Vonnegūts Kurts

Ietupinātais

Kurts Vonnegūts

ietupinātais

Bendžaminam D. Hitcam,

labam jaunības draugam, līgavaiņa vedējam manās kāzās. Ben, Tu bieži man stāstīji par lieliskām grāmatām, ko tikko biji izlasījis, un tad es iztēlojos, ka arī pats esmu tās lasījis. Tu lasīji tikai vislabākās grāmatas, kamēr es studēju ķīmiju. Sen neredzēts, Ben!

PROLOGS

Jā - Kilgors Trauts atkal ir klāt. Ārā viņam galīgi neveicās. Tas nav nekāds negods. Daudziem labiem cilvēkiem ārā galīgi neveicas.

Šorīt (1978. gada 16. novembrī) es saņemu vēstuli no kāda sveša jaunekļa, ko sauc Džons Figlers; viņš dzīvo Indiānas štatā, Kraunpointā. Šī pilsētiņa ir bēdīgi slavena ar banku laupītāja Džona Dilindžcra izbēgšanu no turienes cietuma Lielās Depresijas laikā. Dilindžers izbēga, draudēdams sargam ar pistoli, ko bija pagatavojis no ziepēm un kurpjusmēra. Patiesībā tā bija sardze, sieviete. Lai miers viņa dvēselei, un viņas arī. Dilindžers bija manas agrās jaunības Robins I Iuds. Viņš ir apglabāts India-napolisas Kraunhilas kapos netālu no maniem vecākiem un manas māsas Alises, kas viņu apbrīnoja vēl vairāk nekā es. Turpat, Kraunhilas kapu kalniņa virsotnē, pilsētas augstākajā punktā, dus Džeimss Vitkombs Railijs, “hūžeru dzejnieks”.[1] Kad mana māte bija maziņa, viņa labi pazina Railiju.

Dilindžeru bez liekām ceremonijām novāca Federālā Izmeklēšanas biroja aģenti. Nošāva sabiedriskā vietā, kaut arī viņš nemēģināja bēgt un nepretojās arestam. Tāpēc mans cieņas trūkums pret FIB ir visai sens.

Džons Figlers ir likumus cienījošs vidusskolnieks. Savā vēstulē viņš pauž, ka ir lasījis gandrīz visu, ko esmu sarakstījis

un ka tagad viņš ir gatavs nosaukt to vienu vienīgo ideju, kas līdz šim bijusi visa mana mūža darba pamatā. Lūk, kā viņš to izteica: “Mīlestība izbalēs un dils, bet pieklājība - mūžam nepievils!”

Man tas liekas pareizi - tas izsaka visu. Tāpēc tagad es esmu drusku samulsis, nepilnu nedēļu pēc savas piecdesmit sestās dzimšanas dienas saprazdams, ka būtu varējis nepūlēties rakstīt vairākas grāmatas. Būtu pieticis ar astoņu vārdu telegrammu.

Bez jokiem.

Tomēr ziņa par Figlcra jaunskunga atklāsmi mani sasniedza pārāk vēlu. Es jau biju gandrīz pabeidzis vēl vienu grāmatu - šo te.

Šajā grāmatā ir kāda epizodiska persona, “Kenets Vist-lers”, kura prototips ir viens mana tēva paaudzes indianapoli-sietis. Iedvesmotāju sauca Pauerss Hapguds (1900-1949). Pētījumos par Amerikas strādnieku šķiras vēsturi dažkārt piemin viņa pārdrošību, rīkojot streikus, protestus par Sako un Vanceti sodīšanu ar nāvi un tamlīdzīgas būšanas.

Es viņu satiku tikai vienreiz. Kad biju atgriezies mājās pēc Otrā pasaules kara Eiropas daļas, es pusdienoju Stegemeiera restorānā Indianapolisas centrā kopā ar viņu, savu tēvu un tēvoci Alekšu, tēva jaunāko brāli. Bija 1945. gada jūlijs. Japānā vēl nebija nomesta pirmā atombumba. Tam bija janotiek tikai pēc mēneša. Iedomājieties.

Man bija divdesmit divi gadi un mugurā formas tērps - biju pirmās pakapes ierindnieks, pirms aiziešanas karā studējis ķīmiju Kornela universitātē un izmests par nesekmību. Manas izredzes nebija rožainas. Ģimenei nebija nekādu uzņēmumu, kuros varētu iesaistīties. Tēva arhitektu birojs - izputējis. Viņš bija uz sēkla. Tomēr es biju nupat saderinājies, domādams: “Vai gan kāda cita, izņemot sievu, ar mani gulēs?”

— (p —

Mana māte, ka jau esmu ad nauseam^2 klāstījis citās grāmatās, bija atteikusies turpināt dzīvi, jo viņa vairs nevarēja būt tāda kā savu kāzu laikā - viena no pilsētas bagātākajām sievietēm.

Pusdienas bija sarīkojis tēvocis Alekss. Viņš ar Pauersu Hapgudu bija kopā studējis Hārvardā. Kaut arī es pats tur neesmu studējis, šī grāmata ir pilna ar I lārvardu. Es gan esmu tur mācījis, mazu laiciņu un ne sevišķi veiksmīgi - kamēr mana mājas dzīve juka gabalos.

Vienam no saviem studentiem es atklāti atzinos - ka mana mājas dzīve jūk gabalos.

Lūk, ko viņš atbildēja: - Var manīt.

Tēvoča Alekša politiskie uzskati bija tik konservatīvi, ka viņš diezin vai būtu labprātīgi pusdienojis kopā ar Hapgudu, ja vien tas nebūtu viņa Hārvardas studiju biedrs. Hapguds tolaik bija arodbiedrības darbinieks, vietējās Rūpnīcu strādnieku komitejas viceprezidents. Viņa sievu Mēriju sociālistu partija atkal un atkal virzīja kandidēt Savienoto Valstu viceprezidentes amatam.

Patiesībā, kad es pirmoreiz piedalījos valsts mēroga vēlēšanās, es balsoju par Normanu Tomasu un Mēriju Hapgudu, pat nezinādams, ka viņa ir no Indianapolisas. Uzvarēja Franklins D. Rūzvelts un Harijs S. Trumens. Es biju iedomājies, ka esmu sociālists. Es ticēju, ka sociālisms labi derētu vienkāršajiem cilvēkiem. Kā jau kājnieku pirmās pakāpes ierindnieks es nepārprotami biju vienkāršs cilvēks.

Tikšanās ar Hapgudu notika tāpēc, ka biju tēvocim Alek-sam izstāstījis - pēc tam, kad tiktu va|ā no armijas, es varētu mēģināt dabūt darbu kādā arodbiedrībā. Tolaik arodbiedrības bija apbrīnojami mehānismi, ar kuriem izspiest no darbadevē-jiem kādu drusciņu taisnīguma.

Tēvocis Alekss droši vien nodomāja apmēram šādi: “Žēlīgā debess, pret muļķību pat dieviem ir veltīgi cīnīties. Labi, ka vismaz ir viens hārvardietis, ar kuru viņš var apspriest šo smieklīgo iedomu.”

(Pirmais par dieviem un muļķību izteicās Šillers. Toties Nīče atbildēja šādi: “Pret garlaicību pat dieviem ir veltīgi cīnīties.”)

Tad nu mēs ar tēvoci Alekšu apsēdāmies Stcgcmeiera krogā pie priekšējā galdiņa, pasūtījām alu un gaidījām, kad ieradīsies tēvs un Hapguds. Viņi bija gaidāmi atsevišķi. Ja viņi dotos šurp kopā, viņiem visu ceļu nebūtu nekā, par ko runāt. Tēvs tolaik jau bija zaudējis jelkādu interesi par politiku, vēsturi, ekonomiku un tamlīdzīgām lietām. Viņš bija pasācis apgalvot, ka ļaudis par daudz pļāpājot. Maņas viņam nozīmēja vairāk nekā idejas - it īpaši tauste, pirkstiem darbojoties ar dabiskiem materiāliem. Pēc divdesmit gadiem, nāves gultā gulēdams, viņš sacīja - kaut viņš būtu bijis podnieks, būtu varējis caurām dienām taisīt dubļu kūkas.

Man tas likās skumji - tāpēc, ka viņš bija loti izglītots. Man likās, ka viņš aizsviež krūmos visas savas zināšanas un saprātu, tāpat kā zaldāts atkāpdamies aizmet šauteni un uzkabi.

Citiem tas šķita brīnišķīgi- Pilsētas ļaudis bija ļoti iemīļojuši viņu, šo vīru ar zelta rokām. Viņš allaž bija laipns un lādzīgs bez gala. Visus amatniekus viņš uzskatīja par svētajiem, lai kādi maitas vai dumiķi viņi dažkārt patiesībā bija.

Starp citu, tēvocis Alekss neprata nekādu roku darbu. Arī mana māte ne. Viņa pat nemācēja pagatavot brokastis vai piešūt pogu.

- % '

Pauerss Hapguds prata rakt ogles. Tieši to viņš darīja pēc Hārvardas beigšanas, kad vioa kursabiedri stājās darbā ģimenes uzņēmumos, māklerfirmās, bankās un tamlīdzīgās vietās: viņš raka ogles. Viņš ticēja, ka īstam darbaļaužu draugam pašam jābūt strādniekam - turklāt labam strādniekam.

Tad nu man jātcic, ka mans tēvs, kad es viņu īsti iepazinu, - kad pats biju maķenīt pieaudzis, - bija krietns vīrs, kas pilnīgi aizgājis no sabiedrības. Mana māte jau bija padevusies un pazudusi no mūsu ģimenes uzskaites. Tāpēc sakāves gaisotne allaž ir bijusi mana pavadone. Tāpēc vienmēr esmu apbrīnojis brašus veterānus, tādus kā Pauerss Hapguds un dažus citus, kuri joprojām dedzīgi tvēra pēc informācijas par to, kas patiesībā notiek, un kam joprojām bija pulka ideju, kā tomēr vēl varētu no sakāves žokļiem izraut uzvaru. - Ja es grasos turpināt dzīvot, - nodomāju, - tad labāk jāseko viņu paraugam.

Reiz es mēģināju uzrakstīt stāstu par to, kā es debesīs atkal satiekos ar savu tēvu. Īstenībā tā sākās kāds agrīns šīs grāmatas uzmetums. Šajā stāstā es cerēju kļūt viņam par patiesi labu draugu. Tomēr stāsts izvērtās gluži nejēdzīgs, kā tas bieži notiek ar stāstiem par reāliem cilvēkiem, ko esam pazinuši. Likās, ka debesīs cilvēki var būt tik veci, cik viņiem iepatīkas, ja vien viņi šādu vecumu piedzīvojuši jau uz Zemes. Piemēram, Džons D. Rokfellers, Standard 0/7 dibinātājs, varēja būt jebkādā vecumā līdz deviņdesmit astoņiem gadiem. Tutanha-rnons varēja būt jebkādā vecumā līdz deviņpadsmit gadiem, un tā tālāk. Es kā stāsta autors biju gluži vīlies, kad manam tēvam debesīs labpatika būt tikai deviņus gadus vecam.

Pats biju izvēlējies četrdesmit četru gadu vecumu - cienījamu, bet joprojām arī ļoti seksīgu. Mana vilšanās tēvā izvērtās apkaunojumā un dusmās. Viņš bija līdzīgs lemuram, kā visi deviņgadīgi puikas, lielām acīm, garām rokām. Viņam bija bezgalīgi zīmuļu un bloknotu krājumi, un viņš mūžīgi vilkās

man līdzi, zīmēja pilnīgi visu un uzstāja, lai es apbrīnoju viņa veikumu. Jauni paziņas dažkārt man jautāja, kas ir šis dīvainais puišelis, un man nācās sacīt patiesību, jo debesīs melot nav iespējams: “Tas ir mans tēvs.”

Sliktajiem puikām patika viņu mocīt, jo viņš nebija tāds kā citi bērni. Viņam nepatika bērnu pļāpas un bērnu spēles. Sliktie puikas mēdza dzīties viņam pakal, noķert, novilkt viņam bikses un apakšbiksītes un iemest tās elles mutē. Elles mute izskatījās gandrīz vai pēc laimes akas, tikai bez spaiņa un grieztuves. Pārliecoties pār malu, varēja dzirdēt, kā tur dziļi, dziļi lejā vāri brēc Hitlers, Nērons, Salome, Jūda un citi šādi ļaudis. Es varēju iztēloties, kā Hitleram, kurš jau tā cieta visbriesmīgākās mokas, laiku pa laikam nācās notraust acīm uzkritušās mana tēva apakšbiksītes.

Ikreiz, kad tēvam nozaga bikses, viņš skrēja pie manis, sarkans no dusmām. Bieži vien es biju tikko ieguvis jaunus draugus un dižojos ar savām smalkajām manierēm, un tieši tad atbrāzās mans tēvs - kaukdams pēc asiņainas atriebes, sīkajam krāniņam plandoties vējā.

Es sūdzējos par tēvu savai mātei, bet viņa teica, ka neko par šo nezinot un par mani arī ne, jo viņai bija tikai sešpadsmit gadi. Tā nu viņš man bija kaklā, un es varēju tikai laiku pa laikam uzbrēkt: “Dieva mīlestības dēl, tēvs, vai tu, lūdzu, nevarētu izaugt liels!?”

Un tādā garā. Izskatījās, ka tas būs loti nedraudzīgs stāsts, tāpēc es pārstāju to rakstīt.

Un nu, 1945. gada jūlijā, tēvs ienāca Stegemeiera restorānā, joprojām visnotaļ dzīvs. Viņš bija apmēram tajā vecumā, kādā es esmu tagad, atraitnis, kuru galīgi neinteresēja iespejas atkal apprecēties un kam nebija arī nekādas redzamas vēlmes pēc mīļākās. Viņam bija ūsas, tādas pašas kā tagad man. Tolaik es biju gludi skuvies.

Gāja uz beigām briesmīgais pārbaudījums - planētas ekonomiskā krīze, kam sekojis planētas karš. Visās malās karotāji sāka pārrasties mājās. Varētu domāt, ka tēvs par to kaut ko sacīs, kaut vai tikai garāmejot, - par jauno laikmetu, kas patlaban sakās. Viņš par to neteica neko.

Toties viņš neatvairāmi saistoši izstāstīja piedzīvojumu, kas viņam torīt gadījies. Braucot uz pilsētu, viņš ieraudzījis, ka plēš nost kādu vecu māju. Viņš apstājies, lai vērīgāk paskatītos uz tās skeletu. Viņš ievērojis, ka parādes durvju slieksnis darināts no neparastas koksnes, pēdīgi nospriedis, ka tā ir papele. Es lēsu, ka tam vajadzējis būt kādas astoņas collas platam un četras pēdas garam bluķim. Tēvs bluķi tik loti apbrīnojis, ka nojaucēji viņam to atdāvinājuši. Viņš aizņēmies no viena strādnieka āmuru un izvilcis visas naglas, ko varējis pamanīt.

Tad viņš aizvedis bluķi uz zāģētavu - lai viņam to sazāģē dēlos. Tad jau vēlāk nolemtu, ko ar dēliem iesākt. Galvenokārt viņš gribējis ieraudzīt šīs neparastās koksnes šķiedru. Zāģētavā viņam bijis jāapliecina, ka baļķī nav palikusi neviena nagla. Viņš apliecinājis. Tomēr viena nagla tur bijusi gan. Bez galvas un tāpēc neredzama. Atskanējis traki griezīgs čerksts, ripzā-ģirn ietriecoties naglā. No siksnas, kas centās griezt apstājušos asmeni, cēlās dūmi.

Nu tēvam nācās samaksāt par jaunu asmeni un arī par jaunu siksnu, un viņam tika pieteikts nekad vairs nenākt šurp ar lietotiem baļķiem. Viņš tomēr bija visai pacilāts. Šis stāsts bija kā pasaka, kurā katrs varēja smelties labu mācību.

Mēs ar tēvoci Alekšu neizrādījām vētrainu sajūsmu. Tāpat kā visi tēva stāsti, arī šis bija kārtīgi noformēts un pašpietie-kams kā ola.

Tad mēs pasūtījām nākamos alus. Vēlāk tēvocis Alekss k|uva par Anonīmo alkoholiķu Indianapolisas nodaļas līdzdi-binātāju, lai gan viņa sieva bieži un uzsvērti galvoja, ka viņš

pats nekad nav bijis alkoholiķis. Patlaban viņš sāka runāt par Kolumbijas Konservu kompāniju, rūpnīcu, kuru 1903. gadā Indianapolisā bija nodibinājis Pauersa Hapguda tēvs Viljams, arī hārvardietis. Tas bija slavens rūpniecības demokratizēšanas eksperiments, tomēr es nekad agrāk par to nebiju dzirdējis. Es par daudz ko nekad agrāk nebiju dzirdējis.

Kolumbijas Konservu kompānija ražoja tomātu mērci, cili, kečupu un dažus citus produktus. Tā bija loti atkarīga no tomātiem. Rūpnīca nenesa pelnu līdz pat 1916. gadam. Tomēr, tiklīdz pelna radās, Pauersa Hapguda tēvs sāka pamazām sniegt saviem strādniekiem tos labumus, uz kuriem, viņaprāt, visiem pasaules strādniekiem bija pašsaprotamas tiesības. Pārējie lielākie akciju turētāji bija viņa divi brāli, arī hārvardieši, -un viņi visi bija vienis prātis.

Tad Viljams Hapguds nodibināja septiņu strādnieku komisiju, kuras uzdevums bija ieteikt direktoru padomei, kādas būtu vēlamās algas un darba apstākli. Padome bez jebkādas bikstīšanas no malas jau bija paziņojusi, ka vairs nebūšot nekādu atlaišanu pēc sezonas beigām, kaut arī tas bija sezonas rakstura uzņēmums, un ka atvaļinājumi būšot apmaksāti, un strādniekiem ar visām ģimenēm medicīniskā aprūpe būšot par brīvu, un ka būšot gan slimības pabalsti, gan pensiju fonds, un ka kompānijas tālākais mērķis ir ar akciju-prēmiju plāna palīdzību pārvērst to par darbaļaužu īpašumu.

- Tā padarīšana nogāja dibenā, - nobeidza tēvocis Alekss ar padrumu, darvinisku gandarījumu.

Mans tēvs neteica neko. Varbūt viņš nemaz neklausījās.

Šobrīd man ir pie rokas Maikla D. Markačo grāmata “Hap-gudi: trīs krietni brāli” (Šarlotsvila, Virdžīnijas universitātes apgāds, 1977). Trīs apakšvirsrakstā minētie brāļi bija Kolumbijas Konservu dibinātājs Viljams un abi pārējie hārvardieši, Normans un Hačinss, kas kļuva par sociālistiskas noslieces žur-

nālistiem, redaktoriem un grāmatu autoriem, kas darbojas Ņujorkā un tās apkaimē. Kā vēstī misters Markačo, Kolumbijas Konservi bijis visnotaļ veiksmīgs uzņēmums līdz pat 1931. gadam, kad Lielā Depresija deva tam nežēlīgu triecienu. Daudzi strādnieki tika atlaisti, bet palikušajiem algu samazināja uz pusi. Rūpnīcai bija lieli parādi firmai Continental Can, kas uzstāja, lai tā tradicionālāk izturas pret saviem darbiniekiem, kaut vai tic būtu akciju īpašnieki. Lielākā dala tiešām tādi bija. Eksperiments bija beidzies. Naudas, lai to turpinātu, vairs nebija. Tiem, kas pelņas pārdales ietvaros bija saņēmuši akcijas, tagad piederēja mazas daļiņas no gandrīz beigta uzņēmuma.

Kādu laiku tas tomēr vēl pavisam neizputēja. Patiesībā tobrīd, kad mēs ar tēvoci Alekšu, tēvu un Pauersu Hapgudu pusdienojām, tas vēl pastāvēja. Taču tā bija vairs tikai viena no daudzajām konservu rūpnīcām, kas nemaksāja saviem strādniekiem ne penija vairāk kā jebkura cita. Pēdīgi, 1953. gadā, rūpnīcas paliekas pārdeva kādai stiprākai firmai.

Patlaban restorānā ienāca Pauerss Hapguds, gluži parasts Vidējo Rietumu anglosaksis lētā darījumu uzvalkā. Pie žaketes atloka viņam bija arodbiedrības nozīmīte. Viņš bija priecīgā noskaņojumā. Tēvu viņš pazina tikai drusku, bet tēvoci Alekšu visai labi. Viņš atvainojās par nokavēšanos - torīt bijis tiesā liecināt par vardarbību, kas pirms dažiem mēnešiem notikusi kāda piketa laikā. Viņam pašam nebija nekāda sakara ar šo vardarbību. Viņa varonības dienas bija beigušās. Viņš nekad vairs negrasījās ar kādu kauties vai tikt notriekts uz ceļiem, vai tupēt cietumā.

Viņš bija runātājs, kas zināja daudz stāstu, brīnišķīgākus nekā jelkad bija stāstījis tēvs vai tēvocis Alekss. Viņš bija iemests trako mājā pēc tam, kad vadījis piketus Sako un Vanceti nāvessoda izpildes laikā. Viņš bija cīnījies ar Džona L. Luisa Ogļraču apvienības rīkotājiem, jo turēja to uzskatus par pārāk

labējiem. 1936. gada viņš kā Rūpnīcu strādnieku komitejas pārstāvis organizēja streiku pret RCA korporāciju Ņūdžcrsijas pilsētā Kamdenā. Viņu ietupināja. Kad vairāki tūkstoši streikotāju ielenca cietumu gluži ka tāds linčotāju pūla pretstats, šerifs nolēma, ka būs prātīgāk viņu atbrīvot. Un tā tālāk, un tālāk. Savas atmiņas par dažiem viņa piedzīvojumu stāstiem es esmu, kā saka, ielicis kāda izdomāta šīs grāmatas varoņa mutē.

Izrādījās, ka torīt viņš arī tiesā visu laiku stāstījis savus piedzīvojumus. Tiesnesis bijis sajūsmā un gandrīz visi citi sēdes dalībnieki tāpat - droši vien viņus sajūsmināja šo dēku nesavtīgie dzinuli. Varēja noprast, ka tiesnesis mudinājis Hapgudu stāstīt vēl un vēl. Tajos laikos strādnieku šķiras vēsture bija gluži vai pornogrāfijas paveids, un mūsdienās vēl jo vairāk. Valsts skolās un pieklājīgu cilvēku mājās stāsti par darbaļaužu ciešanām un pārdrošajiem protestiem bija un paliek tabu tēma.

Es atceros, kā sauca tiesnesi. Viņa uzvārds bija Kleikombs. To man ir viegli atcerēties, jo viņa dēls Mūns vidusskolā bija mans klasesbiedrs.

Kā stāstīja Pauerss Hapguds, pēdējais jautājums, ko viņam pirms pusdienlaika uzdevis Muna Kleikomba tēvs, bijis šāds: - Mister Hapgud, kādēļ gan jūs, augsti izglītots cilvēks no lieliskas ģimenes, esat izvēlējies šādu dzīves veidu?

Kādēļ? - Hapguds, kā pats stāstīja, atbildējis. - Kalna sprediķa dč|, ser.

Un Mūna Kleikomba tēva atbilde bijusi šāda: - Sēdē tiek pasludināts pārtraukums līdz pulksten diviem pēcpusdienā.

Kas īsti bija šis Kalna sprediķis?

Tas bija Jēzus Kristus pareģojums, ka garā nabagajiem piederēs Debesu valstība; ka visi, kam ir bēdas, taps mierināti; ka lēnprātīgie mantos zemi; ka izsalkušie pēc taisnības taps paēdināti; ka žēlsirdīgie saņems žēlsirdību; ka sirdsšķīstie redzēs Dievu; ka taisnības dēl vajātajiem arī piederēs Debesu valstība; un tā tālāk, un tālāk.

Šīs grāmatas personāžs, ko iedvesmojis Pauerss Hapguds, ir neprecējies, un viņam ir problēmas ar alkoholu. Pauerss Hapguds bija precējies un, cik man zināms, ar alkoholu viņam nekad nekādu problēmu nav bijis.

Romānā epizodiski darbojas arī kāda persona, kuru es devēju par “Roju M. Konu”. Viņa prototips ir slavenais antikomu-nists, jurists un biznesmenis, kuru sauc, nevaru noliegt, skaidri un gaiši - Rojs M. Kons. Viņu es te iekļauju ar viņa paša laipnu atļauju, kas tika dota vakar (1979. gada 2. janvārī) pa tālruni. Es apsolīju, ka nenodarīšu viņam nekādu kaitējumu un attēlošu viņu kā satriecoši veiksmīgu juristu, kas vienlīdz labi spēj darboties jebkurā lieta gan prasītāja, gan atbildētāja pusē.

Pēc šīm pusdienām ar Pauersu Hapgudu mans dārgais tēvs klusēja gandrīz visu atpakaļceļa laiku. Mēs braucām ar viņa plimutu. Viņš bija pie stūres. Kādus piecpadsmit gadus vēlāk viņš tika aizturēts par izbraukšanu cauri krustojumam pie sarkanās gaismas. Tad atklājās, ka viņam jau pirms divdesmit gadiem beidzies vadītāja apliecības termiņš - tas nozīme, ka pat tajā dienā, kad mēs pusdienojām ar Pauersu Hapgudu, viņš brauca bez tiesībām.

Viņa māja bija drusku ārpus pilsētas. Kad sasniedzām pilsētas robežu, viņš teica - ja paveiksies, mēs redzēsim smieklīgu suni. Tas esot vācu aitu suns, viņš stāstīja, kas knapi var nostāvēt kājās, jo pārāk daudzas reizes viņu aizķērušas mašīnas. Tomēr suns joprojām steberedams dzinās tām pakal ar drosmi un niknumu acīs.

Tomēr todien suņa uz ceļa nebija. Viņš patiešām eksistēja. Es viņu ieraudzīju kādu citu dienu, kad braucu viens pats. Viņš bija pieplacis brauktuves malai, gatavs sakampt zobos manu priekšējo labo riepu. Uzbrukumā bija žēl noskatīties: viņa pakaļgals tikpat kā vairs neklausīja, likās, it kā viņš ar priekš-ķepārn vien vilktu smagu čemodānu.

Tas notika dienā, kad uz Hirosimu tika nomesta atombumba.

Taču atgriezīsimies dienā, kad es pusdienoju ar Pauersu Hapgudu.

Iebraukdams mašīnu garāžā, viņš beidzot kaut ko pateica par pusdienām. Viņš bija samulsis par to, cik kaislīgi Hapguds runājis par Sako un Vanceti lietu, neapšaubāmi vienu no satriecošākajām, vissīvāk apstrīdētajām tiesas kļūdām Amerikas vēsturē.

- Zini, - sacīja tēvs, - man nebija ne jausmas, ka ir kādas šaubas par viņu vainu.

Lūk, cik sirdsšķīsts mākslinieks bija mans tēvs.

Šajā grāmatā ir pieminēta kāda vardarbīga sadursme starp streikotājiem un policiju, un karavīriem. Es to dēvēju par Ka-jahogas asinspirti. Tā ir izgudrojums, kurā mozaīkas veidā izmantoti gabaliņi no stāstiem par daudziem citiem šādiem dumpjiem ne pārāk senā pagātnē.

Tā ir leģenda, kas mīt šīs grāmatas galvenās personas, Valtera F. Stārbeka, galvā. Slaktiņš nejauši noteica visu viņa dzīves gaitu, lai gan tas notika 1894. gada Ziemassvētku rītā, sen pirms Stārbeka dzimšanas.

Leģenda ir šāda:

1894. gada oktobrī Daniels Makouns, Kajahogas Tiltu un tērauda kompānijas dibinātājs un īpašnieks, tolaik lielākais

— l(t> —

darba devējs Ohaio pilsētā Klīvlendā, ar priekšstrādnieku starpniecību informēja savas rūpnīcas darbiniekus, ka viņiem jāpiencm desmitprocentīgs algas samazinājums. Arodbiedrības nebija. Makouns bija skarbs maza auguma inženieris, izglītojies pašmācības ce|ā, dzimis strādnieku ģimenē Edin-burgā, Skotijā.

Puse no viņa strādniekiem, apmēram tūkstotis vīru kāda parasta metāllējēja, bet apdāvināta oratora Kolina Džārvisa vadībā pameta darbu, izraisīdami rūpnīcas slēgšanu. Viņi bija pārliecinājušies, ka pat ar līdzšinējām algām ir tikpat kā neiespējami nodrošināt ģimenēm pārtiku, mājokli un drēbes. Viņi visi bija baltie. Gandrīz visi bija dzimuši šajā novadā.

Daba todien izrādīja savu solidaritāti. Debesis un Ēri ezers bija vienā krāsā, tai pašā mironīgajā alvas pelēkajā tonī.

Strādnieku mājas, mājeles, uz kurām viņi vilkās, atradās netālu no rūpnīcas. Daudzas no tām, tāpat kā tuvējie pārtikas veikali, piederēja Kajahogas Tiltu un tērauda kompānijai.

Starp gājējiem, pēc skata tikpat sarūgtināti un nomākti kā visi citi, bija Pinkertona detektīvu aģentūras par brangu naudu nolīgtie spiegi un provokatori. Šī aģentūra joprojām ze| un plaukst, tagad tā visā pilnībā pieder RAMļAC korporācijai.

Danielam Makounam bija divi dēli: Aleksandrs Hamiltons Makouns, tolaik divdesmit divus gadus vecs, un Džons, divdesmit piecus gadus vecs. Aleksandrs bija pirms gada bez izcilības beidzis Hārvardu. Viņš bija kluss un kautrīgs puisis, viņš raustīja valodu. Vecākais dēls Džons, potenciālais kompānijas mantinieks, jau pirmajā kursā bija izmests no Masačū-setsas Tehnoloģiju institūta un kopš tā laika bija sava tēva visuzticamākais palīgs.

Strādnieki, visi kā viens, gan streikotāji, gan nestreikotāji, ienīda tēvu un viņa dēlu Džonu, tomēr atzīdami, ka par dzelzs un tērauda apstrādi šie vīri zina vairāk nekā jebkurš cits visā

pasaulē. Attiecībā uz pastarīti Aleksandru: tas viņiem šķita meitenīgs, padumjš un pārāk bailīgs, lai vispār nāktu tuvumā kurtuvēm, kalvēm un presēm, kur risinājās visbīstamākie darbi. Strādnieki dažkārt, sveicinādami kuslo vīrišķīti, māja viņam ar kabatas lakatiņiem.

Pēc daudziem gadiem, kad Valters F. Stārbcks, kura galvā mīt šī leģenda, jautāja Aleksandram, kāpēc viņš vispār pēc Hārvardas sācis strādāt tik neviesmīlīgā vietā, īpaši ņemot vērā, ka viņa tēvs nemaz nebija uzstājis, Aleksandrs izstostīja atbildi, kura pēc atšifrēšanas izskatījās šādi: - Tolaik es uzskatīju, ka bagātajiem drusku jāpazīst tās vietas, kurās rodas viņu bagātības. Tas bija loti bērnišķīgi no manas puses. Liela bagātība vai nu jāpieņem, neko nejautājot, vai no tās jāatsakās.

Par Aleksandra stostīšanos pirms Kajahogas asinspirts: to varēja uzlūkot kā nelielas, muzikālas runas variācijas, kā pārmērīgas pieticības izpausmi. Viņa runa nekad neaprāvās ilgāk kā uz trim sekundēm, kamēr domas neizsakāmas palika ieslēgtas galvā.

Sava enerģiska tēva un brāļa klātbūtnē viņš šā vai tā nebija īpaši runātīgs. Tādējādi viņa klusēšana sargāja kādu noslēpumu, kas ik dienas k|uva patīkamāks: viņš sāka saprast rūpnīcas darbu tikpat labi kā tēvs un brālis. Gandrīz vienmēr viņš vēl pirms paziņotā lēmuma zināja, kādam tam vajadzētu būt un kāpēc. Neviens cits to vēl nezināja, bet arī viņš ar Dieva palīgu bija tapis par uzņēmēju un inženieri.

Kad oktobrī sākās streiks, viņš vairākkārt spēja iepriekš paredzēt nepieciešamo rīcību, lai gan nekad agrāk streiku nebija piedzīvojis. Hārvarda bija palikusi miljonjudžu tālumā. Nekas no tā, ko viņš tur bija iemācījies, nespētu panākt rūpnīcas darba atsākšanu. Taču Pinkertona aģentūra spētu, un policija arī - un varbūt arī Nacionālā gvarde. Vēl pirms viņa tēvs un brālis bija to pateikuši, Aleksandrs zināja, ka citos valsts

novados ir daudz laužu tādā izmisumā, ka piekristu strādāt gandrīz vai par jebkādu algu. Kad tēvs un brālis par to ierunājās, viņš uzzināja vēl kaut ko par biznesu: pastāvēja firmas, kas bieži vien izlikās par arodbiedrībām un kuru vienīgais darbs bija vervēt šādus ļaudis.

Novembra beigās no rūpnīcas skursteņiem atkal vēlās dūmi. Streikotājiem vairs nebija naudas ne īrei, ne pārtikai, ne apkurei. Visiem lielākajiem darbadevējiem trīssimt jūdžu rādiusā bija aizsūtīts viņu vārdu saraksts, lai tie zinātu, no kādiem nemiera cēlājiem jāpiesargās. Viņu nosacītais vadonis Kolins Džārviss cietumā gaidīja tiesu, pret viņu bija safabricēta apsūdzība slepkavība.

15. decembrī Kolina Džārvisa sieva, saukta Mā, aizveda divdesmit streikotāju sievu delegāciju pie rūpnīcas galvenajiem vārtiem un pieprasīja tikšanos ar Dānieļu Makounu. Tas nosūtīja pie sievām Aleksandru ar uzskribeletu zīmīti. Aleksandrs atrada sevī spēkus nolasīt sievām zīmīti bez jelkādas valodas raustīšanas. Tajā bija sacīts, ka Daniels Makouns ir pārāk aizņemts, lai atvēlētu laiku svešiniecēm, kam vairs nav nekāda sakara ar Kajahogas Tiltu un tērauda kompāniju. Vel tika izteikts pieņēmums, ka atnācējas sajaukušas kompāniju ar kādu labdarības organizāciju. Tika pausts, ka savā baznīcā vai policijas iecirknī viņas varēs saņemt to organizāciju sarakstu, kurās viņām būtu lielāka jēga griezties pēc palīdzības - ja viņām tiešām tāda ir vajadzīga un ja viņas ir pārliecinātas, ka to pelnījušas.

Mā Džārvisa sacīja Aleksandram, ka viņas vēsts ir vēl vienkāršāka: streikotāji atgriezīsies darbā, piekrītot jebkuriem noteikumiem. Lielākā dala no viņiem jau bija izlikti no mājām, un viņiem nebija, kur doties.

- Man loti žēl, - sacīja Aleksandrs. - Es varu tikai vēlreiz nolasīt sava tēva vēstuli, ja vien jūs to vēlaties.

Pēc daudziem gadiem Aleksandrs Makouns teica, ka tolaik šī konfrontācija vinu it nemaz nav uztraukusi. Vioš stāstīja, ka bijis gluži sajūsmināts, atklādams, ka spēj būt tik noderīgs “... ap-ap-ap-aparāts”.

Tagad iznāca priekšā policijas kapteinis. Viņš brīdināja sievietes, ka, pulcēdamās tik lielā skaitā, tās pārkāpj likumu, kavē satiksmi un rada draudus sabiedriskajai drošībai. Likuma vārdā viņš tām pavēlēja nekavējoties izklīst.

Sievietes paklausīja. Viņas gāja projām pāri lielajam laukumam galveno vārtu priekšā. Rūpnīcas fasāde bija celta, lai izglītotiem cilvēkiem atgādinātu Sv. Marka laukumu Venēcijā, Itālijā. Rūpnīcas tornis ar pulksteni bija Sv. Marka slavenā zvanu torņa kopija mērogā viens pret divi.

