nedz apgaismojuma, tomēr tas traucās naktī, savā maksimālajā ātrumā šķeldams aukstos dzijā okeāna viļņus. Cilvēcesprāt, tas vairs neeksistēja. Cilvēcesprāt, lupatās saspridzināts bija nevis San Mateo, bet gan Bahia de Darzvin.

Tas bija spoku kuģis ar desmit pasažieriem, tālu no sauszemes. Un kuģa kapteiņa un vēl septiņu pasažieru gēni traucās uz rietumiem piedzīvojumā, kas jau ir ildzis miljons gadus.

Es biju spoku kuģa spoks. Mans tēvs bija dižsmadzeņains zinātniskās fantastikas rakstnieks, kuru sauca Kilgors Trauts.

Es biju dezertējis Savienoto Valstu jūras kājnieks.

Man bija piešķirts politiskais patvērums un pēc tam pilsonība Zviedrijā, kur es kļuvu par metinātāju Malmes kuģu būvētavā. Kādu dienu man nesāpīgi nocirta galvu krītoša tērauda plāksne, kad es strādāju Bahi'a de Darzvin tilpnē, bet tolaik es atteicos spert kāju zilajā tunelī uz Viņpasauli.

Es vienmēr esmu spējis materializēties, bet esmu to izdarījis tikai vienreiz, pašos spoka gaitu sākumos - uz dažiem slapjiem, vējainiem mirkļiem vētras laikā, ko manam kuģim nācās pārlaist Atlantijas okeāna ziemeļos, braucot no Malmes uz Gvajakilu. Es parādījos uz novērošanas platformas, un mani tur ieraudzīja kāds no pirmās komandas zviedru jūrniekiem. Viņš bija dzēris. Mans bezgalvainais augums bija pagriezies pret priekšgalu ar paceltām rokām. Rokās es turēju savu nocirsto galvu, gluži kā basketbola bumbu.

Tad nu es neredzams stāvēju uz Bahia de Darzvin komandtiltiņa blakus kapteinim Ādolfam fon Kleistam, kad mēs gaidījām rītausmu pirmajā naktī jūrā pēc mūsu steidzīgās aizbraukšanas no Gvajakilas. Viņš bija nomodā visu nakti un tagad atskurbis, tikai mocījās ar šausmīgām galvassāpēm, kuras viņš raksturoja Mērijai Hepbernai kā "zelta skrūvi starp acīm".

Viņam bija vēl daži suvenīri no iepriekšējā vakara nožēlojamajās uzdzīves - sasitumi un nobrāzumi no vairākiem kritieniem, kas bija gadījušies, pūloties uzrāpties uz autobusa jumta. Viņš nekādā gadījumā nebūtu tā piedzēries, ja būtu zinājis, ka nāksies pildīt kaut jel kādus pienākumus. Viņš to jau bija izskaidrojis Mērijai, kas arī nakti pavadīja nomodā - uz augšējā klāja aiz virsnieku kajītēm kopdama *Džeimsu Veitu.

*Veits tur bija noguldīts ar saritinātu Mērijas kreklu par spilvenu, tāpēc ka visur citur uz kuģa bija galīgi tumšs. Te vismaz pēc mēness rieta vēl bija zvaigžņu gaisma. Pēc saullēkta bija nodomāts viņu pārvietot uz kajīti, lai viņš uz kailā tērauda plāksnēm neizceptos līdz nāvei.

Visi citi bija apakšklājā. Selīna Makintoša bija galvenajā salonā ar savu suni par spilvenu, un turpat bija arī visas sešas kankabono meitenes. Viņas par spilveniem izmantoja cita citu. Hisako gulēja tualetē, ieķīlējusies starp podu un izlietni.

Mandarakss, ko Mērija bija nodevusi kapteinim, atradās atvilktnē uz komandtiltiņa. Tā bija vienīgā atvilktne visā kuģī, kurā kaut kas atradās. Atvilktne nebija pavisam aizgrūsta ciet, tāpēc Mandarakss bija dzirdējis un pārtulkojis lielāko dalu no naktī runātā. Pateicoties nejaušam uzstādījumam, tas tulkoja visu kirgīziski, ieskaitot kapteiņa rīcības plānu, kas bija šāds: viņi dosies taisni uz Baltras salu Galapagu arhipelāgā, kur ir piestātne, lidlauks un sīciņš hospitālis. Tur bija arī jaudīgs radiotornis, tā ka viņi uzzinās, kas tie bijuši par diviem sprādzieniem un kas notiek pārējā pasaulē, ja tiešām notiek plaši meteorītu nokrišņi vai, kā minēja Mērija, ir sācies Trešais pasaules karš.

Jā, un šo plānu tiešām varēja tulkot kaut vai kirgīziski vai jebkurā citā valodā, kuru tikpat kā neviens nesaprot, jo viņu uzņemtais kurss šā vai tā veda tālu garām Galapagu salām.

Lai novestu kuģi no kursa, pilnīgi pietiktu ar kapteiņa nekompetenci. Tomēr pirmajā naktī, kamēr vēl nebija atskurbis, viņš padziļināja savas kļūdas, jo visu laiku grozīja stūri, lai stūrētu pretī viļņu triecieniem, ko varētu radīt krītošās zvaigznes. Atcerēsimies, ka viņa lielās smadzenes bija pilnīgi pārliecinātas par notiekošo meteorītu krusu. Katru reizi, kad viņš ieraudzīja krītošu zvaigzni, viņš domāja, ka tā ietrieksies okeānā un izraisīs milzīgu vilni.

Tad nu viņš stūrēja tam pretī, lai vilnis ietriektos kuģa slaidajā priekšgalā. Pateicoties viņa lielajām smadzenēm, uzlecot saulei, viņi varēja atrasties gluži vienkārši jebkur un arī doties gluži vienkārši jebkur.

Tikmēr Mērija Hepberna, pus pa miegam, pus nomodā atlaidusies blakus *Džeimsam Veitam, darīja ko tādu, kam mūsdienu cilvēkiem vairs nepietiek smadzeņu. Viņa atcerējās pagātni. Viņa atkal bija jaunava. Viņa gulēja guļammaisā. Viņa bija pamodusies pirmajā rītsvīdas bālumā no lēļa sauciena. Viņa nakšņoja Indiānas nacionālajā parkā - dzīvā muzejā, zemes pleķītī, kas saglabāts tāds, kāds bijis, pirms eiropieši nolēma, ka nebūs dzīvošanas nevienam augam vai dzīvniekam, ko cilvēki nevar pieradināt un apēst. Kad jauniņā Mērija izbāza galvu no savas kūniņas, no guļammaisa, viņa ieraudzīja kritušus kokus un neaizdambētu strautu. Viņa gulēja uz trūdzemes, veldzējoties mūžīgas nāves un pamestības smaržā. Te bija daudz barības mikroorganismiem un lapu ēdājiem, bet cilvēks

pirms miljons un trīsdesmit gadiem tur nevarēja vis sameklēt kārtīgas brokastis.

Bija jūnija sākums. Spirgts rīts.

Putna balss skanēja mežrozīšu un etiķkoku brikšņos kādus piecdesmit solus atstatu. Viņa priecājās par šo modinātāju, jo, ejot gulēt, bija apņēmusies celties agri un domājusi par guļammaisu kā kūniņu, no kuras izlīdīs lunkana un kaira, tieši kā šobrīd, dzīvīga un pieaugusi.

Kāds prieks!

Kāds gandarījums!

Nekas netraucēja, jo draudzene, ko viņa bija atvedusi līdzi, gulēja un nemodās.

Tad nu viņa pa tvirto sūnu paklāju aizlavījās līdz brikšņiem palūkoties, kas ir otrs agrais putns. Viņa ieraudzīja nevis putnu, bet gan garu, slaidu, sirsnīgu jaunekli jūrnieka formā. No viņa nāca spalgais lēja sauciens. Tas bija Rojs, viņas nākamais vīrs.

Viņa bija vīlusies un apjukusi. Jūrnieka forma tik dziļi iekšzemē bija sevišķi dīvaina detaļa. Viņa jutās iztraucēta, un vēl viņa juta, ka viņai vajadzētu būt izbiedētai. Tomēr, ja šī ļoti dīvainā persona gribētu viņai sekot, tai vispirms vajadzētu izlauzties cauri mežrozītēm. Viņa bija gulējusi ar visām drēbēm, tāpēc tagad bija pilnīgi apģērbusies, tikai kājas bija zeķēs.

Jauneklis bija dzirdējis Mērijas tuvošanos. Viņam bija apbrīnojami laba dzirde. Tāpat kā viņa tēvam. Tā bija iedzimta īpašība. Un viņš ierunājās pirmais. - Labrīt! - viņš teica.

-   Labrīt, - sacīja Mērija. Vēlāk viņa mēdza stāstīt, ka jutusies kā vienīgais cilvēks Ēdenes dārzā un tad sastapusi šo radījumu jūrnieka formā, kas izturējies tā, it kā viņam te viss jau piederētu. Un Rojs mēdza iebilst, ka tieši viņa patiesībā uzvedusies tā, it kā viņai viss tur piederētu.

-   Ko jūs šeit darāt? - viņa jautāja.

-   Es nezināju, ka cilvēkiem ir atļauts nakšņot šajā parka daļā, - viņš sacīja. Viņam bija taisnība, un Mērija to zināja. Viņa ar draudzeni bija pārkāpusi dzīvā muzeja noteikumus. Viņas bija vietā, kur naktī drīkstēja atrasties tikai zemāku sugu dzīvnieki.

-  Jūs esat jūrnieks? - viņa jautāja.

Un viņš atbildēja, ka, jā, ir, pareizāk sakot, bija līdz pat nesenam laikam. Viņš esot tikko demobilizēts no kara flotes un, pirms došanās mājās, ar stopiem apceļojot valsti, un esot atklājis, ka ļaudis labprātāk uzņemot viņu savā mašīnā, ja viņš ir uniformā.

Mūsdienās nebūtu nekādas jēgas jautāt tā, kā Mērija jautāja Rojam: "Ko jūs šeit darāt?" Iemesli, lai kaut ko darītu, šodien ir nemainīgi vienkārši un acīmredzami. Nevienam nav tik sarežģīta stāstāmā kā Rojam: ka viņš demobilizēts Sanfrancisko un atdevis kasē viņam izsniegto biļeti, par dabūto naudu nopircis guļammaisu un ar stopiem braucis uz Lielo Kanjonu un Jeloustounas Nacionālo parku, un vēl dažām vietām, ko vienmēr ilgojies redzēt. Viņam loti patika putni, un viņš spēja sarunāties ar tiem putnu valodās.

Tad viņš pa mašīnas radio dzirdējis, ka šai mazajā Indiānas Nacionālajā parkā redzēti pāris baltknābja dzeņi, suga, kas uzskatīta par sen izmirušu. Viņš devies tieši šurp. Vēlāk izrādījās, ka šis stāsts bijis izdomāts. Prāvie, skaistie pirmatnīgo mežu iemītnieki patiešām bija izmiruši, jo cilvēki bija iznīcinājuši visas viņu mītnes vietas. Nekur viņiem vairs nepietika pūstošas koksnes, miera un klusuma.

-  Viņiem vajag daudz miera un klusuma, - sacīja Rojs, - tāpat kā man, un tāpat kā, droši vien, jums, tāpēc lūdzu atvainot par traucējumu. Es nedarīju neko tādu, ko nebūtu darījis putns.

Mērijas lielajās smadzenēs noklikšķēja kāda automātiska ierīce, un viņa sajuta vājumu ceļgalos un vēsumu vēderā. Viņa bija šai vīrietī iemīlējusies.

Mūsdienās neviens vairs nemāk kavēties atmiņās.

2 .

Džeimss Veits pārtrauca Mērijas Hepbernas sapņojumus ar šādiem vārdiem: - Es jūs loti mīlu. Lūdzu, kļūstiet par manu sievu! Es esmu tik vientuļš. Man ir tik loti bail.

-Taupiet spēkus, mister Fleming, - sacīja Mērija. Viņš bija izteicis bildinājumus visu cauru nakti.

-   Dodiet man savu roku, - viņš teica.

-   Ikreiz, kad es dodu, jūs to nedodat atpakaļ, - teica Mērija.

-   Es apsolu, atdošu, - sacīja *Veits.

Tad nu Mērija deva roku, un viņš to vārgi satvēra. Viņš neredzēja nekādas nākotnes vai pagātnes vīzijas. Viņš nebija nekas daudz vairāk par aritmijas mocītu sirdi, tāpat kā Hisako, klāju zemāk ieķīlējusies starp vibrējošu podu un izlietni, nebija nekas daudz vairāk par embriju un dzemdi.

Hisako domāja, ka gaidāmais bērniņš ir vienīgais, kā dēļ vēl vērts dzīvot.

Ļaudis joprojām žagojas tāpat kā agrāk, un viņiem joprojām liekas ļoti smieklīgi, kad kāds nopiržas. Un viņi joprojām pūlas mierināt slimos ar dūdojošiem balss toņiem. Ari mūsdienās bieži var dzirdēt tādu balss toni, kādā Mērija uz kuģa kavēja laiku *Džeimsam Veitam. Ar vai bez vārdiem šis tonis izsaka to, ko arī tagad slimnieki vēlas dzirdēt un ko *Veits vēlējās dzirdēt pirms miljons gadiem.

Mērija teica *Veitam daudz ko, lietojot daudzus vārdus, bet visu to pašu viņa būtu varējusi paust tikai ar balss toni: "Mēs jūs mīlam. Jūs neesat viens. Gan jau viss būs labi," un tādā garā.

Protams, nevienam mierinātājam mūsdienās nav bijusi tik sarežģīta intīmā dzīve kā Mērijai Hepbernai, un nevienam cietējam nav bijusi tik sarežģīta intīmā dzīve kā *Džeimsam Veitam. Jebkura mūsdienu cilvēku mīlas stāsta saknē ir viens loti vienkāršs jautājums: vai iesaistītās personas ir gribošas vai nav. Mūsdienu vīrieši un sievietes tikai divreiz gadā izmisīgi ieinteresējas cits par cita strupulīšiem pleznu galos un visu pārējo. Zivju trūkuma laikos tas notiek tikai vienreiz gadā. Daudz kas ir atkarīgs no zivīm.

Mērijas Hepbernas un *Džeimsa Veita veselo saprātu jebkurā laikā varēja aptumšot mīlestība, ja vien bija piemēroti apstākļi.

Tur, uz augšējā klāja īsi pirms saullēkta, *Veits patiešām bija iemīlējies Mērijā, un Mērija patiešām bija iemīlējusies vinā - vai, pareizāk sakot, tajā, par ko viņš uzdevās. Visu cauri nakti viņa bija saukusi *Veitu par "misteru Flemingu", un viņš nelūdza, lai Mērija viņu uzrunā vārdā. Kāpēc? Tāpēc, ka viņš nevarēja atcerēties, kādu vārdu bija Flemingam izdomājis.

-   Es jūs padarīšu ļoti bagātu, - sacīja *Veits.

-   Nu, nu, - teica Mērija, - gan jau, gan jau.

-   Procenti krājas, - viņš teica.

-   Taupiet spēkus, mister Fleming, - teica Mērija.

-   Kļūstiet par manu sievu! - viņš teica.

-   Parunāsim par to, kad tiksim Baltrā, - viņa atbildēja. Viņa bija mēģinājusi padarīt Baltru par viņa dzīvošanas stimulu. Visu nakti viņa bija dūdojusi un bubinājusi par to, kādi labumi viņus gaida Baltrā, it kā tā būtu nez kāda paradīze. It kā tur viņus piestātnē gaidītu svēto un eņģeļu pulks, apkrāvies ar ēdieniem un zālēm.

Viņš zināja, ka mirst. - Jūs būsiet loti bagāta atraitne, - viņš teica.

-   Tā nu gan nedrīkst runāt, - sacīja Mērija.

Kas attiecas uz potenciāli mantojamo bagātību, - jo viņai tiešām bija lemts kļūt par *Veita sievu un pēc tam atraitni, - pat visdižsmadzeņainākie pasaules izmeklētāji nevarētu atrast ne mazāko drusciņu no tās. Daudzos novados pēc kārtas viņš bija radījis krietnu, neeksistējošu pilsoni, kura kapitāls vienmērīgi pieauga, kamēr pārējā planēta tapa nabagāka un nabagāka, un šo kapitālu garantēja savureiz Savienoto Valstu, savureiz Kanādas valdība. Viņa peso uzkrājumu konts Meksikas pilsētā Gvadalaharā gan tobrīd jau bija ar galiem.

Ja viņa bagātība būtu turpinājusi augt tādā tempā, kā tā auga tolaik, tad tagad *Džeimsa Veita īpašumā būtu nonācis viss kosmoss - visas galaktikas, melnie caurumi, komētas, asteroīdu un meteorītu mākoņi, ieskaitot kapteiņa meteorītus, un visu veidu starpzvaigžņu telpas matērija - vārdu sakot, viss.