No šī torņa Ziemassvētku rītā Aleksandrs kopā ar tēvu un brāli vēroja Kajahogas asinspirti. Katram bija savs binoklis. Katram bija arī neliels revolveris.

Zvanu šajā tornī nebija. Apakšā, laukumā, nebija kafejnīcu un veikalu. Arhitektoniskais laukuma pamatojums bija tīri praktisks. Tajā pietika vietas, kur piebraukt un aizbraukt kravas ratiem, vieglajām ekipāžām un zirgu tramvajam. Arhitekts bija ņēmis vērā arī iespēju, ka rūpnīca varētu kļūt par cietoksni. Jebkuram pūlim, kas gribētu sturmēt galvenos vārtus, vispirms vajadzētu šķērsot plašu klajumu.

Sievietēm līdzi atkāpās vienīgais klātesošais reportieris no avīzes The Cleveland Plain Dealer, kas tagad pieder RAMJAC korporācijai. Viņš jautāja Mā Džārvisai, ko tā grasās darīt.

Protams, nebija nekā sevišķa, ko viņa varētu darīt. Streikotāji pat vairs nebija streikotāji, bet parasti bezdarbnieki, kas izmesti no mājām.

Šā vai tā viņa atbildēja braši: - Mēs vēl te atgriezīsimies! -Ko citu viņai bij sacīt?

Reportieris jautāja, kad viņas atgriezīsies.

Viņas atbilde droši vien bija domāta kā kristīga cilvēka izmisuma tēlaina izpausme, tuvojoties ziemai. - Ziemassvētku rītā, - viņa sacīja.

Tas tika nodrukāts avīzē, kuras redaktoriem likās, ka ir izteikts draudīgs solījums. Vēsts par gaidāmajiem Klīvlendas Ziemassvētkiem izplatījās pār novadu novadiem. Pilsētā sāka ierasties streikotāju atbalstītāji - sludinātāji, rakstnieki, arodbiedrību aktīvisti, populistiski politiķi un tamlīdzīgi ļaudis - it kā būtu gaidāms nezin kāds brīnums. Atbraucēji bija atklāti tālaika ekonomiskās kārtības ienaidnieki.

Lai aizsargātu rūpnīcu, Ohaio gubernators Edvins Kin-keids mobilizēja Nacionālās gvardes kājnieku rotu. Tic bija fermeru dēli no štata dienvidiem, atlasīti raugot, lai starp viņiem nebūtu streikotāju draugu vai radinieku un lai viņi uzlūkotu streikotājus tikai un vienīgi kā nojukušus kārtības traucētājus. Viņi bija Amerikas ideāls: veselīgi, dzīvespriecīgi karavīri-civilisti, kas dzīvoja savu dienišķo dzīvi līdz tam brīdim, kad valstij pēkšņi ievajadzējās pamatīgi izrādīt savu ieroču spēku un iedvest disciplīnu. Viņiem vajadzēja uzrasties itin kā no nekurienes par biedinājumu Amerikas ienaidniekiem. Kad nepatikšanas būtu novērstas, viņi atkal pazustu.

Valsts regulārā armija, kas bija cīnījusies ar indiāņiem, līdz indiāņi vairs nespēja pretoties, bija samazināta līdz trīsdesmit tūkstošiem vīru. Kas attiecas uz utopiskajām milicijām visās valsts malās: šīs vienības sastāvēja gandrīz tikai no fermeru dēliem, jo rūpnīcu strādniekiem nebija ne veselības, ne laika pēc garajām darba stundām. Starp citu, drīz vien, spāņu-amerikāņu kara laikā, tika atklāts, ka no tautas gvardiem kaujas laukā nav itin nekāda labuma, viņi tikpat kā nebija apmācīti.

Un tieši tāds iespaids radās arī pastarītim Aleksandram Hamiltonam Makounam, kad šie kārtības sargi Ziemassvētku vakarā ieradās rūpnīcā: ka tie nebija vis īsti karavīri. Viņi tika ar īpašu vilcienu ievesti iekšpus rūpnīcas augstā dzelzs žoga. Vini izslāja no vagona un izklīda pa kravas peronu, it kā būtu parasti pasažieri katrs savās gaitās. Vinu uniformas bija tikai daļēji sapogātas, bieži vien pat nepareizi sapogātas. Daži bija pazaudējuši cepures. Gandrīz visiem bija smieklīgi nemilitāri čemodāni un saiņi.

Kas bija virsnieki? Kapteinis bija Ohaio pilsētiņas Grīnfīl-das pasta priekšnieks. Leitnanti bija Grīnfīldas krājaizdevu sabiedrības prezidenta dēli, dvīņi. Gan pasta priekšnieks, gan baņķieris bija par kādiem vietēja mēroga pakalpojumiem izpelnījušies gubernatora labvēlību. Iecelšana virsnieku godā bija atlīdzība. Un virsnieki, savukārt, atdarīja ar labu tiem, kas bija izlīdzējuši viņiem: iecēla savus labdarus par seržantiem vai kaprāļiem. Toties ierindniekiem, vēlētājiem un viņu dēliem, bija iespēja, ja vien gribētos, samaitāt saviem komandieriem dzīvi ar izsmieklu un nicinājumu, kas varētu turpināties paaudžu paaudzēm.

Uz Kajahogas Tiltu un tērauda kompānijas kravu perona vecajam Danielam Makounam pēdīgi nācās uzrunāt vienu no daudzajiem karavīriem, kas slaistījās apkārt un kaut ko gremoja. Makouns jautāja: - Kurš te ir komandieris?

Gadījās tā, ka viņš bija uzdevis šo jautājumu kapteinim, kurš atbildēja: - Nu... cik nu vispār kāds... laikam jau es.

Gods kam gods, jāatzīst, ka šie kārtības sargi, kaut arī bija apbruņoti ar durkļiem un kaujas patronām, nākamajā dienā nenodarīja pāri nevienai dzīvai būtnei.

Viņi tika izmitināti kādā dīkstāvē esošā cehā. Viņi gulēja ejās. Katrs bija paņēmis no mājām līdzi ēdamo. Viņi ēda škiņki

un ceptas vistas, kūkas un pīrāgus. Viņi ēda, ko vien kāroja un kad vien kāroja, un pārvērta cehu par piknika noru. Kad viņi brauca prom, tur izskatījās kā ciema izgāztuvē. Tādi nu viņi bija.

Jā, un arī vecais Daniels Makouns ar abiem dēliem nakšņoja rūpnīcā - saliekamajās gultās savos kabinetos zvanu torņa pakājē ar pielādētiem revolveriem zem spilvena. Kad viņi ēdīs Ziemassvētku pusdienas? Otrā dienā trijos pēc pusdienas. Līdz tam laikam šis ķibeles noteikti būs beigušās. Tēvs bija uzdevis pastarītim Aleksandram likt lietā savu smalko izglītību: sacerēt un pirms šīs maltītes nolasīt pienācīgu pateicības lūgšanu.

Tikmēr rūpnīcas pastāvīgie sargi līdz ar Pinkertona aģentūras un pilsētas policijas papildspēkiem visu nakti patrulēja gar teritorijas žogiem. Rūpnīcas sargi, kas parasti bija bruņoti tikai ar pistolēm, tagad bija papildus stiprinājušies ar šautenēm un bisēm, aizņēmušies tās no draugiem vai atnesuši līdzi no mājām.

Četriem Pinkertona vīriem bija atļauts visu nakti gulēt. Viņu amatā arī bija zināmā mērā vajadzīgas zelta rokas. Viņi bija snaiperi.

Nākamajā rītā Makounus pamodināja nevis junda, bet gan āmuru klaudzoņa un zāģēšanas troksnis, kas skanēja laukumā. Tur namdari pie galvenajiem vārtiem, iekšpusē, būvēja augstas sastatnes. Bija paredzēts, ka tur uzkāps Klīvlendas policijas priekšnieks, visiem labi redzams. Piemērotā brīdī viņam vajadzēja nolasīt pūlim Ohaio likumu par kārtības traucēšanu. Likumā bija pieprasīts šāds publisks lasījums. Tajā bija rakstīts, ka jebkurai nelikumīgai sapulcei ar divpadsmit un vairāk dalībniekiem jāizklīst stundas laikā pēc likuma nolasīšanas. Ja pūlis neizklīstu, tad tajā klātesošie būtu vainīgi noziegumā, par kuru draudēja cietumsods no desmit gadiem līdz pat mūža ieslodzījumam.

Daba atkal izrādīja līdzjūtību - sāka snigt smalks sniedziņš.

Jā, un tad laukumā strauji iebrāzās slēgta, divu baltu zirgu vilkta ekipāža un apstājās pie vārtiem. No tās rītausmas

mijkrēsli izkāpa pulkvedis Džordžs Redfllds, gubernatora znots, kurš te bija ieradies, lai gubernatora uzdevumā pārņemtu kārtības sargu vienību vadību. Pufkvedim piederēja kokzāģētava, un viņš darbojās arī sabiedriskās ēdināšanas jomā. Militāras pieredzes viņam nebija, un ģērbies viņš bija kavalērista uniformā. Viņam pat bija zobens - sievastēva dāvana.

Viņš uzreiz devās uz cehu, lai uzrunātu savas vienības.

Drīz pēc tam ieradās rati ar pūla kontroles vienībām. Tic bija parasti Klīvlendas policisti, tikai bruņojušies ar koka vairogiem un truliem pīķiem.

Zvanu tornī tika uzvilkts Amerikas karogs, un vēl viens -kārtī pie galvenajiem vārtiem.

Pastarītis Aleksandrs nosprieda, ka te paredzēts svinīgs svētku pasākums. Nebūs nekādu reālu upuru, nekādu traumu. Ar šo vīru ieņemto stāju viss būs izteikts. Streikotāji paši bija atsūtījuši ziņu, ka viņiem būs līdzi sievas un bērni un ka nevienam nebūs šaujamieroča un pat nažu, kam asmenis garāks par trim collām.

“Mēs tikai vēlamies,” bija sacīts strādnieku vēstulē, “pēdējo reizi paskatīties uz rūpnīcu, kurai esam atdevuši savas dzīves labākos gadus, un nostāties aci pret aci ar katru, kas vēlētos mūs uzlūkot, kaut vai tikai ar Dievu, ja vien Viņam labpatiktu mūs uzlūkot. Mēs vēlamies klusi un nekustīgi pastāvēt un pajautāt: “Vai kaut viens amerikānis ir pelnījis tādu postu un nelaimes, kādas esam piedzīvojuši mēs?””

Aleksandrs prata novērtēt vēstules daiļrunību. Patiesībā to bija sacerējis dzejnieks Henrijs Nailss Vistlers, hārvardietis, todien ieradies pilsētā, lai uzmundrinātu streikotājus. Vēstule ir pelnījusi majestātisku atbildi, nodomāja Aleksandrs. Viņš bija pārliecināts, ka karogi, kārtības sargu rindas un staltā un svinīgā policijas klātbūtne būs šāda atbilde.

Skaļi un skaidri tiks nolasīts likums, visi to noklausīsies un dosies mājās. Miers nekādā gadījumā netiks traucēts.

Aleksandrs nolēma savā pēcpusdienas lūgšanā sacīt, ka Dievam vajadzētu pasargāt darbaļaudis no tādiem vadoņiem

kā Kolins Džārviss, kuru rīcība izprovocēja strādnieku nonākšanu šādā postā un nelaimēs.

“Amen,” viņš pie sevis noteica.

Un ļaudis nāca, kā bija solīts. Viņi nāca ar kājām. Pašvaldības kungi, lai viņus atturētu, bija todien šajā pilsētas daļā atcēluši tramvaju kustību.

Starp streikotājiem bija daudz bērnu, dažiem pal bija zīdaiņi uz rokām. Viens zīdainis vēlāk tika nošauts un kļuva par iedvesmas avotu Henrija Nailsa Vistlera dzejolim, vēlāk komponētam; šo dziesmu “Bonija Feilija” dzied līdz šai baltai dienai.

Kur atradās karavīri? Jau kopš astoņiem rītā viņi stāvēja pie rūpnīcas žoga ar uzspraustiem durkļiem un pilnu uzkabi mugurā. Uzkabe svēra vismaz piecdesmit mārciņas, dažiem vairāk. Pulkvedim Redfīldam bija ienācis prātā, ka šādi viņa vīri izskatīsies bargāk. Viņi stāvēja vienā rindā, kas stiepās visā laukuma platumā. Kaujas plāns bija šāds: ja pūlis pēc saņemtā rīkojuma neizklīdīs, karavīriem būs jānolaiž durkļi un lēni, bet neapturami jāatbrīvo laukums, kā šļūdonim - turoties nevainojami taisnā ierindā, kuras priekšā vēsi spīguļos tērauds, un tuvojoties, vienmēr pēc pavēles, vienu soli, tad divus, tad trīs, tad četrus...

Tikai karavīri bija ārā pie žoga jau no astoņiem. Sniegs sniga un sniga. Tāpēc, kad laukuma viņā galā parādījās pirmie demonstranti, viņi uzlūkoja rūpnīcu pāri plašam neskarta sniega klajam. Vienīgās pēdas sniegā bija viņu pašu nupat atstātās.

Uz demonstrāciju sanāca ne tikai tie, kam garīgas dabas darīšanas bija kārtojamas tieši ar Kajahogas Tiltu un tērauda kompāniju, bet arī daudzi citi. Paši streikotāji bija neizpratnē, kas ir visi šie skrandainie svešinieki - no kuriem daudzi arī bija ieradušies ar visām ģimenēm. Arī viņi gribēja vismaz kādam

tieši Ziemassvētkos parādīt savu postu un nelaimes. Pastarītis Aleksandrs vērās pūli ar binokli un uz kāda vīra turētā plakāta izlasīja: “Ēri Ogļu un dzelzsrūdas kompānija krāpj strādniekus”. Ēri Ogļu un dzelzsrūdas kompānija pat neatradās Ohaio. Tā bija Bufalo pilsētā, Ņujorkas štatā.

Tāpēc Liktenim vajadzēja drusku piepūlēties, lai Bonija Fcilija, Asinspirti nogalinātā mazulīte, tiešām izrādītos streikojoša Kajahogas Tiltu un tērauda kompānijas strādnieka meita un lai Henrijam Nailsam Vistleram būtu pamats savā dzejoli par viņu iekļaut šādu piedziedājumu:

Daniel Makoun, lai esi nolādēts!

Sirds tev ir no akmens, un dvčslē čuguns lēts...

Plakātu par Ēri Og|u un Dzelzsrūdas kompāniju pastarītis Aleksandrs izlasīja, stāvēdams pie otrā stāva loga administrācijas spārnā, kas stiepās 110 zvanu torņa uz ziemeļiem. Viņš stāvēja garā galerijā, kas ari bija radīta Venēcijas iespaidā; logi bija ik pēc desmit pēdām un tālākajā galā spogulis. Tas lika galerijai izskatīties bezgalīgai. Logi bija uz laukuma pusi. Tieši šajā galerija savas darba vietas iekārtoja četri Pinkertona aģentūras atsūtītie snaiperi. Katrs pie sava izraudzītā loga pielika galdu un aiz galda - ērtu krēslu. Uz katra galda bija šautenes ligzda.

Aleksandram tuvākais snaiperis bija uzlicis uz galda smilšu maisu un ar savu spalvaino roku iedauzījis tajā gropi. Tajā balstīsies šautene, kamēr laidne būs pie pleca, un viņš, iekārtojies atzveltnes krēslā un piemiedzis aci, tēmēklī skatīsies pūlī te uz vienu, te uz citu seju. Gaitenī tālāk sēdošais snaiperis bija pēc pamatprofesijas mehāniķis. Viņš bija pagatavojis stabilu trijkāji ar grozāmu dulli augšgalā. Šī parikte stāvēja uz viņa galda. Ja nu nestunda tiešām nāktu, snaiperis bija gatavs balstīt šauteni šajā dullī.

- Es jau pieteicu patentu! - viņš sacīja Aleksandram un paplikēja parikti.

Katrs no šiem vīriem bija uz galda izkārtojis munīciju,

stobra slauķi, tīrāmo pakulu vīkšķi un ellas pūslīti, it kā viņi grasītos tos pārdot.

Visi logi vēl bija ciet. Pie dažiem tālākajiem logiem stāvēja daudz niknāki un nekārtīgāki vīri. Tic bija pastāvīgie rūpnīcas sargi, gandrīz visu nakti pavadījuši nomodā. Daži bija dzēruši, “lai neaizmigtu,” kā vini paskaidroja. Viņi ar visām šautenēm un bisēm bija izvietoti pie logiem gadījumam, ja pūlis tomēr par katru cenu mestos uzbrukumā rūpnīcai un viņus varētu patriekt tikai nāvējoša uguns.

Nu jau viņi bija pilnīgi pārliecinājuši sevi, ka šāds uzbrukums noteikti notiks. Viņu nervozitāte un bravūrība bija pirmās skaidrās norādes pastarītim Aleksandram, ka - tā vismaz viņš daudzus gadus vēlāk stostīdamies stāstīja jauniņajam Valteram F. Stārbekam - “svinīgā pasākuma scenārijā bija vājas vietas”.

Viņam pašam, protams, mēteļa kabatā bija pielādēta pistole - tāpat kā viņa tēvam un brālim, kas patlaban ienāca gaitenī, lai pēdējo reizi pārbaudītu gatavošanās norisi. Pulkstenis bija desmit no rīta. Viņi teica, ka ir laiks atvērt logus. Laukums bija pilns.

Viņi sacīja Aleksandram, ka ir laiks kāpt augšā tornī. No turienes visu varēs labāk redzēt.

Tad nu logi tika atvērti, un snaiperi ievietoja šautenes savās dažādajās ligzdas.

Kas vispār bija šie snaiperi? Vai tiešām pastāvēja šāds amats? Tolaik snaiperiem bija vēl mazāk darba nekā bendem. Neviens no četriem nekad agrāk nebija līgts šādam darbam, un nebija gaidāms, - ja vien nesāktos karš, - ka viņiem vēl kāds grasītos jelkad maksāt par šādu darbu.

Viens no viņiem uz pusslodzi strādāja Pinkertona aģentūrā, trīs pārējie bija viņa draugi. Visi četri bieži medīja kopā un bija gadu gadiem slavējuši cits citu, cik viņi ir varen trāpīgi šāvēji. Tāpēc, kad no Pinkertona aģentūras pienāca vēsts, ka

tai varētu noderēt četri snaiperi, šī vienībiņa nekavējoties uzradās gluži kā no nekurienes, tāpat kā civilo kārtības sargu rota.

Vīrs ar trijkāji bija izgudrojis savu parikti speciāli šim gadījumam. Ari vīrs ar smilšu maisu nekad agrāk nebija balstījis savu šauteni uz šāda smilšu maisa. Tas pats attiecās arī uz krēsliem, galdiem, kārtīgo piederumu izstādi un pārējo: viņi bija vienojušies, ka tieši tā būtu jāuzvedas īsti profesionāliem snaiperiem.

Daudzus gadus vēlāk, kad Stārbcks jautāja Aleksandram Makounam, kāds viņaprāt bijis Kajahogas asinspirts galvenais iemesls, tas atbildēja: - Amerikāņu am-am-am-amatierisms dzī-dzī-dzīvības un nā-nā-nā-nāves ja-ja-jautājumos.

Kad atvēra logus, pa tiem līdzi saltajam gaisam ieplūda arī pūla okeāniskā murdoņa. Pūlis gribēja būt kluss un uzskatīja, ka ir kluss, - tomēr vienam vajadzēja kādu nieku pačukstēt otram, un tam savukārt vajadzēja atbildēt, un tā tālāk. Tā radās juras šalkoņai līdzīgs troksnis.

Aleksandrs, kopā ar tēvu un brāli stāvēdams zvanu tornī, dzirdēja galvenokārt tikai šos šķietamos viļņus. Rūpnīcas aizstāvji bija klusi. Atskaitot klaboņu un graboņu, atveroties otrā stāva logiem, viņi nekādi neatbildēja uz murdoņu.

Kamēr viņi gaidīja, Aleksandra tēvs sacīja šādus vārdus: - Klausieties, puiši, nav nieka lieta pakļaut dzelzi un tēraudu cilvēka vajadzībām. Neviens normāls cilvēks no brīva prāta ar tādam lietam nenodarbotos, ja vien nebūtu baiļu no sala un bada. Jautājums ir tāds, puiši, - cik daudz dzelzs un tērauda preču pasaulei vajadzīgs? Ja nu kādam vajag, Daniels Makouns zina, kā tās iztaisīt.

Patlaban žoga iekšpusē notika neliela sarosīšanās. Klīvlcn-das policijas priekšnieks kāpa pa trepēm uz sastatnēm, turēdams rokā papīra gabalu, uz kura bija likums par kārtības

traucēšanu. Tagad vajadzēja nākt svinīgā pasākuma kulminācijai, domāja pastarītis Aleksandrs, baismīgi skaistam brīdim.

Taču tad viņš savos zvanu torņa augstumos nošķaudījās. Līdz ar to no viņa plaušām izplūda gaiss, bet no sirds - romantiskā noskaņa. Viņš saprata, ka lejā notiekošais nebūs ne druskas majestātisks. Tas būs ārprātīgs. Nekādu burvestību nebija, tomēr viņa tēvs un brālis, un gubernators, un droši vien pat prezidents Grovers Klīvlends cerēja, ka policijas priekšnieks pēkšņi kļūs par burvi, par Mcrlinu, - ka viņš tikai noskaitīs buramvārdus, un pūlis pazudīs.

“Tas neizdosies,” viņš nodomāja. “Tas nevar izdoties.”

Neizdevās ar’.

Priekšnieks skaitīja buramvārdus. Viņa izkliegtie vārdi atsitas pret ēkām, atbalsis karoja savā starpā, un, nonākot līdz Aleksandra ausim, izklausījās pēc Bābeles valodas.

Nenolika itin nekas.

Priekšnieks nokāpa no sastatnēm. Pēc viņa izturēšanās bija redzams, ka viņš nemaz nebija gaidījis, ka kaut kas īpašs notiks. Tur vienkārši bija pārāk daudz cilvēku. Lielā pieticībā viņš pievienojās pats savām triecienvienībām, kas arī bija bruņotas ar vairogiem un pīķiem, tikai žoga iekšpusē. Viņš negrasījās prasīt, lai tās kādu arestē vai vispār jel kā provocē tik lielu pūli.

Taču pulkvedis Rcdfīlds bija aizkaitināts. Viņš lika uz mirkli pavērt vārtus, lai tiktu laukā un pievienotos saviem gandrīz nosalušajiem karavīriem. Viņš nostājās starp diviem fermeru puišiem garās rindas vidū. Viņš pavēlēja vīriem izstiept durkļus sev priekšā. Tad viņš pavēlēja spert vienu soli uz priekšu. Vīri pakļāvās.

Skatīdamies lejup uz laukumu, pastarītis Aleksandrs redzēja, ka ļaudis pū|a priekšpusē vairījās no kailā tērauda un atkāpās virsū aizmugurējiem. Tikmēr ļaudīm pūla aizmugurē

nebija ne jausmas par notiekošo un viņi negrasījās atkāpties, lai atvieglotu spiedienu.

Karavīri spēra vel vienu soli, un ļaudis atkāpdamies spiedās virsū ne tikai aizmugurējiem, bet arī nākamajiem aiz tiem. Tie, kas atradās pretī rindas galiem, palika iespiesti pie ēkām. Karavīriem, kuri virzījās uz priekšu, pietrūka dūšas uzšķērst cilvēkus tik bezcerīgā bezizejā, tāpēc viņi novērsa durkļus, paverot spraugu starp asmeņiem un nekustīgajām sienām.

Aleksandrs vecumdienās stāstīja, ka tad, kad karavīri spēra vēl soli uz priekšu, ļaudis sāka “... sū-sū-sū-sūkties gar ri-ri-rindas ma-ma-ma-malām kā ūdens.” Lāses pārvērtās straumēs, kas sadragāja ierindas malas un nogādāja vairākus simtus laužu brīvajā telpā starp rūpnīcas žogu un karavīru neaizsargāto aizmuguri.

Pulkvedim Redfīldam, kas zvērojošām acīm raudzījās taisni uz priekšu, nebija sajēgas par to, kas notiek malās. Viņš pavēlēja spert vēl soli uz priekšu.

Tagad pūlis aiz karavīriem sāka uzvesties nelāgi. Kāds jauneklis gluži kā mērkaķis uzlēca vienam zaldātam uz mugursomas. Zaldāts smagi noslīga zemē un visai komiski kārpījās, mēģinādams atkal piecelties. Šādā veidā karavīrus gāza citu pēc cita. Ja kādam izdevās piecelties, viņu nogāza atkal. Karavīri pašaizsardzības nolūkos sāka spiesties kopā. Viņi atteicās šaut. Viņi toties izveidoja aizsargbariņu, tādu kā paralizētu dzeloņcūku.

Pulkveža Redfīlda starp viņiem nebija. Pulkvedis bija kaut kur pazudis.

Vēlāk neatradās neviens, kas atzītu, ka pavēlējis snaiperiem un sargiem atklāt uguni no rūpnīcas logiem, taču šaušana sākās.

Četrpadsmit cilvēki tika nošauti uz vietas - viens no tiem karavīrs. Divdesmit trīs tika smagi ievainoti.

Aleksandrs vecumdienās stāstīja, ka šaušana nav izklausījusies briesmīgāk par “po-po-popkorna paukšķiem” un ka viņam licies - lejā uznācis ārprātīgs viesulis, jo izskatījies, ka ļaudis tiek pūsti projām kā “la-la-la-lapas”.

Kad sadursme bija beigusies, valdīja vispārējs apmierinājums, ka gods ticis aizstāvēts un taisnība uzvarējusi. Likumība un kārtība bija atjaunota.

Vecais Daniels Makouns noraudzījās kaujas laukā, kas tagad bija tukšs, ja neskaita līkus, un uzrunāja savus dēlus:

- Puiši, vai nu jums tas patīk, vai nepatīk, bet tādā biznesā jūs esat iesaistījušies.

Pulkvedi Redfīldu atrada kādā šķērsielā, kailu un satrakojušos, bet citādi neskartu.

Pastarītis Aleksandrs nemēģināja runāt līdz brīdim, kad to nācās darīt, proti, līdz pēcpusdienai, līdz Ziemassvētku pusdienām, kad viņam lūdza noskaitīt pateicības lūgšanu. Viņš atklāja, ka ir kļuvis par stingu stoterētāju, - stostīšanās bija tik loti pastiprinājusies, ka viņš vispār nevarēja parunāt.

Rūpnīcā viņš vairs neatgriezās nekad. Toties viņš kļuva par Klīvlcndas lielāko gleznu kolekcionāru un galveno Klīvlendas Mākslas muzeja mecenātu, rādot, ka Makounu ģimenei ir arī citas intereses bez naudas un varas pašas naudas un varas pēc.

Visu atlikušo mūžu viņš raustīja valodu tik briesmīgi, ka reti atstāja savu savrupnamu Eiklīda avēnijā. Vienu mēnesi pirms runas spēju pasliktināšanās viņš apprecēja kādu Rokfcl-leru atvasi. Citādi, kā viņš vēlāk izteicās, viņš droši vien nemūžam nebūtu apprecējies.

Aleksandram Makounam bija viena meita, kam bija kauns par viņu, tāpat kā sievai. Pēc Slaktiņa viņš ieguva tikai vienu jaunu draugu. Viņš sadraudzējās ar bērnu - savas virējas un šofera dēlu.

Multimiljonāram vajadzēja kādu, kas būtu ar mieru daudzas stundas dienā spēlēt ar viņu šahu. Tad nu viņš uz to, kā saka, pavedinaja šo puiku, iepriekš iekārdinādams ar vienkāršākām spēlēm - ēzeļiem un melno pēteri, dambreti un domino. Tomēr viņš tam mācīja arī šahu. Drīz vien vini*spēlēja tikai šahu. Viņu sarunas sastāvēja tikai no parastajiem šaha jokiem un vilkšanas uz zoba, kas nav mainījusies vismaz tūkstoš gadus.

Paraugi: “Laikam tikai nesen gājienus iemācījies, vai ne?” “Ak Dievs, kā es nobijos!” “Gribi noupurēt dāmu?” “Tev tak plika aizmugure...”

Puika bija Valters F. Stārbeks. Tik nedabiski pavadīt savu bērnību un jaunību viņš labprāt piekrita šāda iemesla pēc: Aleksandrs Hamiltons Makouns solīja viņam izmaksāt studijas Hārvardā.

K. V.

“Palīdzi vārgdieņiem, kas raud pēc manis, palīdzi notiesātajiem un cietušajiem, jo viņi ir tavi labākie draugi; viņi ir tic biedri un brāli, kas cīnās un krīt tāpat kā tavs tēvs un Bartolo vakardienas kaujā par visu trūcīgo strādnieku laimi un brīvību. Šajā dzīves cīņā tu atradīsi lielu mīlestību un pats tiksi mīlēts. ”

— NIKOLA SAKO 1891-1927)

No viņa pēdējās vēstules trīspadsmitgadīgajam dēlam Dantem 1927. gada 18. augustā, trīs dienas pirms nāvessoda izpildes Cārlzlaunas cietumā Bostonā, Masačūsetsā. “Bartolo” bija Bartolomeo Vanceti (1888-1927), kas nomira tajā pašā naktī tajā pašā elektriskajā krēslā, kāda zobārsta izgudrojumā. Tādā pašā nāvē mira kāds vēl vairāk aizmirsts vīrs: Selestino Madeiross (1894-1927), kas atzinās tajā pašā noziegumā, par kuru bija notiesāti Sako un Vanceti, lai gan viņa lielā piespriestais sods par slepkavību tobrīd bija pārsūdzēts. Madeiross bija bēdīgi slavens noziedznieks, kurš beidza dzīvi, rīkodamies nesavtīgi.

IETUPINĀTAIS

1.

DZĪVE TURPINĀJĀS, JĀ - un muļķis un viņa pašcieņa jo drīzi tiek šķirti, lai nekad vairs netaptu savienoti, varbūt pat Pastardienā ne.

Ludzu, uzmanību! Šajā grāmatā, kas ir stāsts par manu līdzšinējo dzīvi, darbojas ne tikai cilvēki, bet arī gadi. Tūkstoš Deviņsimt Divdesmit Devītais sagrava Amerikas ekonomiku. Trīsdesmit Pirmais aizsūtīja mani uz Hārvardu. Trīsdesmit Astotais dabūja man pirmo darbavietu valdības aparātā. Četrdesmit Sestais davaja man sievu. Četrdesmit Sestais dāvāja man arī nepateicīgu dēlu. Piecdesmit Trešais atlaida mani no darba valdības aparātā.

Tāpēc es rakstu gadus ar lielo burtu, it kā tie būtu īpašvārdi.

Tūkstoš Deviņsimt Septiņdesmitais deva man darbu Nik-sona Baltajā namā. Septiņdesmit Piektais mani ietupināja par manu nejēdzīgo ieguldījumu Amerikas politiskajos skandālos, ko pazīst ar kopus apzīmējumu “Votcrgeita”.

Pirms trim gadiem, šī stāsta rakstīšanas laikā, Tūkstoš Deviņsimt Septiņdesmit Septītais grasījās atkal laist mani vaļā. Es jutos kā no miskastes izvilkts. Man mugurā bija olīvpelēks kombinezons, cietumnieka formas tērps. Es vientulīgi sēdēju gulamtelpā - uz lāvas, kurai jau biju noņēmis gultasveļu. Sega, divi palagi un spilvendrāna, kurus vēlāk līdz ar formas tērpu būs jāatdod atpakaļ valstij, tagad, kārtīgi salocīti, gulēja man klēpī. Uz tām manas vecās, plankumainās rokas. Es skatījos taisni uz priekšu uz korpusa otrā stāva sienu šajā Federālajā viegla režīma labošanas iestādē, kas atradās tieši blakus Gaisa karaspēka Finleteras bāzei, Džordžijas štatā, trīsdesmit piecas jūdzes no Atlantas. Es gaidīju, kad nāks sargs un aizvedīs mani uz administrācijas ēku, kur man tiks izsniegti brīvlaišanas papīri un personīgās drēbes. Pie vārtiem mani neviens nesagaidīs. Nekur visā pasaulē nebija neviena, kas gribētu skaut mani piedodošās skavās - vai par velti pabarot, vai uz pāris dienām sniegt naktsmājas.

Ja kāds būtu vērojis, tad šis cilvēks ik pēc četrām, piecām minūtēm būtu redzējis mani darām kaut ko visai noslēpumainu. Manā bezizteiksmes sejā nemainoties ne vaibstam, es ik pa laikam pacēlu rokas no gultasveļas kaudzītes un trīsreiz sasitu plaukstas. Gan jau es galu galā izskaidrošu, kāpēc.

Bija deviņi no rīta, divdesmit pirmais aprīlis. Sargs jau stundu aizkavējies. No tuvējā skrejceļa gala gaisā uzšāvās iznīcinātājs, saplēšot debesis gabalos un iztērējot enerģiju, ar kuru tūkstoš gadus pietiktu simt dzīvokļu apkurei. Es ne acu nepamirkšķināju. Veciem Finleteras cietumniekiem un sargiem tas bija parasts notikums. Tas atkārtojās katru dienu.

Lielākā dala no pārējiem cietumniekiem, kas visi bija notiesāti par nevardarbīgiem “balto apkaklīšu” noziegumiem, bija purpursarkanos skolnieku autobusos aizvizināti uz izpalīgu darbiņiem bāzē. Cietumā palika tikai maza mājsaimnieku komanda - mazgāt logus, slaucīt grīdas. Palika arī daži citi, kas tikai lasīja, rakstīja vai snauduļoja - pārāk slimi, visvairāk ar sirds un muguras kaitēm, lai darītu jebkādu fizisku darbu. Ja šī būtu tāda pati diena kā citas, es būtu barojis veļas rulli bāzes hospitāļa mazgātavā. Mana veselība esot nevainojama, tā šie apgalvo.

Vai man kā Hārvardas absolventam cietumā tika izrādīta īpaša ciena? Patiesībā Hārvarda nebija īpaša atšķirības zīme. Esmu saticis vai dzirdējis par vismaz septiņiem citiem. Un, tiklīdz es aizbraukšu, manu lāvu aizņems Virgīlijs Greithauss, bijušais Labklājības ministrs, kas arī ir beidzis Hārvardu. Fin-lcteras izglītības rangu tabulā es ar savu nieka bakalaura grādu atrados visai zemu. Es pat nebiju beidzis ar izcilību, kā Phi Beta Kappa. Mums te ir vismaz divdesmit Phi Beta Kappa-s, ducis vai pat vairāk medicīnas doktoru, tikpat daudz zobārstu, viens veterinārārsts, viens teoloģijas doktors, viens ekonomikas doktors, viens ķīmijas zinātņu doktors un vesels bars izbijušu advokātu. To bija tik daudz, ka mums bija ieviesies šāds jauniņajiem domāts joks: “Ja tev gadās runāt ar kādu, kam nav juridiskās izglītības, - uzmanies! Tas ir vai nu cietuma priekšnieks, vai sargs.”

Mans nieka grādinš bija sabiedriskajās zinātnēs ar mērenu specializāciju vēsturē un ekonomikā. Mans nolūks, stājoties Hārvardā, bija kļūt par valsts ierēdni, par štata darbinieku, nevis vēlētu amatpersonu. Es biju pārliecināts, ka demokrātiskā valstī nevar būt cildenākas misijas kā ziedot savu darba mūžu valsts pārvaldei. Tā kā es nezināju, kura pārvaldes nozare varētu mani pieņemt - Valsts ārlietu departaments, Indiāņu birojs vai kāda cita tad gribēju gūt pēc iespējas plašāk pielietojamas zināšanas. Tāpēc es kļuvu par sabiedrisko zinātņu bakalauru.