Jā, un ja cilvēku skaits būtu turpinājis augt tādā tempā, kā tas auga tolaik, tad tagad tas būtu vēl iespaidīgāks par *Džeimsa Veita īpašumiem, tātad par visu.

Cik fantastiski bija cilvēku sapņi par izaugsmi vēl tikai vakar, tikai pirms miljons gadiem!

Starp citu, Veits bija vairojies. Senajās dienās viņš bija ne tikai aizraidījis senlietu tirgoni zilajā tunelī uz Viņpasauli, bet darījis iespējamu arī mantinieka piedzimšanu. Pēc darvinisma standartiem būtu jāatzīst, ka viņš darbojies gluži veiksmīgi gan kā plēsoņa, gan kā vaislinieks.

Par tēvu viņš kļuva sešpadsmit gadu vecumā. Pirms miljons gadiem cilvēka tēviņi šai vecumā sasniedza dzimumaktivitātes virsotnes.

3

Viņš joprojām dzīvoja Midlendsitijā, Ohaio štatā, un kādā karstā jūlija pēcpusdienā viņš pļāva mauriņu pie brīnumaini turīga automobiļu tirgotāja un vietējās ātrās ēdināšanas iestāžu virknes īpašnieka, ko sauca Dveins Hūvers un kuram bija sieva, bet nebija bērnu. Todien misters Hūvers bija Cincinati darba darīšanās, un misis Hūvere, - kuru *Veits nekad nebija redzējis, lai gan jau daudzreiz bija pļāvis šo mauriņu, - atradās mājā. Viņa vairījās no cilvēkiem, jo, kā *Veits bija dzirdējis, viņai bija problēmas ar alkoholu un ārsta parakstītajām zālēm, un viņas lielās smadzenes gluži vienkārši bija kļuvušas pārāk drudžainas, lai sabiedrībā uz tām varētu paļauties.

*Veits tolaik bija izskatīgs. Viņa māte un tēvs arī bija izskatīgi. Viņš bija cēies no izskatīgas ģimenes. Par spīti karstajam laikam, *Veits nevilka nost kreklu - jo viņam bija kauns par daudzajām rētām, kas palikušas pēc daudzo audžuvecāku piekoptajiem miesas sodiem. Vēlāk, Manhatanas salā strādājot par prostitūtu, viņa klientiem šīs degošu cigarešu, drēbju pakaramo, jostas sprādžu un tamlīdzīgu priekšmetu atstātās zīmes šķita varen uzbudinošas.

Tobrīd *Veits nemeklēja seksuālus piedzīvojumus. Viņš bija tikko nolēmis laisties lapās uz Manhatanu un negribēja izdarīt neko tādu, kas policijai varētu dot ieganstu viņu iespundēt. Viņš bija labi pazīstams policijai, kas mēdza viņu nopratināt par dažādām zādzībām un citiem nodarījumiem, lai gan viņš nekad nebija izdarījis nevienu īstu noziegumu. Tomēr policisti tik un tā paturēja viņu acīs. Viņi mēdza izteikties apmēram šādi: - Ātrāk vai vēlāk, dēliņ, tu izdarīsi lielu kļūdu.

Tad mājas durvīs parādījās misis Hūvere, tērpusies trūcīgā peldkostīmā. Aiz mājas bija peldbaseins. Viņas seja bija izburbusi un sarkana, zobi - briesmīgi, tomēr augums joprojām bija loti skaists. Viņa apjautājās *Veitam, vai tas nevēloties ienākt atvilkt elpu, iekšā esot gaisa kondicionētājs, varot arī atvēsināties ar ledus tējas vai limonādes glāzi.

Pēc brīža *Veits attapās iekšā, mīlēdamies, un misis Hūvere runāja, ka viņi abi esot vienādi, abi pazuduši, un skūpstīja viņa rētas, un tādā garā.

Viņa tapa grūta un deviņus mēnešus vēlāk laida pasaulē dēlu, kuru misters Hūvers uzskatīja par savu. Tas bija izskatīgs zēns, loti muzikāls, un izauga par labu dejotāju, tāpat kā *Veits.

Par mazuli *Veits uzzināja, kad jau bija pārvācies uz Man- hatanu, bet viņš nekad neuzskatīja to par savu radinieku. Gadiem ilgi viņš par to vispār nedomāja. Tomēr paretam viņa lielās smadzenes bez jebkāda iemesla pēkšņi atgādināja viņam, ka kaut kur pa pasauli staigā šis jaunais tēviņš, kas bez viņa nemaz nebūtu pasaulē nācis. Tad viņš jutās īsti riebīgi. Pārāk lielas bija sekas tik sīkam starpgadījumam.

Kāpēc gan lai viņš tolaik būtu gribējis dēlu? Viss kas bija viņam prātā, tikai ne tas.

Starp citu, mūsdienās cilvēku tēviņi savas dzimumaktivitātes virsotnes sasniedz apmēram sešu gadu vecumā. Kad sešgadnieks sastop gribošu mātīti, nekas nevar viņu atturēt no dzimumakta uzsākšanas.

Un man viņa žēl, jo es joprojām atceros, kā tas bija - būt sešpadsmitgadīgam. Tas bija drausmīgs sasprindzinājums. Tolaik, tāpat kā tagad, orgasmi nesniedza nekādu atvieglojumu. Uzminiet, kas notika desmit minūtes pēc orgasma! Situāciju glābt varēja tikai vēl viens orgasms. Un bija tak jāpilda ari mājasdarbi!

4

Ļaužu izsalkums uz Bahia de Darzvin >

klāja vēl nebija izmisīgs. Visu zarnas, ieskaitot *Kazahas zarnas, vēl apstrādāja pēdējās sagremojamās molekulas no iepriekšējā pēcpusdienā ieturētās maltītes. Neviens vēl nepatērēja pats sava ķermeņa daļas, izdzīvojot līdzīgi Galapagu dižrupučiem. Kankabono meitenes jau labi zināja, kas ir bads. Citiem tas būs jaunatklājums.

Un vienīgie cilvēki, kam bija nācies sasprindzināt spēkus, nevis tikai visu laiku gulēt, bija Mērija Hepberna un kapteinis. Kankabono meitenes neko nesaprata ne no kuģa, ne no okeāna, ne no viņām sacītā, jo tas nebija kankabono valodā. Hisako bija kataleptiskā stāvokli. Selīna bija akla, un *Veits mira nost. Tādējādi diviem atlikušajiem nācās stūrēt kuģi un rūpēties par *Veitu.

Pirmās nakts laikā viņi bija vienojušies, ka Mērija stūrēs dienā, kad saule nepārprotami paudīs, kur ir austrumi, no kurienes viņi bēga, un kur rietumi ar Baltrā gaidāmo mieru un pārpilnību. Un ka nakti stūrēs kapteinis, vadoties pēc zvaigznēm.

Tam, kurš nestūrē, vajadzēja kavēt laiku *Veitam un pēc iespējas pastarpām nosnausties. Tās nudien bija garas maiņas. Taču šis mocības jau nevarēja ievilkties, jo, pēc kapteiņa aprēķiniem Baltra atradās apmēram četrdesmit stundu brauciena attālumā no Gvajakilas.

Ja viņiem jelkad būtu izdevies sasniegt Baltru, viņi būtu atklājuši, ka vēl viena pa gaisa pastu pienākusi dagonīta bandrole ir likvidējusi visas turienes celtnes un iedzīvotājus.

Cilvēki tais senajos laikos bija tik vaislīgi, ka šādiem parasto ieroču sprādzieniem nebija tikpat kā nekādu ilgtermiņa bioloģisku seku. Pat pēc visilgākajiem kariem allaž palika pāri daudz laužu. Bērnu allaž dzima tik daudz, ka šie nopietnie mēģinājumi vardarbīgā ceļā samazināt iedzīvotāju skaitu bija lemti neveiksmei. Ja neskaita kodoluzbrukumus Hirosimai un Nagasaki, šo sprādzienu iespaids uz cilvēci nebija pastāvīgāks kā Bahi'a de Darzuin iespaids uz jūru, kad tas, neatstādams pēdas, vienā laidā šķēla viļņus.

Cilvēces spēja strauji atveseļoties ar bērnu palīdzību loti daudzus cilvēkus rosināja domāt par sprādzieniem kā par

šovbiznesu, kā par augsti teatralizētām pašizpausmes formām un neko citu.

Tomēr tas, ko cilvēcei, izņemot sīciņo Santa Rozālijas koloniju, bija lemts drīzumā zaudēt, bija tas pats, ko jūra nemūžam nevarēja zaudēt, kamēr vien tā sastāvēja no ūdens: spēja pašai atveseļoties.

Visām cilvēces vainām bija lemts drīz vien kļūt gauži pastāvīgām. Un tad jaudīgās sprāgstvielas vairs nebūs tikai šovbiznesa piederumi.

Jā, un ja cilvēce būtu turpinājusi dziedēt pašas sev cirstās brūces ar pārošanās palīdzību, tas stāsts, ko es grasos stāstīt par Santa Rozālijas koloniju, būtu traģikomēdija ar plātīgo un nekompetento kapteini Ādolfu fon Kleistu galvenajā lomā. Tās darbības laiks būtu nevis miljons gadi, bet gan tikai daži mēneši, jo kolonisti nemaz nebūtu kļuvuši par kolonistiem. Viņi būtu uz vientuļas salas izmesti cilvēki, kurus drīz vien kāds atrastu un izglābtu.

Starp viņiem būtu arī apkaunējies kapteinis, vienīgais atbildīgais par visām nedienām.

Tomēr pēc pirmās nakts jūrā kapteinis vēl spēja ticēt, ka viss ir kārtībā. Drīz bija jāpienāk brīdim, kad Mērija Hepberna stāsies viņa vietā pie stūres un viņš tai dos šādus rīkojumus: - Turieties, lai saule visu rītu būtu aiz muguras un visu pēcpusdienu priekšā. - Par savu vissvētāko uzdevumu kapteinis uzskatīja pasažieru cieņas iegūšanu. Tie bija redzējuši viņu visbriesmīgākajā stāvoklī. Līdz tam laikam, kad viņi piestās Baltrā, viņš cerēja, ka visi būs viņa dzērumu aizmirsuši un stāstīs visiem un katram, ka viņš ir izglābis to dzīvības.

Tas bija vēl viens triks, uz ko ļaudis bija spējīgi agrāk, bet nu vairs ne: savās galvās priecāties par notikumiem, kas vēl nemaz nebija notikuši un varbūt vispār nenotiks. Manai mātei tas labi padevās. Kādu dienu tēvs pārstāšot rakstīt zinātnisko

fantastiku un rakstīšot ko tādu, ko vēlas lasīt daudz vairāk laužu. Un tad mēs dabūšot jaunu māju skaistā pilsētā, elegantas drēbes, un tādā garā. Viņa noveda mani neizpratnē, kāpēc Dievs vispār tik loti pūlējies, radīdams realitāti.

Kā paustu Mandarakss:

Iedomas ir tikpat jaukas kā daudzi ceļojumi - un daudz lētākas!

Džordžs Viljams Kērtiss (1824-1892)

Tā kapteinis tur stāvēja, puskails uz Bahi'a de Darzvin komandtiltiņa, bet savās iedomās viņš atradās Manhatanas salā, turpat, kur šā vai tā bija lielākā daļa viņa naudas un daudzi draugi. Viņš grasījās no Baltras kaut kā tur aizkļūt un nopirkt jauku dzīvokli Parka avēnijā, un - pie velna visu Ekvadoru!

Un nu iejaucās īstenība. Lēca loti īsta saule. Ar sauli bija neliela ķibele. Kapteinis visu nakti bija iztēlojies, ka brauc taisni uz rietumiem, un tas nozīmēja, ka saulei bija jālec taisni aiz muguras. Šī konkrētā saule bija aiz muguras, bez šaubām, tomēr arī visai krietni labā borta pusē. Tad nu viņš grieza kuģi pa kreisi, līdz saule atradās tur, kur tai jāatrodas. Viņa lielās smadzenes, kas bija atbildīgas par nule izlaboto kļūdu, mierināja dvēseli, ka tā bijusi tikai niecīga un loti nesena novirze un gadījusies tāpēc, ka saullēkts apdzēsis zvaigznes. Viņa lielās smadzenes vēlējās ne tikai pasažieru, bet arī viņa paša dvēseles cieņu. Smadzenēm bija pašām sava dzīve, un pienāks laiks, kad viņš tiešām mēģinās tās atlaist no darba par maldināšanu.

Tomēr līdz tam laikam vēl bija jāpaiet piecām dienām.

Viņš joprojām paļāvās uz savām smadzenēm, kad devās uz kuģa otru galu uzzināt, kā jūtas "Vilards Flemings", un, saskaņā ar plānu, palīdzēt Mērijai nogādāt viņu ēnā, gaitenī starp

virsnieku kajītēm. Es nelieku zvaigznīti pirms Vilarda Fleminga vārda, jo šāda indivīda nemaz nebija - tāpēc viņš nevarēja nomirt.

Un kapteini tik maz interesēja Mērija Hepberna kā cilvēks, ka viņš pat nezināja, kāds ir viņas uzvārds. Viņš domāja, ka tas ir Kaplane, jo Kaplan bija uzšūts uz viņas valkātā kājnieku tērpa, kara pārpalikuma, kreisās krūškabatas. Tagad šis krekls bija *Veitam spilvena vietā.

Arī *Veits bija pārliecināts, ka viņas uzvārds ir Kaplane, lai cik bieži viņa to labotu. Naktī viņš bija daudzinājis: - Jūs, ebreji, esat īsti izdzīvotāji.

Mērija bija atbildējusi: - Arī jūs esat izdzīvotājs, Vilard.

-   Jā, - viņš atteica, - kādreiz es domāju, ka esmu tāds, misis Kaplane. Tagad es vairs neesmu par to drošs. Man liekas, katrs, kas vēl nav miris, ir izdzīvotājs.

-   Nu, nu, - viņa sacīja, - parunāsim par kaut ko patīkamāku. Parunāsim par Baltru.

Tomēr viņa smadzeņu apgāde ar asinīm šķita uz brīdi noregulējusies, tāpēc *Veits turpināja savu domu. Viņš pat viegli, skābeni iesmējās. Un teica: - Ir milzums cilvēku, kas plātās, kādi viņi ir izdzīvotāji, it kā tas būtu kaut kas īpašs. Bet vienīgais cilvēks, kas to nevarētu apgalvot, ir līķis.

-   Nu, nu, - sacīja Mērija.

Kad kapteinis pēc saullēkta piebiedrojās Mērijai un *Veitam, Mērija bija tikko piekritusi precēties ar *Veitu. Viņš bija Mēriju nokausējis. Bija tā, it kā viņš visu nakti būtu lūdzies pēc ūdens malka un viņa beidzot būtu to viņam atvēlējusi. Ja nu viņš tik briesmīgi gribēja saderināties, un saderināšanās bija vienīgais, ko Mērija varēja viņam sniegt, tad viņa piekrita - lai nu tā būtu.

Viņa nebūt negaidīja, ka tik strauji nāksies šo solījumu pildīt; domāja, ka varbūt vispār nenāksies. Viņai neapšaubāmi

bija paticis viss, ko "Flemings" par sevi bija stāstījis. Naktī viņš bija atklājis, ka Mērija ir distanču slēpošanas entuziaste. Viņš bija sirsnīgi atsaucies, ka nekad neesot bijis laimīgāks, kā atrazdamies uz slēpēm tīra sniega klajumos, aizsalušu ezeru un mežu klusumā. Nekad mūžā viņš nebija stāvējis uz slēpēm, toties bija reiz apprecējis un izputinājis kādas slēpošanas bāzes īpašnieka atraitni Nūhempšīras Baltajos kalnos. Viņš bija savaldzinājis to pavasarī un atstājis postā un nabadzībā vēl pirms zaļās lapas pārtapa oranžās, dzeltenās, sarkanās un brūnās.

Mērija nemaz nebija saderinājusies ar cilvēku, viņas līgavainis bija īsta kolāža.

Mērijas lielās smadzenes mierināja viņu, ka šī saderināšanās nemaz nav jāuztver tik nopietni, jo viņi nekādi nevar apprecēties, kamēr nav nonākuši Baltrā, un "Vilardu Flemingu", ja viņš tad vēl būs dzīvs, vajadzēs nekavējoties ievietot reanimācijas nodaļā. Viņa domāja, ka vēl ir daudz laika, lai izlocītos no saderināšanās.

Tāpēc viņa neuztvēra sevišķi nopietni brīdi, kad *Veits uzrunāja kapteini: - Man ir brīnišķīgi jaunumi. Misis Kaplane piekrita kļūt par manu sievu. Es esmu vislaimīgākais cilvēks pasaulē.

Tagad liktenis izspēlēja ar Mēriju tādu joku, kas bija tikpat straujš un loģisks kā manis giljotinēšana Malmes kuģu būvētavā. - Jums ir paveicies, - sacīja kapteinis. - Kā šā kuģa kapteinim starptautiskajos ūdeņos man ir juridiskas tiesības jūs salaulāt. Mani mīļie, - viņš iesāka, - mēs esam šeit sapulcējušies Dieva priekšā… - Un pēc divām minūtēm viņš bija darījis "Vilardu Flemingu" un "Mēriju Kaplani" par vīru un sievu.