Es te runāju par saviem plāniem un savu pārliecību - taču tolaik es vēl biju tik zaļš šīs planētas iemītnieks, ka labprāt pieņēmu kā savus kāda daudz vecāka cilvēka plānus un pārliecību. Tas bija Klīvlcndas multimiljonārs, ko sauca Aleksandrs Hamiltons Makouns, Hārvardas Tūkstoš Astoņsimt Deviņdesmit Ceturtā gada absolvents. Tas bija noslēgtais valodas raustītājs, Daniela Makouna dēls. Daniels Makouns bija brutālais un ar asu prātu apveltītais metalurģijas inženieris, kas dibinājis Ka-jahogas Tiltu un tērauda kompāniju - lielāko Klīvlendas uzņēmumu manas dzimšanas laikā. Iedomājieties - piedzimt tik sen kā Tūkstoš Deviņsimt Trīspadsmitajā gadā! Vai mūsdienu jaunieši neticētu, ja es viņiem ar nopietnu ģīmi klāstītu, ka tajos laikos Ohaio debesis bieži aptumšojuši brēkājošu pterodaktilu bari un Kajahogas upes dūņās laiski gozējušies četrdesmitton-nīgi brontozauri? Ticētu.

Aleksandram Hamiltonam Makounam bija četrdesmit viens gads, kad es piedzimu viņa Eiklīda avēnijas savrupnamā. Viņš bija precējies ar Alisi, dzimušu Rokfellcri, kas bija vēl bagātāka par viņu un lielāko dalu laika pavadīja Eiropā ar abu vienīgo bērnu, meiteni vārda Klāra. Mātei un meitai, bez šaubām, bija kauns par mistera Makouna šausmīgo valodas defektu, bet iespējams, ka vēl vairāk viņas satrieca tā nevēlēšanās darīt šai dzīvē ko citu kā tikai augām dienām lasīt grāmatas. Abas dāmas reti bija mājās. Šķiršanās tolaik bija neiedomājama.

Klāra, vai tu vēl esi dzīva? Viņa mani ienīda. Ne viens vien mani ienīda un joprojām ienīst.

Tāda ir dzīve.

Un kas misteram Makounam biju es, ja jau piedzimu viņa savrupnama klusajā nelaimīgumā? Mana mātē, dzimusi kā Anna Kairis Krievijas provincē Lietuvā, bija viņa virēja. Mans tēvs, dzimis kā Staņislavs Stankevičs Krievijas provincē Polijā, bija viņa miesassargs un šoferis. Viņi no sirds mīlēja savu kungu.

Misters Makouns izbūvēja viņiem un arī man ērtu dzīvokli savas ratnīcas otrajā stāvā. Un, kad paaugos, es k|uvu par viņa spēļu biedru - tikai telpās. Viņš iemācīja man spēlēt ēzeļus un melno pēteri, dambreti un domino, - un šahu. Drīz vien mēs spēlējām tikai šahu. Viņš nespēlēja labi. Es uzvarēju gandrīz visās partijās, nav izslēgts, ka viņš bieži bija slepus piemeties. Man likās, ka viņš nekad īpaši nepūlas uzvarēt. Šā vai tā viņš loti agri sāka maniem vecākiem un man klāstīt, ka es esot ģēnijs, kas es noteikti nebiju, un ka viņš mani sūtīšot uz Hārvardu. Gadu gaitā mans tēvs un māte vismaz tūkstoš reizes dabūja dzirdēt: “Kādu dienu jūs varēsiet lepoties, ka esat nevainojama Hārvardas džentlmeņa vecāki!”

Lai tas notiktu, viņš lika mums mainīt uzvārdu no Stan-keviča uz Stārbcku. Viņš teica, ka ar anglosakšu vārdu man Hārvardā būšot lielāka piekrišana. Līdz ar to, kad man bija apmēram desmit gadi, es k|uvu par Valteru E Stārbcku.

Viņam pašam Hārvardā bija vājas sekmes, knapi izspruka cauri. Nācās ciest arī no biedru nicinājuma ne tikai stostīšanās dēļ, bet arī tāpēc, ka viņš bija nepiedienīgi bagāts imigranta dēls. Viņam bija pietiekami daudz iemeslu ienīst Hārvardu -taču gadu gaitā man nācās redzēt, kā viņš šo vietu apjūsmo, romantizč un beigu beigās pat pielūdz tik loti, ka manā vidusskolas laika viņš jau bija pilnīgi pārliecināts, ka Hārvardas profesori ir visgudrākie vīri pasaules vēsturē. Amerika varētu k]ūt par paradīzi, ja vien visos augstākajos valdības amatos būtu hārvardieši.

Un iznāca tā: kad es, ņiprais jauneklis, sāku strādāt valdībā, proti, Franklina Delano Rūzvelta Zemkopības departamentā, arvien vairāk un vairāk amatu ieņēma Hārvardas absolventi. Tolaik man tas likās pilnīgi pareizi. Tagad man tas liekas drusku komiski. Kā jau teicu, pat tuptūzī hārvardieši ne ar ko īpašu neizceļas.

Studiju gados mani dažbrīd iedvesmoja cerības, ka pēc absolvēšanas es spēšu neaptēstiem ļautiņiem izskaidrot svarīgus jautājumus labāk nekā vidusmēra speciālisti. Ta gluži nenotika.

Lūk, un Tūkstoš Deviņsimt Septiņdesmit Septītajā gadā es sēdēju kamerā un gaidīju sargu. Es neīgņojos par to, ka viņš jau stundu kavējās. Man nekur nebija īpaši jāsteidzas, man vispār nebija nevienas vietas, kurp doties. Sargu sauca Klaids Kārtcrs. Viņš bija viens no nedaudzajiem cilvēkiem, ar ko es cietumā tiku sadraudzējies. Mūsu galvenā saikne bija kopīgās mācības neklātienes bārmeņu kursos kādā diplomu rūpnīcā -Ilinoisas Izglītības institūtā, kas ietilpst RAMJAC korporācijā. Savus miksoloģijas doktoru diplomus mēs saņēmām vienā dienā un ar vienu un to pašu pasta piegādi. Klaids tolaik bija mani pārspējis, apgūdams arī gaisa kondicionēšanas iekārtu apkopes kursu. Viņš bija Savienoto Valstu prezidenta Džimija Kārtcra trešās pakāpes brālēns. Klaids bija piecus gadus jaunāks, bet visādi citādi loti līdzīgs - izspļauts prezidents! Viņam bija tādas pašas jaukas manieres, tāds pats možs smaids.

Man pietika ar bārmeņa diplomu. Neko citu es savā dzīvē vairs negribēju darīt: tikai strādāt aiz kāda klusa bāra letes, vēlams kādā džentlmeņu klubā.

Un es pacēlu savas vecās rokas no salocītās gultasveļas kaudzītes, un trīsreiz sasitu plaukstas.

No tuvējā skrejceļa gaisā pacēlās vēl viens iznīcinātājs un saplēsa debesis gabalos. Es domāju, lūk, šādu domu: “Es vismaz vairs nesmēķēju.” Nudien. Es, kas agrāk ik dienas izsmēķēju četras paciņas bezfiltra Pali Mali, vairs nebiju karaļa Nikotīna vergs. Par agrākajām smēķēšanas pārmērībām man drīz vien atgādinās pelēksvītrotais, trīsdaļīgais, brāļu Brukšu ražotais uzvalks, kas mani gaidīja noliktavā, - cigarešu apsvilināts no vienas vietas. Es atcerējos, ka biksēm kājstarpē bija caurums desmitcentu monētas lielumā. Kādas avīzes fotogrāfs bija mani nofotografējis federālā maršala zaļajā auto tūlīt pēc tam, kad man bija piespriests cietumsods. Attēls tika plaši skaidrots kā manu izjūtu ilustrācija - cik loti es mokoties kaunā un pašpārmetumos un nespējot nevienam skatīties acīs. Patiesībā šai attēlā bija redzams cilvēks, kas tikko aizdedzinājis savas bikses.

Tad es ņēmos domāt par Sako un Vanceti. Jaunībā es biju pārliecināts, ka stāsts par viņu mokām vienkāršajos ļaudīs raisīs neatturamu tieksmi pēc taisnīguma, kas izplatīsies visā pasaulē. Vai tagad kāds vairs zina vai interesējas, kas viņi tādi bijuši?

Nē.

Es domāju par Kajahogas slaktiņu, kas bija visasiņainākā sadursme starp streikotājiem un darbadevēju Amerikas strādnieku šķiras vēsturē. Tas notika Tūkstoš Astoņsimt Deviņdesmit Ceturtā gada Ziemassvētku rītā Klīvlendā pie Kajahogas Tiltu un tērauda kompānijas galvenajiem vārtiem. Tas notika sen pirms manas dzimšanas. Mani vecāki tolaik vēl bija mazi bērni Krievijas impērijā. Taču cilvēks, kas mani aizsūtīja uz Hārvardu, Aleksandrs Hamiltons Makouns, vēroja to no rūpnīcas zvanu torņa kopā ar savu tēvu un vecāko brāli Džonu. Tieši todien viņš pārstāja būt neliels stomeklis un kļuva par stingu stoterētāju, kam ikreiz, kad gadījās kaut nelieli uztraukumi, runas spēja nobloķējās pilnīgi un galīgi.

Starp citu, Kajahogas Tiltu un tērauda kompānija jau sen ir zaudējusi savu identitāti, paliekot vien strādnieku šķiras vēsturē. Drīz pēc Otrā pasaules kara kompāniju pārņēma “Jangstaunas Tērauds”, kas pats tagad ir kļuvis par vienu no daudzajām RAMjAC korporācijas filiālēm.

Miers.

Jā, un es pacēlu savas vecās rokas no salocītās gultasveļas kaudzītes un trīsreiz sasitu plaukstas. Lūk, kas aiz tā slēpjas. Muļķīgi, bet tā nu ir: šie trīs plaukšķi ir noslēgums vienai rupjai dziesmiņai, kura man nekad nav patikusi un nebija nākusi prātā vismaz trīsdesmit gadus. Saprotiet, es mēģināju darīt savu apzinu pēc iespējas tukšāku, jo pagātne bija gaužām apkaunojoša un nākotne-šausminoša. Gadu gaitā es biju iedzīvojies tik daudzos ienaidniekos, ka šaubījos, vai varēšu dabūt pat nieka bārmeņa vietu. Domāju, ka palikšu tikai arvien netīrāks un skrandaināks, jo nekādu ienākumu avotu man nebūs. Man likās, ka galu galā es nonākšu kāda graustu rajonā un iemācīšos cīnīties pret aukstumu, dzerot vīnu, lai gan man nekad nav bijusi patika pret alkoholu.

Visbriesmīgākā mana iedomu aina bija šāda: es būšu aizmidzis, piemēram, kādā Dienvidmanhetenas alejā, un garām ies nepilngadīgu huligānu bandiņa, netīru veču nīdēji ar benzīna kannu. Viņi aplies mani un pielaidīs uguni. Visdraņķīgākais būs, es domāju, kad sāks degt acis.

Nav brīnums, ka es alku iztukšot apziņu!

Tomēr bezdomu stāvokli man izdevās sasniegt tikai uz īsiem brīžiem. Lielāko dalu laika es sēdēju uz lāvas un samierinājos ar mazāk perfektu miera stāvokli, kuru pildīja domas, kam nevajadzēja mani šausmināt, - par Sako un Vanccti (to gan jau teicu) un par Kajahogas slaktiņu, par šaha spēlēšanu ar veco Aleksandru Hamiltonu Makounu un tā tālāk, un tālāk.

Pilnīgais tukšums, kad es to sasniedzu, ilga tikai kādas desmit sekundes - un tad to sagrāva šī dziesma, kuru manā galvā skali un skaidri dziedāja kāda sveša balss, turklāt pieprasot, lai es nobeigumam trīsreiz sasitu plaukstas. Kad es pirmoreiz dzirdēju šīs dziesmas vārdus, tie mani dziji aizvainoja. Tas notika Hārvardā kādā puišu dzerstinā, kad es mācījos pirmajā kursā. Šo dziesmu vajadzēja turēt slepenībā no sievietēm. Iespējams, ka līdz pat šai dienai neviena sieviete to nekad nav dzirdējusi. Vārdu autora nepārprotamais nolūks bija darīt raupjākas šīs dziesmas vīriešu kārtas izpildītāju jūtas, lai viņi nemūžam vairs neticētu tam, par ko mēs visi tolaik bijām līdz sirds dziļumiem pārliecināti: ka sievietes ir daudz garīgākas, daudz svētākas būtnes nekā vīrieši.

Es joprojām ticu, ka sievietes tadas ir. Vai tas arī būtu komiski? Savā mūžā esmu mīlējis tikai četras sievietes - māti, savu nelaikā sievu, vienu sievieti, ar kuru kādreiz biju saderinājies, un vēl vienu. Ar laiku es viņas visas aprakstīšu. Tomēr jau tagad jāpateic, ka viņas visas likās daudz krietnākas, ikdienas dzīvē drosmīgākas un Visuma noslēpumiem tuvākās nekā es jelkad varētu būt.

Lai vai kā, tagad es uzrakstīšu tās briesmīgās dziesmiņas vārdus. Un lai gan sava pēdējos gados gaužām augstā korporatīvā stāvokļa dčl es formāli esmu atbildīgs par tādu grāmatu iznākšanu, kas ir vispiedauzīgākās, kādas jelkad par sievietēm sarakstītas, es tomēr loti negribīgi rakstu šīs dziesmas vārdus. Iespējams, ka tā ir pati pirmā reize, kad tie nonāk uz papīra. Starp citu, šo dziesmiņu dzied ar loti senu melodiju, kuras man zināmais nosaukums ir “Rubcn, mans Rubeni”, bet noteikti pastāv arī daudzi citi.

Lasītājiem jāsaprot, ka šo dziesmu es dzirdēju nevis pus-muža tēvaiņu, bet koledžas studentu, būtībā bērnu, dziedātu laika, kad turpinājās Lielā Depresija un tuvojās Otrais pasaules karš. Jaunekļiem likās nožēlojama viņu pašu nevainība, un viņus pilnīgi pamatoti šausmināja viss, ko no viņiem gribēs tālaika sievietes. Sievietes gribēs, lai viņi pēc augstskolas beigšanas kārtīgi pelna, un viņi neredzēja nekādas iespējas to darīt, jo firmas visapkārt bankrotēja cita pēc citas. Sievietes gribēs, lai viņi ir braši karavīri, un izskatījās, ka drīz vien viņiem būs pavisam reāla iespēja zaudēt prātu no bailēm ložu un šrapneļu viesuli. Vai gan cilvēks var būt pilnīgi atbildīgs par savu rīcību ložu un šrapneļu viesulī? Bija gaidāmi ari liesmu metēji un indīgas gāzes. Bija gaidāmi briesmīgi sprādzieni. Varēja gadīties, ka blakusstāvēlāja galva aizies pa gaisu un viņa kakls pārvērtīsies par strūklaku.

Un sievietes, kad kļūs par viņu sievām, gribēs, lai viņi ir nevainojami mīlētāji - pat kāzu naktī - uzmanīgi, maigi, nekautrīgi, cieņpilni, neganti aizrautīgi, un lai viņi zinātu par abu dzimumu vairošanās orgāniem vismaz tikpat, cik Hārvarda Medicīnas institūts.

Atceros pārdrošu rakstu kādā tālaika žurnālā. Tajā bija aprakstīta dažādu profesiju amerikāņu vīriešu dzimumaktivitāte. Viskaislīgākie bija ugunsdzēsēji, tie mīlējās desmit reizes nedēļa. Visremdenākie bija augstskolu profesori, kas mīlējās reizi mēnesi. Un kāds mans kursabiedrs, kuram pēc tam gadījās krist Otrajā pasaules karā, sērīgi pašūpoja galvu un noteica:

- Eh... kaut es varētu būt augstskolas profesors!

Tātad nav izslēgts, ka satriecošā dziesma patiesībā bija goda parādīšana sieviešu lielajai varai, tā bija veids, kā tikt galā ar bailēm no viņām. Dziesmiņu varētu godam salīdzināt ar lauvu apsmiešanas dziesmu, ko mednieki dzied medību priekšvakarā.

Vardi bija šādi:

Sallija dārzā Lasīja ogas,

Pacēla kāju Un nopirdās kā vīrs.

Dārdienā izbira Visi mājas logi.

Dibenvaigi dancoja...

Šai vietā dziedātājiem, lai pabeigtu pantiņu, vajadzēja trīsreiz sasist plaukstas.

2.

KAD MANI ARESTĒJA par izšķērdēšanu, nepatiesām liecībām un tiesas darba graušanu, mana amata oficiālais nosaukums Niksona Baltajā namā bija šāds: prezidenta īpašais padomnieks jaunatnes jautājumos. Man maksāja trīsdesmit sešus tūkstošus dolāru gadā. Man bija savs kabinets, bet nebija sekretāres, administrācijas korpusa apakšpagrabā -kā izrādījās, tieši zem tā kabineta, kur par labu prezidentam Niksonam tika plānotas zādzības, ielaušanās un citi noziegumi. Es varēju virs galvas dzirdēt cilvēku solus un dažkārt viņu paceltās balsis. Otrajā stāvā zem zemes mani vienīgie kompanjoni bija apkures un gaisa kondicionēšanas aparāti, kā arī kokakolas automāts, kurš, es domāju, bija zināms tikai man. Vismaz es biju tā vienīgais lietotājs.

Jā, un es lasīju augstskolu un vidusskolu avīzes un žurnālus, kā arī Rolling Stone un Crawdaddy, un tamlīdzīgus izdevumus, kas teicās uzrunājam jaunatni. Es veicu popmūzikas tekstos atrodamo politisko paziņojumu uzskaiti. Domāju, ka galvenais kritērijs, pēc kura tiku izraudzīts šim darbam, bija mana Hārvardas pagātne, kad es priekšpēdējā studiju gadā tapu pazīstams kā radikālis. Es nebiju nekāds balamute, kārtējais salona sarkanais. Es biju Jauno komunistu līgas Hārvardas nodaļas līdzpriekšsēdētājs un viens no radikālā nedēļas laikraksta The Bay State Progressive redaktoriem. Patiesībā es lepni un atklāti staigāju ar komunistiskās partijas biedra karti kabatā līdz pat Trīsdesmit Devītajam gadam, kad Hitlers un Staļins parakstīja neuzbrukšanas līgumu. Manā skatījumā elle un debesis tur pēkšņi savienojās kopīgai cīņai pret vāji aizsargātām tautām visā pasaulē. Pēc tam es atkal sāku piesardzīgi ticēt kapitālistiskai demokrātijai.

_ _

Kādreiz komunisti šajā valstī likās tik pieņemami, ka piederība to partijai man netraucēja pēc Iīarvardas dabāt Rodsa stipendiju studijām Oksforda un vēl pēc tam darbu Rūzvelta Zemkopības departamentā. Vai gan tas bija pretdabiski, ja Lielās Depresijas laikā, tuvojoties vēl vienam karam par dabas bagātībām un tirgiem, kāds jauneklis ticēja, ka ikvienam vajadzētu strādāt, cik labi viņš vai viņa spēj, un ka atlīdzinājums katram jāsaņem pēc viņa vai viņas vienkāršajām vajadzībām -slimam un veselam, jaunam un vecam, drosmīgam un bailīgam, gudrajam un trulikim? Vai gan mani kāds varēja uzskatīt par psihiski slimu, ja es domāju, ka nemūžam vairs nevajadzētu būt karam un ka tas arī nebūs, ja vienkāršie ļaudis visā pasaulē pārņems savā pārziņā planētas bagātības, izformēs armijas un aizmirsīs valstu robežas; ja vien viņi mūžīgi mūžos uzskatīs cits citu par brāļiem un māsām, jā, un par mātēm un tēviem, un par visu citu vienkāršo laužu bērniem - visā pasaulē. Vienīgie, kas tiktu izslēgti no šīs draudzīgās un līdzjūtības pilnās sabiedrības, būtu tie, kuri piesavinātos vairāk mantas, nekā viņiem tobrīd vajadzētu.

Un pat tagad, drūmajā sešdesmit sešu gadu vecumā, es jūtu, ka man ļimst celi ikreiz, kad satieku kādu, kas joprojām to uzskata par iespējamu - vienu vienotu, lielu, laimīgu un mierīgu Zemes iemītnieku ģimeni - Cilvēku Saimi. Ja es šodien varētu satikt sevi tādu, kāds biju Tūkstoš Deviņsimt Trīsdesmit Trešajā gadā, - man reibtu galva no žēluma un bijīgas cieņas.

Tātad mans ideālisms nenobeidzās pat Niksona Baltajā namā, tas nenobeidzās pat cietumā, nenobeidzās pat tad, kad es tiku savā visnesenākajā darbā - par RAMJAC korporācijas mūzikas un izdevējdarbības departamenta viceprezidentu.

Es joprojām ticu, ka miers, labklājība un laime ir kaut kādā veidā panākami. Es esmu mulkis.

Kad es biju Ričarda M. Niksona īpašais padomnieks jaunatnes jautājumos, kad es no Tūkstoš Deviņsimt Septiņdesmitā līdz manam arestam Septiņdesmit Piektajā gadā ik dienas smēķēju četras paciņas bezfiltra Pali Mali, neviens nelūdza, lai es dalitos ar savā rīcībā esošajiem faktiem, viedokļiem vai ko citu. Es pat būtu varējis nenākt uz darbu un pavadīt laiku daudz lietderīgāk, palīdzot savai nabaga sievai mazajā interjeru uzņēmumā, ko viņa vadīja no mūsu mīlīgā, maziņā mūra bun-gaio Mērilcndas pilsētiņā Čevičeizā. Vienīgie apmeklētāji, kas jelkad bijuši manā pazemes kabinetā ar tabakas dūmu brūni nokvēpušajām sienām, ir prezidenta īpašie kramplauži, kuru kabinets ir tieši virs manis. Kādu dienu, kad man uznāca klepus lēkme, viņi pēkšņi attapās, ka tieši zem viņiem kāds ir un ka es būtu varējis noklausīties viņu sarunas. Viņi veica eksperimentus: viens augšā staigāja un klaigāja, otrs manā kabinetā klausījās. Pēdīgi viņi apmierinājās - es neko nebiju varējis dzirdēt un šā vai tā biju tikai nekaitīgs, prātu izkūkojis vecis. Staigātājs un klaigātājs bija kads spiegu romānu rakstnieks, bijušais Centrālās izlūkošanas pārvaldes aģents un Brauna universitātes absolvents. Lejā klausījās bijušais Federālā izmeklēšanas biroja aģents, bijušais prokurors un Fordhemas universitātes absolvents. Es pats, kā jau laikam teicu, esmu hārvardietis.

Un šis hārvardietis, labi zinādams, ka viss, ko viņš raksta, tiks nelasītā veidā sasmalcināts un sapresēts līdz ar visu pārējo Baltā nama makulatūru, tomēr katru nedēļu saražoja vismaz divsimt ziņojumus par jaunatnes vārdiem un darbiem, apgādājot tos ar zemsvītras piezīmēm, bibliogrāfiju, indeksiem un visu pārējo. Taču no maniem materiāliem izdarāmie secinājumi gadu gaita mainījās tik maz, ka es tiklab būtu varējis katru nedēļu sūtīt aizmirstībai vienu un to pašu telegrammu. Teksts būtu šāds:

JAUNATNE JOPROJĀM ATSAKĀS IZPRAST VISPASAULES ATBRUŅOŠANĀS UN EKONOMISKAS VIENLĪDZĪBAS ACĪMREDZAMO NEIESPĒJAMĪBU. PIE TĀ VAINĪGA VARĒTU BŪT JAUNĀ DERĪBA (QUOD VIDE).

VALTERS F. STĀRBEKS, PREZIDENTA ĪPAŠAIS PADOMNIEKS JAUNATNES JAUTĀJUMOS

Pēc katras bezjēdzīgās apakšpagrabā pavadītās dienas es braucu mājās pie vienīgās sievas, kas man jelkad bijusi, pie Rutas, kas mani gaidīja mūsu mazajā mūra bungalo Čcvičeizā, Mērilendā. Viņa bija ebrejiete. Es neesmu ebrejs. Tātad mūsu vienīgais bērns, dēls, grāmatu recenzents avīzē The New York Times, ir pa pusei ebrejs. Viņš vēl tālāk sarežģīja rasu un reliģiskos jautājumus, apprecēdams melnādainu naktskluba dziedātāju, kam ir divi bērni no iepriekšējā vīra. Šis iepriekšējais vīrs bija puertorikānu izcelsmes naktskluba komiķis, ko sauca Džerijs Ča-ča Rivera. Viņš nejauši gadījās tuvumā kādai RAM / AC auto mazgātavai Holivudā, kad tur notika laupīšana, un viņu nāvīgi ķēra nomaldījusies lode. Mans dēls adoptēja viņu bērnus, tāpēc tagad tic juridiski skaitās mani mazbērni, mani vienīgie mazbērni.

Dzīve turpinās.

Mana nelaiķa sieva Ruta, šo bērnu vecāmāte, piedzima Vīnē. Viņas ģimenei tur piederēja grāmatu antikvariāts - pirms to viņiem atņēma nacisti. Viņa bija sešus gadus jaunāka par mani. Viņas tēvs, māte, brālis un māsa gāja bojā koncentrācijas nometnēs. Viņu pašu noslēpa kāda kristiešu ģimene, tomēr pēc tam, Četrdesmit Otrajā gadā, viņa tika atrasta un arestēta kopā ar šīs ģimenes galvu. Tādējādi arī vina nonāca koncentrācijas nometnē netālu no Minhenes un pavadīja tur pēdējos divus kara gadus, līdz viņu atbrīvoja amerikāņu armija. Vina nomira miegā, ar sirdstrieku, Tūkstoš Deviņsimt Septiņdesmit Ceturtajā gadā - divas nedēļas pirms mana aresta. Lai kur un lai cik neveikli es devos, Ruta bija ar mani kopā - kamēr vien spēja. Kad es par to izteicu izbrīnu, viņa allaž sacīja: - Kur gan citur lai es būtu? Ko citu lai es darītu?

Pirmkārt, vina varētu būt bijusi lieliska tulkotāja. Valodas viņai padevās viegli, ne tā kā man. Pēc Otra pasaules kara es pavadīju Vācijā četrus gadus, tomēr vācu mēli neiemācījos. Toties Ruta kaut drusku spēja runāt itin visās Eiropas valodās. Koncentrācijas nometnē viņa vadīja laiku, gaidīdama nāvi un piedabūdama cilus ieslodzītos mācīt viņai vēl nezināmās valodas. Tādejādi viņa iemanījās raiti runāt čigānu valodā un pat iemācījās dažu dziesmu vārdus baskiski. Otrkārt, viņa būtu varējusi kļūt par portretu zīmētāju. Arī'to viņa bija darījusi nometnē: likusi pirkstu gaismekļa kvēpos un zīmējusi uz sienas apkārtējo vaibstus. Viņa būtu varējusi kļūt par slavenu fotogrāfi. Kad viņai bija tikai sešpadsmit gadu, trīs gadus pirms Vācija anektēja Austriju, viņa safotografēja simt Vīnes ubagus - briesmīgi sakropļotus Pirmā pasaules kara veterānus. Šie attēli tika pārdoti komplektos, un vienu no tiem es nesen, sev par lielu un smeldzīgu pārsteigumu, uzgāju Ņujorkas Modernās mākslas muzeja kolekcijā. Viņa būtu varējusi arī spēlēt klavieres, toties man nav muzikālās dzirdes. Es pat nevaru pareizi nodziedāt “Sallija dārzā...”

Varētu teikt, ka Ruta bija par mani pārāka.

Piecdesmitajos un Sešdesmitajos gados, kad man sāka klāties pavisam draņķīgi un es nekur nevarēju dabūt jēdzīgu darbu, par spīti visiem saviem agrākajiem, augstajiem valdības amatiem un visiem ietekmīgajiem cilvēkiem, ko es pazinu, Ruta bija tā, kas izglāba mūsu nepopulāro Čevičeizas ģimenīti. Iesākumā gadījās divas neveiksmes, kas viņu kādu laiciņu nomāca, tomēr pēc tam viņa par tām tikai smējās - aizgūtnēm, tā ka asaras ritēja pa vaigiem. Pirmā neveiksme bija pianistes darbs kādā kokteiļu bāra. īpašnieks, viņu atlaizdams, sacīja, ka Ruta spēlē pārāk labi un ka viņa stabilais klientu loks “...neprot tādu smalkumu novērtēt”. Otra neveiksme bija kāzu fotogrāfes darbs. Viņas fotogrāfijās allaž bija jaušama pirmskara nolemtības gaisotne, kuru nevarēja novērst ne ar kādu retušu. Likās, ka viss kāzinieku pulks agri vai vēlu nonāks ierakumos vai gāzes kamerās.

Taču tad viņa kļuva par interjeristi un pievilināja klientus ar skaistiem akvareļiem, kuros bija attēlotas to varbūtējās telpas. Es biju viņas lempīgais izpalīgs un karināju drapērijas, turēju pie sienas tapešu paraugus, atbildēju uz klientu tālruņa zvaniem un skraidīju kā izsūtāmais - pēc aizkaru drēbes paraugiem un tamlīdzīgiem sīkumiem. Vienreiz es aizsvilināju zilu samta drapēriju baķi, kas maksāja tūkstoti un simt dolārus. Nav brīnums, ka dēls nekad nav mani cienījis.

Vai gan viņam jel kad ir bijusi tāda iespēja?

Ak vai - acu priekšā bija viņa māte, kas pūlējās uzturēt ģimeni un krāja, un taupīja, lai savilktu galus kopā. Un acu priekšā bija arī bezdarbnieks tēvs, kas vienmēr bezpalīdzīgi maisījās pa kājām un tad ar cigareti pielaida uguni veselai bagātībai drapēriju veidolā!

Lai dzīvo Hārvardas izglītība! Ak, cik lieliski ir būt hārvar-dieša dēlam!

Starp citu, Ruta bija sīciņa sieviete - ar vara nokrāsas ādu, taisniem, melniem matiem, augstiem vaigu kauliem un dziļi iegrimušām acīm. Pirmoreiz es viņu ieraudzīju Vācijā, Nirn-bergā, Četrdesmit Piektā gada augusta beigās. Ruta bija tērpusies milzīgā armijas maskēšanās tērpā, un iesākumā es viņu noturēju par čigānu puiku. Es biju civils Aizsardzības departamenta darbinieks, trīsdesmit divus gadus vecs. Precējies nebiju. Visu kara laiku es biju civilists, lai gan mana vara palaikam bija lielāka nekā ģenerāliem un admirāļiem. Nirnbergā es pirmoreiz klātienē skatīju kara varen daiļās pēdas. Biju aizsūtīts uz Eiropu pārraudzīt amerikāņu, britu, franču un krievu delegāciju barošanu un izmitināšanu kara noziegumu prāvās. Agrāk es biju iekārtojis amerikāņu karavīru rehabilitācijas centrus dažādos Savienoto Valstu kūrortos, tāpēc viesnīcu darījumu pasaule man bija drusku pazīstama.

Ēdienu, dzērienu un gultu jautājumos es varēju but vācu jaunais diktators. Mans oficiālais braucamais bija balts četr-durvju mersedess ar nolaižamu jumtu un papildu vējstiklu aizmugurējam sēdeklim. Tam bija pat sirēna. Priekšējos spārnos bija ligzdiņas karodziņu kātiem. Es, protams, braucu ar Amerikas karodziņiem. Šo sapņu kuģi, kā to varētu dēvēt jauni ļaudis, vecajos labajos laikos savai sievai bija uzdāvinājis Ilein-rihs Hinilcrs, koncentrācijas nometņu radītājs. Lai kur es dotos, mani allaž veda apbruņots šoferis. Atcerieties, mans tēvs pats bija viena miljonāra bruņotais šoferis.

Tā, kādu augusta pēcpusdienu, mani veda pa galveno ielu

- Kēnigštrāsi. Kara noziegumu tribunāls bija sanācis Berlīnē, bet grasījās pārvākties uz Nirnbcrgu, tiklīdz es būšu tur veicis visus priekšdarbus. Ielu joprojām vietumis aizšķērsoja gruveši. Tos vāca nost vācu karagūstekni, kurus, vismaz šeit, bargi uzraudzīja melnādaini amerikāņu kara policisti. Tolaik amerikāņu armijā vēl pastāvēja rasu segregācija. Katra vienība sastāvēja vai nu tikai no baltajiem, vai no melnajiem, ja neskaita virsniekus, kas visos gadījumos bija baltie. Es neatceros, ka man šai kārtībā kaut kas butu licies dīvaini. Es neko nezināju par melnajiem. Klīvlendā starp Makounu nama kalpotājiem nebija neviena melnā un arī skolās, kurās tiku gājis, nebija melno. Pat tolaik, kad es biju komunists, starp maniem draugiem nebija neviena melnā.

Kēnigštrāsē pie Svētās Martas baznīcas, kurai jumtu bija nodedzinājis liesmu metējs, manu mersedesu apturēja drošības postenis. Tajā darbojās baltādaini amerikāņu kara policisti. Tagad, jaunās civilizācijas rītausmā, viņi meklēja cilvēkus, kas neatradās tur, kur viņiem vajadzēja atrasties. Viņi meklēja dezertierus no visām iespējamām armijām, ieskaitot amerikāņu, un vēl neaizturētos kara noziedzniekus, un trakos, un parastus noziedzniekus, kas bija vienkārši pamukuši nostāk no frontes līnijas, un Padomju Savienības pilsoņus, kas bija pārbēguši pie vāciešiem vai tikuši vācu sagūstīti un tagad tiktu ieslodzīti vai nogalināti, ja nāktos atgriezties mājās. Tomēr, lai kas būtu gaidāms, krieviem bija paredzēts atgriezties Krievijā, poliem bija paredzēts atgriezties Polijā, ungāriem Ungārijā, igauņiem Igaunijā un tā tālāk, un tālāk. Eai kas būtu gaidāms, visiem bija paredzēts atgriezties mājās.

Mani ieinteresēja, kādus tulkus lieto kara policisti, jo man pašam saviem darbiem bija grūti sameklēt pietiekami zinīgus darbiniekus. Visvairāk man bija vajadzīgi trīsvalodīgi cilvēki, kas brīvi pārvaldītu gan vācu, gan angļu un arī franču vai krievu valodu. Viņiem vajadzēja būt uzticamiem, pieklājīgiem un izskatīgiem. Tāpēc es izkāpu no mašīnas, lai pavērotu -aizturēto iztaujāšanu. Sev par lielu brīnumu atklāju, ka to veic, kā likās, čigānēns. Tā, protams, bija mana Ruta. Mati viņai bija nogriezti atutošanas punktā. Viņai mugurā bija armijas maskēšanās tērps bez vienības un dienesta pakāpes atšķirības zīmēm. Tas bija skaists skats - vērot, kā viņa nopūlas uzšķilt sapratnes dzirksti kādā skrandainī, ko bija aizturējuši kara policisti. Viņa izmēģināja kādas septiņas, astoņas valodas, pārslēgdamas no vienas uz nākamo tik viegli, kā profesionāls mūziķis spēj mainīt tempu un toņkārtu. Mainījās ne tikai viņas runa, bet arī žesti - katrai valodai bija sava roku deja.

Pēkšņi skrandaiņa rokas sāka dejot tāpat ka Rutas, un viņš ņēmās runāt tāpat kā Ruta. Vēlāk viņa man izstāstīja, ka tas bijis kāds maķedoniešu zemnieks no Dienvidslāvijas dienvidiem. Viņi bija atklājuši, ka abi prot bulgāru valodu. Zemnieku bija sagūstījuši vācieši, lai gan viņš nekad nebija dienējis armijā, un aizsūtījuši vergu darbā nostiprināt Zigfrīda līnijas nocietinājumus. Vāciski viņš tā arī neiemācījās. Tad viņš teicis Rutai, ka gribot tikt uz Ameriku, lai kļūtu loti bagāts. Droši vien viņu aizsūtīja atpakaļ uz Maķedoniju.