5.

KĀ paustu Mandarakss:

Zvēresti ir tikai vārdi, vārdi - tikai vējš.

Semjuels Batlers (1612-1680)

Un Mērija Hepberna Santa Rozālijas salā iemācīsies no Mandaraksa šo un simtiem citu citātu. Tomēr, gadiem ritot, vina sāka uztvert savu laulību ar "Vilardu Flemingu" arvien nopietnāk, lai gan viņas otrais vīrs bija nomiris ar smaidu uz lūpām pāris minūtes pēc tam, kad kapteinis bija viņus salaulājis. Kad viņa jau bija veca, veca tantiņa, salīkusi un bezzobaina, viņa mēdza spalvainajai Akiko sacīt: - Es esmu pateicīga Dievam, ka viņš man ir devis divus brīnišķīgus vīrus. - Ar to viņa domāja Roju un "Vilardu Flemingu". Tādējādi viņa pauda arī to, ka nav sevišķi augstās domās par kapteini, kas tad jau bija vecs, vecs vīrs, un visu salas jaunāko iemītnieku, izņemot Akiko, tēvs vai vecaistēvs.

Akiko bija vienīgā no jaunajiem kolonistiem, kas ar interesi klausījās stāstus par dzīvi kontinentā, sevišķi mīlas stāstus. Tad nu Mērija mēdza atvainoties, ka viņai ir tik maz mīlas stāstu no pašas pieredzes. Viņas vecāki katrā ziņā loti mīlējuši viens otru, viņa stāstīja, un Akiko patika klausīties, kā viņi skūpstījuši un apskāvuši viens otru līdz pašam galam.

Mērija smīdināja Akiko arī ar jancīgo mīlas sakaru, ja to vispār tā varēja saukt, kas viņai reiz gadījās ar kādu atraitni, Robertu Voicehoviču, kas pirms Iliumas vidusskolas slēgšanas bija tās angļu valodas nodaļas pārzinis. Viņš bija vienīgais, kas vēl bez Roja un "Vilarda Fleminga" jebkad lūdzis viņas roku.

Stāsts bija šāds:

Roberts Voicehovičs sācis viņai zvanīt un aicināt uz tikšanos jau divas nedēļas pēc Roja bērēm. Viņa atteica un lika manīt, ka vēl ir daudz par agru sākt domāt par randiņiem.

Viņa darīja visu, ko spēja, lai atvēsinātu Voicehoviču, bet tas tik un tā kādu pēcpusdienu ieradās pie viņas mājās, lai gan viņa bija teikusi, cik loti vēlas būt viena. Viņš piebrauca pie mājas brīdī, kad Mērija pļāva mauriņu. Viņš lūdza izslēgt zāles pļāvēju un tad strauji izgrūda bildinājumu.

Mērija aprakstīja Akiko viņa mašīnu, un Akiko smējās arī par to, lai gan nekad mūžā nebija redzējusi un arī turpmāk neredzēja nevienu automobili. Roberts Voicehovičs brauca ar jaguāru, kas sākumā bijis loti skaists, bet nu šofera pusē bija vienās buktēs un nobrāzumos. Auto viņam bija uzdāvinājusi sieva, gulēdama uz nāves gultas. Viņas vārds bija *Dorisa, un Akiko nosauca vienu no savām spalvainajām meitām par Dorisu tikai šā stāsta dēļ.

*Dorisa Voicehoviča bija mantojusi nelielu bagātību, un viņa nopirka Robertam jaguāru, savdabīgi pateikdamās par to, ka viņš bijis labs vīrs. Viņi bija izaudzinājuši dēlu, ko sauca Džozefs. Viņš bija dauzoņa. Viņš sadauzīja skaisto jaguāru, kamēr māte vēl bija dzīva. Džozefu uz gadu ielika cietumā - par braukšanu alkohola reibumā.

Te nu atkal darbojas mūsu vecais draugs, smadzeņu sama- zinātājs alkohols.

Roberts izteica bildinājumu vienīgajā svaigi pļautajā mauriņā šai apvidū. Apkārtējie pagalmi pamazām aizauga, jo visi kaimiņi bija pārvākušies uz citurieni. Un visu laiku, kamēr Voicehovičs runāja, liels zeltainais retrīvers rēja uz viņiem un centās izlikties draudīgs. Tas bija Donalds, suns, kas bija sniedzis lielu mierinājumu Rojam viņa dzīves pēdējos mēnešos. Pat suņiem tolaik bija vārdi. Donalds bija suns. Roberts bija cilvēks. Un Donalds bija nekaitīgs. Viņš nekad nevienam nebija iekodis. Viņš gribēja tikai un vienīgi, lai kāds aizsviež viņam sprunguli, ko atnest atpakaļ, un tad atkal aizsviež sprunguli, lai

viņš atkal atnestu to atpakaļ, un tādā garā. Donalds, maigi izsakoties, nebija sevišķi gudrs. Viņš nemūžam nebūtu sarakstījis Bēthovena Devīto simfoniju. Kad Donalds gulēja, viņš bieži iesmilkstējās un viņa pakaļkājas noraustījās. Viņš sapņoja par skriešanu pakal sprunguļiem.

Robertam bija bail no suņiem - tāpēc, ka bērnībā, kad Robertam bija tikai pieci gadi, viņam un mātei reiz uzbruka dobermanpinčers. Robertam nebija iebildumu pret suņiem, kamēr tuvumā bija kāds, kas tos pazina un prata apvaldīt. Bet tiklīdz viņu atstāja vienu ar suni, lai cik maziņu, viņš svīda un drebēja un mati viņam saslējās stāvus. Tāpēc viņš loti centās izvairīties no šādām situācijām.

Taču viņa bildinājums tik ļoti pārsteidza Mēriju Hepbernu, ka viņa apraudājās, - mūsdienās nevienam nekas tāds vairs nemēdz gadīties. Viņa bija tik samulsusi un apjukusi, ka aizlauztā balsī atvainojās un ieskrēja mājā. Viņa negribēja būt precējusies ne ar vienu, izņemot Roju. Kaut arī Rojs bija miris, viņa tik un tā gribēja būt precējusies tikai ar viņu.

Tādējādi Roberts palika mauriņā viens ar Donaldu.

Ja Roberta lielās smadzenes būtu bijušas kaut kam derīgas, tās būtu viņam likušas noteiktā solī doties uz mašīnu, vienlaikus nicīgi uzkliedzot Donaldam "klusu!" un "mājās!", un tādā garā. Bet viņš pagriezās un bēga. Viņa smadzenes bija tik defektīvas, ka lika paskriet garām paša mašīnai, Donaldam lēkšojot pakal, - un viņš šķērsoja ielu, un pretējā pagalmā uzrāpās ābelē pie tukšas mājas, kas piederēja ģimenei, kura bija pārvākusies uz Aļasku.

Tad nu Donalds sēdēja zem koka un rēja uz viņu.

Roberts nosēdēja kokā veselu stundu, baidīdamies kāpt zemē, kamēr Mērija, brīnīdamās, kāpēc Donalds tik ilgi un monotoni rej, iznāca ārā un viņu izglāba.

Kad Roberts nokāpa lejā, viņam palika nelabi no bailēm un riebuma pret sevi. Viņš tiešām apvēmās. Pēc tam - un viņš bija nošļakstījis pats savas kurpes un bikšu galus - viņš, zobus griezdams, izmocīja: - Es neesmu vīrietis. Es vienkārši neesmu vīrietis. Es, protams, nekad vairs tevi netraucēšu. Es vispār nevienu sievieti nekad vairs netraucēšu.

Un es atstāstu šo Mērijas stāstu tieši šobrīd tāpēc, ka kapteinis Ādolfs fon Kleists būs tikpat zemās domās par savu vērtību pēc tam, kad piecas dienas un piecas naktis būs kūlis okeānu putās, neatrazdams ne pašu mazāko saliņu.

Viņš bija novirzījies uz ziemeļiem - pārāk tālu uz ziemeļiem. Tātad mēs visi bijām novirzījušies uz ziemeļiem - pārāk tālu uz ziemeļiem. Es, protams, nebiju izsalcis, tāpat kā Džeimss Veits, kas lejā, kambīzes saldētavā, bija sasalis ledū. Kaut arī kambīzē bija izskrūvētas spuldzītes un pat izdīrāti iluminatori, to tomēr varēja apgaismot, kaut arī maķenīt spokaini, - ar elektrisko plīšu un krāšņu sildelementiem.

Jā, un arī santehnika joprojām darbojās. Joprojām visos krānos bija pulka ūdens, gan karsta, gan auksta.

Tāpēc neviens necieta slāpes, lai gan visi noteikti bija izbadējušies. Kazaha, Selīnas kuce, bija kaut kur pazudusi, un es vairs nelieku zvaigznīti viņas vārda priekšā, jo viņa bija mirusi. Kankabono meitenes bija suni nozagušas, kamēr Selīna gulēja, un nožņaugušas to ar kailām rokām, un nodīrājušas un izlodājušas to bez jelkādiem darbarīkiem, tikai ar zobiem un nagiem. Viņas bija izcepušas Kazahu krāsnī. Neviens cits vēl nezināja, ka viņas to ir izdarījušas.

Kazaha šā vai tā bija sākusi pārtikt pati no savas miesas. Nokaušanas brīdī no viņas jau bija palikuši kauli un āda.

Ja viņa būtu tikusi līdz Santa Rozālijai, viņai tik un tā nebūtu diez kādas nākotnes - pat tad, ja tur neticamā kārtā atrastos vīriešu kārtas suns. Galu galā viņa bija sterilizēta. Vienīgais, ko viņa būtu varējusi paveikt tādu, kam paliktu kāds iespaids vēl pēc viņas nāves, būtu sniegt spalvainajai Akiko, kurai drīz bija jāpiedzimst, agras bērnības atmiņas par suni. Pat vislabākajos apstākļos Kazaha nebūtu nodzīvojusi līdz citu bērnu piedzimšanai uz salas, lai tie varētu viņu glaudīt un redzēt, kā viņa luncina asti, un tādā garā. Viņu atmiņās nebūtu suņa reju, jo Kazaha nekad nerēja.

6.

Lai neviens nesāktu raudāt, man tagad par Kazahas priekšlaicīgo nāvi jāsaka šādi vārdi: - Nūja, viņa šā vai tā nebūtu sarakstījusi Bēthovena Devīto simfoniju.

To pašu es tagad saku par Džeimsa Veita nāvi: - Nūja, viņš šā vai tā nebūtu sarakstījis Bēthovena Devīto simfoniju.

Es neesmu pats izgudrojis šo sājo komentāru par to, cik maz lielākā dala no mums savā dzīvē paveiks, lai cik ilgi dzīvotu. Es to pirmoreiz dzirdēju zviedriski sacītu kādās bērēs, kad vēl biju dzīvs. Līķis šai konkrētajā apbedīšanas rituālā bija kāds truls un neieredzēts kuģu būvētavas priekšstrādnieks, ko sauca Pērs Olafs Rozenkvists. Viņš bija miris jauns, pareizāk sakot, vecumā, ko tais laikos uzskatīja par jauniem gadiem, jo, tāpat kā Džeimss Veits, bija mantojis defektīvu sirdi. Es aizgāju uz bērēm kopā ar kādu kolēģi, metinātāju, ko sauca Hjalmars Arvīds Bostrēms, lai gan tam, protams, nav dižas nozīmes, kā kuru sauca pirms miljons gadiem. Kad mēs atstājām baznīcu, Bostrēms man sacīja: - Nūja, viņš šā vai tā nebūtu sarakstījis Bēthovena Devīto simfoniju.

Es jautāju, vai šis drūmais joks ir viņa garadarbs, un viņš atteica, ka nē, viņš to dzirdējis no sava vācu vectētiņa, kas bijis par kritušo apbedīšanu atbildīgs virsnieks Rietumu frontē Pirmā pasaules kara laikā. Bieži gadījās, ka zaldāti, kam bija niecīga šā darba pieredze, mēdza sākt filozofiski vāvuļot par to vai šo līķi, kuram sejā nupat bija jāsāk grūst smiltis, - gudrodami, ko viņš būtu paveicis, ja nebūtu miris tik jauns. Veterāniem bija it plašs cinisku teicienu arsenāls, ko iebilst šādiem rekrūšiem, domātājiem, un viens no teicieniem bija: "Neuztraucies par to. Viņš šā vai tā nebūtu sarakstījis Bēthovena Devīto simfoniju."\

Pēc tam, kad es pats jaunos gados biju apbedīts Malmē, nieka sešus metrus no Pēra Olafa Rozenkvista, Hjalmars Arvīds Bostrēms, atstādams baznīcu, par mani sacīja: - Nūja, Leons šā vai tā nebūtu sarakstījis Bēthovena Devīto simfoniju.

Jā, un es atcerējos šo komentāru, kad kapteinis fon Kleists rāja Mēriju par to, ka viņa apraudāja cilvēku, kuru viņi uzskatīja par Vilardu Flemingu. Viņi bija jūrā vēl tikai divpadsmit stundas, un kapteinis joprojām jutās neapšaubāmi pārāks par Mēriju un vispār gandrīz visiem cilvēkiem.

Izstāstījis viņai, kā turēt kuģi uz rietumu kursa, viņš piebilda: - Kāda jēga raudāt par pilnīgi svešu cilvēku? Cik saprotu no jūsu teiktā, viņam nebija radinieku un viņš vairs nebija iesaistīts nekādā jēdzīgā darbā, tātad - kāpēc jāraud?

Šis man būtu bijis varen piemērots brīdis, paliekot neredzamam, dobji paziņot: - Viņš noteikti nebūtu sarakstījis Bēthovena Devīto simfoniju.

Tad kapteinis centās pajokot, bet viņa vārdi sevišķi neizklausījās pēc joka: - Kā šā kuģa kapteinis, - viņš teica, - es pavēlu jums raudāt tikai tad, kad ir kaut kas, par ko raudāt. Tagad nav nekā, par ko raudāt.

-   Viņš bija mans vīrs, - sacīja Mērija. - Es izvēlos loti nopietni uztvert jūsu vadīto ceremoniju. Ja labpatīk, jūs, protams, varat smieties. - Veita jautājums pēkšņi atkal kļuva aktuāls. Viņš vēl nebija ielikts ledusskapī. - Viņš daudz deva šai pasaulei, un viņam vēl būtu bijis daudz, ko dot, ja vien mēs būtu viņu izglābuši.

-   Ko tad tik brīnišķīgu šis cilvēks pasaulei deva? - jautāja kapteinis.

-   Viņš zināja par vēja ģeneratoriem vairāk nekā jebkurš cits visā pasaulē, - viņa sacīja. - Viņš teica, ka mēs varētu slēgt visas ogļraktuves un urāna šahtas - ka ar vēja ģeneratoriem vien visaukstākās pasaules daļas varētu piesildīt, lai tur justos silti kā Floridā, kā Maiami. Viņš bija arī komponists.

-   Tiešām? - sacīja kapteinis.

-               Jā, - teica Mērija, - viņš bija komponējis divas simfonijas.

-   Ņemot vērā, ko es pirmīt teicu, šī detaļa man likās pikanta: ka Veits savas pēdējās šīszemes dzīves nakti bija uzdevies par divu simfoniju autoru. Mērija turpināja, ka pēc atgriešanās mājās viņa noteikti aizbraukšot uz Mūsdžo un sameklēšot šis simfonijas, kas nekad nav atskaņotas, un mēģināšot sadabūt orķestri pirmatskaņojumam.

-  Vilards bija tik pieticīgs cilvēks, - nobeidza Mērija.

-  Tā izskatās gan, - atteica kapteinis.

Vienu simtu un astoņas stundas vēlāk kapteinis konstatēs, ka viņam jāiztur sīva reputācijas sāncensība ar šo pieticīgo pa- raugcilvēku. - Ja Vilards vēl būtu dzīvs, - sacīja Mērija, - viņš skaidri zinātu, kas tagad jādara.

Kapteinis bija pilnīgi zaudējis pašcieņu, un, lai gan viņam bija lemti vēl trīsdesmit dzīves gadi, viņš nekad vairs to neatguva. Vai tā nav īsta traģēdija? Viņam nācās pazemīgi samierināties ar Mērijas izsmieklu. - Es pieņemu jebkādus ierosinājumus, - viņš sacīja. - Tikai pasakiet man, ko brīnišķīgais Vilards būtu darījis, un es ļoti labprāt darīšu to pašu.

Tobrīd viņš jau bija atlaidis no darba savas smadzenes un stūrēja kuģi, tikai dvēseles padomu vadīts, griezdams kuģi šādā virzienā un tādā, un atkal otrādi. Pat kabatas lakata lieluma saliņa būtu likusi kapteinim pateicībā apraudāties. Un, jā, atkal un atkal saule, te taisni priekšā, te pa labi, te pa kreisi, te aiz muguras, - laidās jūrā.

Apakšklājā Selīna Makintoša sauca savu suni: - Ka-za-ha! Ka-za-ha! Vai kāds ir redzējis manu suni?

Mērija atsaucās: - Te, augšā, viņa nav! - Un tad, mēģinot iztēloties, ko būtu darījis Vilards, viņai ienāca prātā, ka Mandarakss, būdams pulkstenis un tulks, vienlaikus varētu būt arī rācija. Viņa teica, lai kapteinis mēģina ar to saukt pēc palīdzības.

Kapteinis nezināja, ka šis aparāts ir Mandarakss. Viņš bija domājis, ka tas ir Gokubi, un viņa mājā Kito arī kādā atvilktnē bija Gokubi, blakus apročpogām, kaklasaišu adatām un rokas pulksteņiem. Iepriekšējos Ziemassvētkos to viņam bija uzdāvinājis brālis, bet viņš nebija radis tam pielietojumu. Viņam tā bija tikai kārtējā mantiņa, bet tik daudz viņš zināja: tā noteikti nebija rācija.

Tagad viņš svārstīja rokā to, ko uzskatīja par Gokubi, un sacīja Mērijai: - Esmu gatavs šķirties no savas labās rokas, ja šitas krāms izrādīsies rācija. Es varu galvot, ka pat svētais Vilards Flemings nevarētu ar Gokubi nedz nosūtīt, nedz saņemt kādu ziņojumu.

-  Varbūt jūs varētu vairs tik droši negalvot par visu! - atcirta Mērija.

-  Tāda doma man arī bija ienākusi prātā, - atteica kapteinis.

-  Tad sūtiet SOS signālu! - teica Mērija. - Sliktāk taču no tā nebūs.

-  Sliktāk noteikti nebūs, - teica kapteinis. - Misis Fleminga, jums pilnīga taisnība. Sliktāk no tā noteikti nebūs. - Viņš runāja Mandaraksa sīciņajā mikrofonā, atkārtodams pirms miljons gadiem starptautiski pieņemto kuģa palīgā saucienu: - Mayday, Mayday, Mayday, - viņš skandēja.

Tad viņš turēja Mandaraksa ekrānu tā, lai viņi abi ar Mēriju varētu izlasīt jebkuru atbildi, kas tur parādītos. Gadījās tā, ka viņi bija pieslēguši to aparāta intelekta dalu, kuras nebija Gokubi, - to, kura zināja daudzus jo daudzus citātus par jebkuru iedomājamu tēmu, ieskaitot maija mēnesi. Mazajā ekrāniņā parādījās šādi pilnīgi neizprotami vārdi:

Izlaidīgā maijā, kizils un kastaņa, ziedošs jūdaskoks,

Lai viņu ēd, lai viņu lauž, lai viņu dzer

Čukstu pavadībā…*

T. S. Eliots (1888-1965)

* Rindas no dzejoļa "Gerontijs", atdzejojis Dzintars Sodums.

7.

Kādu brīdi kapteinis un Mērija ticēja, ka viņi ir raduši kontaktu ar pārējo pasauli, lai gan nemūžam atbilde uz SOS signālu nevarētu nākt tik ātri un tik literārā formā.

Tad nu kapteinis sauca atkal: - Mayday! Mayday! Šeit runā Bahia de Darzvin, koordinātas nezināmas. Vai jūs mani uztverat?

Mandarakss atbildēja šādi:

Ij nākamgad maijs taču gaidāms jauks,

Būs divdesmit četri mums gadi.

A. E. Hausmans (1859-1936)

Tad gan tapa skaidrs, ka vārds May izsauc citātus no paša aparāta. Kapteinis bija neizpratnē. Viņš joprojām domāja, ka tas ir Gokubi, bet šis laikam bija drusku uzlabots modelis, salīdzinot ar to, kas viņam mājās. Tā viņam likās! Viņš pieķērās faktam, ka ir saņēmis atbildes uz vārdu "maijs". Tad nu viņš izmēģināja "jūniju".

Un Mandarakss atbildēja:

Jūnijs plosās itin visur.

Oskars Hammersteins II (1895-1960)

-   Oktobris! Oktobris! - kliedza kapteinis.

Un Mandarakss atbildēja:

Bij debesis pelnaini dzidras,

Un lapas kalta un vīta,

Arvien sausākas tapdamas, vīta;

Bij vientulīgs oktobra vakars - Mans neaizmirstamākais gads.

Edgars Alans Po (1809-1849)

Tad nu ar Mandaraksu viss bija skaidrs, kaut ari kapteinis to joprojām uzskatīja par Gokubi. Un Mērija pavēstīja, ka nebūs sliktāk, ja viņa uzkāps novērošanas platformā palūkot, vai nav kas redzams.

Pirms viņa kāpa augšā, viņa tomēr vēlreiz iedzēla kapteinim. Viņa lūdza to nosaukt salu, kuru viņa varētu drīzumā ieraudzīt. Ar to kapteinis bija aumaļām nodarbojies trešajā brauciena dienā - minējis salas, kuras atrodoties tieši priekšā un teju parādīšoties pie apvāršņa. - Turiet acis rokā, ka nepalaižam garām San Kristobalu! Vai varbūt Genovesu - atkarībā no tā, cik tālu dienvidos mēs esam, - tā viņš bija daudzinājis, un vēlāk tai pašā dienā: - Ā, tagad es zinu, kur mēs atrodamies! Kuru katru brīdi mēs ieraudzīsim Huda salu - visā pasaulē vienīgo platspārnu albatrosa ligzdošanas vietu; tas ir arhipelāga lielākais putns. - Un tādā garā.

Starp citu, šie albatrosi ir sastopami vēl šobaltdien un joprojām ligzdo Huda salā. Viņu spārnu plētums sasniedz divus metrus, un viņi kā allaž paliek uzticīgi aviācijas nākotnei. Viņi joprojām domā, ka šī mode tūdaļ pārsitīs citas.

Kad piektā diena slīga pret vakaru, kapteinis klusēja, kad Mērija viņam apjautājās, kuru salu viņš tagad gaida parādāmies pie apvāršņa.

Tad Mērija atkārtoja jautājumu, un kapteinis atbildēja šādi:

-   Araratu.

Kad Mērija uzkāpa novērošanas platformā, es biju pārsteigts, ka viņa neizsaucas izbrīnā par to, kas man tobrīd likās loti dīvaina meteoroloģiska parādība tieši virs kuģa pakaļgala,

un pēc tam vilkās kuģim līdzi. Parādība šķita elektriska pēc dabas, lai gan bija pavisam klusa, varbūt kāda lodveida zibens vai koronas izlādes radiniece.

Bijusi vidusskolas skolotāja skatījās tai tieši virsū, bet nekādi neizrādīja, ka redzētu ko īpašu. Un tad es sapratu, ka tikai es to varu redzēt. Nu es zināju, kas tas ir: zilais tunelis uz Viņpasauli. Tas atkal bija atnācis man pakal.

Es to biju redzējis jau trīs reizes: manas dekapitācijas brīdī un pēc tam Malmes kapsētā, kad zviedru māls smagi plakšķēja uz mana zārka vāka un Hjalmars Arvīds Bostrēms, kas noteikti nemūžam nesarakstītu Bēthovena Devīto simfoniju, sacīja par mani: - Nūja, viņš šā vai tā nebūtu sarakstījis Bēthovena Devīto simfoniju. - Trešā tuneļa parādīšanās notika, kad es pats stāvēju novērošanas platformā - Ziemelatlantijas vētras laikā, šļakatās un putās, augstu turēdams savu nocirsto galvu gluži kā basketbola bumbu.

Zilā tuneļa parādīšanās būtībā nozīmē vienu jautājumu, uz kuru tikai es varu atbildēt: vai man ir beidzot rimusies ziņkārība par to, kāda ir dzīves jēga? Ja ir, tad man tikai jādodas iekšā parādībā, kas atgādināja putekļu sūcējū. Gaisma zilajā tunelī atgādināja to, kuru meta Bahia de Darzvin elektriskās plītis un krāsnis. Ja tunelī tiešām bija vilkme, tā nebūt netraucēja manu nelaiķa tēvu, zinātniskās fantastikas romānu autoru Kilgoru Trautu, kas stāvēja galā un tērzēja ar mani.

Pirmie vārdi, ko tēvs man sacīja, atrazdamies virs Bahi'a de Darzvin pakaļgala, bija šādi: - Nu, manu zēn, vai nav gana būts uz muļķu kuģa? Nāc nu šurp pie papuča! Ja tu šoreiz mani noraidīsi, mani neredzēsi veselus miljons gadus.

Miljons gadus! Ak Dievs, miljons gadus! Viņš nejokoja. Lai cik slikts tēvs viņš būtu bijis, viņš vienmēr turēja solījumus un nekad nebija man apzināti melojis.

Tad nu es spēru mazu solīti uz viņa pusi, bet otru tomēr ne. Es biju kā zilkājainā nirējpelikāna mātīte kāzu dejas sākumā. Tāpat kā kāzu dejas sākumā šis pirmais solis bija kā uzvilkta pulksteņa pirmais tikšķis, kam nevar nesekot nākamie. Es jau biju pārvērties, lai gan vēl atrados tālu no caurules gala. Bahia de Darzvin dzinēju duna kļuva klusāka un tērauda augšklājs tapa caurspīdīgs, tā ka es varēju ieskatīties galvenajā salonā zem tā, kur kankabono meitenes apgrauza savas nevainīgās māsas Kazahas kaulus.

Šis pirmais solis pretī tēvam lika man nodomāt - par indiāņu meitenēm un Mēriju novērošanas platformā man aiz muguras, un Hisako Hiroguči ar tās embriju tualetē, un demoralizēto kapteini ar Selīnu Makintošu uz komandtiltiņa, un līķi milzīgajā ledusskapī - šādu domu: "Kāpēc es vispār kaut brīdi esmu uztraucies par šiem svešiniekiem, šiem baiļu un bada vergiem? Kāds gan viņiem sakars ar mani?"

Kad es vēl nespēru otru soli tēva virzienā, viņš ierunājās:

-   Kusties, Leon! Nav laika fidroties.

-   Bet es vēl neesmu beidzis savus pētījumus, - es protestēju. Es biju izvēlējies pabūt spoks, jo šim amatam piederējās tādas priekšrocības kā spēja lasīt domas, uzzināt patiesību par citu laužu pagātni, redzēt cauri sienām, būt daudzās vietās vienlaicīgi, visos sīkumos izzināt, kā izveidojusies šāda vai tāda dzīves situācija, un gūt pieeju visām cilvēces zināšanām.

-   Tēti… - es teicu. - Dod man vēl piecus gadus!

-   Piecus gadus! - viņš izsaucās. Viņš ņēmās mēdīt trīs iepriekšējās vienošanās, ko biju ar viņu noslēdzis: - "Tikai vēl vienu dieniņu, tēt!", "Vēl tikai mēnesi, papu!", "Vēl pusgadu un viss!"

-   Bet es tagad tik daudz uzzinu par to, kāda dzīve patiesībā ir, kā viss patiesībā notiek un kāpēc tas viss tā notiek! - es sacīju.

-   Nemelo man, - viņš sacīja. - Vai es kādreiz esmu tev melojis?

-   Nekādi nē, - es atbildēju.

-   Nu tad nemelo man, - viņš teica.

-   Vai tu tagad esi dievs?

-   Nē, - viņš teica, - es joprojām esmu tikai tavs tēvs, Leon. Bet nemelo man. Lai cik tu nolūrētu, tu tik un tā sakrāsi vienīgi informāciju. Tikpat labi tu varētu krāt beisbola biļetes vai pudeļu korķus. No visas informācijas, kas tev tagad ir, tu neiz- lobīsi vairāk jēgas kā Mandarakss.

-   Vēl tikai piecus gadiņus, tēti, papuci, tēvs! - es teicu.

-   Ar to tev nebūt nepietiks, lai uzzinātu to, ko tu ceri uzzināt, - viņš teica. - Un tieši tāpēc, manu zēn, es tev dodu goda vārdu: ja tu mani tagad aizraidīsi, es neatgriezīšos veselus miljons gadus. Leon… Leon! - viņš lūdzās. - Jo vairāk tu uzzināsi par cilvēkiem, jo lielāks riebums tevi pārņems. Es cerēju, ka pēc tam, kad daži šķietami gudrākie tavas valsts vīri aizsūtīja tevi grūtā, gandrīz bezgalīgā, šausmīgā un galu galā bezjēdzīgā karā, - ka tad taču tu būsi guvis tādu ieskatu cilvēka dabā, ar ko tev pietiktu visai mūžībai! Vai gan man tev jāsaka, ka tie paši brīnišķīgie dzīvnieki, par kuriem tu, kā izskatās, joprojām vēlies uzzināt vairāk un vairāk, tieši šobrīd ir lepni kā gaiļi par to, ka viņiem ir kaujas gatavībā ieroči, ar kuriem var iznīcināt pilnīgi visu un visus? Vai gan man tev jāsaka, ka šī reiz tik skaistā un auglīgā planēta tagad, no gaisa skatoties, atgādina nabaga Roja Hepberna slimos orgānus, kad viņam izdarīja sekciju, un ka tas, kas izskatās pēc ļaundabīgiem audzējiem, kuri aug tikai augšanas pēc, - ka tās ir tavu mīļoto cilvēku pilsētas? Vai gan man tev jāsaka, ka šie dzīvnieki ir tā piegānījuši itin visu, ka viņi paši vairs nevar iztēloties, kā viņu mazbērni tur varēs dzīvot, ja vispār, - jo tas būs liels brīnums, ja vēl divtūkstošajā gadā, pēc nieka četrpadsmit gadiem, te vēl būs palicis kaut kas, ko ēst vai par ko priecāties? Manu zēn, tāpat kā ļaudis uz šā nolādētā kuģa, viņus visus vada kapteiņi, kam nav ne karšu, ne kompasu un kuriem svarīgākā problēma ik brīdi šķiet tikai viņu pašcieņas nosargāšana.

Viņš joprojām nebija noskuvies - tāpat kā dzīvē. Viņš bija bāls un panīcis - tāpat kā dzīvē. Viņš smēķēja cigareti - kā allaž arī dzīvē. Un viens no iemesliem, kāpēc man bija grūti spert vēl vienu soli uz viņa pusi, bija šāds - viņš man nepatika.

Es biju aizbēdzis no mājām sešpadsmit gadu vecumā, tāpēc ka man bija kauns par viņu.

Ja zilā tuneļa mutē stāvētu eņģelis, nevis mans tēvs, es tūdaliņ būtu lecis iekšā.

Džeimss Veits aizbēga no mājām, tāpēc ka mājinieki visu laiku viņu fiziski sāpināja. Viņš būtu varējis no dzemdību nodaļas doties tieši uz spāņu inkvizīciju: tik izsmalcinātas dažkārt bija mocības, ko viņam izgudroja audžuvecāku lielās smadzenes. Es aizbēgu no sava īstā tēva, kas nekad nebija dusmās pacēlis pret mani roku.

Bet, kad es vēl biju pārāk mazs, lai kaut ko sajēgtu, tēvs bija padarījis mani par savu sabiedroto sazvērestībā, lai aizdabūtu manu māti prom uz visiem laikiem. Viņš mudināja mani ņirgāties kopā ar viņu par mātes vēlmi aizbraukt kaut kur ceļojumā, iedraudzēties ar citiem ļaudīm un aicināt tos ciemos, dažkārt aiziet uz kino vai restorānu. Es piekritu tēvam. Tolaik es ticēju, ka viņš ir pasaules dižākais rakstnieks, jo nevarēju izdomāt neko citu, ar ko lepoties. Mums nebija draugu, mūsu māja bija visnoplukušākā visā apkaimē un mums pat nebija ne televizora, ne automobiļa. Kāpēc gan lai es viņu neaizstāvētu mātes priekšā? Viņam par attaisnojumu gan jāatzīst, ka viņš nekad neapgalvoja, ka būtu kas izcils. Manis paša zaļajā prātiņā bija radusies pārliecība, ka izcilība rodas, visu laiku stūrgalvīgi darot vienu un to pašu, proti, rakstot un smēķējot - un es ar to domāju visu laiku.

Ak, jā, bija vēl kaut kas, ar ko es varēju lepoties, un Kohousā tam bija reāls svars: mans tēvs bija dienējis Savienoto Valstu jūras kājniekos.

Tomēr, kad es sasniedzu sešpadsmit gadu vecumu, es pats biju nonācis pie tādas pašas atziņas, pie kādas mana māte un kaimiņi jau sen bija tikuši: ka tēvs ir derdzīgs neveiksminieks, kura darbi parādās tikai visapšaubāmākajos izdevumos, kas viņam gandrīz neko nemaksā. Es domāju, ka viņš ir kā spļāviens sejā pašai dzīvei, šitā arvien neko nedarīdams, ja neskaita nepārtauktu rakstīšanu un smēķēšanu - es ar to domāju tiešām nepārtrauktu.