Rutai bija divdesmit seši gadi - taču pēdējos septiņus no tiem viņa bija nīkusi ar tik trūcīgu uzturu, lielākoties kartupeļiem un rāceņiem, ka bija pārvērtusies par bezdzimuma skalu. Izrādījās, ka viņa pati šajā ce|a postenī nonākusi tikai stundu pirms manis, un kara policisti, uzzinājuši, cik daudz valodas viņa prot, uzreiz likuši viņu pie darba. Es jautāju policistu seržantam, cik gadu ir tulkotājam, un viņš minēja: “Piecpadsmit.” Viņš domāja, ka tas ir zēns, kam vēl nav iestājies balss lūzums.

Es iedabūju viņu sava mersedesa aizmugurējā sēdeklī un iztaujāju. Uzzināju, ka viņa pavasarī, pirms četriem mēnešiem, atbrīvota no koncentrācijas nometnes - un kopš tā laika veiksmīgi izvairījusies no visām iestādēm, kas būtu varējušas viņai palīdzēt. Viņai būtu vajadzējis atrasties pārvietoto personu slimnīcā. Viņai nebija nekādas intereses jelkad atkal uzticēt kādam savu likteni. Viņas nolūks bija vienai klaiņot brīvā dabā no nekurienes uz nekurieni tādā kā ārprātīgā reliģiskā ekstāzē.

- Neviens man nekad nepieskaras, - vina sacīja. - Un es nevienam nekad nepieskaros. Es esmu kā putns gaisā. Tas ir tik skaisti! Tur ir tikai Dievs - un es.

Lūk, ko es nodomāju: vina atgādina “Hamleta” maigo Ofēliju, kura tad, kad dzīve kļuva neizturami nežēlīga, metās nāves un lirikas skavās. Man, reku, ir “Hamleta” eksemplārs, tāpēc varu atsaukt atmiņā, kādas nejēdzības Ofēlija dziedāja, kad vairs negribēja sakarīgi atbildēt uz jautājumiem par savu pašsajūtu.

Lūk, šī dziesma:

Ka gan lai tavu īsto mīlu Atšķiru no citas?

Pēc svētceļnieka cepures Un vina tupelītes.

Viņš ir pagalam, kundze,

Beigts un pagalam.

Jau zaļo kapa kopiņa Un akmens kāju galā...

Un tā tālāk, un tālāk.

Ruta, viena no daudziem miljoniem Eiropas Ofēliju pēc Otrā pasaules kara, noģība manā automobili.

Es aizvedu vinu uz divdesmitvietīgo slimnīcu, kas bija iekārtota Kaizcrburgas pilī un vēl nemaz nebija oficiāli atvērta. Tā bija speciāli radīta personām, kas saistītas ar Kara noziegumu tribunālu. Galvenais ārsts bija mans Hārvardas kursa-biedrs Dr. Bens Šapiro, kas arī studiju gados bija komunists. Tagad viņš bija Kara mediķu korpusa pulkvežleitnants. Manā laikā Hārvardā nebija daudz ebreju. Pastāvēja strikta, niecīga kvota, cik daudz ebrejus katru gadu uzņemt.

- Nu, Valter, ko tu man labu atnesi? - viņš mani Nirnbergā uzrunāja. Es nesu uz rokām samaņu zaudējušo Rutu. Viņa nesvēra vairāk par kabatas lakatiņu. - Tā ir meitene, - es atbildēju. - Viņa elpo. Viņa runā daudzās valodās. Vina paģība. Tas ir viss, ko es zinu.

Bena rīcībā bija bezdarbīgs māsiņu, virēju un dažādu tehnisko darbinieku štats, kā arī vissmalkākā pārtika un zāles, kādas armija spēja pagādāt, jo bija gaidāms, ka ar laiku pacientu vidū būs augstu stāvošas personas. Tā Ruta par baltu velti saņēma vislabāko aprūpi, kāda uz planētas pieejama. Kāpēc? Lielākoties, manuprāt, tāpēc, ka mēs ar Šapiro abi bijām hārvardieši.

Apmēram pēc viena gada, Tūkstoš Deviņsimt Četrdesmit Sestā gada piecpadsmitajā oktobrī Ruta kļuva par manu sievu. Kara noziegumu tribunāli bija beigušies. Dienā, kad mēs apprecējāmies un droši vien arī ieņēmām savu vienīgo bērnu, reihs-maršals Hermans Gērings piemānīja bendi, norīdams cianīdu.

Rutu toties pārvērta vitamīni, minerālvielas, olbaltumvielas un, protams, mī|a un rūpīga gādība. Pēc nieka trim nedēļām slimnīcā viņa atkal bija visnotaļ normāla un asprātīga Vīnes inteliģences pārstāve. Es nolīgu vinu par savu personisko tulci un visur vadāju sev līdzi. Kāds cits Hārvardas paziņa, klusi blēdīgs Apgādes korpusa pulkvedis Vīsbādenē - nešaubos, ka melnā tirgus darbonis, - palīdzēja man sagādāt viņai pienācīgu garderobi, par kuru man noslēpumainā kārtā nekad nevienam nebija jāmaksā. Vilnas drēbes bija no Skotijas, kokvilnas - no Ēģiptes un zīds droši vien no pašas Ķīnas. Kurpes bija l’ranču -turklāt pirmskara. Atceros, ka viens pāris bija no krokodilādas ar atbilstošu somiņu. Tās bija nenovērtējamas mantas, jo nedz Eiropas, nedz, starp citu, arī Ziemeļamerikas veikalos nekas tāds gadiem nebija redzēts. Jāpiebilst, ka viss derēja Rutai kā uzliets. Šie melnā tirgus labumi tika atvesti uz manu biroju kartona kastēs ar uzrakstiem, ka tajās esot Kanādas Karaliskajiem gaisa kara spēkiem paredzēts mimeogrāfa papīrs. Kastes ar kādreizēju Vērmahta lauka hospitāļa mašīnu atveda divi mazrunīgi jaunekli. Ruta tomēr uzminēja, ka viens no viņiem ir flāms, bet otrs lietuvietis, tāpat kā mana māte.

Šo preču pieņemšana katrā ziņā bija mana viskorumpētākā darbība valsts ierēdņa amatā; tā bija mana vienīgā korumpētā darbība - līdz Votcrgcitai. Es to darīju mīlestības dēļ.

Es ņēmos runāt ar Rutu par mīlestību gandrīz tūlīt pēc tam, kad viņa tika ārā no slimnīcas un sāka pie manis strādāt. Viņas atbildes bija dīvaini jocīgas un izprotošas - taču galvenokārt pesimistiskas. Viņa ticēja, un, tas man jāatzīst, viņai bija pamats ticēt, ka it visi cilvēki pēc dabas ir ļauni: gan mocītāji, gan upuri, gan laiskie līdzpilsoņi. Vini spējot tikai izraisīt bezjēdzīgas traģēdijas, skaidroja Ruta, jo viņiem ne tuvu nepietiek prāta, lai sasniegtu visu to labo, ko gribētos. Mēs esam sērga, viņa sacīja, kas piemetusies vienam sīkam kosmosa krikūzītim, bet var izplatīties bez gala un malas.

- Kā tu vari runāt par mīlestību ar sievieti, - viņa sacīja pašā mūsu cerēšanās sākumā, - kas jūt, ka vislabāk būtu, ja nevienam nekad vairs nebūtu bērnu un ja cilvēku dzimums neturpinātos?

- Tāpēc ka es zinu: tu patiesībā tam nemaz netici, - es atbildēju. - Ruta, paskaties, cik pārpilna ar dzīvību tu esi! - Tā bija patiesība. Ikviena viņas kustība vai vārds bija vismaz nejauši koķets - un kas gan ir koķetērija, ja ne pamatojums, ka dzīvībai jāturpinās arvien un arvien?

Viņa bija tik apburoša! O, jā, apbalvojumus par visu pasākumu izdošanos saņēmu es. Manis paša valsts man piešķīra medaļu par Izcilu dienestu, Francija darīja mani par Goda leģiona ordeņa kavalieri, bet Lielbritānija un Padomju Savienība atsūtīja goda rakstus un pateicības vēstules. Taču visus šos brīnumus paveica Ruta, katram ciemiņam iedvesdama gaišas piedošanas noskaņu, lai kas būtu nogājis greizi.

- Kā tu vari nemīlēt dzīvi un tomēr būt tik dzīvīga? - es viņai jautāju.

Man nevarētu būt bērns, pat ja es to gribētu, - viņa atteica. - Lūk, cik es esmu dzīvīga.

Viņa, protams, maldījās. Ar laiku viņa laida pasaulē dēlu, loti nepatīkamu cilvēku, kurš, kā jau esmu teicis, tagad recenzē grāmatas laikrakstā The New York Times.

Mana saruna ar Rutu Nirnbergā turpinājās. Mēs atradāmies Sv. Martas baznīcā, netālu no vietas, kur liktenis mūs saveda kopā. Baznīca savu darbu vēl nebija atsākusi. Jauns jumts jau bija uzlikts, taču agrākās loga rozes vietā vēl rēgojās brezenta ielāps. Vecīgs uzraugs mums izstāstīja, ka logu un altāri sagrāvusi viena vienīga lielgaballodc no britu iznīcinātāja. Vecim, spriežot pēc viņa svinīgās izteiksmes, tas likās kā jauns ticības brīnums. Un jāatzīst, ka man ir gadījies sastapt maz vīriešu kārtas vāciešu, kurus skumdinātu postījumi viņu zemē. Vienīgais, par ko viņi allaž gribēja runāt, bija ballistikas parametri, kas izraisījuši attiecīgās drupas.

- Dzīve taču nesastāv tikai no bērniem, Ruta, - es sacīju.

- Ja man būtu bērns, tad no viņa izaugtu briesmonis, - viņa sacīja. Un tas notika tā.

- Lai paliek bērni, - es nerinios. - Padomā, tagad taču sākas jauns laikmets. Pasaule beidzot ir guvusi mācību - beidzot! Tieši šeit un tagad, Nirnbergā, tiek rakstīta pēdējā nodala desmittūkstoš gadiem ārprāta un alkatības. Par to sarakstīs grāmatas. Par to uzņems filmas. Tas ir vissvarīgākais pagrieziena punkts vēsturē! - Es tam ticēju.

- Valter, - viņa sacīja, - dažkārt man liekas, ka tev ir tikai astoņi gadi.

- Tas ir vienīgais vecums, - es atbildēju, - kādā būt, kad dzimst jauns laikmets.

Pulksteņi visā pilsētā nosita seši. Publiskajam zvanu korim pievienojās jauna balss. Patiesībā tā bija vecum vcca Nirn-bergas balss, bet mēs ar Rutu to nebijām agrāk dzirdējuši. Tur dobji dunēja Mānnleinlaufen, attālās Dievmātes baznīcas dīvainais pulkstenis. Šis pulkstenis bija darināts pirms vairāk nekā četrsimt gadiem. Mani senči, gan lietuvieši, gan poli, tolaik droši vien cīnījās ar Tvanu Bargo.

Pulksteņa redzamā dala sastāvēja no septiņiem robotiem, kas simbolizēja septiņus četrpadsmitā gadsimta elektorus. Viņi riņķoja ap astoto robotu, kas simbolizēja Svētās Romas imperatoru Kārli Ceturto, godinot to, ka viņš Tūkstoš Trīssimt Piecdesmit Sestajā gadā veselai virknei citu vācu valdnieku atņēma tiesības ieteikt pāvestam nākamo imperatoru. Pulksteni bija sapostījusi bombardēšana. Amerikāņu karavīri, apdāvināti mehāniķi, bija sākuši ķimerēties ar pulksteni, tiklīdz okupēja pilsētu. Lielākā da|a vāciešu, ar ko es runāju, bija tik demoralizēti, ka viņiem bija vienalga, vai Mānnleinlaufen jelkad atkal darbosies. Taču tagad tas tik un tā gāja. Pateicoties amerikāņu apķērībai, clektori atkal riņķoja apkārt Kārlim Ceturtajam.

- Labi, - noteica Ruta, kad zvanu skaņas bija noklusušas,

- kad jūs, astoņgadīgo banda, būsiet šeit, Nirnbergā, darījuši galu ļaunumam, tad noteikti aprociet to krustcelēs un izduriet cauri sirdij mietu - citādi nākamajā pilnmēnesī tas atkal būs klāt!

3.

TOMĒR MANS NEATSLĀBSTOŠAIS optimisms guva virsroku. Ruta beidzot piekrita precēties ar mani, atļaut man mēģināt padarīt viņu par laimīgāko sievieti pasaulē - par spīti visām nāves drausmām, ko viņai līdz šim bija nācies pieredzēt. Viņa bija nevainīga, un es biju gandrīz tāds pats, lai gan man bija trīsdesmit trīs gadi un lielās līnijās puse mana mūža jau bija aiz muguras.

Nu, jā, es, protams, strādadams Vašingtonā, biju laiku pa laikam, kā saka, “mīlējies” ar vienu otru sievieti. Ar vienu armijas kājnieci. Ar kara flotes hospitāļa māsiņu. Ar vienu steno-grāfisti no Komercijas departamenta mašīnrakstītāju biroja. Taču dziļākajā būtībā es biju fanātisks muks, kas nodevies kalpot - karam, karam, karam. Bija daudz tādu kā es. Nekas cits dzīvē neved tādā apsēstībā kā - karš, karš, karš...

Mana kāzu dāvana Rutai bija paša pasūtīts kokgrebums. Tas attēloja kāda veca cilvēka rokas, saņemtas lūgšanā. Tas bija kāda Albrehta Dīrera zīmējuma trīsdimensiju pārnesums. Dircrs bija sešpadsmitā gadsimta mākslinieks, kura namā Nirnbcrgā mēs ar Rutu daudzas reizes pabijām mūsu cerēšanās laikā. Cik man zināms, šo slaveno, zīmēto roku telpiska atveide ir mans izgudrojums. Kopš tā laika šādas rokas ir saražotas miljoniem un visā pasaulē ietilpst suvenīru veikalu sortimentā kā pajolīgas standarta dievbijības simbols.

Drīz pēc kāzām mani pārcēla uz Vācijas pilsētu Vīsbādeni, netālu no Frankfurtes pie Maiņas, kur tiku norīkots vadīt civilu inženieru vienību. Tā urbās cauri sagrābtās vācu tehniskās dokumentācijas kalniem, meklējot Amerikas rūpniecībai varbūtēji noderīgus izgudrojumus, ražošanas metodes un slepenas tehnoloģijas. Nebija nekādas nozīmes tam, ka es neko nesajēdzu no matemātikas, ķīmijas vai fizikas, - tāpat kā, stājoties darbā Zemkopības departamentā, nebija svarīgi tas, ka nekad netiku spēris kāju nevienā fermā un pat nebiju laistījis Āfrikas vijolīšu podu uz palodzes. Sabiedrisko zinātņu speciālists var pārzināt jebko - vismaz tāds tolaik bija plaši izplatīts uzskats.

Vīsbadcnē ar ķeizargriezienu piedzima mūsu dēls. Dzemdības pieņēma Bens Šapiro, līgavaiņa vedējs manās kāzās. Viņš arī tagad bija pārcelts uz Vīsbādcni, turklāt paaugstināts par pulkvedi. Pēc dažiem gadiem senators Džozefs R. Makar-tijs atklās, ka šis paaugstinājums bijis grēcīgs, jo visi taču zinājuši, ka Šapiro pirms kara bijis komunists. - Kas pārcēla Šapiro uz Vīsbādcni? - viņš gribēs zināt.

Mēs nosaucām savu dēlu par Valteru F. Stārbcku, junioru. Mums ne sapņos nerādījās, ka šis vārds zēnam varētu kļūt tikpat apgrūtinošs, kāds būtu, piemēram, Jūda Iskariots, juniors. Sasniedzis divdesmit viena gada vecumu, viņš iesniedza prasību tiesā, lai kļūtu par Valteru F. Stankeviču - ar šādu vārdu ir parakstīti viņa raksti The Nezv York Times. Stan-kcvičs, protams, bija mūsu atmestais dzimtas uzvārds. Un tagad man jāsmejas, atceroties tēva stāstu par viņa, imigranta, ierašanos Ellisa salā. Viņam sacīts, ka vārds “Stankevičs” amerikāņu ausīm izklausīšoties nepatīkams, un ļaudīm likšoties, ka viņš nelabi ož, pat ja viņš caurām dienām sēdētu vannā.

Tūkstoš Deviņsimt Četrdesmit Devītajā gadā es ar savu jauno ģimenīti atgriezos Savienotajās Valstīs - atkal Vašingtonā. Mans optimisms pārtapa ķieģeļos, javā, dēļos un naglās. Mēs nopirkām vienīgo māju, kas mums jelkad piederēs, proti, mazu bungalo Čevičeizā, Mērilendā. Ruta uzlika Ālbrchta Dī-rcra lūdzēja roku kokgrebumu uz kamīna dzegas. Viņa teica, ka gribējusi pirkt tieši šo māju un nevienu citu tikai divu iemeslu pēc. Viens bija šī lieliskā vieta rokām. Otrs bija vecais, mezglainais koks, kas apēnoja celiņu uz mūsu durvīm. Tā bija ziedoša mežābele.

Vai Ruta bija ticīga? Nē. Viņa bija no ģimenes, kas skeptiski izturējās pret visām reliģiskajām tradīcijām, kuras nacisti klasificēja kā jūdu ticību. Ģimenes locekļi nebūtu pieskaitījuši sevi jūdaistiem. Reiz es viņai pajautāju, vai ari koncentrācijas nometnē viņa nekad nav meklējusi mierinājumu reliģijā.

- Nē, - viņa atbildēja. - Es zināju, ka Dievs nenāks ne tuvu tādai vietai. Nacisti ari to zināja. Tāpēc jau viņi bija tik neprātīgi un bezbailīgi. Tur slēpās nacistu spēks, - vina skaidroja. -Viņi saprata Dievu labāk nekā jebkurš cits. Zināja, kā piedabūt Viņu neiejaukties.

Man joprojām ir prātā kāds tosts, ko Ruta teica vienā Ziemassvētku vakarā, liekas, Septiņdesmit Ceturtajā gadā. Es biju vienīgais, kas to uzklausīja, vienīgais, kas vēl atradās mūsu bungalo. Mūsu dēls nebija atsūtījis pat Ziemassvētku kartiņu. Šādu tostu viņa laikam gan būtu varējusi itin loģiski uzsaukt arī mūsu iepazīšanās dienā Nirnbcrgā. Tas bija šāds: - Nu tad uz Visvareno Dieviņu, lielāko slaistu pagastā.

Brangi rūkts.

Jā, un kad es sēdēju uz savas cietuma lāvas Džordžijā, gaidīdams jauno brīvību, manas vecās, plankumainās rokas uz gultasveļas kaudzītes bija gluži kā Albrehta Dīrcra attēlotas.

Es biju pliks un nabags.

Biju iztukšojis savu uzkrājumu kontu, izņēmis naudu, ko tiku maksājis par savu dzīvības apdrošināšanas polisi, pārdevis folksvāgenu un ķieģeļu bungalo Čcvičcizā - lai samaksātu par savu veltīgo aizstāvību.

Mani advokāti apgalvo, ka es joprojām esot viņiem parādā simt divdesmit sešus tūkstošus dolāru. Var jau būt. Viss ir iespējams.

Es pat nevarēju pārdot savu slavu. Biju visvecākais un neievērojamākais no visiem Votergeitas sazvērniekiem. Laikam taču es biju tik neinteresants tāpēc, ka man bija maz varas un bagātības, ko zaudēt. Citi sazvērnieki bija gāzušies gluži vai no baznīcu torņiem. Kad arestēja mani, es biju kā vīrs, kas sēž akas dibenā uz trīskāju ķeblīša. Vienīgais, ko man varēja padarīt, bija nozāģēt ķeblīša kājas.

Turklāt man bija vienalga. Divas nedēļas pirms aresta bija nomirusi mana sieva, un dēls ar mani vairs nerunāja. Tomēr viņiem nācās man uzlikt rokudzelžus. Tā bija pieņemts.

- Jūsu vārds? - jautāja policijas seržants, kam vajadzēja mani iegrāmatot.

Es uzvedos bezkaunīgi. Kāpēc gan ne? -'Karabass Bara-bass, - es atbildēju.

No tuvējā skrejceļa gala atrāvās iznīcinātājs un saplēsa debesis gabalos. Tas atkārtojās bez mitas.

“Es vismaz vairs nesmēķēju,” es nodomāju.

Pats prezidents Niksons reiz izmeta piezīmi par to, cik daudz es smēķēju. Tas notika drīz pēc tam, kad es sāku pie vina strādāt, - Septiņdesmitā gada pavasarī. Es biju izsaukts uz ārkārtas sapulci, kad Ohaio Nacionālās gvardes vīri bija nošāvuši četrus pretkara demonstrantus Štata universitātē Kentas pilsētā. Sapulcē bija ap četrdesmit dalībnieku. Prezidents Niksons sēdēja milzīgā ovālā galda galvgalī, es sēdēju otrā galā. Tā bija pirmā reize, kad redzēju viņu klātienē pēc tā laika, kad viņš bija tikai kongresmenis - pirms divdesmit gadiem. Līdz šim viņam nebija radusies vēlēšanas satikt savu īpašo padomnieku jaunatnes jautājumos. Kā izrādījās, tā bija pirmā un pēdējā reize, kad viņš gribēja mani satikt.

Tur bija arī Veselības aizsardzības, izglītības un labklājības departamenta seklerārs Virgīlijs Greithauss, laužu valodās viens no prezidenta labākajiem draugiem. Viņš sāka izciest savu cietumsodu tieši tajā dienā, kad beidzās manējais. Tur bija arī viceprezidents Spairo T. Angjū. Vēlāk viņš bez iebildumiem -nolo conlendere - pieņēma pret sevi izvirzītās apsūdzības kukuļņemšanā un ienākumu nodokļa nemaksāšanā. Tur bija Emils Larkins, prezidenta visatriebīgākais padomnieks un visdraudīgākais rīkļurāvējs. Vēlāk, kad prokurori grasījās ņemt viņu ciet par nepatiesām liecībām un tiesas darba graušanu, viņš atklāja Jēzu Kristu kā savu personīgo Pestītāju. Tur bija Henrijs Kisindžers. Viņš vēl nebija devis padomu, ka Ziemassvētkos vajadzētu nobombardēt Hanoju līdz ar zemi. Tur bija Ričards M. Helmss, CIP direktors. Viņš vēlāk saņēma rājienu par patiesības zvēresta laušanu, runājot kongresā. Tur bija H. R. Haldemans, Džons D. Erlihmans, Čārlzs V. Kolsons un ģenerālprokurors Džons N. Mičcls. Arī viņi laika gaitā tika ietupināti.

Es iepriekšējā naktī nebiju ne acu aizvēris, rakstīdams un pārrakstīdams savus ieteikumus par to, ko prezidents varētu teikt sakarā ar Kentas universitātes traģēdiju. Es domāju, ka gvardi uzreiz likuma priekšā jāattaisno, tomēr jānosoda un jāatbrīvo no dienesta. Pēc tam prezidentam vajadzētu pavēlēt veikt izmeklēšanu visās Nacionālās gvardes vienībās, lai noskaidrotu, vai šiem civilistiem karavīru drānās vispār var uzticēt kaujas munīciju masu pasākumu uzraudzības veikšanai. Tad prezidentam vajadzētu saukt traģēdiju par traģēdiju un izradīt, ka viņš vai beidzas nost aiz žēlabām. Viņam vajadzētu izsludināt nacionālo sēru dienu vai varbūt pat nedēļu, kad karogi visos nostūros būtu nolaisti pusmastā. Un sēras būtu ne tikai par tiem, kas gājuši bojā Kentas universitātē, bet par visiem amerikāņiem, kas nogalināti vai sakropļoti jebkādā tiešā vai netiešā saistībā ar Vjetnamas karu. Un viņam, protams, būtu jāizrāda vēl lielāka apņemšanās nekā jebkad agrāk novest karu līdz amerikāņu cienīgam noslēgumam.

Taču sapulcē neviens nedeva man vārdu, un arī pēc tam man neizdevās nevienu ieinteresēt par saviem aprakstītajiem papīrejiem.

Mana klātbūtne tika ievērota tikai īsu brīdi un tikai tad, kad es kļuvu par prezidenta jociņa iemeslu. Sapulces gaitā biju tik loti sanervozējies, ka drīz vien biju vienlaikus aizsmēķējis trīs cigaretes un jau šķīlu uguni ceturtajai.

Tobrīd prezidents pamanīja dūmu stabu, kas cēlās no manas vietas, un novērsās no visa cita, lai pabrīnītos. Viņam nācās pajautāt Emilam Larkinam, kas es tāds esmu.

Tad viņa sejā parādījās tas nelaimīgais smaidiņš, kas allaž signalizēja, ka nupat viņš pūlēsies jokot. Šis smaidiņš man vienmēr ir atgādinājis rozes pumpuru, ko tikko sadragājis āmurs. Prezidenta jociņš bija vienīgā patiesi asprātīgā piezīme, ko esmu dzirdējis viņam piedēvētu. Varbūt tieši tāda ir mana īstā vieta vēsturē - kā Niksona vienīgā asprātīgā joka iemeslam.

- Kungi, ieturēsim mazu pauzīti, - viņš sacīja, - kamēr mūsu īpašais padomnieks jaunatnes jautājumos nodemonstrē, kā jādzēš skautu ugunskuri!

Visi smējās.

4.

ZEM MANIS ATVĒRĀS un aizcirtās cietuma guļamzāles durvis, un es nospriedu, ka Klaids Kārters beidzot nāk man pakal. Taču tad nācējs, klumzādams augšup pa kāpnēm, sāka dziedāt spiričuelu Szuing Low, Sweet Chariot, un es sapratu, ka tas ir Emils Larkins, prezidenta Niksona bijušais netīro darbiņu darītājs. Viņš bija milzīgs vīrs, izvelbtām acīm, biezām lūpām, agrākais centra pussargs Mičiganas štata universitātes futbola komandā. Tagad viņš bija jurists ar atņemtu licenci, un caurām dienām lūdzās to, ko ticēja jēzu Kristu esam. Starp citu, Larkinu nesūtīja uz darbu bāzē, nedz arī lika viņam ko darīt tepat cietuma saimniecībā, tāpēc ka gaužās lūgšanas uz cietajām cietuma grīdām nebija palikušas bez sekām. Abās kājās viņam bija iemeties ūdens ceļgalā.

Uzkāpis augšā, viņš apstājās, un viņam acīs bija asaras.

- Ak, brāli Stārbek! - viņš sacīja. - Kāpt pa šīm kāpnēm ir tik sāpīgi, un šīs sāpes ir tik svētīgas!

- Tas mani nepārsteidz, - es norūcu.

- Jēzus man sacīja, - viņš turpināja, - tev ir tikai šī viena pēdējā iespēja aicināt brāli Stārbeku uz kopīgu lūgšanu, un tu nedrīksti likties zinis par sāpēm, ko sagādās šis kāpiens, un zini kāpēc? Tāpēc ka šoreiz brālis Stārbeks metīsies gan savos lepnajos hārvardieša ceļos, un viņš lūgsies kopā ar tevi!

- Man tiešām žēl likt Viņam vilties, - es sacīju.

- Vai tu jelkad esi darījis ko citu? - viņš jautāja. - Tikai un vienīgi to tu esi darījis: ik dienas licis Jēzum vilties!

Es negribu attēlot šo asaraino lcviatānu kā reliģiozu liekuli, un es to nemaz nedrīkstu. Viņš bija tik loti atvēries reliģijas mierinājumam, ka tapis plānprātīgs. Kad es strādāju Baltajā namā, es baidījos no viņa vismaz tikpat, cik mani senči baidījās no Ivana Bargā, taču tagad es varēju izturēties pret viņu, cik bezkaunīgi vien gribēju. Pret necieņu un izjokošanu viņš bija kļuvis nejūtīgs kā ciema muļķītis.

Vēl es varu piebilst, ka arī šobaltdien Emils Larkins neskopojas ne ar vārdiem, ne ar naudu. Manam RAMJAC korporācijas sektoram pieder meitasfirma - Heartland House, reliģiskas literatūras izdevniecība Ohaio pilsētā Sinsinati, un tā pirms pusotra mēneša laida klajā Larkina autobiogrāfiju “Jel lūgsimies kopā, brāl!” Visi Larkinam pienākošies pārdošanas procenti, kas varētu sasniegt pusmiljonu dolāru vai pat lielāku summu, nemaz nerunājot par filmēšanas un atkārtotu izdevumu tiesībām, ir novēlēti Pestīšanas armijai.

- Kas tev pateica, kur es esmu? - es viņam jautāju. Man bija žēl, ka viņš mani atradis. Biju cerējis tikt ārā no cietuma, nesaņemot šo pēdējo aicinājumu uz kopīgu lūgšanu.

- Klaids Kārters, - viņš atteica.

Tas bija sargs, kuru es gaidīju, Savienoto Valstu prezidenta trešās pakāpes brālēns. - Kur viņš ir iekritis? - es jautāju.

Larkins atbildēja, ka visa cietuma administrācija skraidot kā sadeguši, jo Virgīlijs Greithauss, bijušais Veselības aizsardzības, izglītības un labklājības departamenta sekretārs un viens no bagātākajiem cilvēkiem valstī, bija pēkšņi nolēmis tūlīt sākt izciest viņam piespriesto cietumsodu - bez turpmākām pārsūdzībām, bez mazākās kavēšanās. Loti iespējams, ka viņš bija visaugstākā ranga persona, kādai jebkad nācies mitināties federālajos cietumos.

Es pazinu Greithausu galvenokārt pēc izskata - un, protams, pēc reputācijas. Viņš bija slavens ar savu skarbumu, dibinājis sabiedrisko attiecību firmu “Greithauss un Smailijs”, kurā viņam joprojām piederēja akciju kontrolpakete. Firmas īpašā specialitāte bija vislabvēlīgākajā gaismā rādīt Kārību baseina un Latīņamerikas diktatūras, Bahamu salu spēļu elles, Libērijas un Panamas tankeru tlotes, vairākas CIP aizsegorganizācijas visas pasaules malās, gangsteru pārvaldītas arodbiedrības, piemēram, Starptautisko Abrazīvo materiālu rūpniecības strādnieku brālību un Apvienotos Naftas pārkraušanas strādniekus, starptautiskas korporācijas, piemēram, RAMJAC un Texas Fruit, un tamlīdzīgus kantorus.

Viljam bija pliks pauris. Viņam bija dubultzods. Viņa piere bija krunkaina ka veļas dēlis. Zobos viņš turēja izdzisušu pīpi, pat liecinieka vietā stāvēdams. Vienreiz man gadījās būt viņam tuvumā, un es atklāju, ka viņš ar šo pīpi stabulē. Tas izklausījās pēc putniņu čivināšanas. Viņš iestājās Hārvardā sešus gadus pēc mana izlaiduma, tāpēc tur mēs nesatikāmies. Saskatīties mums gadījās tikai vienreiz Baltajā namā - tajā pašā sapulcē, kad cs nonācu āksta lomā ar savām daudzajām cigaretēm. Viņa acīs es biju tikai viena no daudzajām žurke-lēm Baltā nama apcirkņos. Viņš mani uzrunāja tikai vienreiz, pēc tam, kad abi bijām arestēti. Mēs nejauši satikāmies tiesas nama gaitenī, katrs savas apsūdzības dē|. Viņš noskaidroja, ka mani sauc, un acīmredzot nodomāja, ka man varētu būt kāda informācija par viņu, - lai gan man tādas nebija. Tad nu viņš piebāza ģīmi tuvu manējam, acīm zvērojot, pīpi zobos, un deva man šadu, neaizmirstamu solījumu: - Ja tu kaut ko par mani pateiksi, smcrdcl, tad zini - pēc iznākšanas no cietuma tu varēsi justies laimīgs, ja dabūsi ateju tīrītāja darbu Portsai-das maukumājā!

Pēc šiem vārdiem es izdzirdēju viņa pīpes putniņu čivināšanu.

Starp citu, Greithauss bija kvēkers - un Ričards M. Nik-sons, protams, ari. Tas katrā ziņā radīja starp viņiem īpašu saikni, tas bija viens no iemesliem, kāpēc viņi kādu laiku bija labākie draugi.

Emils Larkins bija prezbiteriānis.

Es nebiju nekas. Mans tēvs Polijā bija slepus kristīts katoļu baznīcā, kuras darbība tolaik bija apspiesta. Viņš izauga par agnostiķi. Mana māte Lietuvā bija kristīta pareizticīgo baznīcā, taču Klīvlendā kļuva par katolieti. Tēvs nekad negāja ar viņu uz baznīcu. Es tiku kristīts kā katolis, bet pievienojos tēva vienaldzībai un divpadsmit gadu vecumā pārstāju iet baznīcā.

Kad gatavojos iesniegt pieteikumu iestājai Hārvardā, vecais misters Makouns, baptists, ieteica man uzdoties par kongrega-cionālistu, un cs tā arī darīju.

Mans dēls, kā esmu dzirdējis, esot aktīvs unitārietis. Vina sieva man teica, ka šī esot metodiste, bet svētdienās par samaksu dziedot episkopālajā baznīcā. Kāpēc gan ne?

Un tā tālāk, un tālāk.

Prezbiteriānis Emils Larkins un kvekers Virgīlijs Greithauss vecajos labajos laikos saderēja kā cimds ar roku. Viņi pārraudzīja ne tikai laupīšanas, nelikumīgu noklausīšanos, ienaidnieku mocīšanu ar Valsts Ieņēmumu dienesta starpniecību un tamlīdzīgus darbus, bet arī brokastu lūgšanas. Tāpēc es pajautāju Larkinam, kāda viņam ir sajūta pirms šīs atkalredzēšanās.

- Virgīlijs Greithauss ir mans brālis tikpat lielā mērā kā jebkurš cits cilvēks, - viņš sacīja. - Es mēģināšu izglābt viņu no elles, tāpat kā es tagad mēģinu izglābt no elles tevi. - Tad viņš citēja visbriesmīgākos vārdus, ko Jēzus, svētā Mateja atstāstā, bija solījis Dieva godībā sacīt grēciniekiem Pastarās tiesas dienā.

Lūk, šie vārdi: “Jūs nolādētie, dodieties prom no manis mūžīgā ugunī, kas sagatavota velnam un viņa eņģeļiem!”1

Šie vārdi mani šausmināja toreiz, un tic šausmina mani arī tagad. Tie noteikti bija iedvesmas avots kristiešu bēdīgi slavenajai nežēlībai.

- Varbūt Jēzus tā tiešām teica, - es sacīju Larkinam, - bet tas tik loti nelīdzinās gandrīz nekam citam, ko viņš ir teicis, ka man jāsecina: Viņam todien kaut kas nebūs bijis kārtībā ar galvu.

Larkins drusku atkāpās un piešķieba galvu izsmējīgā apbrīnā. - Ir jau man nācies visādus asos džekiņus satikt, - viņš sacīja, - bet tev nudien pienākas speciālbalva. Visus draugus, kas tev jebkad bijuši, tu ar savu pendelēšanos gadu gaita esi

' Mateja 25:41.

noskaņojis pret sevi, un tagad tu apvaino pašu pēdējo Cilvēku, kas vēl varētu vēlēties tev palīdzēt - Jēzu Kristu.

Es neatbildēju. Ilgojos, kaut viņš aizvāktos.

- Nosauc man vienu draugu, kas tev ir palicis! - viņš sacīja.

Es pie sevis iedomājos Dr. Benu Šapiro, līgavaiņa vedēju

manās kāzās, kas būtu palicis mans draugs, lai kas notiktu, -būtu pat ar savu mašīnu atbraucis uz cietumu pakal un aizvedis pie sevis uz mājām. Taču tas man bija tikai tāds sentimentāls sapnītis. Viņš jau sen bija aizbraucis uz Izraēlu un pada-būjies zem lodes Sešdicnu karā. Biju dzirdējis, ka Telavivā esot viņa vārdā nosaukta pamatskola.

- Nosauc kaut vienu! - uzstāja Emils Larkins.

- Bobs Fenders, - es sacīju. Tas bija vienīgais šajā cietumā, kam piespriests mūža ieslodzījums, vienīgais amerikānis, kas Korejas karā notiesāts par valsts nodevību. Viņš bija doktors Fenders, jo bija aizstāvējis disertāciju veterinārijas zinātnē. Viņš bija noliktavas pārzinis, un drīz vien es šai noliktavā saņemšu savas civilas drēbes. Noliktavā vienmēr skanēja mūzika, jo Fenderam bija atļauts caurām dienām spēlēt franču dziesminieces Edītes Piafas plates. Viņš bija visai ievērojams zinātniskās fantastikas grāmatu autors, kas ik gadus publicēja vairākus darbus ar dažādiem pseidonīmiem, arī kā “Franks X. Bārlovs” un “Kilgors Trauts”.

- Bobs Fenders ir draugs visiem un nevienam, - iebilda Larkins.

- Klaids Kārters ir mans draugs, - es sacīju.

Es runāju par cilvēkiem ārpusē, - sacīja Larkins. - Vai ārā kāds gaida, lai tev palīdzētu? Neviens. Pat tavs dēls ne.

- Tad jau redzēs, - es bildu.

- Tu brauksi uz Ņujorku? - viņš jautāja.

-Jā.

- Kapec uz Ņujorku? - viņš prašņāja.

- Šī pilsēta ir slavena ar savu viesmīlību pret imigrantiem, kas ierodas bez draugiem un graša kabatā, bet ar sapņiem kļūt par miljonāriem, - es atteicu.

- Tu grasies lūgt palīdzību savam dēlam, kaut arī viņš tev nav ne reizi rakstījis visu laiku, kamēr tu biji šeit? - viņš jautāja. Viņš bija šī korpusa pasta pārzinis, tāpēc zināja par manu saraksti visu.

- Ja vitiš jelkad uzzinās, ka mēs atrodamies vienā pilsētā, tad tā būs vistīrākā nejaušība, - es sacīju. Pēdējo reizi Valters mani uzrunāja savas mātes bērēs Čevičeizas mazajā ebreju kapsētā. Tā bija tikai mana ideja, ka viņu vajadzētu apglabāt šadā vietā un šādā kompānijā - tā iešāvās prātā vecim, kas pēkšņi palicis viens. Ruta būtu gluži pareizi aizrādījusi, ka šādi rīkoties ir pilnīgs ārprāts.

Viņa tika aprakta vienkāršā priedes dēļu kastē, kas maksāja simt piecdesmit sešus dolārus. Uz kastes es uzliku zaru, nolauztu, ne zāģētu, no mūsu ziedošās mežābeles.

Rabīns skaitīja lūgšanas ivritā, valoda, kurai viņa nekad netika pievērsusies, lai gan koncentrācijas nometnē viņai noteikti bija bezgaldaudz iespēju to iemācīties.

lekāms mūsu dēls parādīja muguru man un vēl neaizbērta-jai bedrei un aizsteidzās uz gaidošo taksometru, viņš man teica šādus vārdus: - Man tevis ir žēl, bet es nekad nevarēšu tevi mīlēt. Es uzskatu, ka tu nogalināji šo nabaga sievieti. Es vairs nevaru domāt par tevi kā par tēvu vai vispār par radinieku. Es nekad vairs negribu tevi redzēt un negribu saņemt no tevis nekādas ziņas.

Brangi rūkts.

Cietumā manos nomoda sapņojumos, protams, vēl bija sastopami veci paziņas, lai gan es nevarēju nosaukt viņu vārdus, tomēr viņi varētu man palīdzēt dabūt darbu. Ir grūti atteikties no šāda sapņa - ka tev vēl ir draugi. Tic, kas paliktu mani draugi, ja man dzīvē būtu veicies kādu drusciņu labāk, lielāko tiesu būtu Ņujorkā. Es iztēlojos, ka es dienu pēc dienas klaiņotu pa Manhctenu, no teātru rajona rietumos līdz Apvienoto Nāciju namam austrumos, un no Tautas bibliotēkas dienvidos līdz Plaza Hotel ziemeļos, un pa ceļam staigātu garām daudziem jo daudziem fondiem, izdevniecībām, grāmatnīcām, kungu apģērbu saloniem un džentlmeņu klubiem, dargam viesnīcām un restorāniem, un ka es noteikti satiktu kādu, kas mani pazītu un atcerētos, cik lādzīgs cilvēks esmu, un īpaši nenicinātu mani, - un izmantotu savu ietekmi, lai dabūtu man darbu kādā bārā.

Es mestu kaunu pie malas un gauži lūgtos un bāztu viņam deguna savu miksoloģijas doktora diplomu.

- Mjā, - norūca Larkins, - Jēzus man māca nenolaist rokas neviena cilvēka priekšā, bet tavā priekšā man nudien rokas gandrīz jau nolaižas. Tu taču šitā sēdēsi un blenzīsi taisni uz priekšu, lai ko es teiktu!

- Baidos, ka tā gan, - es atteicu.

- Neesmu saticis nevienu citu, kas būtu tik ļoti apņēmies būt šķeba kā tu, - viņš sacīja.

Par šķobu, protams, vecos laikos dēvēja tirgus kumēdiņu zvaigzni, kas gulēja burī netīros salmos, izdvesa necilvēcīgas skaņas un dzīvām vistām koda nost galvas, jā, un tika reklamēts kā Borneo džungļos zvēru izaudzināts mežonis. Amerikas sabiedrības skalā šķeba atradās tik zemu, cik vien zemu cilvēks var atrasties, ja neskaita viņa paša pēdējo atdusas vietu podnieku tīrumā.1

Patlaban apgurušais Larkins lāva druscītiņ izpausties savai senākajai negantībai. - Tieši tā Čaks Kolsons Baltajā namā tevi nosauca: par šķebu, - viņš sacīja.

- Es par to nešaubos, - atteicu.

- Niksons arī nekad nav tevi cienījis, - viņš turpināja, - viņam tikai bija tevis žēl. Tāpēc viņš tev iedeva darbu.

- Zinu.

- Tieši tāpēc jau tev iedeva kabinetu bez logiem, kur nevienu nav jāsatiek: lai tev ātrāk pielektu, ka tu vari vispār nenākt uz darbu.

- Es tomēr centos būt noderīgs, - es sacīju. - Es ceru, ka tavs Jēzus spēs man to piedot.

-Ja tu gribi par Jēzu tikai ņirgāties, tad labāk vispār nerunā par Viņu, - viņš teica.

- Labi, ne jau es sāku par Viņu runāt.

- Vai tu zini, kad tu'sāki pārvērsties par škebu? - viņš jautāja.

Es ļoti skaidri zināju, kad manā dzīvē sākās lejupslīde, kad mani spārni tika uz mūžu salauzti un es sapratu, ka nekad vairs nepacelšos gaisā. Šis notikums bija vissāpīgākais sarunas temats, kādu varēju iedomāties. Es nekādā gadījumā negribēju par to atkal domāt, tāpēc uzrunāju Larkinu, beidzot ieskatīdamies viņam acīs: - Žēlastības vārdā, lūdzu, licc šito nabaga veci mierā!

Viņš bija sajūsmā. - Re! - viņš izsaucās. - Beidzot es tiku cauri Valtera F. Stārbeka biezajai Hārvardas ādai. Sāpīgā vietā trāpīju, vai ne?

- Jā, sāpīgā gan, - es piekritu.

-Tad jau mēs tomēr virzāmies uz priekšu!

- Ceru, ka ne, - es atrūcu un atkal sāku skatīties sienā.

- Es vēl biju puika īsās bikšelēs Pctoski miestiņā Mičiganā, kad pirmoreiz dzirdēju tavu balsi, - viņš sacīja.

- Es par to nešaubos, - atrūcu.

- Tas bija pa radio. Tēvs lika man un māsiņai sēdēt pie radio un uzmanīgi klausīties. “Klausieties!” viņš teica. “Tā ir dzīva vēsture!”

Tas būs bijis Tūkstoš Deviņsimt Četrdesmit Devītajā gadā. Es biju tikko atgriezies Vašingtonā ar visu savu ģimenīti. Mēs bijām nupat ievākušies savā ķieģeļu bungalo Čevičeizā, Mēri-lendā, ar visu tā mežābeli. Bija rudens. Ābeles zaros karājās mazi, skābi ābolīši. Mana sieva Ruta grasījās taisīt no tiem želeju, kā vēlāk katru gadu. No kurienes skanēja mana balss, ja jau to dzirdēja pat puika Emils Larkins Pctoski? Tā skanēja no kādas Pārstāvju Palātas komiteju telpas. Manā priekšā bija nedaiļa radio mikrofonu buķete, un es tiku izprašņāts par savu agrāko saistību ar komunistiem un tagadējo lojalitāti Savienotajām Valstīm. Galvenais prašņātājs bija kāds# jauns kongres-mcnis no Kalifornijas, ko sauca Ričards M. Niksons.

Tūkstoš Deviņsimt Četrdesmit Devītais gads: vai šodienas jaunieši neticēs, ja es ar nopietnu ģīmi viņiem stāstīšu, ka tolaik kongresa komitejas sanāca koku galotnēs, tāpēc ka lejā vēl valdīja zobenzobu tīģeri? Ticēs. Vinstons Čērčils vēl bija dzīvs. Josifs Staļins vēl bija dzīvs. Padomājiet par to! Harijs S. Trumens bija prezidents. Un Aizsardzības departaments bija pavēlējis man, bijušajam komunistam, izveidot un vadīt īpašu zinātnieku un militāro speciālistu komisiju, kuras uzdevums bija izstrādāt sauszemes karaspēka taktiku gadījumos, kas tolaik likās visnotaļ paredzami tuvākajā nākotnē, - kad kaujas laukā tiktu lietoti mazie kodolieroči.

Parlamenta komiteja un jo sevišķi misters Niksons vēlējās zināt, vai cilvēkam ar manu politisko pagātni var uzticēt tik slepenu darbu. Varbūt es gribētu nodot mūsu taktiskās shēmas Padomju Savienībai? Varbūt es izkropļotu šīs shēmas, lai darītu tās bezjēdzīgas un cīņā ar Padomju Savienību noteikti uzvarētu tieši Padomju Savienība?

- Vai zini, ko es toreiz dzirdēju pa radio? - jautāja Emils Larkins.

- Nē, - es izdvesu: vāri, vāri.

- Es dzirdēju, kā cilvēks izdara to vienīgo, ko viņam neviens nekad nevar piedot, - un man vienalga, kādai partijai viņš piederīgs. Es dzirdēju viņu izdarām to vienīgo, ko viņš pats sev nekad nav varējis piedot, - to, kā viņš nodeva savu labāko draugu.

Man nenāca smiekli, kad viņš šādi aprakstīja to, ko viņaprāt bija dzirdējis, un arī tagad man nenāk smiekli, - lai gan tas tomēr bija smieklīgi. Tas bija neticami aunapierīgs kopsavilkums kongresa izmeklēšanām, civilām tiesām un pēdīgi kriminālai prāvai, kas ievilkās divu gadu garumā. Puikas gados, klausoties radio, viņš droši vien dzirdēja garas, apnicīgas runas, kas nebija īpaši saistošākas par fona sprakšķiem. Tikai pieau-

- lO -dzis un piesavinājies kovboju filmās balstītu ētiku, Larkins būtu varējis nolemt, ko toreiz tik loti skaidri dzirdējis: kā cilvēku nodod viņa labākais draugs.

- Līlcnds Kluzs nekad nav bijis mans labākais draugs, - es sacīju. Tieši tā sauca cilvēku, kura karjeru sagrāva mana liecība, un kādu laiku mūsu uzvārdi laužu sarunās bija nešķirams pāris: “Stārbcks un Klūzs”, tāpat kā “Gilbcrts un Salivans” vai “Sako un Vanceti”, kā “Lorels un Hārdijs” vai “Leopolds un Lēbs”.

Tagad vairs mūsu vārdus īpaši nedzird.

Klūzs bija mana vecuma, beidzis Jcilas universitāti. Mēs iepazināmies Oksfordā, kur es biju stūrmanis un viņš airētājs uzvarētāju komandā Henlijas regatē. Es biju īss. Viņš bija garš. Es joprojām esmu īss. Viņš joprojām ir garš. Mēs vienlaikus sākam strādāt Zemkopības departamentā, un mums lika ierādīti blakus kabineti. Katru svētdienas ritu, ja bija patīkams laiks, mēs spēlējām tenisu. Tajos laikos mēs vēl bijām salāti, mūsu prātiņi vēl bija zaļi.

Kādu laiciņu mums toreiz piederēja lietots fords Phaeton, un mēs bieži devāmies kopīgos izbraucienos ar savām draudzenēm. Faetons bija Hēlija, proti, Saules dieva dēls. Kadu dienu viņš aizņēmās sava tēva liesmainos ratus un vizinājās tik bezatbildīgi, ka plaši Ziemelāfrikas klajumi pārvērtās par tuksnešiem. Lai palaidnis neizpostītu visu planētu, Zcvam nācās viņu nogalēt ar zibens šautru. “Zevs uz goda,” es saku. Vai viņam bija izvēle?

Taču mana draudzība ar Klūzu nekad nebija dziļa, un tā beidzās, kad viņš man atņēma meiteni un apprecēja to. Meitene bija no smalkas un senas Jaunanglijas ģimenes, kurai citstarp piederēja Vaieta Pulksteņu kompānija Broktonā, Masačūsetsā. Viņas brālis bija mans istabas biedrs Hārvardā, pirmajā kursā, tā es ar viņu iepazinos. Viņa ir viena no tām četrām sievietēm, ko es jelkad esmu patiesi mīlējis. Viņas pirmslaulību vārds bija Sāra Vaieta.

Laikā, kad es izpostīju viņa karjeru, es ar Līlendu Klūzu nebiju nekādā veidā sazinājies vismaz desmit gadus. Viņam ar

Sāru bija bērns - meita, trīs gadus vecāka par manu puiku. Viņš bija kļuvis par visspožāko uzlecošo zvaigzni Valsts ārlietu departamentā, un daudzi viņā redzēja nākamo valsts sekretāru, varbūt pat nākamo prezidentu. Vašingtonā nebija neviena, kas būtu izskatīgāks un šarmantāks par Līlendu Klūzu.

Viņa karjeru es izpostīju šādi: devis zvērestu un atbildēdams uz kongresmena Niksona jautājumu, cs nosaucu virkni cilvēku, par kuriem bija zināms, ka tie Lielās Depresijas laikā bijuši komunisti, taču Otrā pasaules kara laikā apliecinājuši sevi kā izcili patrioti. Šai goda sarakstā cs iekļāvu arī Līlenda Klūza vārdu. Tobrīd neviens to īpaši nekomentēja. Turpmāko cs uzzināju vēlu pēcpusdienā, atgriezies mājās, no savas sievas, kas bija klausījusies mani un pēc tam visu kanālu ziņas, kādas vien radio varējusi sameklēt: Līlends Klūzs nekad nekādā veidā neesot bijis saistīts ar komunistiem.

Kad Ruta klāja vakariņu galdu - un vina to klāja uz kastes, jo bungalo vēl nebija pilnībā iekārtots, - radio jau sniedza Līlenda Klūza atbildi. Viņš vēloties pie pirmās izdevības stāties Kongresa priekšā, lai dotu zvērestu, ka nekad nav bijis komunists un nekad nav atbalstījis komunistu idejas. Radio citēja ari viņa priekšnieku, Valsts sekretāru, vēl vienu Jeilas absolventu, kas bija teicis, ka Līlends Kluzs esot vispatriotiskākais amerikānis, kādu viņš jelkad pazinis, un ka savu lojalitāti viņš neapšaubāmi pierādījis sarunās ar Padomju Savienības pārstāvjiem. Viņš apliecināja, ka Līlends Klūzs sarunās iebāzis komunistus maisā kā niekus. Vēl viņš bilda, ka es pats gan varbūt vēl esot komunists un ka saimnieki man uzdevuši izpostīt Līlenda Klūza karjeru.

Divus drausmīgus gadus vēlāk Līlends Klūzs tika notiesāts par sešām nepatiesām liecībām. Viņš kļuva par vienu no pirmajiem cietumniekiem, kas izcieta sodu tolaik jaunajā Federālajā viegla režīma labošanas iestādē Finleteras Gaisa karaspēka bāzes pievārtē, - Džordžijas štatā, trīsdesmit piecas jūdzes no Atlantas.

Pasaule ir maza.

5.

GANDRĪZ DESMIT GADUS vēlāk, kļuvis par Savienoto Valstu prezidentu, Ričards M. Niksons pēkšņi painteresējās, kā man ir klājies. Viņš gandrīz noteikti nebūtu kļuvis par prezidentu, ja iepriekš nebūtu kļuvis par nacionāla mēroga slavenību kā blēdīgā Līlenda Klūza atmaskotājs un vajātājs. Kā zināms, Niksona emisāri atrada mani palīdzam sievai viņas interjeru uzņēmumā, kura bāze bija mūsu mazais ķieģeļu bungalo Čcvičcizā, Mērilendā.

Ar emisāru starpniecību Niksons piedāvāja man darbu.

Kā cs jutos? Lepns un noderīgs. Galu galā Ričards M. Niksons nebija tikai Ričards M. Niksons. Viņš bija arī tās valsts prezidents, kurai es dedzīgi alku atkal kalpot, - Amerikas Savienoto Valstu prezidents. Vai man vajadzēja atteikties, tāpēc ka Amerika tolaik nebija gluži tā pati, kuru cs mīlēju?

Varbūt man vajadzēja uzstāt, ka goda pēc es tomēr vēlos palikt tas, kas savā būtībā biju, - dzīvs mironis Čcvičcizā?

Nē.

Un tagad nāca Klaids Kārters, cietumsargs, ko tik ilgi biju gaidījis, sēdēdams uz lāvas. Viņš beidzot nāca man pakal. Emi-lam Larkinam rokas jau bija nolaidušas, un viņš bija aizklibojis projām.

- Lūdzu, lūdzu atvaino, Valter! - sacīja Klaids.

- Nekas, nekas! - es atsaucos. - Man jau nekur nav jāsteidzas, un autobusi nāk ik pēc pusstundas. - Tā kā neviens sagaidītājs nebija gaidāms, man vajadzēja braukt ar Gaisa karaspēka bušu uz Atlantu. Es domāju, ka man visu ceļu nāksies stāvēt kājās, jo šie autobusi allaž bija pārpildīti, sen pirms nonāca cietuma pieturā.

Klaids zināja par dēla vienaldzību pret manām ciešanām. Visi cietumā to zināja. Viņi zināja arī to, ka mans juniors raksta recenzijas. Likas, ka turpat vai puse no ieslodzītajiem rakstīja memuārus vai spiegu romānus, vai tā sauktos romans a clef', vai sazin ko vel, tāpēc daudz tika mēļots par recenzijām, sevišķi The New York Times slejās.

Un Klaids man sacīja: - Varbūt man nepieklājas tā sacīt, bet to tavu dēlu tiešām vajadzētu nošaut. Nevar savam tētim ne pretī atbraukt!

- Tas nekas, - es atteicu.

- To taču tu saki par itin visu! - nogaudās Klaids. - Lai kas notiktu, tu tikai saki: “Tas nekas.”

- Tā jau parasti ir, - es teicu.

-Tādi bija Karila Česmena pēdējie vārdi, - viņš sacīja. - Droši vien tādi būs arī tavējie.

Karils Česmens bija cilvēku nolaupītājs un izvarotājs, bet ne slepkava, un viņš divpadsmit gadus Kalifornijā gaidīja nāvessoda izpildi. Viņš iesniedza visas iespējamās pārsūdzības un lūgumus par soda atlikšanu un tikmēr iemācījās četras valodas un sarakstīja divas loti ejošas grāmatas, līdz tomēr tika ievietots hermētiskā konteinerā ar lodziņiem. Vēl konteinerā tika iepildīta cianīda gāze.

Un viņa pēdējie vārdi tiešām, kā jau Klaids teica, bijuši: “Tas nekas.”

- Labi, tagad klausies, - atsāka Klaids. - Kad tu dabūsi bārmeņa vietu kaut kur Ņujorkā, tad es skaidri zinu - pēc pāris gadiem tas bārs jau piederēs tev. - Tas bija mīli no viņa puses, bet bez patiesa optimisma. Klaids tikai mēģināja mani uzmundrināt. - Un pēc tam, kad tavos nagos būs Ņujorkas visiecienītākais bārs, - viņš turpināja, - es ceru, ka tu varbūt atcerēsies Klaidu un sauksi viņu šurp! Es tak varu ne tikai strādāt aiz bara letes, - varu arī gaisa kondicionētāju salabot! Ap to laiku varēšu slēdzenes arī savest kārtībā.

Es zināju, ka viņš bija apsvēris iespēju iestāties Ilinoisas Izglītības institūta atslēdznieku kursos. Tagad acīmredzot jau bija to izdarījis. - Tātad tu esi iestājies, - es sacīju.

- Iestājos gan, - viņš apliecināja. - Šodien saņēmu pirmo stundu.

Cietums bija parastu armijas divstāvu baraku kvadrāts. Patlaban mēs ar Klaidu šķērsojām tā plašo ierindas mācības laukumu iekšpagalmā. Es nesu rokās savu gultasveļu. Kādreiz šeit bija maršējuši jauniņi kājnieki, savas nācijas lepnums, izrādīdami dedzīgu gatavību uzvarēt vai mirt. Nodomāju, ka tagad es arī esmu uniformā nokalpojis valstij savu tiesu, esmu divus gadus ik brīdi darījis tieši to, ko valsts man lika darīt. Valsts bija man likusi ciest. Tā nelika man mirt.

Pie dažiem logiem rēgojās sejas - veci, vārgi ietupinātie ar slimām sirdīm, slimām plaušām, beigtām aknām, visu, ko var vēlēties. Pašā iekšpagalmā bez mums bija tikai viens cits cilvēks. Viņš vilka aiz sevis lielu brezenta atkritumu maisu un lasīja papīrus ar naglu garas nūjas galā. Viņš bija sīks un vecs, tāpat kā es. Ieraudzījis mūs nākam, viņš nostājās starp mums un administrācijas korpusu un izstiepa nūju pret mani, norādot, ka viņam ir man kas loti svarīgs sakāms. Viņš bija Dr. Karlo di Sanca, Neapoles universitātē reiz ieguvis juridisko zinātņu doktora grādu. Viņš bija naturalizējies Amerikas pilsonis un nu jau otro reizi sēdēja cietumā par noņemšanos ar Ponci shēmu - pasta brīnumblēdību. Viņš bija aumalains patriots.

- Dosities mājup? - viņš apjautājās.

- Jā, - es atteicu.

- Nekad neaizmirstiet vienu lietu, - viņš sacīja. - Lai ko šī valsts jums nodarītu, tā tomēr ir visdižākā valsts pasaulē. Vai atcerēsities?

- Jā, ser... Domāju, ka atcerēšos, - es atbildēju.

- Muļķīgi gan, ka jūs bijāt komunists, - viņš sacīja.

- Tas bija sen, - atteicu.

- Komunistiskā valstī cilvēkam nav nekādu iespēju, - viņš skaidroja. - Kāpēc gan lai jūs gribētu dzīvot valstī, kur nav nekādu iespēju?

- Tā bija jaunības kļūda, ser.

- Amerikā es jau divas reizes esmu bijis miljonārs, - viņš tcica, - un būšu tāds atkal.

- Es par to nešaubos, - es atbildēju un tā tiešām domāju. Viņš gluži vienkārši sāks trešo Ponci shēmu - kuras pamatā tāpat kā iepriekš būs muļķiem piedāvāti milzu procenti par viņu naudas ieguldījumiem. Tāpat kā iepriekš viņš lielāko dalu naudas iztērēs, lai sapirktu sev villas, rolsroisus, jahtas un tamlīdzīgi, bet dalu atdos par procentiem, kā jau bija solījis. Tad pieteiksies arvien vairāk laužu, kas būs par viņu padzirdējuši no sajūsminātajiem procentu čeku saņēmējiem, un viņš izmantos jauno klientu naudu, lai izsniegtu jaunus čekus, - un tā tālāk, un tālāk.

Tagad cs esmu pārliecināts, ka Dr. di Sancas lielākais spēks bija viņa absolūtajā stulbumā. Tik veikli krāpties viņš prata tāpēc, ka pats nespēja, pat pēc otrā cietumsoda, apjēgt, kas īsti Ponci shēmā ir tik katastrofāli aplams.

- Es esmu darījis daudzus cilvēkus laimīgus un bagātus, -viņš teica. - Vai tu ko tādu esi izdarījis?

- Nē, ser, vēl ne, - es atbildēju. - Bet nekad nav par vēlu pamēģināt.

Tagad man ir nosliccc domāt, - cik nu mana primitīvā ekonomikas izpratne Jauj, - ka ikviena valdība, kas gūst panākumus, tos gūst ar Ponci shēmas palīdzību. Tā pieņem milzīgas summas, ko nemūžam nav iespējams atmaksāt. Kā gan citādi lai es saviem mazbērniem, poliglotiem, izskaidroju, kāda dzīve Savienotajās Valstīs bija Trīsdesmitajos gados, kad nācijas īpašnieki un politiķi nekādi nejaudāja atrast veidus, kā daudziem saviem ļaudīm dot iespēju nopelnīt kaut vai visvienkāršākajām vajadzībām - ēdienam, drēbēm, kurināmajam. Dabūt kurpes bija visīstākā elle!

Un tad pēkšņi agrākie trūkumcietēji, eleganti tērpušies, sēdēja virsnieku klubos un pasūtīja vissmalkākos cepešus un šampanieti. Agrākie trūkumcietēji sēdēja jauniesaukto klubos, ērtās un izturīgās formās tērpušies, un pasūtīja hamburgerus un alu. Vīram, kas pirms diviem gadiem caurumus kurpju zolēs aizsedza ar kartonu, tagad bija apvidus auto vai kravinieks, lidmašīna vai kuģis, un neierobežots degvielas un munīcijas daudzums. Viņam tika apgādātas brilles un zobu protēzes, ja tādas bija vajadzīgas, un viņu potēja pret visām iedomājamām slimībām. Lai kur uz planētas viņš atrastos, Pateicības dienā un Ziemassvētkos viņam tika nodrošināts tikko cepts tītars un dzērveņu mērce.

Kas bija noticis?

Ponci shēma, protams, kas gan cits?

Kad Dr. Karlo di Sanca pakāpās sānis un palaida mani ar Klaidu garām, Klaids sāka sevi sunīt par domāšanas vēriena trūkumu. - Bārmenis, kondicionieru meistars, atslēdznieks, cietumsargs... - viņš uzskaitīja. - Kas man ir lēcies? Kāpēc man prātā ir tikai tādi sīkumi?

Viņš runāja par savu ilgstošo saistību ar balto apkaklīšu noziegumus pastrādājušiem cilvēkiem, un pateica vienīgo slēdzienu, pie kā bija nonācis: - Veiksminieki šajā valstī nekad nedomā par tādiem sīkumiem.

- Veiksminieki? - es neticīgi pārjautāju. - Apžēliņ, tu taču runā par ietupinātiem noziedzniekiem!

- Jā, protams, - viņš atsaucās, - bet lielākajai daļai no viņiem šā vai tā kaut kur ir nobāztas pamatīgas summiņas. Pat ja nav, viņi zina, kā pie tādām tikt. Viņi visi dzīvos zaļi, kad tiks no šejienes laukā.

- Atceries mani kā satriecošu izņēmumu, - es teicu. - Sievai bija mani jāuztur lielāko dalu mūsu laulības laika.

- Bet vienreiz tev bija miljons dolāru, - viņš iebilda. - Es nekad neredzēšu miljonu dolāru, pat ja es nodzīvotu miljons gadus. - Viņš runāja par mana Votergeitas nozieguma lietisko pierādījumu, kas bija milzīgs, vecmodīgs čemodāns ar vienu miljonu dolāru lietotās, neiezīmētās divdesmitdolāru banknotēs. Tas bija kāds nelegāls ziedojums vēlēšanu kampaņai. Vajadzība to noslēpt radās, kad visus Baltā nama seifus grasījās pārbaudīt Federālais izmeklēšanas birojs un īpašās prokuratūras vīri. Kā vispiemērotākā slēptuve tika izraudzīts mans neuzkrītošais kabinets apakšpagrabā. Es neiebildu.

Kaut kad pa to laiku nomira mana sieva.

Un tad čemodāns tika atrasts. Policija saņēma mani ciet. Es pazinu cilvēkus, kas bija atnesuši čemodānu uz manu kabinetu, un zināju arī, kas viņiem pavēlējis to darīt. Tie visi bija augsta ranga cilvēki, lai gan daži no viņiem pildīja parastu nesēju uzdevumus. Nevienam, ne tiesai, ne saviem advokātiem, es neizpaudu, kas viņi bija. Tādējādi man nācās uz kādu laiciņu pārvākties uz cietumu.

Vismaz to es biju iemācījies no savas un Līlenda Klūza kopīgās nelaimes: vēl riebīgāk ir, ja tevis del cietumā ietupina kādu citu nabaga muļķi. Ar zvērestu apliecināta liecība dod lielisku iespēju padarīt turpmāko dzīvi bezjēdzīgu un pretīgu.

Turklāt: tikko bija nomirusi mana sieva. Man bija vienalga, kas notiks nākotnē. Es biju zombijs.

Pat tagad es nenosaukšu ļaundarus ar čemodānu. Tas nav svarīgi.

Tomēr es nevaru noklusēt Amerikas vēsturei to, ko viens no ļaundariem teica, kad lielais čemodāns bija nostiepts uz manu kabinetu. Viņš teica: - Kurš kretīns izdomāja, ka šito sūdu jāved uz Balto namu?

- Tādiem cilvēkiem kā tev, - sacīja Klaids Kārtcrs, - vienmēr apkārt atrodas dolāru miljoni. Ja cs būtu mācījies Hārvardā, varbūt man arī tā būtu.

Patlaban jau izdzirdējām mūziku. Mēs tuvojāmies noliktavai, kurā skanēja atskaņotājs. Edīte Piafa dziedāja: “Non, je ne regrette rien.” Tas, protams, nozīmē: “Nē, es neko nenožēloju.”

Dziesma beidzās brīdī, kad mēs ar Klaidu iegājām noliktavā, tā ka Dr. Roberts Fendcrs, uz mūžu ieslodzītais noliktavas pārzinis, varēja mums kaislīgi pavēstīt, cik loti viņš ir vienis prātis ar šo dziesmu. “Non!” viņš sacīja, zobus griežot un acīm zvērojot. “Je ne regrette rien! Rien!”

Viņš, kā jau esmu teicis, bija veterinārārsts un vienīgais amerikānis, kas Korejas kara laikā notiesāts par valsts nodevību. Par nodarījumu viņam varēja tikt arī nāvessods, jo tolaik viņš bija Savienoto Valstu armijas vecākais leitnants, dienēja

Japānā un pārbaudīja gaļu, kas tika sūtīta armijas dalām Korejā. Izrādot žēlastību, kara tribunāls piesprieda viņam mūža ieslodzījumu bez turpmākām soda mīkstināšanas iespējām.

Šis Amerikas nodevējs bija loti lidzīgs kādam dižam amerikāņu varonim - Čārlzam Augustam Lindbergam." Viņš bija garš un kaulains. Viņam bija skandināva asinis. Viņš bija no laukiem. Tā kā viņš tik ilgi bija klausījies Edīti Piafu, viņš prata visai raiti izteikties drusku asarainā franču valodas paveida. Patiesībā viņš ārpus cietuma gandrīz nekur nebija bijis, izņemot Eimsas pilsētu Aijovā un Osaku Japānā. Viņš reiz man izstāstīja, ka trakoti kautrējies no sievietēm un tāpēc, nonākot Osakā, bijis vel nevainīgs. Un tad viņš izmisīgi iemīlējies kādā naktskluba dziedātājā, kas uzdevusies par japanieti un dziedājusi Edītes Piafas dziesmas, precīzi imitējot oriģinālu. Viņa bija arī Zicmelkorcjas spiedze.

- Mans dārgais draugs! Mans dārgais Valter Stārbek! viņš izsaucās. - Kā gan tev šodien ir klājies?

Tad nu es izstāstīju viņam, kā es sēdēju uz lavas un kā man visu laiku pa galvu maisījās viena un tā pati dziesma - par Salliju dārzā, kas lasīja ogas.

Viņš smējās. Pēc tam viņš mani un šo epizodi ielika kādā savā zinātniski fantastiskā stāstā, kurš, ar lepnumu paziņoju, publicēts jaunākajā Playboy numurā, šajā RAMJAC piederošajā žurnālā. Autors it kā ir Franks X. Bārlovs. Stāsts ir par kādu bijušo tiesnesi uz Vikunas planētas divarpus galaktiku attālumā no Zemes. Tiesnesim nācies atstāt savu ķermeni, un nu viņa dvēsele lidinās pa kosmosu, meklēdama kādu apdzīvojamu planētu un jaunu ķermeni, kur apmesties. Viņš atklāj, ka Visumā tikpat kā nav dzīvības, tomēr beidzot nonāk uz Zemes un nosēžas ierindnieku autostāvvietā Finleteras Gaisa karaspēka bāzē Džordžijas štatā, trīsdesmit piecas jūdzes no Atlantas. Viņš spēj pa ausi ieiet, kurā ķermenī vien vēlas, un turpmāk pārvietoties ar to. Ķermeni viņam gribas, lai varētu piekopt sabiedrisku dzīvi. Stāstā skaidrots, ka dvēselei bez ķermeņa nevar būt sabiedriskas dzīves, tāpēc ka neviens to neredz, un tā pati nevar nevienam pieskarties vai izdvest kaut skanu.

Tiesnesis domā, ka viņš varēs atkal doties projām, tiklīdz viņam šis ķermenis vai tā liktenis liksies nepieņemams. Vienu gan viņš iepriekš nezināja - zemiešu un vikuniešu elementi savienojas tā, ka viņš, iegājis ķermenī, ielīp tajā uz visiem laikiem. Stāstā ietverta arī maza esejiņa par līmēm, kas agrāk bijušas pazīstamas uz Zemes, un apgalvots, ka visstiprākā līme esot tā, ar kuru nobrieduši sprogkāju vēzīši pielīmējas pie klintīm, kuģu dibeniem, muliņicm vai jebkā cita.

“Kamēr viņi vēl ir jauniņi,” ar Franka X. Bārlova vārdu raksta Dr. Fenders, “šie vēzīši var peldēt vai rāpot, kur vien viņiem kārojas, visās septiņās jūrās un visās grīvās, ciktāl vien sniedzas sālsūdens. Viņu ķermeņu augšdaļu ieskauj konusveida bruņas. Viņu sīkās kājeles karājas no konusiem kā zvaniņu mēles.

Taču katram sprogkājim pienāk laiks, kad bērnība beidzas un kad gar konusa malu izdalās lipīgs sekrēts, kas uz mūžu pielipinās viņu tai virsmai, kurai nākamai pieskarsies. Tāpēc ar Zemes sprogkāju pusaudžiem, tāpat kā ar Vikunas bezmāju dvēselēm, nevar jokot, paaicinot: “Piesēd, mīļumiņ, piesēd!””