Skolā es tolaik biju nesekmīgs visos priekšmetos, izņemot zīmēšanu. Kohousas vidusskolā neviens nebija nesekmīgs zīmēšanā. Tas vienkārši nebija iespējams. Un tad es aizbēgu meklēt savu māti, bet nekad viņu neatradu.

Tēvam bija iznākušas vairāk nekā simt grāmatas un publicēti vairāk nekā tūkstoš stāsti, bet visos savos klejojumos es biju sastapis tikai vienu cilvēku, kas jelkad bija par viņu dzirdējis. Satikšanās ar šādu cilvēku pēc tik ilgiem meklējumiem man radīja tik lielu emocionālu apjukumu, ka, man liekas, es uz kādu laiciņu pa īstam sajuku prātā.

Es nekad nezvanīju tēvam un nebiju pat aizsūtījis nevienu pastkarti. Es nezināju, ka viņš ir miris, iekams pats nebiju miris, un viņš man pirmoreiz parādījās zilā tuneļa uz Viņpasauli ieejā.

Tomēr es viņu cienīju par to vienīgo, ar ko viņš jebkurā gadījumā varēja lepoties: es taču arī reiz biju Savienoto Valstu jūras kājnieks. Tā bija ģimenes tradīcija.

Un parauj kociņš, ja es neesmu kļuvis arī par rakstnieku, tagad pat skribelēdams gluži kā tēvs, bez mazākās zīmes, ka jel kur varētu but kāds lasītājs. Nav neviena lasītāja. Nemaz nevar būt.

Tad nu mēs abi bijām tādi kā zilkājainie nirējpelikāni kāzu dejas laikā un darījām to, kas mums jādara, vienalga, vai mūs ir kāds ievērojis, vai - un tas daudz ticamāk - nav.

Tagad tēvs man no tuneļa sacīja: - Tu esi tieši tāds pats kā tava māte.

-  Kādā ziņā? - es jautāju.

-  Zini, kāds bija viņas mīļākais citāts? - viņš atjautāja.

Es to, protams, zināju, un arī Mandarakss to zināja. Tas ir šīs grāmatas epigrāfs.

-  Tu tici, ka cilvēki ir krietni dzīvnieki, kas galu galā atrisinās visas savas problēmas un padarīs zemi atkal par Ēdenes dārzu.

-  Vai es, lūdzu, varētu viņu redzēt? - es jautāju. Es zināju, ka viņa ir kaut kur tuneļa otrā galā, ka viņa ir mirusi. Tas bija mans pirmais jautājums tēvam pēc tam, kad pats biju nomiris: - Vai tu zini, kas noticis ar māti? - Pirms dienesta Savienoto Valstu jūras kājniekos, es biju viņu meklējis visur.

-  Vai tā tev blakus ir māte? - es jautāja. Zilais tunelis bija nemierīgā peristaltiskā stāvoklī. Tā locīšanās brīžiem man Jāva ieskatīties dziji iekšā. Šai trešajā tēva parādīšanās reizē es tunelī ieraudzīju sievieti un nodomāju, ka tā varbūt ir māte - bet nekā.

-  Tā esmu es, Naomi Tarpa, Leon! - sieviete man uzsauca. Tā bija kaimiņiene, kura pēc manas īstās mātes aizbraukšanas kādu laiciņu pūlējās viņu aizvietot. - Es esmu misis Tarpa, - viņa sauca. - Tu taču mani atceries, vai ne, Leon? Nāc tik droši iekšā, tāpat kā tu tolaik nāci pa manas virtuves durvīm! Esi nu labs puika. Tu taču negribi palikt tur ārā vēl miljons gadus.

Es paspēru vēl vienu solīti uz ieejas pusi. Bahia de Darmin pārvērtās par fantastisku zirnekļu tiklu pinumu. Zilais tunelis kļuva par tikpat vielisku un sajūtamu satiksmes līdzekli kā Malmes tramvajs, ar kuru es agrāk ik dienas braucu uz kuģu būvētavu un atpakaļ.

Bet tad kaut kur augšā aiz manis, Bahia de Darzvm gaisīgajā novērošanas platformā atskanēja kluss troksnis; tur kāds blāvs rēgs, proti, Mērija, kaut ko sauca, atkal un atkal. Es nodomāju, ka viņai laikam uznākusi kāda lēkme. Es nevarēju izšķirt vārdus, bet tonis bija tāds, it kā viņai būtu iešauts vēderā.

Man vajadzēja zināt, ko viņa saka, tāpēc es spēru divus solus atpakaļ un pagriezos, un uzlūkoju viņu. Viņa raudāja, viņa smējās. Viņa bija noliekusies pāri tērauda margai tā, ka izskatījās ar galvu uz leju, un sauca kapteinim, kas stāvēja uz komandtiltiņa: - Zeme! Hei! Zeme! Lai slavēts Dievs! Augstais Dievs! Zeme! Zeme!

Mērija Hepberna bija ieraudzījusi santa

Rozālijas salu. Kapteinis, protams, nekavējoties stūrēja turp, cerībā, ka atradīs tur cilvēkus - vai vismaz dzīvniekus, ko viņš un pārējie varētu cept un ēst.

Palika jautājums, vai es te vēl būšu, lai redzētu, kas notiks tālāk. Kas man būtu jāmaksā, lai apmierinātu ziņkārību par to, kāds būs šo kuģinieku liktenis, - cena bija nepārprotama: turpināt spokoties uz zemes vēl miljons gadus, bez amnestijas iespējas.

Lēmumu manā vietā pieņēma Mērija Hepberna jeb "misis ", kuras gaviles novērošanas platformā bija tik ilgi noturējušas manu uzmanību, ka, atskatījies uz tuneli, es to vairs neredzēju.

Nu es esmu izcietis savu tūkstoš milleniumu sodu. Esmu pilnībā atmaksājis savu parādu sabiedrībai vai sazin kam. Kuru katru bridi es gaidu atkal parādāmies zilo tuneli. Protams, es loti labprāt iekāpšu tā mutē. Te vairs nenotiek nekas tāds, ko es jau nebūtu daudzas jo daudzas reizes redzējis vai dzirdējis. Neviens nekādā gadījumā nesarakstīs Bēthovena Devīto simfoniju - un nesamelosies, un nesāks Trešo pasaules karu.

Mātei bija taisnība: pat vistumšākajos laikos cilvēcei allaž vēl ir kāda cerība.

1986. gada 1. decembra pēcpusdienā kapteinis Ādolfs fon Kleists, kura kuģim nebija derīga enkura, tīšām uzsēdināja Bahia de Danoin uz lavas sēkla, kas bija tuvu krastam. Viņš bija pārliecināts, ka tad, kad atkal pienāks laiks doties jūrā, kuģis spēs noslīdēt no sēkļa, tāpat kā tas izdevās Gvajakilā.

Kad viņš plānoja atkal iziet jūrā? Tiklīdz pieliekamie būs pilni ar olām, pelikāniem, iguānām, pingvīniem, kormorāniem, krabjiem un visu citu, kas būtu ēdams un viegli noķerams. Kad kuģa pārtikas krājumi būs līdzvērtīgi degvielas un dzeramā ūdens krājumiem, viņš varēs vienā mierā doties atpakaļ uz kontinentu un sameklēt tur klusu ostu, kas būtu ar mieru viņus pieņemt. Tā viņš vēlreiz atklātu Dienvidameriku.

Viņš izslēdza kuģa uzticamos dzinējus. Tas bija gals viņu uzticamībai. Viņam neizdevās noskaidrot, kādi bija notikušā iemesli, bet dzinēji vairs neiedarbojās.

Tas nozīmēja, ka arī plītis, krāsnis un ledusskapji drīz vairs nedarbosies - tiklīdz nosēdīsies baterijas.

Uz apakšklāja vēl bija desmit metri rullī satītas tauvas, baltā neilona nabas saite. Kapteinis iesēja tauvā mezglus, un

tad viņš ar Mēriju nokāpa sēkli un aizbrida krastā savākt olas un nokaut zemāko sugu dzīvniekus, kas no viņiem nebaidījās. Kā iepirkumu somas viņi lietoja Mērijas kreklu un arī Džeimsa Veita jauno kreklu, kam joprojām nebija noņemta cenas zīme.

Viņi apgrieza kaklus nirējpelikāniem. Viņi ķēra zemes iguānas aiz astes un nosita tās pret melnajiem klintsbluķiem. Un šās asinspirts sākumā Mērija nobrāza roku, un kāda bezbailīga vampīržubīte pirmoreiz nobaudīja cilvēka asins lāses.

Slepkavnieki lika jūras iguānas mierā domādami, ka tās nav ēdamas. Pagāja divi gadi līdz atklājumam, ka daļēji sagremotās jūraszāles šo radību vēderā ir ne tikai garšīga, silta, jau pagatavota maltīte, bet arī līdzeklis pret vitamīnu un minerālvielu nepietiekamību, no kuras viņi līdz šim bija cietuši. Tādējādi viņu diēta kļuva nevainojama. Turklāt daži cilvēki spēja šo putru sagremot labāk nekā citi un sāka izskatīties veselīgāki un glītāki - iekārojamāki kā seksa partneri. Tad nu Dabiskās izlases likums ķērās pie darba, kura rezultātā tagad, pēc miljons gadiem, ļaudis paši spēj sagremot jūraszāles bez iguānu starpniecības, un šos dzīvniekus atkal liek mierā.

Tā visiem ir labāk un patīkamāk.

Tomēr cilvēki joprojām galē zivis, un zivju trūkuma laikos viņi joprojām ēd nirējpelikānus, kas joprojām no viņiem nebaidās.

Es varētu šeit palikt vēl miljons gadus, bet esmu pārliecināts, ka arī ar šo laiku nirējpelikāniem nepietiktu, lai aptvertu, ka cilvēki ir bīstami. Jā, un, kā jau esmu paudis, riesta laikā viņi tik dejo un dejo.

Tovakar cilvēkiem kuģī Bahia de Darzvin bija varenas dzīres. Viņi ēda uz augšklāja, un pats klājs bija arī galds un

trauks, un kapteinis bija šefpavārs. Varēja izvēlēties ceptas zemes iguānas, pildītas ar krabju galu un kapātām žubītēm. Vai ceptus nirējpelikānus, pildītus ar viņu pašu olām un pārlietus ar kausētiem pingvīnu taukiem. Viss bija loti garšīgi. Visi atkal bija laimīgi.

Nākamajā rītā, pirmajā gaismiņā, kapteinis un Mērija atkal devās krastā un paņēma līdzi kankabono meitenes. Viņas beidzot sāka saprast kaut ko no notiekošā. Viņi visi kāva un kāva, un stiepa līķus, un atkal stiepa līkus, līdz kuģa saldētavās glabājās ne vien Džeimss Veits, bet arī putni, iguānas un olas, ar ko varētu pietikt, ja nepieciešams, veselam mēnesim. Tagad viņiem bija ne tikai daudz ūdens un degvielas, bet ari milzums pārtikas, un turklāt labas pārtikas.

Kapteinim bija pienācis laiks iedarbināt dzinējus. Viņa nolūks bija maksimālā ātrumā braukt uz austrumiem. Viņi nekādi nevarēja pabraukt garām Dienvidamerikai vai Centrālamerikai, vai Ziemeļamerikai, un vēl kapteinis Mērijai klāstīja, kad viņa humora sajūta sāka atgriezties: - … ja nu mēs nelaimīgā kārtā izspruktu cauri Panamas kanālam, es svinīgi solos, ka ar laiku nonāksim vai nu Eiropā, vai Āfrikā.

Viņš smējās, un arī Mērija smējās. Viss beidzot atkal būs labi! Bet tad nevarēja iedarbināt dzinējus.

9

TOLAiK, KAD Bahi'a de Darzvin ieslīdēja okeāna nāvīgi rāmajā dzelmē, - tas notika 1996. gada septembri, - visi, izņemot kapteini, bija pieņēmuši iesauku, ko kuģim deva Mērija: "Milzīgā žalūzija".

Šis necienīgais apzīmējums bija ņemts no dziesmiņas, ko Mērijai bija iemācījis Mandarakss. Dziesmiņa bija šāda:

Kāds varens kuģis, ko jūrā braukt,

Bij nosaukts "Milzīgā žalūzija".

Lai kādi viesuli sāktu kaukt,

Kapteinis mierīgs bija.

Un stūrmanis vēsi nicināja Iespēju aiziet bojā:

Kad skaidrojās gaiss un vēji stāja,

To atrada krācam kojā.

Čārlzs Karils (1842-1920)

Visas - Hisako Hiroguči un viņas spalvainā meitiņa Akiko, un Selīna Makintoša - sauca kuģi par "Milzīgo žalūziju", un arī kankabono sievietes to tā sauca, jo viņām, pat nesaprotot nozīmi, patika šo vārdu skaņa. Un, kad kankabonietēm pašām dzima bērni, - tas vēl nebija noticis, - viņas stāstīja tiem, ka ieradušās te no kontinenta ar burvju kuģi, kas nu jau grimis dzelmē un saucies "Milzīgā žalūzija".

Akiko, kas brīvi pārvaldīja gan kankabono, gan angļu un japāņu valodas un kas bija vienīgā nekankaboniete, kas spēja ar viņām sarunāties, nekādi nevarēja pienācīgi iztulkot šo nosaukumu - "Milzīgā žalūzija" - kankabono valodā.

Kankabonietes nevarēja saprast nedz tā nozīmi, nedz jancīgo iespaidu, kādu tas atstāja, un arī mūsdienu cilvēks neko nesaprastu, ja es viņam vai viņai, kas gozējas baltsmilšainajā liedagā pie zilās lagūnas, pieietu klāt un iečukstētu ausī: "Milzīgā žalūzija"!

Drīz pēc tam, kad "Milzīgā žalūzija" nogāja dibenā, Mērija sāka savu mākslīgās apaugļošanas programmu. Viņai tolaik bija sešdesmit viens gads. Viņa bija sešdesmit sešus gadus vecā kapteiņa vienīgā seksa partnere, un kapteiņa dzimumtieksme vairs nebija sevišķi aktīva. Viņš bija nolēmis nevairoties, jo, viņaprāt, joprojām pastāvēja liela iespēja, ka viņam varētu būt Hantingtona horeja. Turklāt viņš bija rasists, un tāpēc viņam nebija nekādas intereses par Hisako vai viņas spalvaino meitu, un par indiānietēm ne tik. Viņas pēdīgi bija tās, kas iznēsāja kapteiņa bērnus.

Atcerieties: šie ļaudis gaidīja, ka viņus kuru katru brīdi izglābs, un viņi nekādi nevarēja zināt, ka paši ir cilvēku cilts pēdējā cerība. Tāpēc viņi nodarbojās ar seksu tikai laika kavēkļa pēc - vai lai remdētu spriedzi, vai lai labāk nāktu miegs -, kas zina. Cik viņiem bija zināms, vairošanās būtu visnotaļ bezatbildīgs pasākums, jo Santa Rozālijas sala nekādi nebija piemērota bērnu audzināšanai, un bērni turklāt samazinātu pārtikas krājumus.

Kamēr "Milzīgā žalūzija" nebija pievienojusies Ekvadoras zemūdeņu flotei, Mērija apzinājās tikpat skaidri kā citi: bērna piedzimšana te būtu traģiska.

Viņas dvēsele turpināja tā justies, bet lielās smadzenes sāka prātuļot, iesākumā it laiski, lai neiebiedētu viņu, - vai to spermu, ko kaptenis apmēram divreiz mēnesī iešpricēja viņā, nevarētu kaut kā pārvietot auglīgā sievietē un - abrakadabra! - izraisīt grūtniecību. Akiko tolaik bija tikai desmit gadu, un viņai vēl nebija sākušās ovulācijas. Toties kankabono sievietēm gan - viņas bija vecumā no piecpadsmit līdz deviņpadsmit.

Mērijas lielās smadzenes teica viņai to pašu, ko viņa agrāk bieži sacīja saviem audzēkņiem: nekāds ļaunums nevar celties, nē, var pat rasties liels labums, cilvēkiem savās galvās spēlējoties ar dažnedažādām idejām, kaut arī tās iesākumā liktos neīstenojamas vai nepraktiskas, vai pat galīgi trakas. Tur, Santa Rozālijas salā, viņa drošināja sevi tāpat, kā bija drošinājusi Iliumas pusaudžus: ka prāta spēles ar visnejēdzīgākajām idejām ir novedušas pie daudziem nozīmīgiem zinātniskiem atklājumiem tais laikos, ko viņa pirms miljons gadiem dēvēja par "mūslaiku vēsturi".

Viņa konsultējas ar Mandaraksu par ziņkārībās temu.

Mandarakss pauda:

Ziņkārība ir viena no darbīga prāta pastāvīgajām un neatņemamajām iezīmēm.

Semjuels Džonsons (1709-1784)

Mandarakss tomēr nepateica, un arī viņas lielās smadzenes negrasījās pateikt, lūk, ko: ja viņai radīsies kāda novatoriska eksperimenta ideja, kura varbūt varētu īstenoties, tad viņas lielās smadzenes pārvērtīs viņas dzīvi par elli, kamēr viņa tiešām būs šo eksperimentu īstenojusi.