Šajā “Franka X. Bārlova” opusā tiesnesis no Vikunas stāsta, kā vina dzimtās planētas ļaudis sasveicinās un kādas ir pieklājības frāzes. Vārdus “labdien”, “uz redzēšanos”, “lūdzu” un “paldies” aizstāj viens pats: “ting-a-ling!” Viņš stāsta, ka uz Vikunas ļaudis var mainīt savus ķermeņus tikpat viegli kā ze-mieši maina drēbes. Kad viņi neatrodas savos ķermeņos, viņi ir caurspīdīgi un bez svara - klusas apziņas un justspējas. Viņš apgalvo, ka uz Vikunas neesot nekādu mūzikas instrumentu, jo ļaudis paši esot mūzika, kad viņi bez ķermeņiem lidinās apkārt. Klarnetes, arfas, klavieres un visi pārējie daikti būtu pilnīgi lieki, tos uzlūkotu kā mehānismus, kas tikai neveikli atdarina lidojošās dvēseles.

Taču viņiem uz Vikunas esot izbeidzies laiks. Planētas traģēdija bijusi tā, ka zinātnieki atraduši veidu, kā iegūt laiku no augsnes, okeāniem un atmosfēras, - lai arto apsildītu mājas, darbinātu motorlaivas un mēslotu laukus; arī lai ēstu to, taisītu no tā drēbes, un tā tālāk. Vini pasnieguši laiku katrā maltītē, barojuši ar to mājdzīvniekus - tikai tāpēc lai izrādītu, cik viņi ir bagāti un gudri. Vini lāva pamatīgiem laika gabaliem satrūdēt aizmirstībā savās pārpildītajās miskastēs.

“Uz Vikunas,” saka tiesnesis, “mēs dzīvojām tā, it kā rītdienas nemaz nebūtu.”

Patriotiskās laika uguņošanas bijušas visbriesmīgākās, tā viņš stāsta. Kad viņš bijis maziņš, vecāki cēluši viņu gaisā, un viņš spiedzis un īdējis no priekiem, skatoties, kā par godu karalienes dzimšanas dienai tiek izšvirkstināti gaisā miljons nākotnes gadu. Taču, kad viņam pienākusi piecdesmitā dzimšanas diena, bija atlikušas vien dažas nedēļas nākotnes. Realitātē it visur sākuši parādīties lieli plīsumi. Ļaudis varējuši staigāt cauri sienām. Viņa paša motorlaiva pārvērtusies par vienu vienīgu stūri. Tukšos gruntsgabalos sāka parādīties caurumi, un bērni, kas tur spēlējās, krita caurumos iekšā.

Tad nu visiem vikuniešiem aši un nečammājoties nācās pamest savus ķermeņus un aizceļot kosmosā. Vikunai viņi sacīja:

- Ting-a-ling!

Kosmosā hronoloģiskās anomālijas, gravitācijas vētras un magnētiskie virpuli izraustīja vikuniešu ģimenes, - tā turpinās stāsts. CJimencs izkliedējās izplatījuma tālēs. Tiesnesim kādu laiciņu izdevās palikt kopā ar savu kādreiz tik skaisto meitu. Viņa, protams, vairs nebija skaista, jo viņai nebija ķermeņa. Pēdīgi viņa zaudēja dūšu, jo visas planētas un to pavadoņi, kur viņi nonāca, bija pavisam nedzīvi. Viņas tēvam nebija nekādu iespēju meitu mierināt, tāpēc viņš bezpalīdzīgi noraudzījās, kā tā ielien pa plaisiņu klintī un klust par tās dvēseli. Ironiskā kārtā viņa tā rīkojās uz Zemes Mēness, kad šī visapdzīvotākā no visām planētām atradās nieka divsimt trīsdesmit deviņu tūkstošu jūdžu attālumā!

Pirms nolaišanās Gaisa karaspēka bāzē viņš iemaldījās grifu barā. Viņš kūleņoja un lidinājās starp tiem un gandrīz vai ielīda vienam ausī. Cik nu viņam bija zināms par Zemes sabiedrisko iekārtu, šie maitēdāji tikpat labi varēja būt vietējās valdošās šķiras pārstāvji.

Pēc tam viņš nolēma, ka Gaisa karaspēka bāzes centrā ritošā dzīve ir pārāk drudžaina, pavisam bez apcerīga miera, tāpēc viņš atkal pacēlās gaisā un pamanīja daudz klusāku ēku puduri, kuru noturēja par filosofu meditācijas centru. Viņš taču nekādi nevarēja zināt, ka tā ir viegla režīma labošanas iestāde “balto apkaklīšu” noziedzniekiem, jo uz Vikunas tādu iestādījumu nebija.

Uz Vikunas, viņš stāsta, notiesātajiem balto apkaklīšu nēsātājiem, dotās uzticības apgānītājiem, tika aizbāztas ausis, lai viņu dvēseles netiek laukā. Tad viņi tika līdz kaklam iegremdēti mākslīgos dīķos, kas bija pilni ar izkārnījumiem. Un tad pa dīķi ņēmās braukāt policisti jaudīgās motorlaivās, mērķēdami pa noziedznieku galvām.

Tiesnesis stāsta, ka viņš pats savulaik simtiem laužu piespriedis tieši šo konkrēto soda veidu un ka tiesājamie visi kā viens apgalvojuši, ka neesot pārkāpuši likumu, tikai varbūt rīkojušies neatbilstoši tā garam, - mazmazdrusciņ. Pirms sprieduma pasludināšanas viņš allaž uzmaucis galvā tādu kā naktspodu, lai viņa vārdi skanētu dobjāk un baismīgāk, un tad viņš pasludinājis šādu standarta spriedumu: “Puiši, tagad jums vairs nebūs darīšanas ar likuma garu. Tagad jūs dabūsiet izbaudīt tā miesu un dvēseli!”

Un, kā stāsta tiesnesis, bijis dzirdams, kā ārā, dīķī pie tiesas nama, policisti jau iesildījuši laivu dzinējus: “Brummm--brummm-brum-brum-brum brutnmmmmmm!”

6.

DR. BOBA FENDERA stāstā tiesnesis mēģina uzminēt, kurš no filosofiem meditācijas centrā ir visgudrākais un ar visrāmāko prātu. Viņš nolemj, ka tas ir sīkais večuks, kas sēž uz lāvas otrā stāva guļamzālē. Šo večuku paša domas acīmredzot iepriecina tik loti, ka laiku pa laikam viņš trīsreiz sasit plaukstas.

Tad nu tiesnesis ielido sīkā večuka ausī un uzreiz pielīp viņam uz visiem laikiem, pielīp viņam, kā teikts stāstā “...tik cieši kā Formica plastmasa ar epoksīda līmi noklātai virsmai.” Un ko gan viņš izdzird sīkā večuka galvā? Skaidrs, ka šo:

Sallija dārzā Lasīja ogas,

Pacēla kāju Un nopirdās kā vīrs...

Un tā tālāk.

Visai interesants stāsts. Vēl tajā notiek tiesneša meitas glābšana, kas kļuvusi par mēness klints dvēseli, un vēl viss kas. Taču patiesais stāsts, kā autors Osakā pastrādāja valsts nodevību, manuprāt, ir pulka iespaidīgāks. Šai Ziemelkorejas aģentē, Edītes Piafas atdarinātājā, Bobs Fendcrs iemīlējās no apmēram divdesmit pēdu atstatuma kādā amerikāņu virsnieku iecienītā naktsklubā. Viņš nekad neuzdrošinājās pieiet tuvāk vai aizsūtīt viņai puķes vai vēstuli, taču vakaru pēc vakara alkaini lūkojās dziedātājā no viena un tā paša galdiņa. Viņš allaž sēdēja viens un bija augumā visraženākais vīrs klubā, tā ka dziedātāja, kuras skatuves vārds bija vienkārši “Izumi”, apjautājās dažiem citiem amerikāņiem, kas viņš tāds ir un ar ko nodarbojas.

Viņš bija tikai nevainīgs gaļas inspektors, taču kolēģi, virsnieki, izklaidējās, stāstīdami Izumi - tik drUnļi nopietns vienpatis viņš esot tāpēc, ka vina darbs ir ļoti slepens un svarīgs. Viņš esot loti īpašas atombumbu apsardzes vienības komandieris. Ja viņa pati jautāšot, viņš apgalvošot, ka esot gaļas inspektors.

Tad nu Izumi ņēmās viņu apstrādāt. Vina bez uzaicinājuma apsēdās pie Fendera galdiņa. Viņa bāza roku tam aiz krekla, kutināja spalvas, un tādā garā. Viņa stāstīja, ka viņai patīkot spēcīgi, nopietni vīrieši un ka visi pārējie amerikāņi pārāk daudz pļāpājot. Viņa lugšus lūdzās, lai pēc kluba slēgšanas divos naktī Fenders ņem viņu līdzi uz savu mājvietu. Viņa, protams, gribēja noskaidrot, kur atrodas atombumbas. Patiesībā Japānā atombumbu vispār nebija. Tās bija uz lidmašīnu bāzes kuģiem, Oki-navas salā un citur. Atlikušo vakara daļu viņa dziedāja visas dziesmas tikai viņam un nevienam citam. Viņš gandrīz vai noģība no prieka un samulsuma. Arā stāvēja viņa džips.

Divos naktī iekāpusi džipā, Izumi paziņoja, ka gribot redzēt ne tikai to, kur lielais amerikānis dzīvo, bet arī, kur viņš strādā. Viņš atbildēja, ka tas būs vienkārši, jo viņš dzīvo tieši blakus savai darba vietai. Viņš aizveda dziedātāju taisni uz Savienoto Valstu armijas jauno apgādes bāzi Osakā, kuras vidu slējās milzīgs angārs. Angāra vienā galā bija daži kabineti. Otrā galā bija divistabu dzīvoklis, kur mitinājās štata veterinārs, lai kas viņš kurobrīd butu. Vidu bija milzīgu saldētavas konteineru rindas, pilnas ar liemeņiem, kuru pārbaude bija Fendera ikdienas darbs. Bāzi apjoza žogs, un pie vārtiem bija sargs; taču, kā atklājās kara tribunālā, disciplīna bija vāja. Sargam bija licies, ka viņam tikai jāuzmana, lai neviens nemēģina izstiept lauka kādu vērša gurnu.

Toreiz sargs, kuru kara tribunāls vēlāk attaisnoja, ar rokas mājienu vienkārši ielaida Dr. Fendera džipu iekšā. Viņš neievēroja nepiederošo personu, kas gulēja uz džipa grīdas.

Izumi izteica vēlēšanos paskatīties, kas tajos konteineros ir iekšā, un Bobs ar prieku viņai tos izrādīja. Kad viņi tika līdz dzīvoklim otrā angāra galā, viņa jau bija sapratusi, ka lielais lempis tiešām ir tikai gaļas inspektors.

- Tomēr viņa bija tik mīļa, - Fenders man vienreiz stāstīja,

- un es biju tik mīļš, ja drīkstu tā izteikties, ka viņa šā vai tā palika pa nakti. Es, protams, biju nobijies līdz nāvei, jo nekad agrāk nebiju mīlējies. Bet tad es sev pateicu: “Pagaidi, nomierinies! Tu vienmēr esi pratis apieties ar jebkuru dzīvnieku, gandrīz vai no savas dzimšanas. Paturi prātā, ka tavās rokās ir tikai mazs, jauks dzīvnieciņš!”

Fendera prāvā atklājās, lok, kas: viņš un pārējie Armijas veterinārā korpusa locekli bija ietērpti karavīru formās, bet nebija mācīti domāt kā karavīri. Tas šķita nevajadzīgi, jo viņu vienīgais pienākums bija palicis gaļas inspicēšana. Izrādījās, ka pēdējais veterinārs, kas iesaistīts jelkādās kaujās, kritis pie Litlbighornas upes pulkveža Kastera pēdējā kaujā ar indiāņiem. Turklāt: armijai bija nosliece lutināt veterinārus, jo tos bija grūti savervēt. Civilajā dzīvē viņi varēja sapelnīt veselas bagātības - sevišķi lielpilsētās, ārstējot pilsoņu mājdzīvniekus. Tikai tāpēc Fenderam bija piešķirts tik jauks, privāts dzīvoklītis angāra galā. Viņš pārbaudīja gaļu. Kamēr viņš to darīja, nevienam ne prātā nenāca pārbaudīt viņu.

- Ja viņi būtu pārbaudījuši manu dzīvokli, - viņš man stāstīja, - viņi nebūtu tur atraduši ne mazāko puteklīti. - Taču, kā viņš stāstīja, būtu atraduši “vienu no Osakas labākajām japāņu keramikas un tekstilmākslas privātkolekcijām”. Viņš bija apsēsts ar visu japāņu mantu smalkumu un skaistumu. Šī mākslas mānija nepārprotami atgādināja tādu kā attaisnošanos par viņa paša milzīgajām un, viņaprāt, riebīgajām un neveiklajām rokām, kājām un visu pārējo.

- Izumi visu laiku skatījās te uz mani, te uz skaistajām lietām plauktos un pie sienām, arī skapjos, atvilktnēs, - viņš man reiz stāstīja. - Ja tu butu redzējis, kā mainījās viņas sejas izteiksme, to darot... tad tev butu jāpiekrīt tam, ko es tagad teikšu, kaut vai tas izklausītos loti iedomīgi no manas puses: viņa iemīlējās manī.

Nākamajā rītā viņš pagatavoja brokastis, lietodams tikai japāņu virtuves piederumus, lai gan tās bija amerikāniskas brokastis - šķiņķis ar olām. Kamēr viņš taisīja ēst, Izumi palika saritinājusies gultā. Viņa atgādināja jaunajam veterināram stirniņu, ko tas bērnībā bija izaudzinājis. Tā nebija jauna doma. Visu nakti viņš bija mīļojis šo stirniņu. Viņš ieslēdza radio, kas bija noregulēts uz Bruņoto spēku tīkla viļņa. Viņš cerēja uz mūziku. Taču sākās ziņas. Lielākais jaunums bija tāds, ka Osakā agri no rīta arestēts vesels Ziemelkorejas spiegu tīkls. Bija atrasts viņu radioraidītājs. Vēl tika meklēta tikai viena tīkla locekle - sieviete, kas sevi dēvējot par “Izumi”.

Fenders, viņa paša vārdiem izsakoties, “... tolaik jau bija nonācis kādā citā kosmosā”. Jaunajā viņš jutās daudz, daudz mājīgāk nekā vecaja, vienkārši tāpēc, ka tagad viņš bija sapārojies ar sievieti, un vecajā kosmosā viņš nekad vairs negrasījās atgriezties. Tas, ko Izumi viņam izstāstīja par savu uzticību komunistu cīņai, viņam neizklausījās pēc naidnieku runām. - Tas bija tikai laba cilvēka veselais saprāts, cilvēka no cita kosmosa... - viņš sacīja.

Tad nu viņš slēpa un baroja Izumi veselas vienpadsmit dienas. Divpadsmitajā dienā viņš jau bija tik ļoti zaudējis saikni ar īstenību, ka naivi uzrunāja vienu jūrnieku no kāda Jaunzēlandes kuģa, kas izkrāva vēršgalas kravu. Viņš apjautājās, vai tas par tūkstoš dolāriem paņemtu vienu jaunu sievieti uz kuģa un aizvestu no Japānas. Jūrnieks par to ziņoja savam kapteinim, kas padeva ziņu tālāk amerikāņu administrācijai. Fenders un Izumi tika nekavējoties arestēti, izšķirti un nekad vairs neredzēja viens otru.

Fenderam nekad nebija izdevies noskaidrot, kas ar viņu noticis. Izumi bija pazudusi. No baumām visticamākās likās tās, ka viņa nelegāli nodota Dienvidkorejas aģentiem, kuri aizveduši viņu uz Sculu - un tur viņa nošauta bez tiesas.

Fenders nenožēloja neko no darītā.

Tagad viņš bija pacēlis un rādīja manas vecās bikses - no mana pelēkā, šaursvītrotā brāļu Brukšu veikala uzvalka. Viņš apjautājās, vai es atceroties lielo caurumu, ko ar cigareti biju izdedzinājis kājstarpē.

- Jā, - es atbildēju.

- Sameklē! - viņš sacīja.

Sameklēt neizdevās. Uzvalka nebija arī neviena no pārējiem agrākajiem caurumiem. Viņš bija uz sava rēķina aizsūtījis uzvalku kādai neredzamai lāpītājai Atlantā. - Mīļo Valter, -viņš sacīja, - tā tev ir mana atvadu dāvana.

Es zināju, ka gandrīz visi dabūja no Fendera pa kādai atvadu dāvanai. Viņam nebija nekā cita, ko iesākt ar naudu, ko viņš sapelnīja ar saviem zinātniski fantastiskajiem stāstiem. Tomēr mana uzvalka salāpīšana ir vispersoniskākā un iejūtīgākā dāvana no visām, par kādām esmu dzirdējis. Man aizžņaudzās kakls. Gribējās apraudāties. Es viņam to pateicu.

Pirms viņš paspēja atbildēt, no ēkas priekšējā spārna atskanēja klaigas un steidzīgu solu dipoņa - no kabinetiem, kuru logi bija uz četrjoslu šoseju ārpasaulē. Visi nodomāja, ka tur ieradies Virgīlijs Greithauss, bijušais Veselības aizsardzības, izglītības un labklājības departamenta sekretārs. Tā bija viltus trauksme.

Klaids Kārters un Dr. Fcndcrs izskrēja reģistratūras zonā, lai varētu redzēt notiekošo. Cietumā nekur nebija slēgtu durvju. Fenders bulu varējis turpināt skriet un izskriet ārā, ja vien būtu gribējis. Klaidam nebija šaujamieroču, pārējiem sargiem arī ne. Ja Fenders būtu tā izdarījis, varbūt kāds mēģinātu viņu aizkavēt, tomēr es par to šaubos. Tas botu pirmais bēgšanas mēģinājums šī cietuma divdesmit sešu gadu vēsturē, un nevienam nebūtu īsti skaidrs, ko šādā situācijā iesākt.

Mani neinteresēja Virgīlija Grcithausa ierašanās. Viņa ierašanās, tāpat kā jebkura cita jauna cietumnieka ierašanās būtu gandrīz vai publisks nāvessods. Es negribēju skatīties, kā viņš vai jebkurš cits kļūst par ko mazāku ncka cilvēks. Tā es paliku noliktavā viens. Biju atvieglots par šo vienatnes brītiņu. Izmantoju to lietderīgi. Es veicu, iespējams, visneķītrāko intīmo fizisko darbību savā dzīvē. Lūk, kādā veidā es laidu pasaulē īgnu, sašļukušu večuku: es pārģērbos savās brīva cilvēka drēbēs.

Es uzvilku baltas flaneļa apakšbikses un melnas, rievotas zeķes līdz puslielam no Tally-ho kungu apģērbu veikala Čevi-čeizā. Es uzvilku ari baltu firmas A now kreklu no Garfinckel’s universālveikala Vašingtonā, brāļu Brukšu uzvalku no Ņujorkas, kā arī melnas kurpes no tā paša veikala un kaklasaiti kāda karapulka simboliskajās krāsās. Abas kurpju aukliņas bija pārtrūkušas un sasietas vienkāršos mezglos. Fenders acīmredzot nebija pievērsis kurpēm uzmanību, citādi būtu sagādājis man jaunas aukliņas.

Kaklasaite bija mans vissenākais apģērba gabals. Es to biju valkājis jau Otrā pasaules kara laika. Iztēlojieties to... Kāds anglis, ar kuru es strādāju kopā, organizējot medikamentu apgādi sabiedroto ofensīvai pēc izcelšanās Eiropas krastā, teica man, ka, spriežot pēc kaklasaites, es varētu būt Karalisko Velsas strēlnieku pulka virsnieks.

- Pirmajā pasaules karā tavu pulku sakāva lupatās Francijā, otrajā kaujā pie Somiņas upes, - viņš stāstīja, - un tagadējos kumēdiņos jūsējie atkal dabūja pa mizu - Ēģiptē, pie El Alameinas. Varētu teikt, ka nav tas veiksmīgākais pulks pasaulē.

Svītru raksts bija šāds: plata gaiši zila svītra ar šauru tumšzaļu svītru virs tās un šauru oranžu svītru apakšā. Ij šobaltdien mani rotā šī kaklasaite, kad sēžu savā kabinetā RAMJAC korporācijas mūzikas un izdevējdarbības departamentā.

Kad Klaids Karters un Dr. Fenders atgriezās noliktavā, es atkal biju civilists. Es jutos apdullis un bikls, un man trīcēja kājas gluži kā katram jaundzimušam radījumam. Es vēl nezināju, kā izskatījos. Noliktavā bija viens pilnauguma spogulis, taču tas bija pagriezts pret sienu. Fenders vienmēr to pagrieza pret sienu, kad bija gaidāma kāda jauniņā ierašanās. Arī tā bija Fendera smalkjūtības izpausme. Jauniņajam, ja viņš to negribēja, nebija uzreiz jāierauga, kā viņu pārvērtušas cietumnieka drānas.

Tomēr Klaida un Fendera sejas bija pietiekoši skaidri spoguli, kuros varēja redzēt, ka es tagad neesmu gluži elegants bulvāru švīts, tāds kā, piemēram, nelaiķis Moriss Ševaljē. Vini visai aši nomainīja žēluma izteiksmi pret milzu jautrību; tomēr nepietiekami aši.

Fenders izlikās, ka viņš ir mans sulainis kādā vēstniecībā.

- Labrīt, vēstnieka kungs! Kāda skaista, saulaina diena! - viņš mēļoja. - Karaliene gaida jūs uz pusdienām vienos.

Klaids teica, ka manī uzreiz var pazīt hārvardieti, viņiem visiem piemītot kaut kas īpašs. Tomēr neviens no draugiem nemetās pagriezt spoguli atpakaļ, tāpēc es to izdarīju pats.

Lūk, kādu atspulgu es ieraudzīju: vecu, izkāmējušu slavu izcelsmes apkopēju. Viņš nav pieradis pie uzvalka un kaklasaites. Krekla apkakle viņam ir daudz par platu, tāpat kā uzvalks, kas viņam piestāv ne labāk kā cirkus telts. Viņš izskatās nelaimīgs - droši vien ceļā uz kāda radinieka bērēm. Starp viņu un uzvalku nav it ne mazākās saskaņas. Savas drēbes viņš droši vien atradis kāda bagātnieka atkritumos.

Miers.

7.

TAGAD ES SĒDĒJU uz soliņa pretī cietumam,

pieturā bez nojumes šosejas malā. Es gaidīju autobusu. Man blakus bija dzeltenbrūns brezenta un ādas čemodāns - armijas virsniekiem domāts modelis. Tas bija mans pastāvīgais kompanjons Eiropā manās spožākajās dienās. Uz čemodāna gulēja salocīts, vecs, bet stiprs mētelis, arī no manām spožākajām dienām. Es biju viens pats. Autobuss kavējās. Laiku pa laikam apčamdīju žaketes kabatas, pārliecinādamies, ka neesmu pazaudējis savus atbrīvošanas dokumentus, valsts ceļojuma kuponu vienvirziena lidojumam tūristu klasē no Atlantas uz Ņujorku, kā arī savu naudu un miksoloģijas doktora grāda diplomu. Karsēja saule.

Man bija trīssimt divpadsmit dolāri un vienpadsmit centi. Divsimt piecdesmit dolāri bija valsts čeka formā, to man nebūtu viegli atņemt. Ta bija visa mana nauda. Pēc sīkas un smalkas saskaitīšanas un atņemšanas, pārrēķinot manas bilances svārstības kopš aresta, tieši tik, ne grasi vairāk, ne mazāk, nenoliedzami piederēja man: trīssimt divpadsmit dolāri un vienpadsmit centi.

Tāds nu es atgriezos Brīvās Iniciatīvas Iekārtā. Es atkal biju atbrīvots no federālās valdības aizsardzības un uztura.

Iepriekšējo reizi tas bija noticis Tūkstoš Deviņsimt Piecdesmit Trešajā gadā, divus gadus pēc Līlenda Klūza ietupinā-šanas par nepatiesu liecību sniegšanu. Sen jau bija atrasti dučiem citu liecinieku, kas liecinātu pret viņu - turklāt daudz baismīgāk. Es viņu biju vainojis tikai un vienīgi piederībā Komunistiskajai partijai pirms kara, un tas, manuprāt, Depresijas paaudzes pārstāvim bija nc vairāk nosodāmi kā būt stāvējušam rindā pēc maizes. Taču citi bija gatavi apzvērēt, ka Klūzs

palicis komunists visu kara laiku un nodevis slepenas ziņas Padomju Savienības aģentiem. Es biju satriekts.

Tas nudien man bija jaunums un, iespējams, nemaz nebija taisnība. Es taču tikai gribēju, lai Klūzs apliecina, ka esmu stāstījis patiesību par lietām, kas nemaz nav īpaši nozīmīgas. Dievs zina, es negribēju, lai tiek izpostīta viņa dzīve un lai viņu ieliek cietumā. Un attiecībā uz sevi es paredzēju, ka visu atlikušo mūžu man būs jāpavada ar zināmu nožēlas sajūtu, jo būs jānes viņam nejauši nodarītā posta smagums. Kopumā, es domāju, dzīve turpināsies apmēram tāpat kā līdz šim.

Tiesa gan, Aizsardzības departamentā es biju pārcelts mazāk atbildīgā darbā - veidot tabulas par amerikāņu karavīru patiku un nepatiku pret dažādām karalauka provīzijas šķirnēm, tostarp jaunām un eksperimentālām, saistībā ar viņu rases un reliģisko piederību, izglītību un ekonomisko stāvokli. Šādu darbu, ko tagad bez smadzeņu, acu un roku piepūles gaismas ātrumā veic kompjūteri, tolaik lielākoties veica cilvēki. Tagad man šis paša vadītā sektora darbs liekas tikpat arhaisks kā kristiešu mūku pūles, ar smalkām otiņām izrotājot manuskriptus ar zelta vinjetēm.

Un patiesi: darba kolēģi, gan pakļautie, gan priekšnieki, attiecībās ar mani kļuva formālāki un salti pieklājīgāki. Viņiem, kā likās, vairs nebija laika jokiem un kara piedzīvojumu stāstiem. Katra saruna bija tikai: kliukts-klaukts\ Un tad atkal jāalgricžas pie darba. Tolaik es to saistīju - un arī sčivai nabaga sievai lepni par to stāstīju - ar mūsu jauno un topošo, īsti profesionālo Bruņoto spēku asumu, precizitāti un mobilitāti. Viņi bija kā zibens šautras, kas vienā mirkli satrieks jebkuru jaunu Hitleru, lai kur uz pasaules tāds parādītos.

Un patiesi: Rutas un mana sabiedriskā dzīve nebija gluži tik mutuļojoša, kā es tiku viņai Nirnbergā solījis. Es viņai klāstīju, ka telefons mūsu mājās nemitēsies zvanīt, un mani vecie kara biedri uzradīsies cits pēc cita. Viņi gribēs cauriem vakariem ēst un dzert, un runāties. Viņi strādās dažādās valdības iestādēs un būs savu karjeru zenītā, vecumā ap četrdesmit, tāpat kā es, - spējīgi, pieredzējuši, diplomātiski un gudri, un savas būtības dziļumos stingri kā klints, vini būtu savu organizāciju īstās galvas un aknas, lai kurā hierarhijas pakāpē atrastos. Es solīju Rutai, ka vini ieradīsies no svarīgiem darbiem Maskavā un Tokija, viiias dzimtajā Vīnē, Džakartā, Timbuktu un Dievs zina, kur vēl. Ak, cik daudz vini varēs mums pastāstīt par pasauli, par to, kas īstenībā notiek! Mēs smiesimies un iedzersim vēl drusku, un tā tālāk. Un kaimiņi, protams, mūžīgi uzprasīsies iepazīties ar mūsu kolorītajiem, kosmopolītiskajiem draugiem un tincinās, lai tiktu pie mums pieejamās informācijas.

Ruta teica, ka viņu pilnīgi apmierinot tas, ka mūsu telefons nezvana visu laiku - viņa loti labprāt iztiktu vispār bez telefona, ja vien man darbā nepieprasītu būt sazvanāmam katrā dienas un nakts stundā. Attiecība uz sarunām līdz vēlai naktij ar šķietami lieliski informētiem cilvēkiem vina teica, ka neciešot palikšanu nomodā pēc desmitiem vakarā un koncentrācijas nometnē viņa saņēmusi tik daudz šķietami īpašas informācijas, ka viņai ar to pietiks līdz mūža galam un vēl paliks pari. - Es neesmu no tiem cilvēkiem, Valter, - viņa sacīja, - kas uzskata, ka viņiem vienmēr noteikti jāzina, kas it kā patiesībā notiek.

Iespējams, ka Ruta aizstāvējās pret tuvojošās vētras draudiem vai, precīzāk izsakoties, pret tuvā klusuma draudiem, -dienas laika, kamēr cs biju darbā, viņa atgriezās tajā ofēlijiskajā aizgrābtībā, ko bija jutusi pēc atbrīvošanas - kad viņa bija domājusi par sevi kā par putnu divvientulībā ar Dievu. Puiku gan viņa nepameta novārtā. Kad ietupināja Līlendu Klūzu, viņam bija pieci gadi. Viņš allaž bija tīrs un pabarots. Viņa arī nesāka slepšus dzert. Tomēr viņa sāka daudz ēst.

Un tas atkal noved pie augumu izmēru tēmas, kuru man nemaz negribas apspriest, - tāpēc ka cs negribu tai piešķirt lielāku nozīmi, kā tā pelnījusi. Augumu izmēri var but visai ievērojami, kad tie atšķiras no pieņemtajām normām, tomēr tie nespēj izskaidrot gandrīz neko to nēsātāju dzīvēs. Kā jau agrāk atzinos, es esmu tik sīks, ka varēju būt airētāju stūrmanis. Tas neko neizskaidro. Un, kad Līlends Klūzs stājās tiesas priekšā par nepatiesu liecību sniegšanu, mana sieva, būdama tikai piecas pēdas gara, svēra apmēram simt sešdesmit mārciņas.

Lai tā būtu.

Ja neņem vērā, lūk, ko: mūsu dēls loti agros gados seci-naja, ka viņa sīkais, neslavā kritušais tēvs un resnā ārzemniece māte ir tādi traucēkli viņa sabiedriskajā dzīvē, ka viņš vairākiem rotaļu biedriem, kaimiņu bērniem, sastāstīja, ka esot adoptēts bērns. Kāda kaimiņiene tieši vienu reizi uzaicināja manu sievu uz pēcpusdienas kafiju ar šādu nolūku: noskaidrot, vai mēs zinām, kas ir puikas īstie vecāki.

Miers.

Kad bija ieturēta pieklājīga pauze pēc Līlenda Kluza ielikšanas cietumā, pēc, kā jau teicu, diviem gadiem, mani izsauca uz aizsardzības departamenta sekretāra vietnieka Šeltona Vol-kera kabinetu. Mēs nebijām pazīstami. Viņš nekad agrāk nebija strādājis valdības iestādēs. Viņš bija manā vecumā. Viņš bija cīnījies karā un uzdienējis līdz lauka artilērijas majora pakāpei, piedalījies desantos Ziemelāfrikā un pēc tam Francijā, Četrdesmit Ceturtā gada sestajā jūnijā. Tomēr vispirms un galvenokārt viņš bija parasts Oklahomas uzņēmējs. Kāds man vēlāk stāstīja, ka viņam piederot šī štata lielākā riepu vairumtirdzniecības firma. Vēl vairāk mani satrauca tas, ka viņš bija republikānis, jo par prezidentu bija kļuvis Armijas ģenerālis Dvaits Deivids Eizenhauers - pirmais republikānis šai amatā pēc divdesmit gadu pārtraukuma.

Misters Volkers pauda, ka viņš gribot man izteikt visas Amerikas pateicību par manu ilgo un uzticīgo kalpošanu valstij gan kara, gan miera laikā. Viņš teica, ka manas administratora dotības noteikti būtu tikušas daudz dāsnāk atalgotas, ja es tās būtu licis lietā privātā biznesā. Viņš teica, ka tagad esot gaidāms ekonomikas uzplaukums, toties mans ieņemamais amats tiekot likvidēts. Likvidēti tiekot arī daudzi citi amati, tāpēc viņam neesot iespējas pārcelt mani citā darbā, lai kā viņam to gribētos. Vārdu sakot, mani atlaida. Pat tagad es nevaru pateikt, vai viņš bija vai nebija dzēlīgs toreiz, kad cēlās kājās, sniedza man roku un sacīja: - Tagad, mister Stārbek, jūs varēsiet brīvajā tirgu pārdot savas lieliskās spējas par to īsto cenu. Ne pūkas Brīvās Iniciatīvas medību laukos! Lai jums izdodas!

Vai gan es ko zināju par Brīvo Iniciatīvu? Tagad es par to zinu visai daudz, bet tolaik nezināju neko. Tolaik es par to zināju tik maz, ka pamanījos vairākus mēnešus lolot cerības, ka privātajā biznesā tiešām varētu atrasties kāds, kas varen daudz maksās tādam universālam administratoram kā man. Šajos pirmajos bezdarba mēnešos es klāstīju savai nabaga sievai - jā, tā katrā ziņā ir viena no mūsu iespējām, ja citas neīstenotos, es allaž varēšu ieplest rokas kā krustā sists un atmuguriski gāzties General Motors vai General FAectric, vai kādā tamlīdzīgā dūkstī. Šī sieviete bija neaptverami laba pret mani: viņa ne reizi nejautāja man, kāpēc tad es to nedaru tūlīt, ja jau tas ir tik vienkārši, - un viņa nekad nelūdza izskaidrot, kas tieši man privātajā biznesā liekas pamulkīgs un īsta džentlmeņa necienīgs.

Atceros, ka vienreiz ap to laiku es izteicos šādi: - Mums varbūt nāksies būt bagātiem, kaut gan mēs to nemaz negribam. - To dzirdēja arī mans dēls, kam tolaik bija seši gadi, visnotaļ pietiekams vecums, lai pārdomātu šādu paradoksu. Vai viņam tas varēja likties jēdzīgs? Nē.

Tikmēr es apciemoju un apzvanīju savus paziņas citos departamentos, mētādams jociņus par to, ka esmu “pagaidām brīvībā”, kā saka aktieri, kam tobrīd nav lomu. Es izturējos kā cilvēks ar kādu komisku traumu, piemēram, zilu aci vai lauztu kājas īkšķi. Turklāt visi mani vecie paziņas bija demokrāti, tāpat kā es, un tā es varēju iztēlot sevi kā republikāņu stulbuma un atriebīguma upuri.

Diemžēl pretstatā manai līdzšinējai dzīvei, kas bija ritējusi kā pa diegu, tagad draugi padeva mani tālāk cits citam, un neviens nekur nevarēja atrast man brīvu robu. Vakances pēkšņi bija izzudušas ka dinozauri.

Nelāga būšana.

Taču vecie biedri izturējās pret mani tik dabiski un pieklājīgi, ka pat tagad es nevarētu apgalvot, ka tiku sodīts par to, ko biju nodarījis Līlendam Klūzam, - ja vien pēdīgi nebūtu vērsies pēc palīdzības pie kāda nekaunīga sirmgalvja, kas vairs nestrādāja valdības iestādēs un, kā man par postu izrādījās, loti labprāt vēlējās izrādīt savu riebumu pret mani un detalizēti izskaidrot to. Vinu sauca Timotijs Bīms. Rūzvclta pirmskara administrācijā viņš bija Zemkopības departamenta sekretāra vietnieks. Viņš man reiz piedāvāja manu pirmo darbu valsts pārvaldē. Viņš arī bija beidzis Hārvardu un saņēmis Rodsa stipendiju. Tagad viņam bija septiņdesmit četri gadi, un viņš enerģiski vadīja Vašingtonas viscienījamāko advokātu kantori “Bīms, Mīrnss, Veids un Veids”.

Es pa tālruni jautāju, vai viņš nevēlētos ar mani paēst pusdienas. Viņš atteicās. Gandrīz visi atteicās ar mani pusdienot. Viņš teica, ka varētu mani satikt uz pusstundiņu, vēlāk tajā pašā pēcpusdienā, kaut gan viņš nevarot vis iedomāties, par ko mēs varētu runāt.