Manuprāt, tā bija šo vecmodīgo, lielo smadzeņu visvelnišķīgākā īpašība. Iesākumā tās ar saviem īpašniekiem runāja apmēram šādi: "Reku, viena traka lieta, ko mēs varētu dabūt gatavu… Protams, mēs droši vien nekad to nedarīsim. Tikai joka pēc par to iedomājāmies."

Un tad, gluži vai transa stāvoklī, ļaudis to tomēr darīja - lika vergiem Kolizejā cīnīties savā starpā līdz nāvei vai dedzināja dzīvus cilvēkus pilsētu laukumos par to, ka viņu viedokļiem šai apvidū nebija piekrišanas, vai arī cēla fabrikas, kuru vienīgais mērķis bija rūpnieciska mēroga cilvēku slepkavošana, vai uzspridzināja veselas pilsētas, un tādā garā.

Kaut kur Mandaraksā vajadzēja būt šādam brīdinājumam: "Lielo smadzeņu ērā viss, ko var izdarīt, tiks izdarīts, - pieliecies!" Bet šāda brīdinājuma nebija.

Vistuvāk šai atziņai Mandarakss tika ar sekojošu Tomasa Kārlaila (1795-1881) citātu:

Šaubas, jebkādas šaubas, var kliedēt vienīgi darbība.

Mērija šaubījās, vai sievieti var apaugļot cita sieviete uz vientuļas salas bez jebkādiem tehniskiem palīglīdzekļiem, tāpēc viņa uzsāka darbību. Gluži kā transā viņa aptvēra, ka patlaban dodas ciemos uz kankabono sieviešu apmetni otrā krātera pusē, paņēmusi līdzi mazo Akiko par tulci.

Un tagad es pieķeru sevi atmiņās par tēvu, kad viņš vēl bija dzīvs, kad viņš vēl bija tintes klekšiem notraipījies grausts Kohousas pilsētā. Viņš vienmēr cerēja pārdot kādu opusu kino- industrijai, lai viņam vairs nevajadzētu darīt citus gadījuma darbus un mēs varētu pieņemt virēju un apkopēju.

Tomēr, lai kā viņš censtos pārdot kādu darbu kinoļaudīm, visu viņa stāstu un romānu galvenās epizodes bija tādi notikumi, kurus neviens, pie pilna prāta būdams, negribētu atainot uz ekrāna - ja vien gribēja, lai filma kļūtu populāra.

Tagad es pats stāstu stāstu, kura izšķirošo epizodi nebūtu bijis iespējams rādīt populārā filmā pirms miljons gadiem. Šai epizodē Mērija Hepberna, hipnotiskā stāvoklī atrazdamās, iebāž labo rādītājpirkstu sevī un pēc tam astoņpadsmitgadīgā kankabono sievietē, darot viņu grūtu.

Vēlāk Mērija izdomāja joku par šīm muļķīgajām, neizskaidrojamajām, bezatbildīgajām un galīgi trakajām vaļībām, kuras viņa atļāvās ne tikai ar vienu, bet ar visām kankabono padsmitniecēm. Tā kā viņa vairs nesarunājās ar vienīgo kolonistu, kas būtu spējīgs šādu humoru saprast, proti, ar kapteini, viņa paturēja joku pie sevis. Šī sentence, ja tiktu izteikta, skanētu šādi:

- Ja man būtu ienācis prātā tā rīkoties, kad es vēl strādāju Iliumas vidusskolā, tad tagad es atrastos komfortablā Ņujorkas štata sieviešu cietumā, nevis uz Dieva pamestās Santa Rozālijas salas.

Kad kuģis nogāja dibenā, tas paņēma līdzi Džeimsa Veita kaulus, kas uz saldētavas grīdas bija sajaukušies ar vēl šodien sastopamu rāpuļu un putnu kauliem. Tikai Veita paveida kauli šodien pastāv vienīgi bezmiesas formā.

Tas acīmredzot bijis kāds pērtiķa tēviņš - kas staigājis uz divām kājām un kam bijušas ārkārtīgi lielas smadzenes, kuru uzdevums, varētu minēt, bijis pārvaldīt loti smalkās un veiklās rokas. Varbūt viņš pratis apieties ar uguni. Varbūt lietojis kādus darbarīkus.

Varbūt viņam pat bijusi valoda, ar kādiem divpadsmit vai varbūt pat vairāk vārdiem.

Kad kuģis nogāja dibenā, kapteinim vienīgajam uz salas bija bārda. Vēl pēc gada piedzima viņa dēls Kamikadze. Vēl pēc trīspadsmit gadiem uz salas bija arī otra bārda - Kamikadzes.

Kā paustu Mandarakss:

Reiz Vecis ar lielu bārdu Sacīja šādus vārdus:

"Tā jau es domāju!

Pūces un baloži,

Vistas un vālodzes,

Visi pin ligzdas man bārdā."

Edvards Līrs (1812-1888)

10

Kad kuģis nogāja dibenā, kolonijai jau bija desmit gadu, un kapteinis bija kļuvis par loti apnicīgu personu, kam nebija ne ko darīt, ne par ko domāt. Lielāko dalu sava laika viņš pavadīja pie salas vienīgā ūdens avota krātera pakājē. Kad citi nāca pēc ūdens, viņš tos sagaidīja, it kā pats būtu avota lādzīgais un zinīgais saimnieks, tā uzraugs un uzturētājs. Pat kankabonietēm, kas nesaprata ne vārda no teiktā, viņš klāstīja, kā avots todien jūtas, - raksturodams ūdens pilēšanu no spraugas šādi: "loti nervozs šodien" vai "šodien gan ir lustīgs", vai "šodien gan apslincis" - un tamlīdzīgi.

Pilēšana patiesībā bija visnotaļ vienmērīga un bija tāda jau daudzus gadu tūkstošus pirms kolonistu ierašanās, un arī tagad tāda paliek, lai gan mūsdienu cilvēki vairs nav no tās atkarīgi. Lūk, kā avots darbojās, un nebija nemaz jābūt Savienoto Valstu Jūras akadēmijas absolventam, lai saprastu tā noslēpumus: krāteris bija milzīga bļoda, kurā krājās lietus ūdens, paslēpts no saules stariem zem biezas atdzisušas lavas kārtas. Bļodā bija niecīga sūce, un tas bija avots.

Kapteinis nekādi nebūtu varējis avotu uzlabot, kaut arī viņam bija loti daudz brīva laika. Ūdens allaž nevainojami pilēja no plaisas lavas slānī un krita dabiskas cilmes tvertnē desmit centimetrus lejāk. Šī tvertne bija un joprojām ir apmēram tikpat liela kā izlietne tualetē blakus "Milzīgās žalūzijas" galvenajam salonam. Ja tvertni iztukšoja, tā atkal līdz malām piepildījās, saskaņā ar Mandaraksa mērījumu, tieši divdesmit trīs minūtēs un vienpadsmit sekundēs pilnīgi neatkarīgi no kapteiņa uzmundrinājumiem.

Kā lai es raksturoju kapteiņa mūža norieta gadus? Man vajadzētu teikt, ka viņš izjuta klusu izmisumu. Tomēr Santa Rozālijas salu nebūt nevarēja vainot kā vienīgo šādu izjūtu avotu.

Kā paustu Mandarakss:

Jo daudzu vīru dzīves pavada kluss izmisums.

Henrijs Deivids Toro (1817-1862)

Kāpēc gan tais senajos laikos kluss izmisums bija tik izplatīta liga, sevišķi vīriešu vidū? Jau atkal es lieku uz skatuves

uznākt vienīgajam īstajam ļaundarim šajā stāstā: cilvēka pārmērīgi lielajām smadzenēm.

Mūsdienās neviena dzīvē vairs nevalda kluss izmisums. Pirms miljons gadiem tik daudzus ļaudis mocīja kluss izmisums tāpēc, ka ellīgie kompjūteri viņu pauros nespēja apvaldīties un mierīgi slinkot; tie visu laiku pieprasīja arvien grūtākus uzdevumus, ko dzīve nespēja sagādāt.

Nu jau es esmu aprakstījis gandrīz visus notikumus un apstākļus, kam, manuprāt, bija izšķiroša nozīme cilvēces brīnumainajā izdzīvošanā līdz šai dienai. Es tos uzlūkoju kā loti dīvainas formas atslēgas daudzām slēgtām durvīm, no kurām pēdējās ved uz pilnīgu laimi.

Viena no šādām atslēgām noteikti bija darbarīku atbūtne Santa Rozālijas salā, ja neskaita vārīgus veidojumus no kauliem, zariem, akmeņiem un zivju iekšām. Ak, jā, arī no putnu iekšām.

Ja kapteinim būtu bijuši pienācīgi darbarīki, laužņi, cērtes, lāpstas un tamlīdzīgi, viņš noteikti būtu atradis veidu, kā zinātnes un progresa vārdā nobloķēt avotu vai arī piespiest to izvemt visu krātera saturu pāris nedēļu laikā.

Runājot par līdzsvaru, kas izveidojās starp kolonistiem un viņu pārtikas krājumiem, man jāsaka, ka arī tas balstījās vairāk uz veiksmi, nevis uz saprātu.

Dabai labpatika būt devīgai, tā ka visiem ēdamā bija gana. Putniem citās salās bija labi gadi, un tās sūtīja emigrantus no savām pārapdzīvotajām ligzdotavām uz Santa Rozāliju apmesties cilvēku apēsto putnu vietā. Jūras iguānu kopumam nebūtu

šāda dabiskas atjaunošanās veida, jo tās nebija garo distanču peldētājas. Tomēr šie resnkaklainie rāpuļi un to vēdera saturs bija tik pretīgi, ka ļaudis tos lietoja pārtikā tikai loti briesmīgos visas citas pārtikas trūkuma laikos.

Visgaršīgākais ēdiens pēc vienbalsīga atzinuma bija ola, kas vairākas stundas saulē karsēta uz glīta, plakana akmens. Santa Rozālijas salā nebija uguns. Nākamais iecienītākais ēdiens bija putnam nozagta zivs. Pēc tam nākamais bija pats putns. Pēc tam - zaļā putra no jūras iguānas vēdera.

Patiesībā daba lielā dāsnumā piedāvāja arī citas pārtikas rezerves, par kurām kolonisti zināja, bet kuras nekad nenācās izmantot. Salā bija visu vecumu roņi un jūras lauvas, nedz tramīgi, nedz bīstami, ja neskaita tēviņus auru laikā. Tie slaistījās visās malās, bolīdami acis uz garāmejošajiem cilvēkiem. Viņi bija ēdami, ka prieks.

Tas, ka kolonisti gandrīz nekavējoties izkāva visas zemes iguānas, varēja izrādīties liktenīgi, - bet izrādījās, ka nekāda nelaime nebija notikusi. Varēja būt citādi. Tomēr gadījās tā, ka tas neko lielu nenozīmēja. Santa Rozālijas salā nekad nav bijuši dižrupuči, bet kolonisti droši vien būtu likvidējuši arī tos. Bet arī tas varēja palikt bez sekām.

Tikmēr citās pasaules daļās, sevišķi Āfrikā, ļaudis mira miljoniem, tāpēc ka viņiem tā vis neveicās. Tur nebija lijis gadiem. Agrāk tur lietus lija bieži, bet tagad izskatījās, ka vispār nekad vairs nelīs.

Afrikāņi vismaz bija mitējušies vairoties. Tas vismaz bija labi. Tas bija mierinājums. Tas nozīmēja, ka visiem iznāca vairāk no sadalāmā nekā.

Kapteinis neaptvēra, ka kankabonietes ir stāvoklī, līdz pirmajai bija palicis tikai mēnesis līdz dzemdībām, - lai laistu pasaulē, kā izrādījās, salas pirmo iedzimto, cilvēka tēviņu, kurš kļuva pazīstams ar iesauku, kuru viņam deva spalvainā Akiko sajūsmā par viņa vīrišķību. Šis vārds bija "Kamikadze", kas japāniski nozīmē "svētais vējš".

Sākotnējie kolonisti nekad nekļuva par saimi, kurā būtu apvienojušies visi. Toties nākamās paaudzes, pēc tam, kad bija nomiruši pēdējie no vecajiem, kļuva par šādu saimi, kura vienoja visus. Tām bija kopīga valoda, kopīga reliģija un daži kopīgi joki, dziesmas un dejas un tamlīdzīgi - gandrīz viss bija kankabono mantojums. Un Kamikadze, kad pienāca viņa vecumdienas, kļuva par ko tādu, kas kapteinis nekad nebija bijis, proti, par visu godātu ciltstēvu. Un Akiko kļuva par visu godātu ciltsmāti.

11

Tas notika ļoti ātri - no tik dažāda ģenētiskā materiāla izveidojās nevainojami vienota cilvēku saime. Bija prieks to redzēt. Es gandrīz vai sāku mīlēt cilvēkus tādus, kādi nu viņi tolaik bija, ar visām lielajām smadzenēm un pārējo.

kapteinis uzzināja tik vēlu, tāpēc ka neviens, protams, negrasījās viņam to sacīt, un arī tāpēc, ka kankabonietes viņu loti ienīda, rasistisku iemeslu pēc, un viņi tikpat kā nekad nesatikās. Kankabonietes nāca apkārt krāterim pēc ūdens tikai vēlu naktī, lai izvairītos no satikšanās. Kapteinis šai laikā parasti bija cieši aizmidzis. Viņas skaudri nīda kapteini līdz pat tā mūža galam, lai gan tas bija visu viņu tik loti mīļoto bērniņu tēvs.

Tomēr mēnesi pirms Kamikadzes dzimšanas kapteinis nevarēja aizmigt savā un Mērijas dūnu gultā. Viņa lielās smadzenes lika viņam knosīties un grozīties, gudrojot plānu, kā no krātera virspuses aizrakties līdz ūdens krātuvei un sameklēt sūci, tādējādi iegūstot kontroli pār to, par ko nevienam nebija nekādu sūdzību: pār avota tecējuma jaudu.

Starp citu, šis tehniskais projekts bija apmēram tikpat pieticīgs kā Heopsa piramīda vai Panamas kanāls.

Tad nu kapteinis cēlās no gultas un devās naktsvidus pastaigā. Mēness bija pilns un tieši virs galvas. Kad viņš nonāca pie avota, tur atradās sešas kankabonietes, glaudīdamas ūdens virsmu pilnajā tvertnē, it kā tā būtu draudzīgs dzīvnieks, un šļakstīdamās, un tamlīdzīgi priecādamās. Viņas taču bija loti laimīgas, viņām visām drīz bija gaidāmi mazuli.

Viņas mitējās priecāties, tiklīdz ieraudzīja kapteini. Viņuprāt, kapteinis bija ļauns. Un kapteinis arī bija samulsis - jo viņš bija kails. Viņš bija domājis, ka nevienu nesatiks, tāpēc nebija aplicis savu iguānādas gurnautu. Tādējādi, pēc desmit gadiem Santa Rozālijas salā, kankabonietes pirmoreiz ieraudzīja viņa dzimumorgānus. Viņas sāka smieties un, nevarēdamas rimties, smējās un smējās.

Kapteinis vilkās atpakaļ uz savu midzeni, kur saldi gulēja Mērija. Smiešanos viņš izskaidroja ar indiāniešu stulbumu. Tomēr bija licies, ka vienai no viņām ir vēderā kāds audzējs vai parazīts, vai infekcija un tāpēc, par spīti līksmībai, viņa droši vien drīz mirs.

Viņš pieminēja šo pampumu otrā rītā, runājot ar Mēriju, kas loti dīvaini uzsmaidīja viņam.

-   Vai tad tur kas smieklīgs? - viņš jautāja.

-   Vai tad es smējos? - viņa atjautāja. - Ak Kungs, tur noteikti nav nekā smieklīga.

-   Tik milzīgs pampums… - viņš teica. - Tas nevar būt nekas nenozīmīgs.

-   Es tev pilnīgi piekrītu, - viņa atteica. - Gaidīsim un skatīsimies, kā tas beigsies. Ko citu mēs varam darīt?

-   Viņa bija tik priecīga, - brīnījās kapteinis. - Izskatījās, ka viņai nav nekādu iebildumu pret šo briesmīgo pampumu.

-   Kā jau tu esi loti bieži teicis, - sacīja Mērija, - viņas nav tādas kā mēs. Viņu domāšana ir ļoti primitīva. Viņas mēģina izbaudīt visu, kas ar viņām notiek. Viņas domā, ka šā vai tā neko nespēj mainīt vai ietekmēt, tāpēc pieņem dzīvi tādu, kāda tā ir.

Viņai gultā bija līdzi Mandarakss. Viņa un spalvainā Akiko, kam tolaik bija tikai desmit gadu, bija vienīgās no kolonistiem, kam šis aparāts vēl likās kaut drusku izklaidējošs. Ja nebūtu viņu, tad kapteinis vai Selīna, vai Hisako jau sen būtu ielidinājis to okeānā, juzdamies aizvainots par tā bezjēdzīgajiem padomiem, tukšo gudrību un neveiklajiem mēģinājumiem jokot.