- Atklāti sakot, ser, - es teicu, - es meklēju darbu: varbūt kādā fondā vai muzejā. Kaut ko tādu.

- Ak, tāāāāāāā... Meklējam darbu, ko? - viņš sacīja. - Mjā... par to gan jāparunā. Piekāpiet, katrā ziņā! Nez, cik gadus mēs neesam kārtīgi parunājušies?

- Trīspadsmit gadus, ser, - es sacīju.

- Trīspadsmit gados daudz ūdeņu aiztek...

- Jā, ser.

- Tā gan, - viņš noteica.

Es biju tik dumjš, ka ierados uz šo tikšanos.

Viņš mani sagaidīja ar lielu un varcn ārišķīgi tēlotu sirsnību. Viņš iepazīstināja mani ar savu jauno vīriešu kārtas sekretāru, pavēstīja tam, ka es savulaik esot bijis loti daudzsološs jauneklis, un visu laiku plikēja manu muguru. Iespējams, ka šis cilvēks nekad agrāk nebija nevienam paplikējis pa muguru.

Kad iegājām viņa kabinetā ar koka paneļu sienām, Timotijs Bīms pamāja uz ādas klubkrēslu, teikdams: - Piesēd, mīļumiņ, piesēd! - Tikai samērā nesen es atkal saduros ar šādu šķietami humoristisku uzrunu; tā bija lietota, protams, Dr. Boba Fendera zinātniski fantastiskajā stāstā par Vikunas tiesnesi, kas uz visiem laikiem ielipa mani un manā likteni. Atkal: es šaubos, vai Timotijs Bīms jelkad agrāk bija pie kāda vērsies ar tik idiotisku uzrunu. Starp citu, viņš bija pamatīgs, uzkumpis vīrs kupliem matiem - pagadījies majestātisks, tāpat kā es esmu pagadījies sīks. Vina milzīgās delnas rosināja domāt, ka sensenos laikos viņš varētu būt vicinājis milzīgu zobenu, tāpat kā tagad šķirot tiesas un taisnības jautājumus. Viņa sirmās uzacis bija vienlaidus biežņa no vienas puses līdz otrai, un, apsēdies savā vietā pie galda, viņš pastiepa galvu uz priekšu, lai vērotu un uzrunātu mani caur šo dzīvžogu.

- Laikam gan nav vajadzības jautāt, kā jums pēdējā laikā klājies, - viņš sacīja.

- Laikam gan tiešām nav, ser, - es atbildēju.

- jūs ar to puiku Kluzu pamanījāties klut slaveni kā Mats un Džefs,[4] - viņš piebilda.

- Mums par nožēlu, - es atzinu.

- Es ceru. Es tiešām ceru, ka nožēla netiek taupīta, - viņš sacīja.

Kā izrādījās, šos vārdus teica cilvēks, kam bija atlikuši vien divi dzīves mēneši. Cik man zināms, viņam par to nebija ne jausmas. Pēc viņa nāves runāja, ka viņš noteikti tiktu iecelts Augstākajā Tiesā, ja vien butu izdevies nodzīvot līdz nākamajam demokrātam prezidenta krēslā.

- Ja jūs patiesi nožēlojat, - viņš turpināja, - cs ceru, ka jūs saprotat, ko tieši nožēlojat.

- Ser...? - es nesapratu.

- Tu... - viņš sacīja. - Tu domāji, ka esat iesaistīti tikai tu ar Klūzu?

- Jā, ser, - es atbildēju. - Un mūsu sievas, protams. - Es tā tiešām domāju.

Viņš skali novaidējās. - Tas nu ir vienīgais, ko tev nevajadzēja man sacīt, - viņš teica.

- Ser...?

- Tu, jcfin, Hārvardas aborta atlieka, tu neiedomājamais, sīkais trešās šķiras zirgābol! - viņš teica un piecēlās stāvus.

- Tu ar Klūzu sagrāvi šīs valsts visu laiku nesavtīgākās un gudrākās ierēdņu paaudzes lielisko reputāciju! Augstais Dievs kas gan tagad par tevi rūpēsies, un par Klūzu!? Vai, cik bēdīgi, ka viņš ir cietumā! Vai, cik bēdīgi, ka tu nevari atrast darbu!

Es arī piecēlos. - Ser, - es teicu. - Es neesmu pārkāpis nevienu likumu.

- Vissvarīgākais, ko māca I lārvardā, ir tas, - viņš sacīja, - ka cilvēks var ievērot visus likumus un tomēr būt visriebīgākais sava laika noziedznieks.

Viņš neprecizēja, kad un kurā priekšmetā Hārvardā tas tiek mācīts. Man tas bija jaunums.

- Mister Stārbek, - viņš turpināja, - ja tu gadījumā neesi pamanījis: mēs nesen esam izcīnījuši globālu cīņu starp labo un ļauno, un šīs cīņas laikā mēs esam pieradinājušies pie krastmalām un laukiem, kas ir sētiņ nosēti ar mūsu drošsirdīgo un nevainīgo kritušo līkiem. Un tagad top gaidīts, ka es jutīšu žēlumu pret vienu bez darba palikušu birokrātu, kuru manis pēc varētu pakārt, noslīcināt un saraut gabalos par to lielo postu, ko viņš ir nodarījis savai valstij!

- Es tikai teicu patiesību, - es izkunkstēju. Man bija nelabi no bailēm un kauna.

-Tu pateici daļēju patiesību, - viņš sacīja, - kura pēc tam tika uzdota par pilnīgu patiesību! “Izglītoti un iejūtīgi valdības ierēdņi gandrīz noteikti ir krievu spiegi!” Lūk, to un tikai to tagad daudzina tie pusanalfabētiskic agrāko laiku blēži un muldētāji, kas grib salīst atpakaļ valdībā un iedomājas, ka tā ir viņu īstā vieta! Bez tava un Klūza kopīgā idiotisma vini nemūžam nebūtu varējuši sasaistīt nodevību ar iejūtību un prāta spējām. Pazūdi no manām acīm! ,

- Ser... - es izdvesu. Es būtu meties projām, ja vien spētu, taču biju kā paralizēts.

- Tu esi kārtējais jampampiņš, kas nepareizajā laikā gadījies nepareizajā vietā, un tādējādi atsviedis humanitārismu atpakaļ par veselu gadsimtu! Arā!

Brangi rūkts.

8.

TAD NU ES SĒDĒJU uz sola pretī cietumam

Džordžijas saules svelmē un gaidīju autobusu. Pa šoseju uz Gaisa karaspēka bāzes pusi lēni aizducināja milzīgs kadiljaks, kura aizmugurējiem logiem bija aizvilkti priekšā bāli zili aiz-karini. Fs varēju samanīt tikai melnādaino šoferi, kas neizpratnē nolūkojās uz cietumu. Šī vieta nebija nepārprotami apzīmēta kā cietums. Karoga kārts pakājē neliela plāksnīte vēstīja: “F.V.R.L.I. Ieeja tikai ar caurlaidēm.”

Limuzīns brauca tālāk, taču pēc ceturtdaljūdzes apgriezās, brauca atpakaļ un apstājās ar mirdzošo priekšējo spārnu dažas collas no mana deguna. Šī perfektā spārna atspulgā es atkal ieraudzīju veco slāvu cilmes apkopēju. Izrādījās, ka tas bija tas pats limuzīns, kurš arī drusku agrāk izraisīja viltus trauksmi par Virgīlija Greithausa ierašanos. Jau krietnu laiciņu tas bija braukājis apkārt, cietuma meklējot.

Šoferis izkāpa ārā un pajautāja man, vai tas tiešām ir cietums.

Šādi man tika dota izdevība izdvest pirmo skaņu kā brīvam cilvēkam. - Jā, - es teicu.

Šoferis bija pamatīgs, rāmi tēvišķīgs pusmūža vīrs dzeltenbrūna korda uniformā un melnos ādas zābakos. Viņš atvēra aizmugurējās durvis un runāja salona pustumsā. - Kungi, -viņš teica ar labi izsvērtu nožēlu un cieņu balsī, - mēs esam sasnieguši savu ceļamērķi. - Uz viņa krūškabatas ar sarkanu zīdu izšūtie burti norādīja, kur viņš strādā. RAMJAC: tādi bija šie burti.

Kā es vēlāk uzzināju, Greithausa vecie čomi bija nodrošinājuši viņam un advokātiem ātru un slepenu nokļūšanu no mājām uz cietumu, lai šim pazemojumam nebūtu gandrīz neviena liecinieka. Vēl pirms ausmas Pepsi-Cola limuzīns bija aizbraucis pretī uz viņa dzīvesvietas - Valdorfa tcyņu Manhetcnā

- kalpotāju ieeju. Limuzīns bija aizvedis viņu taisni uz Juras kājnieku aviotcrmināla skrejceļu blakus La Guardia lidostai. Tur viņu gaidīja firmai Resorts International piederoša lidmašīna. Tā aizveda Greithausu uz Atlantu, kur viņu sagaidīja, atkal tieši uz skrejceļa, aizkaramais limuzīns, ko bija apgādājusi RAMļAC korporācijas Dienvidaustrumu iecirkņa administrācija.

Greithauss iztrausās no limuzīna. Viņš bija tērpies gandrīz tāpat kā es - pelēksvītrotā uzvalkā, baltā kreklā un ar kaklasaiti kāda karapulka simboliskajās krāsās. Tikai pulks bija cits. Viņējais bija Koldstrīmas gvardi. Viņš kā vienmēr sukāja pīpi. Viņa uzmeta man skatienu, mirklīgāku par mirklīgu.

Tad izkāpa divi slaidi advokāti - viens jauns, viens vecs.

Kamēr šoferis aizgāja pie bagāžnieka izņemt notiesātā bagāžu, Greithauss ar advokātiem nopētīja cietumu, it kā tas būtu nekustamais īpašums, kuru viņi varbūt gribētu pirkt, ja cena būtu gana izdevīga. Greithausa acis iedzalkstījās, un viņš ar pīpi atdarināja putnu čivināšanu. Varbūt viņš domāja, cik varens zellis pats ir. Vēlāk es no viņa advokātiem uzzināju, ka viņš bija pie speciālistiem mācījies boksu, džiudžitsu un karatē kopš tā brīža, kad noskaidrojās, ka tiešām nāksies sēdēt cietumā.

“Nu,” es nodomāju, to uzzinādams, “šajā konkrētajā cietuma nebūs neviena, kas gribēs ar viņu kauties, taču tik un tā viņam aplauzīs ragus. Katram, kas pirmoreiz nonāk cietumā, tiek aplauzti ragi. Pēc kāda laika viss sadzīst, tomēr nekas vairs nav gluži tā kā agrāk. Lai cik varens zellis būtu Virgīlijs Greithauss, viņš nekad vairs nestaigās un nejutīsies tik lepni kā agrāk.”

Virgīlijs Greithauss nebija mani pazinis. Sēžot tur uz soliņa, es tikpat labi varēju būt līķis kaujaslauka dubļos, bet viņš -ģenerālis, kas pieklusuma mirklī atnācis paskatīties, kāda, vispārīgos vilcienos, ir situācijā.

- \oo -

Mani tas nepārsteidza. Taču balsi, kas tobrīd visiem dzirdami un skaidri skanēja no cietuma, viņš, manuprāt, varēja gan pazīt. Tā bija viņa tuvākā Votcrgcitas sazvērnieka balss. Tas bija Emils Larkins, kas pilnā kaklā dziedāja nēģeru spiričuelu “Dažkārt es jutos kā bārabērns.”

Greithauss nepaspēja paust savu reakciju uz balsi, jo no tuvējā skrejceļa gala pacēlās iznīcinātājs un saplēsa debesis gabalos. Tā bija zarnas plosoša skaņa katram, kas to agrāk nebija daudz-daudz-daudzreiz dzirdējis. Nekad nebija nekāda brīdinoša skaņas pieauguma. Vienmēr tikai pasaules gala sprādziens virs galvas.

Greithauss, advokāti un šoferis metās gar zemi. Tad viņi atkal piecēlās, lādēdamies, smiedamies un notraukdami putekļus no drēbēm. Greithauss, pareizi aplēsdams, ka vinu vēro un novērtē tobrīd neredzami cilvēki, atdarināja dažas boksa māņu kustības un paskatījās debesīs, it kā jokojoties sacītu: “Nu! Pamēģini vēlreiz! Tagad es esmu gatavs.” Atbraucēji tomēr negāja uz cietumu. Viņi stāvēja pie limuzīna kā gaidīdami svinīgu sagaidīšanu. Varu iztēloties, ka Greithauss vēlējās vēl neitrālā teritorijā saņemt pēdējo cieņas apliecinājumu savam sabiedriskajam stāvoklim, veikt tādu kā padošanos pie Apomatoksas, kurā cietuma priekšnieks būtu Uliss S. Grants un viņš pats - Roberts E. Lī.1

Taču cietuma priekšnieks nemaz nebija Džordžijā. Ja viņš būtu iepriekš zinājis, ka Greithauss grasās padoties akurāt šajā dienā, viņš tiešām būtu to sagaidījis. Tomēr viņš bija Atlantiksi-tijā un uzstājās Amerikas Labošanas iestāžu darbinieku asociācijas konferencē. Tad, beidzot, pa parādes durvīm iznāca Klaids Kārters, izspļautais prezidents Kārters, un pamāja atbraucējiem.

Klaids smaidīja. - Nāciet vien iekšā! - viņš sacīja.

Un viņi gāja iekšā, šoferis kā pēdējais, nesdams divus spīdīgus ādas čemodānus un tiem pieskaņotu tualetes piederumu somu. Klaids uz sliekšņa atbrīvoja viņu no nešlavas un pieklājīgi aizsūtīja atpakaļ uz limuzīnu.

- Iekšā mēs varēsim iztikt bez jums, - sacfja Klaids.

Tad nu šoferis iekāpa atpakaļ limuzīnā. Viņa vārds bija Klīvlends Lozs, tas izklausījās pēc ķēmīgi pārveidota mana upura, Līlcnda Kluza, vārda. Klīvlendam bija tikai pamatskolas izglītība, taču viņš izlasīja piecas grāmatas nedēļā, gaidīdams savus pasažierus, kas lielākoties bija RAMJAC vadoši darbinieki, klienti un preču piegādātāji. Tā kā Korejas kara laikā viņš bija kritis ķīniešu gūstā un kādu laiku pat palicis Ķīnā, strādādams par matrozi uz kabotāžas tvaikoņa Dzeltenajā jūrā, viņš prata visai raiti runāt ķīniešu valodā.

Patlaban Klīvlends Lozs lasīja “Gulaga arhipelāgu”, vēstījumu par Padomju Savienības cietumu sistēmu, ko sarakstījis vēl viens bijušais cietumnieks - Aleksandrs Solžeņicins.

Tā es atkal biju viens pats uz soliņa nekurienes vidū. Man atkal uznāca katatonija - es sēdēju, vērdamies taisni uz priekšu tukšumā un laiku pa laikam trīsreiz sasizdams savas vecās plaukstas.

Ja es nebūtu plaukšķinājis, tad, Klīvlends Lozs man tagad stāsta, viņš nemaz nebūtu par mani ieinteresējies.

Taču plaukšķinādams es gluži vai piespiedu viņu sev pievērsties. Viņam vajadzēja noskaidrot, kāpēc es to daru.

Vai es viņam izstāstīju patiesību par plaukšķināšanu? Nē. Patiesība bija pārāk sarežģīta un muļķīga. Pateicu viņam, ka biju aizsapņojies par pagātni un, kad ienāca prātā kāds īpaši laimīgs mirklis, es cēlu rokas no klēpja un trīsreiz sasitu plaukstas.

Viņš piedāvāja aizvest mani uz Atlantu.

Tur nu es biju - nieka pusstundu pēc brīvības atgūšanas -sēdēju stāvoša limuzīna priekšējā sēdeklī. Pagaidām nevarēju sūdzēties.

Un, ja Klīvlends Lozs nebūtu piedāvājis aizvest mani uz Atlantu, viņš nemūžam nebūtu kļuvis par to, kas ir tagad, proti, par RAMJAC korporācijas Transico firmas kadru daļas vadītāju. Transico visā Brīvajā Pasaulē piedāvā limuzīnu, taksometru un autonomas pakalpojumus, tam pieder ari daudzas maksas stāvvietas un autoservisi. No Transico var pat noīrēt mēbeles. Daudzi tā dara.

Es jautāju, vai viņa pasažieriem nebūs iebildumu pret manu braukšanu līdzi uz Atlantu.

Viņš teica, ka nekad agrāk neesot šos redzējis un droši vien nekad vairs neredzēs, - jo viņi nestrādājot RAMJAC. Viņš piebilda pikantu detaļu: līdz piebraukšanai pie cietuma viņš nebija zinājis, ka galvenais pasažieris ir Virgīlijs Grcithauss. Līdz tam brīdim Grcithauss bija maskējies ar lieko bārdu.

Es izstiepu kaklu un palūkojos aizmugurējā sēdeklī. Tur bārda tiešām mētajās, viena aiz auss aizkabināmā drātiņa bija uzākējusics uz durvju roktura.

Klīvlcnds Lozs jokodamies sacīja, ka neesot drošs, vai Grcithausa advokāti vispār jelkad iznāks ārā. - Viņi skatījās uz cietumu tā, it kā mēģinātu to pielaikot kā drēbes.

Viņš jautāja man, vai es kādreiz agrāk esmu braucis ar limuzīnu. Vienkāršības labad es atbildēju, ka neesmu. Bērnībā es, protams, bieži biju braukājis tēvam blakus Aleksandra Ha-miltona Makouna dažādo limuzīnu priekšējā sēdeklī. Jaunībā, kad gatavojos icstājai Hārvardā, es bieži sēdēju aizmugurējā sedeklī blakus misteram Makounam, un no tēva mani šķīra stikla starpsiena. Tolaik man tā nelikās dīvaina un pat divdomīga ne.

Un Nirnbergā manā rīcībā taču bija tas groteskais Fafner mersedess. Tomēr tas bija ar nolaižamu jumtu, jancīgs, pat ja nebūtu ložu caurumu bagāžnieka pārsegā un aizmugurējā stikla. Šis auto man bavāriešu vidū deva tādu kā pirāta statusu - man pagaidām piederēja zagta manta, kas noteikti tiks atkal vairākkārtīgi nozagta. Tomēr, sēdēdams ārā pie cietuma, es sapratu, ka īstā limuzīnā neesmu sēdējis teju četrdesmit piecus gadus! Tajā ierēdņa karjeras pakāpē, ko biju sasniedzis, man limuzīns vēl nepienācās, es biju vismaz trīs pakāpes zem līmeņa, kad varētu kaut vai epizodiski lietot limuzīnu. Man nebija arī izdevies savaldzināt nevienu limuzīnotu priekšnieku, kas varētu būt teicis: - Jaunais cilvēk, es gribētu ar jums par to aprunāties. Brauksim ar manu mašīnu.

Toties Līlends Klūzs, kuram arī vēl nepienācās, nemitīgi braukāja apkārt limuzīnos ar večiem, kas bija par vinu iejus-mojušies.

Tas nekas.

Jānomierinās.

Klīvlends Lozs bilda, ka es izklausoties pēc izglītota cilvēka.

Atzinos, ka esmu mācījies Hārvardā.

Tas deva viņam iespēju izstāstīt par savu gūstu Zieme|ko-rejā pie ķīniešu komunistiem, jo viņa cietuma priekšnieks bija ķīniešu majors, kas savulaik beidzis Hārvardu. Majors droši vien bija apmēram mana vecuma, varbūt no tā paša izlaiduma, taču es nekad nebiju draudzējies ne ar vienu ķīnieti. Lozs teica, ka majors studējis fiziku un matemātiku, tātad es jebkurā gadījumā nebūtu viņu pazinis.

- Viņa tētis bija lielas muižas īpašnieks, - stāstīja Lozs.

- Kad nāca pie varas komunisti, viņi lika tētim mesties uz ceļiem visu ciemata iedzīvotāju priekšā un tad ar zobenu nocirta viņam galvu.

- Un dēls pēc tam tik un tā kļuva par komunistu? - es brīnījos.

- Viņš teica, ka tētis patiesībā bijis loti slikts saimnieks, -paskaidroja Lozs.

- Mjā, - es noteicu. - To laikam iemāca Hārvardā.

Šis Hārvardas ķīnietis bija iedraudzējies ar Klīvlendu Lozu un pārliecinājis viņu pēc kara braukt uz IOnu, nevis atpakaļ mājās, uz Džordžiju. Loza bērnībā pūlis bija sadedzinājis viņa brālēnu dzīvu, un viņa tēvu kādu nakti kukluksklana vīri izvilkuši no mājas un nodauzījuši ar pātagu, un viņš pats pirms iesaukšanas armijā divreiz ticis piekauts par to, ka mēģinājis reģistrēties vēlēšanām. Tāpēc viņš bija viegls laupījums ķīnietim ar veiklu mēli. Kā jau teicu, viņš divus gadus nostrādāja par matrozi Dzeltenajā jūrā. Viņš teica, ka vairākas reizes iemīlējies, bet neviena nav iemīlējusies viņā.

- Un tāpēc jūs atgriezāties? - es jautāju.

Viņš teica, ka vairāk par visu citu viņam pietrūcis baznīcas dziesmu. - Tur nebija neviena, ar ko kopā padziedāt, - viņš sacīja. - Un vēl ēdiens... - viņš piebilda.

- Ēdieni nebija labi? - es jautāju.

- Khm, bija labi, - viņš atteica. - Tikai tic nebija tādi ēdieni, par ko man patīk runāt.

- Ā... - es novilku.

- Ēdiens taču nav domāts tikai ēšanai, - viņš sacīja. - Par to vajag arī papļāpāt. Un tev gribas pļāpāt par to ar cilvēkiem, kas tāda veida ēdienus saprot.

Es apsveicu viņu ar to, ka viņš iemācījies ķīniešu valodu, un viņš atbildēja, ka tagad viņš to vairs nespētu iemācīties. - Tagad es pārak daudz zinu, - viņš paskaidroja. - Tolaik es biju pārāk neaptēsts. Man nebija ne jausmas, ka iemācīties ķīniešu valodu skaitās grūti. Es domāju, ka tas ir kā atdarināt putnus. Tu dzirdi: putniņš nočiepstas, un tad mēģini atdarināt šo skaņu, un skaties, vai tev izdosies putniņu piemānīt.

Ķīnieši loti saprotoši uztvēruši viņa vēlmi, kad viņš nolēmis atgriezties mājās. Viņš paticis ķīniešiem, un tic brangi nopulējušies viņa labā, pa līkumainiem diplomātiskiem kanāliem mēģinādami noskaidrot, ko ar viņu darīs pēc atgriešanās. Amerikai tolaik nebija savu pārstāvju Ķīnā, tāpat kā Amerikas sabiedrotajiem. Ziņas tika sūtītas caur Maskavu, kas tolaik vēl bija draugos ar Ķīnu.

Jā, un šis melnādainais bijušais pirmās pakāpes ierindnieks, kura militārā specialitāte bija stiept smagā mīnmetēja balstplātni, izrādījās visaugstākā līmeņa diplomātisku sarunu vērts. Amerikāņi gribēja, lai viņš atgriežas, - lai varētu viņu sodīt. Ķīnieši teica, ka sodam jābūt īslaicīgam un gandrīz pilnībā simboliskam, un ka Lozam jālauj gandrīz tūlīt atgriezties parastā civilista dzīvē, - vai arī viņi šo nekur nelaidīs. Amerikāņi teica, ka Lozam, protams, nāksies publiski paskaidrot, kāpēc viņš atgriezies. Pēc tam viņš tiks tiesāts kara tribunālā un saņems cietumsodu, ne ilgāku par trim gadiem, un tiks ar negodu atvaļināts no dienesta, bez tiesībām uz turpmāku atlīdzību un pabalstiem. Ķīnieši atbildēja, ka Lozs devis viņiem solījumu nekad neuzstāties pret Ķīnas Tautas Republiku, kas bija labi izturējusies pret viņu. Ja viņš tikšot piespiests lauzt šo solījumu, ķīnieši nelaidīšot viņu projām. Vēl vini uzstāja, lai Lozam nebūtu jāizcieš nekāds cietumsods un lai viņam tiktu samaksāts par to laiku, kamēr viņš bija karagūsteknis. Amerikāņi atbildēja, ka Lozam tomēr būs drusku jāpasēž cietumā, jo neviena armija nevar atļauties nesodīt par dezertēšanu. Viņi varētu turēt Lozu apcietinājumā līdz tiesai. Viņam piespriestu cietumsodu, kas būtu pirmstiesas un gūsta laika summa, un tad gūstu pielīdzinātu sodam, un laistu viņu mājās. Par samaksu gan nevarēja būt runas.

Par to galu galā vienojās.

- Ziniet, - viņš sacīja, - šie gribēja dabūt mani atpakaļ, tāpēc ka bija gandrīz vai izmisumā. Vini nevarēja paciest domu, ka varētu būt kaut viens amerikānis, kaut vai melnais, kurš kaut uz minūti iedomātos, ka varbūt Amerika nav vislieliskākā valsts pasaulē.

Es apjautājos, vai viņš ir dzirdējis par Dr. Robertu Fenderu, kurš bija notiesāts par valsts nodevību Korejas kara laikā un tobrīd atradās šajā pašā cietumā, nomērīdams Virgīliju Grcithausu, lai salūkotu tam cietumnieka tērpu.

- Nē, - atteica Lozs, - es nekad neesmu interesējies par citiem, kam gadījušās līdzīgas ķibeles. Man nekad nav licies, ka mēs būtu no viena kluba vai tamlīdzīgi.

Es apjautājos, vai viņš ir kādreiz redzējis leģendāro Džcka Greiema, jun., kundzi, RAMJAC korporācijas akciju kontrolpaketes turētāju.

- Tikpat labi varētu prasīt, vai es esmu redzējis Dievu, -viņš atbildēja.

Tolaik Greiema atraitne nebija rādījusies sabiedrībā jau piecus gadus. Viņas pēdējā parādīšanās notika kādā Ņujorkas tiesas zālē, kad RAMJAC akcionāru grupa bija iesūdzējusi korporāciju tiesā, pieprasot pierādījumus, ka vecā vēl ir dzīva.

Atceros, ka avīžu reportāžas par to ļoti uzjautrināja manu sievu.

- Lūk, tādu Ameriku es mīlu! - viņa izsaucās. - Kāpēc vina visu laiku nevarētu būt tāda?

Misis Greiema ieradās tiesas zālē bez advokāta, bet ar astoņiem mundierotiem miesassargiem no RAMJAC meitas-firmas - Pinkertona aģentūras. Viens no viņiem nesa pastiprinātāju ar skandu un mikrofonu. Misis Greiemai bija mugura melns, milzīgs apmetnis un galvā kapuce, kas bija aizsprausta ar autiņbiksīšu klipšiem, tā ka viņa varēja pa spraugu lūrēt laukā, bet neviens nevarēja redzēt, kas ir iekšā. Bija redzamas tikai viņas rokas. Viens cits pinkertonietis nesa tintes zīmog-spilvenu, papīra lapas un viņas pirkstu nospiedumu kopijas no Federālā izmeklēšanas biroja materiāliem. Viņas pirkstu nospiedumi nonāca FIB, kad viņa tika notiesāta par braukšanu reibumā Frankfortā, Kentuki štatā. Tas notika Tūkstoš Deviņsimt Piecdesmit Otrajā gadā, drīz pēc viņas vīra nāves. Toreiz viņai tika piespriests nosacīts sods. Mani tolaik atlaida no darba valsts iestādēs.

Tika ieslēgts pastiprinātājs, mikrofonu iebāza pa apmetņa spraugu, lai visi varētu dzirdēt, ko viņa saka. Viņa nosauca savu vārdu un pierādīja, ka ir tā, par kuru uzdodas, uz vietas ļaujot noņemt sev pirkstu nospiedumus un salīdzināt tos ar FIB rīcībā esošajiem. Viņa ar zvērestu apliecināja, ka ir pie labas veselības, gan fiziskas, gan psihiskas, - un ka viņa kontrolē korporācijas vadošo amatpersonu darbu, bet nekad to nedara klātienē. Sniedzot tiem telefoniskus rīkojumus, viņa, lai identificētu sevi, lietojot paroli. Šī parole tiekot mainīta ar nevienādiem starplaikiem. Atceros, ka pēc tiesneša lūguma viņa nosauca vienu paroles paraugu, un tas man bija licies tik maģisks, ka joprojām palicis prātā. Lūk, kāda bija šī parole: “Kurpnieks.” Katra pavēle, ko viņa deva pa tālruni, pēc tam tika apliecināta rakstiski, ar vēstuli, kurā bija nc tikai viņas paraksts, bet arī visu viņas pirkstu nospiedumi. Viņa tos dēvēja šādi: “... mani astoņi parastie pirkstiņi un abi īkšķīši.”

Jautājums bija izsmelts. Džeka Greiema kundze neapšaubāmi bija dzīva, un tagad viņa atkal varēja mierīgi pazust.

- Misteru Līnu gan es esmu daudzas reizes redzējis, - sacīja Klīvlends Lozs. Viņš runāja par Arpadu Līnu, visnotaļ publisko un sabiedrisko RAM]AC korporācijas prezidentu un valdes priekšsēdētāju. Viņš kļūs par manu un arī par Klīvlenda Loza galveno priekšnieku, kad mēs abi paši kļūsim par priekšniekiem RAMfAC struktūrās. Tagad es varu apliecināt, ka Arpads Līns ir visspējīgākais, kompetentākais, gudrākais un atsaucīgākais priekšnieks, kāda vadībā man jelkad laimējies strādāt. Viņš ģeniāli prata pirkt arvien jaunas firmas un pasargāt tās no noiešanas pa burbuli.

Viņš mēdza sacīt: - Ja jūs nevarēsiet atrast kopīgu valodu ar mani, tad jus ne ar vienu nevarēsiet atrast kopīgu valodu.

Tā bija tiesa; tiesa gan.

Lozs teica, ka Arpads Līns ieradies Atlantā un bijis Loza vienīgais pasažieris tikai pirms diviem mēnešiem. Atlantā bija tikko izputējis jaunu veikalu un smalku viesnīcu tīkls, un Līns bija mēģinājis sagrābt to visu RAMfAC īpašumā. Šoreiz gan viņu bija pārsolījusi kāda dienvidkorejiešu reliģiska sekta.

Lozs jautāja, vai man ir bērni. Es atbildēju, ka man ir dēls, kas strādā The New York Times. Lozs nosmējās un teica, ka tad jau viņam ar manu dēlu tagad ir viens šefs: Arpads Līns. Es torīt nebiju dzirdējis ziņas, tāpēc viņam nācās man paskaidrot, ka RAMfAC tikko pārņēmis savā kontrolē The New York Times un visus ar to saistītos uzņēmumus, tostarp pasaules otru lielāko kaku barības rūpnīcu.

- Kad misters Līns bija šeit, - stāstīja Lozs, - viņš jau man teica, ka tas ir gaidāms. Patiesībā viņam bija vajadzīga tā kaķu barības firma, nevis The New York Times.

Limuzīna aizmugurējā sēdeklī iesēdās Greithausa advokāti. Cietums nebūt nebija iedvesis viņiem bijību. Viņi smējās par sargu, kas izskatījies pēc Savienoto Valstu prezidenta. -Man trakoti gribējās viņam sacīt, - mēļoja viens, - mister prezident, kāpēc gan jūs nevarētu viņu tūlīt un šeit pat apžēlot?

Viņš ir pietiekoši daudz cietis un varētu vēl šopecpusdien paspēt uz kārtīgu golfa partiju.

Viens no viņiem pielaikoja lieko bārdu, un otrs sacīja, ka šis izskatoties pēc Kārla Marksa. Un tāda garā. Es viņus neinteresēju. Klīvlends Lozs pateica viņiem, ka esmu bijis ciemos pie sava dēla. Viņi pajautāja, par ko mans dēls sēž, un es atteicu: - Par pasta blēdību. - Tādas bija mūsu sarunas beigas.

Mēs devāmies ceļā uz Atlantu. Atceros, ka pie sīkumu nodalījuma man priekšā bija ar piesūcekni piestiprināts kāds dīvains objekts. No piesūcekņa mana krūšukaula virzienā slējās kaut kas līdzīgs pēdu garam dārza šļūtenes gabalam. Tam galā bija uzsprausts balts plastmasas rats zupas šķīvja lielumā. Kad mēs uzņēmām ātrumu, rats sāka mani hipnotizēt, šūpodamies augšā lejā, kad braucām pār ce|a negludumiem, un sāniski līkumos un pagriezienos.

Es pajautāju, kas tas ir. Izrādījās, ka tā ir rotaļu stūre. Lozam bija septiņgadīgs dels, ko viņš dažkārt ņēma savos braucienos līdzi. Puika varēja tēlot, ka stūrē limuzīnu ar savu plastmasas stūrīti. Mana dēla bērnībā tāda rotaļlieta vēl nebija izdomāta. Taču viņš šā vai tā nebūtu par to īpaši priecājies. Pat septiņu gadu vecumā Valteriņam jau riebās jelkur doties ar savu māti vai mani.

Es bildu, ka tā gan ir asprātīga rotaļlieta.

Lozs teica, ka tā var būt arī aizraujoša, sevišķi tad, kad īstais stūrētājs ir piedzēries un par mata tiesu izglābjas no pretimbraucošiem kraviniekiem, noskrāpē sānus stāvošām mašīnām, un tādā garā. Vēl viņš teica, ka Savienoto Valstu prezidentam vajadzētu izsniegt tādu stūrīti, lai viņam un visiem pārējiem atgādinātu, ka viņa varā ir tikai izlikties, ka viņš stūrē.

Viņš mani izlaida pie lidostas.

Izrādījās, ka visas biļetes uz Ņujorkas reisiem jau ir rezervētas. Es netiku prom no Atlantas līdz pat pieciem pēcpusdienā. Man pret to nebija iebildumu. Pusdienas es neēdu, jo nebija apetītes. Tualetes kabīnē atradu grāmatu mīkstos vākos un kādu laiku to uzgaidāmajā zālē lasīju. Tā bija par vīrieti, kas, likdams lietā savu nežēlību, kļuva par lielas starptautiskas korporācijas galvu. Sievietes bija vai trakas pēc viņa. Vitļš izturējās pret tām kā lops, bet viņas nerimās un prasīja vēl. Viņa dēls bija narkomāns, un meita nimfomāne.

Lasīšanu uz brīdi pārtrauca kāds francūzis, kas uzrunāja mani franciski un norādīja uz manas žaketes kreiso atloku. Pirmajā brīdī es nodomāju, ka atkal esmu aizdedzinājies, lai gan nemaz vairs nesmēķēju. Tad attapos, ka joprojām valkāju šauro, sarkano lentīti, kas rāda, ka esmu Francijas Goda leģiona ordeņa kavalieris. Nožēlojamā lepnumā es biju to valkājis visu savas tiesas prāvas laiku un arī ceļā uz cietumu.

Es francūzim angliski paskaidroju, ka lentīte jau bijusi klāt uzvalkam, kad es to pirku lietotu apģērbu veikalā, un ka man nav ne jausmas, ko tā nozīmē.

Viņa izteiksme kļuva ledaina. - Permetlez-moi, mon-sieur,1 - viņš teica un veikli noplūca lentīti man no atloka, it kā tā botu tārpu saēsta oga.

- Mērci, - es atteicu un atgriezos pie savas lasāmvielas.

Kad beidzot vienā reisā atbrīvojās vietiņa arī man, lidostas reproduktoros vairākas reizes tika atkārtots mans vārds: - Mister Valter F. Stārbek! Mister Valter F. StārbekL. - Savulaik tas bija |oti slavens vārds, taču tagad cs nemanīju nevienu, kura vai kuras sejā parādītos atpazīšanas dzirksts un kas kaut uzacis paceltu ar kādu neķītru iedomiņu prātā.