Kapteinim pat likās, ka Mandarakss viņu personiski aizvainojis, kopš tas izpauda dziesmiņu par smieklīgo "Milzīgās žalūzijas" kapteini.

Tad nu Mērija tagad varēja izteikt komentāru, kas attiecās uz šķietami tumsonīgo kankabonieti, kas bija laimīga par spīti milzu augonim viņas vēderā, proti:

Dzīve vislaimīgākā var neziņā paiet,

Iekams tu iemācies priecāties un arī ciest.

Sofokls (496-406 p. Kr.)

Man kā bijušajam vīriešu kārtas pārstāvim Mērijas spēlītes ar kapteini šķita lecīgas un pat Jaunas. Ja es dzīvē būtu bijis sieviete, varbūt justos citādāk. Ja es būtu bijis sieviete, es varbūt būtu gavilējis par Mērijas Hepbernas slepeno smīkņāšanu par to niecīgo lomu, kāda vairošanās procesā tēviņam bija jāspēlē tais senajos laikos un jāspēlē vēl šobaltdien. Tā nav mainījusies. Viņiem joprojām ir tie lielie struņķi, kas attiecīgajā gadalaikā noteikti būs gatavi izšļākt dzīvīgu spermu.

Drīz Mērijas slepenā smīkņāšana kļuva neslēpta un nejauka. Pēc Kamikadzes piedzimšanas, kad kapteinis uzzināja, ka tas ir viņa paša dēls, viņš izstomīja, ka vajadzējis gan ar viņu iepriekš aprunāties.

Un Mērija atbildēja: - Tev nevajadzēja viņu iznēsāt veselus deviņus mēnešus un pēc tam Jaut tam izlauzties tev no kājstarpes. Tu nevari viņu barot ar krūti, pat ja gribētu, par ko es drusku šaubos. Un neviens negaida tavu palīdzību viņa audzināšanā. Patiesībā cerība ir tāda, ka tev ar viņu nebūs nekāda darīšana!

-   Tik un tā… - viņš protestēja.

-   Mīļo stundiņ! - izsaucās Mērija. - Ja mēs būtu varējušas uztaisīt bērnu ar jūras iguānas slienu, tu domā, ka mēs to nebūtu darījušas, netraucēdamas Jūsu Majestāti?

12

Kad viņa bija kapteinim pateikusi to, nepalika nekādas iespējas, ka viņu attiecības varētu turpināties kā iepriekš. Pirms miljons gadiem ļaužu lielās smadzenes daudz teoretizēja par to, kā pasargāt pārus no šķiršanās, un bija vismaz viens veids, kā Mērija būtu varējusi turpināt dzīvot kopā ar kapteini vēl kādu laiciņu, ja vien tiešām būtu gribējusi. Viņa būtu varējusi pateikt, ka kankabonietes stājušās dzimumsakaros ar jūras lauvām un kotikiem. Viņš tam būtu noticējis ne tikai tāpēc, ka bija zemās domās par sieviešu morāli, bet arī tāpēc, ka viņam nekādi nebūtu ienācis prātā, ka notikusi mākslīga apaugļošana. Viņš nebūtu ticējis, ka tas ir iespējams, lai gan šī procedūra patiesībā izrādījās tīrā bērnu spēle, vienkārša kā divreiz divi.

Kā paustu Mandarakss:

Ir kaut kas tāds, kas nemīl žogus.

Roberts Frosts (1874-1963)

Es piebilstu:

Jā, bet ir kaut kas tāds, kas dievina gļotādu.

Leons Trockis Trauts (1946-1001986)

Tā Mērija būtu varējusi izglābt attiecības ar samelošanos, lai gan pēc tam vēl nāktos izskaidrot Kamikadzes zilo acu krāsu. Starp citu, katram divpadsmitajam no mūsdienu cilvēkiem ir kapteiņa zilās acis un viņa cirtainie zeltainie mati. Dažkārt es pajokojos ar šādu eksemplāru, uzrunādams: - Guten morgen, Herr von Kleist. Vai: - Wie geht’s es Ihnen, Freulein von Kleist? - Tādējādi manas vācu valodas zināšanas tiek gandrīz izsmeltas.

Šodien ar to ir vairāk nekā gana.

Vai Mērijai Hepbernai vajadzēja samelojoties izglābt šīs attiecības? Šis jautājums vēl arvien paliek strīdīgs. Viņi nekad nebija ideāls pāris. Viņi bija uzsākuši kopdzīvi pēc tam, kad Selīna un Hisako bija nošķīrušās un audzināja Akiko, un kankabonietes pārvācās uz otru krātera pusi, sargādamas savas kankabono ticības, uzskatu un tradīciju tīrību.

Starp citu, viena no kankaboniešu paražām bija neizpaust savus vārdus nevienam, kas nebija no kankabono cilts. Es tomēr varēju piekļūt viņu noslēpumiem, tāpat kā jebkura cita noslēpumiem, un tagad man šķiet - nevienam necelsies nekāds ļaunums, ja es izpaudīšu, ka pirmā, kas laida pasaulē kapteiņa bērnu, bija Sinka, un otrā dzemdētāja bija Lora, un trešā dzemdētāja bija Lira, un ceturtā dzemdētāja bija Dirno, un piektā dzemdētāja bija Nanno, un sestā dzemdētāja bija Ķīla.

Kad Mērija bija pametusi kapteini un iekārtojusi pati savu lapeni un dūnu gultu, viņa sacīja Akiko, ka nemaz nejūtoties vientuļāka, kā dzīvojot ar kapteini. Viņai bija vairākas īpašas sūdzības par kapteini, trūkumi, kurus viņš būtu viegli varējis novērst, ja vien viņam pašam būtu bijusi kaut mazākā vēlēšanās darīt viņu attiecības panesamas.

-  Ar attiecībām ir jāstrādā abiem, - viņa mācīja Akiko. - ja strādā tikai viens, tad nekas neiznāks. No tā nav nekāda labuma, un rezultātā tas, kas cenšas ko darīt, sāk justies tā, kā visu laiku jutos es - tādā kā pamuļķa lomā. Vienu reizi, Akiko, man bija tiešām laimīga laulība, un arī otra būtu bijusi laimīga, ja Vilards nebūtu nomiris, - tāpēc es zinu, kā tam ir jānotiek.

Viņa uzskaitīja četras galvenās vainas, kuras kapteinis būtu viegli varējis labot, bet nelaboja. Tās bija šādas:

1.   Runādams par to, ko viņš darīs pēc tam, kad viņus izglābs, viņš nekad neiekļāva Mēriju savos plānos.

2.   Viņš ņirgājās par Vilardu Flemingu, lai gan zināja, cik loti tas Mēriju sāpina, - stipri apšaubīdams, vai viņš tiešām komponējis divas simfonijas, vai jebko sajēdzis no vēja ģeneratoriem un pat vai vispār mācējis slēpot.

3.   Viņš visu laiku žēlojās par pīkstieniem, kas nāca no Mandaraksa, kad Mērija spaidīja tā podziņas, lai gan tie bija knapi dzirdami un viņš zināja, cik augstu viņa vērtēja šo iespēju vingrināt savu prātu, iegaumēt slavenus citātus, mācīties jaunas valodas, un tādā garā.

4.   Viņš drīzāk bija gatavs nosmakt no elpas trūkuma, nekā jel reizi mūžā izdvest: "Es mīlu tevi."

-  Un tās ir tikai četras lielākās vainas, - sacīja Mērija. Tā ka, runājot ar kapteini par jūras iguānas slienu, viņai izlauzās ilgi slāpēts un krājies aizvainojums.

Man šī šķiršanās nešķiet traģiska, jo tajā nebija iesaistīti mazgadīgi bērni, un nevienai no pusēm dzīve vientulībā nelikās pilnīgi neizturama. Abus divus regulāri apciemoja Akiko, un pēc tam, kad Kamikadzem izdīga bārda, viņa varēja ņemt līdzi pati savus spalvainos bērniņus.

Kankabonietes nebija piešķīrušas Mērijai nekādu īpašu statusu, lai gan viņa bija tām sagādājusi iespēju laist pasaulē bērnus. Viņas un vēlāk arī viņu bērni baidījās no viņas tāpat kā no kapteiņa, jo ticēja, ka Mērija spēj veikt gan ļaunus, gan labus brīnumdarbus.

Tā pagāja divdesmit gadi. Pirms astoņiem gadiem Hisako un Selīna bija izdarījušas pašnāvību noslīcinoties. Akiko tagad bija cienīga divdesmit deviņus gadus veca kundze, un viņai no Kamikadzes bija septiņi spalvaini bērni - divi puikas un piecas meitenes. Viņa bez Mandaraksa palīdzības brīvi runāja trīs valodās: angliski, japāniski un kankaboniski. Viņas bērni runāja tikai kankaboniski, ja neskaita divus angļu vārdus: Opītis un Omīte. Tā viņa lika dēvēt kapteini un Mēriju Hepbernu. Tā viņa pati tos sauca.

Kādu rītu, kas, saskaņā ar *Mandaraksa datiem, bija 2016. gada 9. maijā, pulksten septiņos trīsdesmit, Akiko pamodināja *Mēriju un teica, ka viņai vajadzētu iet salīgt mieru ar *kapteini, kas esot tik slims, ka diezin vai nodzīvos līdz vakaram. Akiko bija aizgājusi pie viņa iepriekšējā vakarā, aizsūtījusi bērnus mājā, palikusi un kopusi viņu visu nakti, lai gan loti maz varēja iesākt.

Tad nu *Mērija gāja, lai gan pati vairs nebija nekāda ņiprā. Viņai bija astoņdesmit gadu un - neviena zoba. Viņas mugura

bija lika kā jautājuma zīme, pateicoties, saskaņā ar *Mandaraksa diagnozi, postošajai osteoporozei. Arī viņas mātes un vecāsmātes kaulus osteoporoze bija vecumā padarījusi trauslus kā niedres. Arī šis iedzimtais defekts mūsdienās vairs nepastāv.

Kas attiecas uz *kapteiņa slimību, *Mandarakss izteica visai ticamu minējumu, ka viņam ir Alcheimera slimība. Vecais perdelis vairs nespēja pats sevi apkopt un diez kā nesajēdza, kur atrodas. Viņš būtu nomiris badā, ja Akiko katru dienu nebūtu nesusi viņam ēdamo un, visādi nopūlēdamās, pārliecinājusies, lai viņš kaut drusku norītu. Viņam bija astoņdesmit seši gadi.

Kā paustu *Mandarakss:

Šī aina pēdējā,

Un dīvainajam stāstam pienāk gals:

Klāt bērna prāts un visa aizmiršana,

Nav zobu vairs, nav redzes, nav nekā.

Viljams Šekspīrs (1564-1616)

Tad nu "Mērija, galīgi salīkusi, aizčāpoja uz kapteiņa midzeni, kas kādreiz bija arī viņas pašas. Viņa tur nebija bijusi divdesmit gadus. Kopš viņas aiziešanas lapene, protams, bija daudzkārt atjaunota, ieskaitot mangroves pālus un mietus, kas to balstīja, un dūnu gultu. Tomēr arhitektūra bija palikusi tā pati, un arī skats caur mangroves lapām uz ūdeņiem bija tā pati aina ar sēkli, uz kura sen, sen tika uzsēdināta "Milzīgā žalūzija".

Starp citu, kuģi no sēkla galu galā ar savu svaru bija novilcis pakaļgalā uzkrājies lietus ūdens un arī jūras ūdens, kas sūcās iekšā gar vienas varenās milzīgās dzenskrūves asi. Kuģis aizslīdēja naktī. Nevienam nebija lemts redzēt šo pēdējo "Gadsimta dabas ceļojuma" posmu, trīs kilometrus taisni lejup pa slaveno burbuli.

13

No kapteiņa mitekļa redzamais sēklis nudien bija drūmi vēsturiska vieta! Mani izbrīnīja, ka viņš katru dienu vēlas to uzlūkot. Pa šā ūdenī iegremdētā kalna nogāzi roku rokā bija aizsoļojušas *Hisako Hiroguči un aklā *Selīna Makintoša, kopīgi meklēdamas un atrazdamas zilo tuneli uz Viņpasauli. *Selīna tad bija četrdesmit astoņus gadus veca un vēl auglīga, *Hisako bija piecdesmit seši, un viņai jau kādu laiku nenotika ovulācijas.

Akiko joprojām sažņaudzās sirds katru reizi, kad viņa uzlūkoja sēkli. Šīs divas sievietes bija viņu uzaudzinājušas, un viņa nevarēja nejusties vainīga par to pašnāvību - lai gan *Mandarakss bija skaidri paziņojis, ka pie vainas bijusi *Hisako nedziedināmā, monopolārā un droši vien iedzimtā depresija, kas aizrāvusi nāvē abas divas.

Tomēr nenoliedzams un Akiko neizbēgams fakts bija tas, ka *Hisako un *Selīna bija nonāvējušās drīz pēc tam, kad Akiko iekārtoja pati savu saimniecību.

Viņai tolaik bija divdesmit divi gadi. Kamikadze vēl nebija sasniedzis pubertāti, tā ka notikušajam nebija nekāda sakara ar viņu. Akiko vienkārši dzīvoja viena un jutās loti labi. Viņai jau bija garām tas vecums, kad lielākā daļa cilvēku atstāj vecāku mājas, un es biju pilnīgi viņas pusē. Es biju redzējis, cik sāpināta viņa jutās, kad *Hisako un *Selīna turpināja runāt ar viņu bēbīšu valodā vēl ilgi pēc tam, kad viņa bija kļuvusi par stipru un patstāvīgu sievieti. Un tomēr viņa to pacieta briesmīgi ilgi - jo jutās ļoti pateicīga par visu, ko māte ar draudzeni bija Akiko labā darījušas, kad viņa vēl bija pavisam bezpalīdzīga.

Akiko aiziešanas dienā viņas, ticiet vai neticiet, joprojām sadalīja tās nirējpelikāna gaļas gabaliņus.

Vēl mēnesi pēc tam viņas, klādamas galdu, katrā maltītē paredzēja vietu ari viņai, sadalīja viņai galu un mīļi runājās ar viņu, un maigi ķircināja, lai gan viņas tur vairs nebija.

Un tad kādu dienu dzīvot vairs nebija vērts.

:; 'Mērija Hepberna, kad viņa devās pie *kapteiņa nāves gultas, joprojām bija pilnīgi patstāvīga. Viņa joprojām vāca un gatavoja pati savu pārtiku un miteklī uzturēja kārtību kā aptiekā. Viņa pamatoti lepojās ar to. * Kapteinis bija nasta uz sabiedrības pleciem, šai gadījumā jāteic - uz Akiko pleciem. * Mērija tāda vis nebija. Viņa bieži sacīja, ka, tiklīdz sāks justies kādam par nastu, viņa sekos Hisako un Selīnai lejup pa sēkli un pievienosies savam otrajam vīram okeāna dibenā.

Satriecošs bija kontrasts starp viņas un izlutinātā '"kapteiņa kājām. Viņu kājām nudien bija dažādi stāsti stāstāmi. *Kapteiņa pēdas bija baltas un mīkstas. *Mērijas pēdas bija brūnas un cietas kā tie alpīnistu zābaki, ko viņa sen, sen bija atvedusi līdzi uz Gvajakilu.

Tad nu viņa uzrunāja šo vīrieti, ar kuru nebija sarunājusies divdesmit gadus: - Man stāstīja, ka tu esot loti slims.

Faktiski viņš joprojām bija visai izskatīgs, un viņa augums nebija sakrities. Viņš bija mīlīgs un tīrs, jo Akiko viņu katru dienu ziepēja un mazgāja, un ķemmēja viņa bārdu un matus. Ziepes, ko viņa lietoja, bija taisījušas kankabonietes, un tās sastāvēja no saberztiem kauliem un pingvīna taukiem.

Attiecībā uz *kapteiņa slimību loti kaitinoši bija tas, ka viņa ķermenis vēl loti labi spēja tikt pats ar sevi galā. Tas bija daudz spēcīgāks par *Mērijas ķermeni. Vainīgas bija viņa sabrūkošās milzu smadzenes, kas lika viņam tik daudz laika pavadīt gultā un ļāva ķēzīties, atsacīties no pārtikas, un tādā garā.

Atkal: viņa stāvoklis nebija tikai Santa Rozālijas salai raksturīgs. Arī kontinentā daudzi vecu ļaužu miljoni tapa bezpalīdzīgi kā zīdaiņi, un līdzjūtīgiem jauniem pieaugušajiem, tādiem kā Akiko, nācās viņus kopt. Mūsdienās, pateicoties haizivīm un zobenvaļiem, ar novecošanu saistītas problēmas sen jau ir aizmirstas.

-   Kas tā par raganu? - kapteinis jautāja Akiko. - Man riebjas neglītas sievietes. Šitā ir vispretīgākā, kādu jebkad esmu redzējis.

-   Opīt, tā ir *Mērija Hepberna… misis Fleminga, - sacīja Akiko. Pār viņas spalvaino vaigu noritēja asara. - Tā ir omīte, - viņa sacīja.

-   Nekad mūžā neesmu viņu redzējis, - sacīja *kapteinis.

-   Lūdzu, aizvāc viņu no šejienes. Es aizvēršu acis. Kad es tās atkal atvēršu, lai viņa būtu prom. - Viņš aizvēra acis un sāka, skali čukstēdams, skaitīt.

Akiko pienāca pie *Mērijas un satvēra tās vāro labo roku.

-   Ai, omīt… - viņa teica. - Man nebija ne jausmas, ka viņš uzvedīsies tā.

Un *Mērija skaļi atteica: - Nav nemaz sliktāks, kāds jebkad bijis.

*    Kapteinis turpināja skaitīt.

No puskilometru attālā avota apkaimes atskanēja vīrišķs triumfa sauciens un skanīgi sievišķi smiekli. Vīrišķais sauciens bija saliniekiem pazīstams. Tas bija Kamikadzes parastais paziņojums visiem un katram, ka viņš ir noķēris kādu mātīti un tūdaļ sāks kopoties. Viņam bija deviņpadsmit gadu, nule pārsniegts seksuālās aktivitātes kalngals, un, būdams vienīgais spējīgais tēviņš visā salā, viņš bija gatavs kopoties ar jebkuru mātīti jebkurā laikā. Tas sagādāja Akiko papildu sirdēstus - dzīvesbiedra klajā neuzticība. Viņa bija caurcaurēm krietna sieviete.

Mātīte, kuru Kamikadze bija noķēris pie avota, bija viņa paša krustmāte Dirno. Viņam bija vienalga. Viņi šā vai tā grasījās kopoties. Vēl agrākā jaunībā viņš dažkārt kopojās arī ar jūras lauvu un kotiku mātītēm, līdz Akiko viņu pierunāja to izbeigt vismaz viņas, ja ne sevis paša dēļ.

Ir pat drusku žēl, ka neviena jūras lauvene vai kotikiene nepalika no Kamikadzes stāvokli. Ja viņam būtu izdevies apaugļot kaut vienu, tad mūsdienu cilvēces evolūcija būtu bijusi krietni ātrāka par miljons gadiem.

Taču, atkal: vai tad, galu galā, kaut kur jāsteidzas?

* Kapteinis atvēra acis un uzrunāja *Mēriju: - Kāpēc tu neesi prom?

Viņa atbildēja: - Ek, neņem galvā. Es jau esmu tikai sieviete, ar kuru kopā tu nodzīvoji desmit gadus.

Tobrīd Lira, vēl viena kankaboniete, kankaboniski sauca Akiko, ka Orlons, Akiko četrgadīgais dēls, ir salauzis roku un viņai tūdaļ jānāk mājās. Lira nenāca tuvu klāt kapteiņa miteklim, jo bija pārliecināta, ka tas ir ļaunu burvestību apsēsts.

Tad nu Akiko lūdza *Mēriju pabūt pie *kapteiņa, kamēr viņa aiziet līdz mājām. Viņa apsolīja atgriezties, cik drīz vien iespējams. - Tu taču būsi labs puika, vai ne? - viņa sacīja *kapteinim. - Apsoli?

Kapteinis īdzīgi apsolīja.

*Mērija pēc Akiko lūguma bija paņēmusi līdzi *Mandaraksu ar cerību izmantot to, diagnosticējot vainu, kuras dēļ kapteinis pagājušās nakts un dienas laikā bija ilgstoši nonācis nāvīgai komai līdzīgā stāvoklī.

Bet, kad viņa parādīja *kapteinim aparātiņu un grasījās uzdot pirmo jautājumu, viņš izdarīja ko pilnīgi satriecošu: viņš izķēra *Mandaraksu Mērijai no rokas un piecēlās kājās, it kā viņam nekas nekaitētu. - Šito sīko sūdu es ienīstu vairāk par visu citu visā pasaulē! - viņš noteica, grīļīgi aizsoļoja uz krastu un brida uz sēkli līdz ceļiem ūdenī.

Nabaga *Mērija sekoja viņam, bet viņa nekādi nebija tādā

stāvokli, ka varētu aizturēt tik milzīgu vīru. Viņa bezpalīdzīgi noraudzījās, kā ^kapteinis iesvieda *Mandaraksu ūdenī, sēkļa nogāzē, apmēram trīs metru dziļumā. Nogāze bija stāva kā jūras iguānas mugura.

*  Mērija redzēja *Mandaraksu. Tur tas bija - nepārvērtējamais mantojums, ko viņa bija solījusi pēc nāves atstāt Akiko. Tad nu vecā medniece droši metās tam pakal. Viņa pat paspēja to satvert, bet tad liela balta haizivs aprija viņu ar visu Mandaraksu.

*  Kapteinim uznāca atmiņas zudums, un viņš vairs nesaprata, ko varētu nozīmēt asiņainais ūdens. Viņš pat nesaprata, kurā pasaules daļā viņš atrodas. Vissatraucošākais viņam tobrīd likās putnu uzbrukums. Tie bija vieni no salas visparastākajiem putniem, nekaitīgās vampīržubītes, kuras bija pievilinājuši viņa izgulējumi. Bet viņam tās likās neredzētas un šausmīgas.

Viņš sita tām un sauca palīgā. Žubīšu saradās arvien vairāk, un viņš bija pārliecināts, ka tās grib viņu nogalēt, tāpēc ielēca ūdenī, un tur viņu aprija āmurzivs. Šai radībai bija acis uz kātiņiem, nevainojams modelis, kuru Dabiskās izlases likums izveidojis pirms daudziem gadu miljoniem. Tā bija perfekta Visuma mehānisma detaļa, nevis dabas kļūda, kas vēl būtu jālabo. Un šai radībai nekādā gadījumā nevajadzēja lielākas smadzenes.

Ko gan tā iesāktu ar lielākām smadzenēm? Komponētu Bēthovena Devīto simfoniju?

Vai varbūt sacerētu šādas rindas:

Ir visa pasaule vien skatuve Un visi ļaudis tikai spēlētāji.

Tiem laikā jāaiziet un jāuznāk,

Un viens var paspēt daudzas lomas spēlēt… ?

Viljams Šekspīrs (1564-1616)

14 .

Es rakstu šos vārdus tukšā gaisā - ar kreisās rokas rādītājpirkstu, kas ari ir tukšs gaiss. Mana māte bija kreile, un ari es tāds esmu. Mūsdienās cilvēku vidū nav vairs neviena kreiļa. Ļaudis vienādi veikli darbojas ar abām pleznām. Māte bija rudmate, tāpat kā Endrjū Makintošs, lai gan viņu bērni, proti, es un Selīna, nebija mantojuši šo krāsas iezīmi, - un arī cilvēce to nav mantojusi, nedz varēja mantot. Rudmatainu cilvēku vairs nav. Es nekad neesmu personīgi pazinis nevienu albīnu, bet arī to vairs nav. Starp kotikiem gan reizumis pagadās kāds albīns. Viņu ādas būtu pirms miljons gadiem bijis varen dārgs izejmateriāls dāmu kažokiem, ar ko doties uz operu un labdarības ballēm.

Vai no mūsdienu cilvēku ādām iznāktu skaisti kažoki viņu senajiem priekštečiem? Protams, kāpēc gan ne.

Vai mani neuztrauc tik nemateriāla rakstīšana, ar tukšu gaisu tukšā gaisā? Nu… mani vārdi būs tikpat zūdīgi kā viss mana tēva rakstītais vai Šekspīra, vai Bēthovena, vai Darvina rakstītais. Izrādās, ka viņi visi rakstījuši ar tukšu gaisu tukšā gaisā, un patlaban es spirgtajā atmosfērā noplūcu sekojošu Darvina atziņu:

Progress vienmēr bijis daudz visap tverošāks nekā regress.

Tiesa kas tiesa.

Mana stāsta sākumā likās, ka Visuma mehānisma detaļa Zeme ir bīstamā stāvoklī, jo atsevišķas tās daļas, proti, cilvēki,

vairs nekur neiederējās un postīja visu, kas tiem apkārt, un ari paši sevi. Tais senajos laikos es būtu teicis, ka šis bojājums nav labojams.

Nekā!

Pateicoties zināmiem uzlabojumiem cilvēcisko būtņu dizainā, es vairs neredzu nekāda iemesla uzskatīt, ka šī Visuma mehānisma detaļa neturpinās mūžīgi tikšķēt tā, kā tā tikšķ patlaban.

Ja harmoniju cilvēces attiecībās ar sevi un pārējo Dabu atnesa kādas pārdabiskas būtnes vai mana tēva mīluļi citplanētieši, tad vismaz es to nepamanīju. Esmu gatavs pie tiesas apzvērēt, ka visus remontdarbus veica tikai Dabiskās izlases likums bez jebkādas palīdzības no āra.

Galapagu arhipelāga ūdeņotajā vidē izdzīvoja labākie zivju ķērāji. Tie, kuru rokas un kājas visvairāk līdzinājās pleznām, bija labākie peldētāji. Izvirzīti žokli bija daudz piemērotāki zivju ķeršanai un noturēšanai nekā rokas jebkad bijušas. Un jebkurš zivju ķērājs vai ķērāja, kas arvien ilgāku laiku pavadīja zem ūdens, noteikti spēja noķert vairāk zivju, ja viņš vai viņa bija slaidāks, smailāks - ja bija mazāks galvaskauss.

Nu mans stāsts ir galā, ja neskaita dažus ne pārāk nozīmīgus sīkumus, kurus nepieminēju agrāk un piemetināšu tagad. Es to darīšu pilnīgi brīvā secībā, jo nu man jāraksta steigā. Kuru katru brīdi man pakal var ierasties tēvs un zilais tunelis.

Vai ļaudis joprojām zina, ka agrāk vai vēlāk viņiem nāksies mirt? Nē. Vini to ir aizmirsuši, un, pēc manām pieticīgajām domām, tas ir labi.

Vai es pats vairojos, kad biju vēl dzīvs? īsi pirms dienesta Savienoto Valstu jūras kājniekos man Santa Fē pilsētā gadījās darīt grūtu kādas vidusskolas audzēkni. Viņas tēvs bija šīs skolas direktors. Ne es meitenei, ne meitene man nemaz sevišķi nepatika. Mēs tikai muļķojāmies, kā jau jauni ļaudis to dara. Viņa iztaisīja abortu, par kuru samaksāja viņas tēvs. Mēs pat neuzzinājām, vai tas būtu bijis zēns vai meitene.

Katrā ziņā tā man bija mācība. Pēc tam es vienmēr nodrošinājos, lai pats vai partnere lietotu kādu pretapaugļošanās līdzekli. Es paliku vecpuišos.

Un nu man jāsmejas iedomājoties, kā mūsdienu cilvēkam nāktos zaudēt jebkādu cieņu un grāciju, lai uzvilktu tādu pretapaugļošanās līdzekli, kāds bija parasts pirms miljons gadiem. Turklāt, iedomājieties, ka tas jāpaveic nevis ar rokām, bet ar pleznām!

Vai manā laikā šeit ir ieradušies kādi dabiskas cilmes ūdenszāļu plosti ar vai bez pasažieriem? Nē. Vai kopš Bahia de Darzvin uzsēdināšanas uz sēkļa jelkādas kontinenta dzīvo būtņu sugas ir sasniegušas šīs salas? Nē.

Atkal jāuzsver: es jau šeit esmu sabijis tikai miljons gadus - tas taču tikai mazs brītiņš.

Kā es no Vjetnamas nonācu Zviedrijā?

Pēc tam, kad biju nošāvis veceni, kura bija ar rokas granātu nogalinājusi manu labāko draugu un lielāko ienaidnieku, un kad mūsu vada atliekas bija līdz zemei nodedzinājušas viņas ciemu, mani hospitalizēja ar to, ko tolaik sauca par "nervu pārslodzi". Mani kopa mīļi un rūpīgi. Mani apmeklēja ari virsnieki, kas klāstīja, cik svarīgi esot tas, lai es nevienam pašam nestāstītu, kas noticis ciematā. Tikai tad es uzzināju, ka mūsu vads noslaktējis piecdesmit deviņus dažāda vecuma ciemata iedzīvotājus. Kāds viņus bija pēc tam saskaitījis.

Palaists brīvdienā no hospitāļa, es, dzērumā un marihuānu sapīpējies, noķēru sifilisu no kādas Saigonas prostitūtas. Šīs slimības, kura mūsdienās vairs nepastāv, pirmās pazīmes parādījās tikai tad, kad es jau biju nonācis Bangkokā, Taizemē, un man, tāpat kā daudziem citiem, bija iedots "spēku atjaunošanas atvaļinājums". Tas bija eifēmisms, ar kuru visi un katrs apzīmēja maucību, narkošanos un alkoholismu. Tālaika Taizemei prostitūcija bija nozīmīgs ārzemju valūtas ieguves avots, atpaliekot vienīgi no rīsiem.

Bet apsteidzot kaučuku.

Apsteidzot tīkkoku.

Apsteidzot alvu.

, lai Jūras spēku bāzē uzzina, ka man ir sifiliss. Ja viņi to uzzinātu, tad ārstēšanās laiku man atvilktu no algas. Turklāt par šās ārstēšanās tiesu tiktu pagarināts mans Vjetnamas dienesta noteiktais laiks, proti, gads.

Tad nu es Bangkokā meklēju privāta ārsta palīdzību. Kāds dienesta biedrs man ieteica jaunu zviedru, kas ārstējot tādus gadījumus kā manējais un veicot pētījumus vietējā Medicīnas Zinātņu universitātē.

Pirmās vizītes laikā viņš izprašņāja mani par karu. Es attapos, ka stāstu viņam, ko mans vads darījis ar ciematu un tā iedzīvotājiem. Viņš gribēja zināt, kā es jutos, un es atbildēju, ka visbriesmīgākais manā pieredzējumā ir tas, ka es nekā sevišķi nejutos.

-   Vai jūs pēc tam raudājāt? Vai bija bezmiegs? - viņš jautāja.

-   Nebūt nē, - es atbildēju. - Patiesībā mani hospitalizēja tāpēc, ka es visu laiku gribēju gulēt.

Raudām es nebiju ne tuvu. Lai nu kas es biju, bet tikai ne piena puika un puņķu tapa. Arī pirms tam, kad jūras kājniekos mani padarīja par vīrieti, es nebiju nekāds bimbātājs. Es neraudāju pat tad, kad māte, rudmatainā kreile, pameta tēvu un arī mani.

Bet tad šis zviedrs izdomāja tādu sakāmo, kas lika man apraudāties kā mazam bērnam - beidzot, beidzot. Viņš bija tikpat pārsteigts kā es - jo es raudāju vienā laidā.

Lūk, ko viņš pateica: - Es skatos, ka jūsu uzvārds ir Trauts. Vai jūs gadījumā neesat rados ar lielisko zinātniskās fantastikas rakstnieku Kilgoru Trautu?

Šis ārsts bija vienīgais cilvēks, ko es jebkad biju saticis ārpus Kohousas Ņujorkas štatā un kas bija dzirdējis par manu tēvu.

Es biju devies tālum tālajā ceļā uz Taizemi, uz Bangkoku, lai uzzinātu, ka vismaz pēc viena cilvēka domām mans izmisīgi skribelējušais tēvs nav dzīvojis velti.

Ārsts mani bija tik loti saraudinājis, ka nācās iedot man nomierinošas zāles. Kad es pēc stundas pamodos viņa pieņemamajā istabā uz kušetes, viņš mani vēroja. Mēs bijām vieni.

-   Jūtaties labāk? - viņš jautāja.

-   Nē, - es teicu. - Varbūt. Grūti pateikt.

-   Kamēr jūs gulējāt, es domāju par jūsu gadījumu, - viņš teica. - Ir kāds loti stiprs līdzeklis, kuru es varētu jums ieteikt,

bet izvēli to izmēģināt vai nē es atstāju jūsu ziņā. Jums būtu pilnīgi skaidri jāapzinās visas blakusparādības.

Es domāju, ka viņš runā par to, cik sifiliss, pateicoties Dabiskās izlases likumam, kļuvis izturīgs pret antibiotikām. Manas lielās smadzenes atkal maldījās.

Ārsts teica, ka viņam esot draugi, kas man varētu palīdzēt nokļūt no Bangkokas Zviedrijā, ja es gribētu lūgt tur politisku patvērumu.

-   Bet es nemāku runāt zviedriski, - es iebildu.

-   Iemācīsieties, - viņš sacīja. - Iemācīsieties.

SATURS

Pirmā dala BIJA TĀ 5

Otrā daļa UN NOTIKA TĀ 171

Content

Vonnegūts Kurts Galapagu salas

Pirmā daļa BIJA TĀ

I

2

3

4

5.

6.

7.

8.

9

10

11

12.

13

14.

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

2 9 .

30

31 .

32

33

34

35 .

36

37

38 .

Otrā grāmata. un notika TĀ

I.

2 .

3

4

5.

6.

7.

9

10

11

12

13

14 .

SATURS