Pēc divarpus stundām jau biju Manhetcnas salā, uzvilcis mēteli, lai pasargātos no vakara vēsuma. Saule bija norietējusi. Es blenzu uz paraugu demonstrējumiem spelu vilcieniņu veikala skatlogā.

Nevarēju sacīt, ka man nebūtu, kur iet. Es atrados tuvu savam celamērkim. Riju laikus rakstiski pieteicies. Uz nedēļu rezervējis, iepriekš samaksājot, istabu bez vannas un televizora -savulaik modīgajā viesnīcā Arapaho, kas tagad bija salašņu savāktuve un bordelis minūtes gājiena attālumā no Taimskvēra.

Atļaujiet, kungs. (Franču vai.)

9.

ARAPAHO ES NEBIJU pirmoreiz - pirmā reize bija Tūkstoš Deviņsimt Trīsdesmit Pirmā gada rudenī. Ļaudis vēl nemācēja apieties ar uguni. Alberts Einšteins bija paredzējis rata izgudrošanu, bet neprata parasto sieviešu un vīriešu valodā izskaidrot tā varbūtējo veidolu un lietojumu. Herberts Hūvcrs, kalnrūpniecības inženieris, bija prezidents. Alkoholisko dzērienu pārdošana bija aizliegta ar likumu, un es mācījos Hārvar-das pirmajā kursā.

Es rīkojos saskaņā ar sava aizbildņa Aleksandra Hamil-tona Makouna rīkojumiem. Viņš bija man atrakstījis vēstuli, kurā ieteica precīzi atkārtot muļķību, ko pats bija pastrādājis pirmā kursa laikā, proti, aizvest kādu skaistu meiteni uz Hār-vardas un Kolumbijas universitāšu futbola maču Ņujorkā un pēc tam iztērēt vesela mēneša kabatas naudu par vakariņām divām personām ar austerēm, kaviāru un visu pārējo slavenajā viesnīcas Arapaho restorānā. Pēc tam mums bija jāiet uz dejām. “Tev jābūt smokingā,” viņš rakstīja, “un jāsvaidās ar dzeramnaudām kā piedzērušam jūrniekam.” Vēl viņš man stāstīja, ka Briljantu Džims Breidijs vienreiz šai vietā apēdis četrus dučus austeru, četrus omārus, četras vistas, četrus baložus, četrus steikus, četras cūkas karbonādes un četras jēra karbonādes, - un vinnējis derības. Liliāna Rasela skatījusies.'

Varbūt misters Makouns bija piedzēries, kad rakstīja šo vēstuli. “Darbs bez atpūtas,” viņš rakstīja, “ir kā prāts bez gudrības.”

' Briljantu Džims Breidijs (Diamond Jim Brady, 1856-1917), miljonārs un filantrops, viens no sava laika Ņujorkas naktsdzīves kolorītākajiem tipiem. Liliāna Rasela (1861-1922), soprāns, operetes un mūziklu zvaigzne.

Un meitene, kuru es aizvedu uz Arapaho, mana kopmītnes istabas biedra dvīņumāsa, vēlāk kļuva par vienjj no tām četrām sievietēm, ko esmu patiesi mīlējis. Pirmā bija mana māte. Pēdējā bija mana sieva.

Meiteni sauca Sāra Vaieta. Viņai bija tikai astoņpadsmit gadi, tāpat kā man. Viņa mācījās loti vieglā divgadīgā bagātu meiteņu koledžā Velleslijā, Masačūsetsas štatā. Viņas ģimene dzīvoja Praidskrosingā, uz ziemeļiem no Bostonas - uz Glous-teras pusi. Kamēr mēs bijām Ņujorkā, vina mitinājās pie savas vecmāmiņas no mātes puses, kāda biržas māklera atraitnes, dīvaini nejēdzīgā nostūrī, kas sastāvēja no aklām ieliņām, sīciņiem skvēriņiem, kā arī dzīvokļu namiem un pansijām Elizabetes laika stilā. Šo nostūri blakus īstriverai dēvēja par “Tjū-dorsitiju”, tajā atdūrās Četrdesmit Otrā iela. Tā nu ir sagadījies, ka tagad Tjūdorsitijā dzīvo mans dels. Un arī misters Līlcnds Klūzs ar kundzi.

Pasaule ir maza.

Tjūdorsitijā bija gluži jauna, tomēr jau izputējusi un gandrīz tukša, kad cs tur ierados ar taksometru - Tūkstoš Deviņsimt Trīsdesmit Pirmajā gadā, - lai vestu savu Saru uz viesnīcu Arapaho. Biju tērpies smokingā, ko tieši man bija šuvis Klīv-lendas smalkākais drēbnieks. Man bija sudraba šķiltavas un sudraba cigarešu etvija, mistera Makouna dāvinātas. Makā man bija četrdesmit dolāri. Trīsdesmit Pirmajā gadā par četrdesmit dolāriem skaidrā naudā varēja nopirkt vai visu Ārkan-zasas štatu.

Mēs atkal nonākam pie fizisko izmēru jautājuma: Sāra Vaieta bija trīs collas garāka par mani. Viņai nebija iebildumu. Kad cs aizbraucu viņai pakal uzTjūdorsitiju, viņai tik loti nebija iebildumu, ka viņa pie vakarkleitas uzvilka augstpapēžu kurpes.

Ir kāds vēl stiprāks pierādījums, ka viņu neuztrauca mūsu augumu atšķirība: pēc septiņiem gadiem Sāra Vaieta pieņēma manu bildinājumu.

Kad cs ierados, viņa vēl nebija pilnīgi gatava, tāpēc man kādu laiciņu nācās papļāpāt ar viņas vecmāmiņu misis Satonu.

- \IA -

Jau pēcpusdienā, futbola mača laikā, Sāra bija brīdinājusi mani, ka sarunā ar misis Satonu nedrīkst pieminēt pašnāvību - misters Satons Divdesmit Devītajā gadā pēc biržas kraha bija Volstrītā izlēcis pa sava kabineta logu.

- Jums ir loti jauks dzīvoklis, misis Satona, - es sacīju.

- Jūs esat vienīgais, kas tā domā, - vina atteica. - Tas ir pārpildīts. Visu, kas notiek virtuvē, var saost arī šeit.

Dzīvoklī bija tikai trīs istabas. Viņas sabiedriskais stāvoklis nudien bija pasliktinājies. Sāra stāstīja, ka agrāk viņai piederējusi zirgaudzētava Konektikutā, nams Piektajā avēnijā un daudz kas cits.

Mazā priekšnamiņa sienas bija nokārtas ar zilām lentām no Pirmskraha laika zirgu sacīkstēm. - Es skatos, ka jūs esat uzvarējusi daudzās sacīkstes, - es bildu.

- Nē, - vina atteica. - Zirgi uzvarēja.

Mēs apsēdāmies saliekamos krēslos pie kāršu galda dzīvojamās istabas vidu. Neviena atzveltnes krēsla te nebija, neviena dīvāna, toties istaba bija tā piekrauta ar grāmatplauktiem, sek-reteriem, bufetēm, lielām un mazām kumodēm, sekcijām, skapjiem, sienas pulksteņiem un tamlīdzīgu mantību, ka es ij nojaust nevarēju, kur atradās logi. Izrādījās, ka viņa glabāja arī kalpotājus, visi bija loti veci. Mani bija ielaidusi kalpone uniformā un tad sāniski nozudusi šaurā spraugā starp diviem iespaidīgiem mēbeļu mākslas paraugiem.

Patlaban no tās pašas spraugas parādījās šoferis uniformā un jautāja misis Satonai, vai viņa tovakar vēl kaut kur brauks ar “elektro”. Tolaik daudziem ļaudīm, jo sevišķi, kā likās, vecākām kundzēm, bija elektromobili. Tie izskatījās pēc telefona būdiņām uz riteņiem. Zem grīdas bija šausmīgi smagas baterijas. Elektro maksimālais ātrums bija vienpadsmit jūdzes stundā, un baterijas jāuzlādē ik pēc trīsdesmit jūdzēm. Stūres vietā tiem bija vadības pinne, tāpat kā buru laivām.

Misis Satona atbildēja, ka nekur ar elektro nebrauks, un vecais šoferis teica, ka tad viņš dosies uz viesnīcu. Bija vēl divi citi kalpotāji, kurus es nesatiku. Viņiem visiem bija paredzēts apmesties viesnīcā, lai Sārai tiktu otra guļamistaba, viņu visu parastā naktsmītne. #

- Jums tas viss laikam izskatās pēc pagaidu risinājuma, -misis Satona man sacīja.

- Nē, madam, - es teicu.

- Tas diemžēl ir uz palikšanu, - viņa teica. - Bez vīrieša es nekādi nespēju uzlabot savu stāvokli. Tā cs esmu audzināta. Tā es esmu izglītota.

- Jā, madam.

- Vīriešiem tik lieliski pašūtos smokingos kā jūsējais nevajadzētu nevienu, izņemot Anglijas karalieni, uzrunāt kā “madam,” - viņa pamācīja.

- Es mēģināšu to atcerēties, - es bildu.

- Jūs gan vēl esat tikai bērns, - viņa sacīja.

- Jā, madam, - es piekritu.

- Atgādiniet man, lūdzu, kāda bija jūsu radniecība ar Ma-kouniem! - viņa sacīja.

Es nekad nevienam nebiju teicis, ka būtu rados ar Makou-niem. Tomēr bija kāda cita nepatiesība, kuru cs bieži atkārtoju, -šo nepatiesību, tāpat kā visu citu, bija izgudrojis misters Makouns. Viņš tcica, ka būtu pilnīgi pieņemami un pat moderni atzīt, ka mans tēvs ir uz sēkļa, taču nedrīkstot izpaust, ka tēvs ir mājkalpotājs.

Nepatiesība, kuru es izstāstīju arī misis Satonai, bija šāda:

- Mans tēvs strādā par mistera Makouna gleznu kolekcijas kuratoru. Viņš arī dod misteram Makounam padomus, ko pirkt.

- Smalki izglītots cilvēks... - viņa bilda.

- Viņš studēja mākslu Eiropā, - cs sacīju. - Nekāds biznesmenis viņš nav.

- Sapņotājs... - viņa sacīja.

- Jā, - es atsaucos. - Ja nebūtu mistera Makouna, es nevarētu atļauties mācības Hārvardā.

- Stārbeks... - viņa apcerīgi novilka. - Ja nemaldos, tas ir sens nantaketiešu vārds.

Uz to es arī biju gatavs. - Jā, - es sacīju, - bet mans vecvectēvs atstāja Nantaketu Zelta Drudža laikā un tā arī neatgriezās. Būs kādreiz jāaizbrauc uz Nantaketu, jāparaknājas vietējā arhīvā, tad redzēs, no kurienes mēs īsti nākam.

- Kaliforniešu ģimene? - vina ieminējās.

- Patiesībā nomadi, - es teicu. - Kalifornieši, jā, bet arī oregonieši un vaiomingieši, un kanādieši, un eiropieši. Taču visi esot krituši uz grāmatām - skolotāji un tamlīdzīgi ļaudis.

Es biju tīrs flogistons: izdomāts senlaiku elements.

- Cēlušies no vaļu medniekiem...

- Laikam gan, - es piekritu. Melošana man padevās gluži labi.

- Un pirms tam no vikingiem... - vina nerimās.

Es paraustīju plecus.

Vina bija nolēmusi, ka es viņai loti patīku, - un tas palika spēkā līdz pašam galam. Sāra vēlāk stāstīja, ka misis Satona bieži pieminējusi mani kā savu mazo vikingu. Vina nenodzīvoja līdz tam laikam, kad Sāra pieņēma manu bildinājumu un pēc tam piešņāca. Viņa nomira kaut kad ap Trīsdesmit Septīto gadu - bez graša maciņā un dzīvoklī, kurā bija palicis vien kāršu galds, divi saliekamie krēsli un viņas gulta. Viņa bija pārdevusi visus dārgumus, lai uzturētu sevi un vecos kalpotājus, kuriem bez viņas nebūtu ne kur doties, ne ko ēst. Viņa pārdzīvoja visus. Pēdējā nomira kalpone Tillija. Divas nedēļas pēc Til-lijas nāves no šīszemes gaitām atvadījās arī misis Satona.

Taču Tūkstoš Deviņsimt Trīsdesmit Pirmajā gadā, kamēr es gaidīju, kad Sāra būs sataisījusies, misis Satona man izstāstīja, kā mistera Makouna tēvs, Kajahogas Tiltu un tērauda kompānijas dibinātājs, uzcēla vislielāko namu kūrortpilsētiņā, kur viņa pavadījusi savas bērnības vasaras, - Bārhārborā, Meinas štatā. Kad nams bijis pabeigts, Makouns rīkojis grandiozu balli ar četriem orķestriem, un neviens uz to nav ieradies.

- Mums likās varen jauki un cildeni viņu šādi izāzēt, - viņa sacīja. - Es atceros, cik priecīgi mēs nākamajā dienā bijām. Tagad man gribot negribot jādomā, vai tik mēs nebijām drusku sajukuši. Es tā nedomāju tāpēc, ka mēs palaidām garām lielisku balli vai aizskārām Daniela Makouna jūļas. Daniels Ma-kouns nudien bija baismīgs cilvēks. Traki bija tas - mēs visi iedomājāmies, ka Dievs uz mums skatās un ir milzīgā sajūsmā, un noteikti rezervē mums vietas pie savas labās rokas par to, ka mēs izāzējām Dānieļu Makounu.

Es apjautājos, kas pēc tam notika ar Makounu savrup-namu Bārhārborā. Mans aizbildnis nekad nebija to pieminējis.

- Misters Makouns ar kundzi pazuda no Bārhārboras jau nākamajā dienā, - vina sacīja, - laikam jau kopā ar abiem mazajiem puikām.

- Jā, - es noteicu. Viens no puikām kļuva par manu aizbildni. Otrs puika kļuva par Kajahogas Tiltu un tērauda kompānijas prezidentu un valdes priekšsēdētāju.

- Vēl pēc mēneša, - vina turpināja, - ap Darba svētku laiku, lai gan nekādu Darba svētku tolaik vēl nebija, - kad vasara gāja uz beigām,[5] - atbrauca speciāls vilciens. Tajā bija kādi astoņi kravas vagoni un trīs vagoni ar strādniekiem, atbraukuši no pašas Klīvlendas. Droši vien no mistera Makouna rūpnīcas. Cik viņi bija bāli! Atceros, gandrīz visi bija ārzemnieki - vacicši, poli, itālieši, ungāri. Kas viņus visus zina! Bārhārborā tādi ļaudis nekad nebija redzēti. Viņi gulēja vilcienā un ēda vilcienā. Viņus vadāja no savrupnama uz vilcienu kā paklausīgu lopu baru. Viņi aizvāca no savrupnama tikai dārgākos mākslas priekšmetus - tikai gleznas, skulptūras, gobelēnus un paklājus, kurus varētu kaut muzejā likt. - Misis Satona nogrozīja galvu. - Ak Kungs, taču viņi tur tik daudz ko atstāja! Un tad strādnieki izņēma visas stikla rūtis no logiem un durvīm, un jumta logiem. Tad viņi noplēsa šīferi no jumta. Atceros, viens strādnieks pat galu dabūja, kad viņam uzkrita šīfera gabals. Viņi izurba caurumus kailajos griestos. Visu stiklu un šīferi viņi salādēja vilcienā, lai nevienam nebūtū viegli uzsākt remontu. Tad viņi aizbrauca projām. Neviens ar viņiem nebija runājis, un viņi ne ar vienu nebija runājuši.

Tā bija loti dīvaina aizbraukšana, - turpināja misis Satona,

- un neviens, kas redzēja, to neaizmirsa. Vilcieni tolaik bija liela izklaide, stacijā vienmēr bija liela jezga, kad tie svilpa un zvanīja. Taču šis īpašais vilciens no Klīvlendas aizslīdēja ātri kā spoks. Es esmu pārliecināta, ka mašīnistam bija paša Daniela Makouna pavēle nelietot ne svilpi, ne zvanu.

Šādi, kā stāstīja misis Satona, vissmalkākais Bārhārboras savrupnams tika pamests lēnai nāvei līdz ar lielāko dalu tā iedzīves, - ar palagiem, segām un pārsegiem joprojām uz visām gultām, ar porcelāna un kristāla traukiem skapjos, ar tūkstošiem vīna pudeļu pagrabā.

Misis Satona pievēra acis, atcerēdamās, kā savrupnams gadu pēc gada gāja postā. - Un nevienam nekāda labuma, mister Stārbek, - viņa nobeidza.

Patlaban no mēbeļu gūzmas iznira jauniņā Sāra, beidzot gatava. Viņa bija piespraudusi abas orhidejas, ko es viņai biju nosūtījis. Arī tās bija Aleksandra Hamiltona Makouna prāta vētras rezultāts.

- Tu esi tik skaista! - es izsaucos, strauji pieceldamies no saliekamā krēsla. Tā bija tiesa, nudien, jo viņa bija gara, slaida, zeltainiem matiem - un zilām acīm. Viņas āda bija ka satīns, viņas zobi bija kā pērles. Tomēr viņa izstaroja apmēram tikpat daudz jutekliskunia, cik viņas vecāsmātes kāršu galds.

Tā tas turpinājās visus nākamos septiņus gadus. Sāra Vaieta bija pārliecināta, ka sekss ir tikai cilvēku izjokošana, no kuras viegli izvairīties. Lai to izdarītu, viņai vajadzēja tikai atgādināt varbūtējam mīlētājam, cik smieklīgs ir tas, ko viņš piedāvā ar Sāru darīt. Pirmoreiz, kad es viņu skūpstīju, proti, nedēļu iepriekš Velleslijā, es pēkšņi atklāju, ka mani spēlē gluži kā tubu. Sāra locījās smieklos, savas lūpas joprojām piespiedusi manējām. Viņa kutināja mani. Viņa izrāva man kreklu no biksēm, atstājot mani pazemojošā skatā. Tas bija šausmīgi. Turklāt viņas smiekli par seksualitāti nebija meitenīgi un nervozi, lādi, ko vīrietim vajadzētu mācēt pārveidot ar maigumu un anatomisku veiklību. Nē, tā bija neapvaldīta zviegšana kā brāļu Marksu filmās.

Šajā vietā uz papīra prasīties uzprasās teiciens “nav visi mājās”.

Patiesībā šo frāzi lietoja kāds mans Hārvardas kursa-biedrs, kurš arī gāja ar Sāru uz randiņiem, bet tikai, cik atceros, divas reizes. Es jautāju, ko viņš par Sāru domā, un viņš ar zināmu rūgtumu atbildēja: - Viņai nav visi mājās! - Tas bija Kails Denijs, futbolists no Filadelfijas. Kāds man nesen stāstīja, ka Kails gājis bojā no kritiena pats savā vannasistabā, tieši tajā dienā, kad japāņi bombardēja Pērlhārboru. Viņš pret krānu pāršķēlis savu pauri kā riekstu.

Tādējādi es varu ar absolūtu precizitāti fiksēt Kaila Denija nāves datumu: Tūkstoš Deviņsimt Četrdesmit Pirmā gada septītais decembris.

- Tu tiešām izskaties jauki, dārgum, - misis Satona sacīja Sārai. Viņa bija nožēlojami veca vecenīte - apmēram piecus gadus jaunāka nekā tagad es. Es nodomāju, ka viņa varētu apraudāties par Sāras skaistumu un par to, kā šis skaistums dažu gadu laikā nenovēršami izbalēs, un tā tālāk, un tālāk. Viņa bija loti gudra.

- Es jūtos tik muļķīgi-.• - sacīja Sāra.

- Tu netici, ka tu esi skaista? - jautāja viņas vecāmāte.

- Es zinu, ka es esmu skaista, - atteica Sāra. - Es skatos spogulī un domāju: “Es esmu skaista.”

- Nu, un kas vainas? - nesaprata vecāmāte.

- Ir tik jocīgi būt skaistai, - teica Sāra. - Kāda cita varbūt ir neglīta, bet es esmu skaista. Valters saka, ka cs esmu skaista. Tu saki, ka es esmu skaista. Es saku, ka cs esmu skaista. Visi saka: skaista, skaista, skaista! Un tad jāsāk domāt, ko tas nozīmē un kas tur tik brīnišķīgs.

- Tu dari cilvēkus laimīgus ar savu skaistumu, - teica viņas vecāmāte.

- Tu ar to noteikti dari mani laimīgu, - es sacīju.

Sāra smējās. - Tas ir tik muļķīgi! - viņa teica. - Tas ir tik truli!

- Varbūt tev nevajadzētu tik daudz domāt par to, - sacīja vecāmāte.

- Tas ir tāpat kā pateikt pundurītim, lai viņš vairs nedomā par to, ka ir pundurītis, - attrauca Sāra un atkal smējās.

- Un tev vajadzētu izbeigt sacīt, ka viss ir muļķīgi un truli, -teica vecāmāte.

- Bet viss ir muļķīgi un truli! - teica Sāra.

- Gan tu pārliecināsies, ka tā gluži nav. Kad kļūsi vecāka, -solīja vecāmāte.

- Es domāju, visi, kas ir vecāki, tikai izliekas, ka zina, kas pasaulē notiek, un ka viss ir varen nopietni un brīnišķīgi, - iebilda Sāra. - Vecāki cilvēki patiesībā nav atklājuši neko jaunu, tādu, ko es nezinātu. Varbūt, ja cilvēki, paliekot vecāki, nekļūtu tik nopietni, mums tagad nebūtu depresijas.

- Visu laiku smieties nemaz nav konstruktīvi, - sacīja vecāmāte.

- Es varu arī raudāt, - atteica Sāra. - Tu gribi, lai es raudu?

- Nē, - atbildēja vecāmāte. - Neko par to visu vairs negribu dzirdēt. Tagad ej vien uz pilsētu ar šo patīkamo jaunekli un lai tev jauks vakars!

- Es nevaru smieties par tām nabaga sievietēm, kas krāsoja pulksteņus, - teica Sāra. - Tas ir vienīgais, par ko man nenāk smiekli.

- Neviens neprasa, lai tu par to smietos, - norūca vecāmāte.

- Teci nu!

Sāra bija pieminējusi tajā laikā visiem zināmu rūpniecības traģēdiju. Sāras ģimene bija pašā tās centrā un pagalam nomocīta no tās. Sāra jau man bija par to izstāstījusi, tāpat kā viņas brālis, mans istabas biedrs, un arī viņu vecāki. Traģēdija risinājās lēni, taču, kad tā sākās, tad nebija vairs apturama, un tā sākās ģimenes pulksteņu rūpnīcā, Vaietu Pulksteņu kompānijā Masačūsetsas pilsētā Broktonā, vienā no vecākajām rūpnīcām Savienotajās Valstīs. Tā bija izbēgama traģēdija. Vaieti nekad nebija mēģinājuši to attaisnot un nelīga advokātus, lai to attaisnotu. To nevarēja attaisnot.

Traģēdija bija šāda: divdesmitajos gados Savienoto Valstu Kara flote piešķīra Vaietu Pulksteņiem kontraktu saražot vairākus tūkstošus standarta kuģu pulksteņus, kuru rādījumu varētu redzēt arī tumsā. Ciparnīcai vajadzēja būt melnai. Rādītājiem un cipariem vajadzēja būt krāsotiem ar roku - ar baltu krāsu, kas saturēja radioaktīvo elementu rādiju. Radītāju un ciparu krāsošanai tika nolīgtas apmēram piecdesmit broktonietes, lielāka daļa bija Vaietu Pulksteņu kompānijas pastāvīgo darbinieku radinieces. Viņām radās iespēja drusciņ nopelnīt sīkiem dāmu izdevumiem. Dažām no šīm sievietēm bija jāpicskata mazi bērni, tāpēc viņām atļāva strādāt mājās.

Trīsdesmit Pirmajā gadā visas šīs sievietes bija mirušas vai arī tuvu briesmīgai nāvei, viņu kauli ira un smadzenes atmiekšķējās. Nāves cēlonis bija saindēšanās ar rādiju. Vēlāk tiesā atklājās, ka ikvienai no viņām priekšstrādnieks licis turēt otiņas galu smailu, laiku pa laikam to ar lūpām samitrinot un ieveidojot.

Un sagadījās tā, ka vienai no šīm nelaimīgajām krāsotājām bija meita, kas vēlāk kļuva par vienu no tām četrām sievietēm, ko es jelkad esmu šajā Bēdu Ielejā mīlējis, - līdz ar savu māti, sievu un Sāru Vaietu. Viņu sauca Mērija Ketlīna O’Lūnija.

10.

TIKAI PAR RUTU Es runāju kā par “savu sievu”.

Tomēr nebutu pārsteigts, ja Pastarās Tiesas Dienā Sāra Vaieta un Mērija Ketlīna O’Lūnija arī tiktu oficiāli atzītas par manam sievām. Es katrā ziņā biju pārī gan ar vienu, gan ar otru - ar Mēriju Ketlīnu apmēram vienpadsmit mēnešus un ar Sāru kādus septiņus gadus, tiesa, ar pārtraukumiem.

Gluži vai ausīs skan, kā Svētais Pēteris man saka: - Izskatās, mister Stārbek, ka jūs esat bijis itin donžuānisks!

Nu, lūk, un Tūkstoš Deviņsimt Trīsdesmit Pirmajā gadā es cēli ieslīdēju viesnīcas Arapaho cakainajā vestibilā ar daiļo Saru Vaietu, jenkiju pulksteņu mantinieci, pie sāna. Viņas ģimene tolaik bija gandrīz tikpat nabaga kā manējā. Bija paredzams, ka vēl saglābto mazumiņu drīz nāksies sadalīt bojā gājušo kara flotes pulksteņu krāsotāju pakalpalicējiem. Apmēram pēc gada Savienoto Valstu Augstākā tiesa tiešām pieņēma lēmumu par šādu sadalīšanu - tas bija vēsturisks lēmums, jo darbadevējiem pirmo reizi tika uzlikta personiska atbildība par nāves gadījumiem viņu uzņēmumā, kas notikuši noziedzīgas nolaidības dēļ.

Patlaban astoņpadsmitgadīgā Sāra Arapaho vestibila teica šādus vārdus: - Te ir šausmīgi netīrs... Un neviena cilvēka. -Viņa iesmējās. - Tas man patīk!

Tobrīd, Arapaho pretīgajā vestibilā, Sāra Vaieta vēl nezināja, ka cs ik brīdi nāvīgā nopietnībā rīkojos saskaņā ar Aleksandra Hamiltona Makouna rīkojumiem. Vēlāk viņa man izstāstīja: viņai domājusi, ka es tikai pūlējos izlikties asprātīgs, kad teicu, ka mums jāsaģērbjas balles tērpos. Vina domājusi, ka mēs saģērbsimies kā miljonāri gluži vai Halovīna garā. Viņa cerējusi, ka mēs par to pamatīgi izsmiesimies. Ka mēs būsim gluži kā no kinoekrāna nokāpuši.

Nekā nebija: cs biju robots, kas saprogrammēts uzvesties līdzīgi īstam aristokrātam.

Ak, mana zudusī jaunība!

Arapaho vestibila netīrība nebūtu bijusi tik uzkrītoša, ja kāds nebūtu sācis tīrīt un tad rimies. Pie vienas sienas bija pieslietas garas kāpnes. Tām blakus uz grīdas stāvēja spainis ar netīru ūdeni, kurā peldēja suka. Acīmredzot kāds bija ar spaini uzkāpis pa šīm kāpnēm. Tad viņš bija noberzis sienu, cik tālu no augšas varēja aizsniegt. Viņš bija radījis tīrības apli, no kura apakšas, protams, lejup tecēja netīras piles, taču citādi spožu kā rudens pilnmēness.

Es nezinu, kas radīja šo pilnmēnesi. Tur nebija neviena, kam pajautāt. Pie durvīm nebija šveicara. Vestibilā nebija ne izsūtamo, ne viesu. Gabaliņu tālāk aiz reģistratūras letes arī nebija nevienas dzīvas dvēseles. Avīžu un teātra biļešu kiosks bija aizslēģots. Liftu durvis bija vaļā un atslietas ar krēsliem.

- Neizskatās, ka šī vieta vēl darbotos, - sacīja Sāra.

- Kāds pa telefonu atbildēja, kad cs rezervēju galdiņu, - es teicu. - Viņš mani nosauca par mesjē.

- Katrs var pa telefonu nosaukt tevi par mesjē, - sacīja Sāra.

Taču tad mēs izdzirdējām no kaut kurienes skanošas čigāna vijoles raudas - vijole vaimanāja tā, it kā tās sirds teju grasītos lūzt. Un tagad, kad atmiņā dzirdu šīs vijoles žēlabas, es varu tām pievienot šādu informāciju: Hitlers, kas tobrīd vēl nebija pie varas, drīz vien lika nogalināt visus čigānus, ko vien viņa karavīri un policisti jaudātu noķert.

Mūzika skanēja no kāda aizslietņa puses. Mēs ar Sāru uzdrošinājāmies atbīdīt aizslietni no sienas. Aiz tā ieraudzījām stiklotas divviru durvis, kas bija noslēgtas ar priekškaramo atslēgu un aizšautas ar bultu. Durvju rūtis bija no spoguļstikla, kurš mums lieku reizi parādīja, cik ļoti bērnišķīgi un bagāti mēs esam. Tomēr Sāra pamanīja, ka vienas rūts sudrabojumā ir sprauga. Viņa palūrēja pa spraugu, tad aicināja mani arī. Es biju satriekts. Tiklab es būtu varējis lūkoties laika mašīnas mirguļojošās prizmās. Aiz šīm divviru durvīm bija viesnīcas Ara-paho slavenā restorāna zāle gluži neskartā spožumā ar visu čigānu vijolnieku, gandrīz atoms atomā tāda pati, kāda droši vien bija Briljantu Džima Breidija laikā. Sveču tūkstotis svečturos un uz galdiem radīja mazītiņu zvaigznīšu miriādes sudrabā, kristālā, porcelānā un spoguļos.

Izskaidrojums tam šāds: viesnīca un restorāns atradās vienā ēkā, minūtes gājiena attālumā no Taimskvēra, taču tiem bija atšķirīgi īpašnieki. Viesnīca bija metusi plinti krūmos - tā vairs neuzņēma viesus, turpretī restorāns bija kapitāli izremontēts, jo tā īpašnieks ticēja, ka ekonomikas sabrukums būs īslaicīgs un tam nav nopietnāku cēloņu kā tikai uzņēmēju cīņasspara pagaidu apsīkums.

Mēs ar Sāru bijām iegājuši pa nepareizajām durvīm. Tā es arī Sārai pateicu, un viņa atbildēja: - Tāda ir visa mana dzīve. Es vienmēr vispirms ieeju pa nepareizajām durvīm.

Tad nu mēs ar Sāru izgājām atkal tumšajā vakarā un pēc brīža vērām durvis, aiz kurām mūs gaidīja ēdieni un dzērieni. Misters Makouns bija licis man pasūtīt maltīti iepriekš. Es to biju izdarījis. Mūs sagaidīja pats īpašnieks. Viņš bija francūzis. Pie viņa smokinga atloka bija lentīte, kas man neko neizteica, taču Sārai bija pazīstama, jo viņas tēvam arī tāda bija. Sāra man pēcāk paskaidroja: lentīte norādot, ka īpašnieks ir Goda leģiona ordeņa kavalieris.

Sāra bija daudzas vasaras pavadījusi Eiropā. Es nekad tur nebiju bijis. Viņa tekoši runāja franciski un kopā ar īpašnieku izpildīja gluži vai madrigālu šajā pasaules vismelodiskākajā valodā. Kā gan es būtu nodzīvojis savu dzīvi bez sievietēm, kas varēja man tulkot? No četrām sievietēm, ko es jelkad esmu mīlējis, tikai Mērija Ketlīna O’Lūnija neprata nevienu svešvalodu. Taču pat Mērijai Ketlīnai vajadzēja man tulkot, kad es, Hārvardas komunists, mēģināju sazināties ar Amerikas strādnieku šķiras pārstāvjiem.

Restorāna īpašnieks franciski pauda Sārai, un viņa pēc tam pateica man, ka Lielā Depresija esot tikai cīņasspara apsīkums. Viņš teica, ka alkoholiskie dzērieni tikšot legalizēti, tiklīdz par prezidentu atkal ievēlēs kādu demokrātu, un dzīve atkal kļūs priecīga.

Viņš aizveda mūs pie mums paredzētā galdiņa. Zālē pietika vietas, kā man likās, vismaz simtam viesu, taču tobrīd tur bija tikai ducis citu apmeklētāju. Viņiem joprojām bija kaut kur aizķērusies nauda. Un tagad, kad mēģinu viņus atcerēties un minēt, kas viņi tādi bija, es gara acīm redzu Georga Groša zīmējumus - korumpētus plutokrātus Vācijas postā pēc Pirmā pasaules kara. Trīsdesmit Pirmajā gadā es šos zīmējumus vēl nebiju redzējis. Es neko vēl nebiju redzējis.

Atceros, tur bija resna, paveca sieviete, kas ēda viena pati. Viņai bija kaklarota ar briljantiem un klēpī sunītis, pekinietis. Sunītim arī bija kaklarota ar briljantiem.

Atceros, tur bija savītis večuks, pārliecies pār savu šķīvi un aizsedzis to ar rokām. Sāra pačukstēja, ka viņš ēdot tā, it kā viņa porcija būtu kāršu kava, slēpjama no citiem spēlmaņiem. Vēlāk mēs uzzinājām, ka viņš ēda kaviāru.

- Izskatās pēc loti dārgas vietas, - bilda Sāra.

- Neuztraucies par to! - es attraucu.

- Nauda ir tik dīvaina... - viņa sacīja. - Vai tu redzi tajā kādu jēgu?

- Nē, - cs atbildēju.

- Ir cilvēki, kuriem tā ir, un cilvēki, kuriem tās nav... - viņa prātoja. - Man liekas, neviens nemaz īsti nesaprot, kas patiesībā notiek.

- Gan jau daži tomēr saprot, - es iebildu. Es tam vairs neticu.

Tagad, būdams milzonīgas starptautiskas korporācijas vadošs darbinieks, es varu pateikt vēl ko: neviens, kam šajā ekonomikā labi klājas, it nemaz neinteresējas par to, kas patiesība notiek.

Mēs esam šimpanzes. Mēs esam orangutāni.

- Vai misters Makouns zina, cik ilgi vēl vilksies šī Depresija? - jautāja Sāra.

- Viņš neko nezina par biznesu, - es atteicu.

- Kā gan viņš var būt tik bagāts, ja neko nezina par biznesu?

- Visus uzņēmumus vada viņa brālis, - es paskaidroju.

- Ak, kaut manam tēvam būtu kāds, kurš viņa vietā visu vadītu, - nopūtās Sāra.

Es zināju, ka Sāras tēvam klājās pagalam draņķīgi, jo viņas brālis, mans istabas biedrs, bija tāpēc nolēmis semestra beigās izstāties no augstskolas. Viņš arī vēlāk neatsāka studijas. Viņš iestājās darbā par sanitāru kādā tuberkulozes sanatorijā un dabūja tuberkulozi pats. Tas viņam deva iespēju Otrā pasaules kara laikā nedienēt armijā. Dienesta vietā viņš strādāja par metinātāju kādā Bostonas kuģubūvētavā. Es pazaudēju ar viņu kontaktus. Sāra, kuru es atkal regulāri satieku, izstāstīja man, ka viņš nomiris ar sirdstrieku Tūkstoš Deviņsimt Sešdesmit Piektajā gada - savā mazajā, aizkrautajā metināšanas darbnīcā, savā individuālajā uzņēmumā Sendvičas ciemā Koda ragā.

Viņu sauca Redfords Voldens Vaiets. Viņš palika vecpuišos. Kā stāstīja Sāra, viņš gadiem ilgi nebija mazgājies.

“Iekš viena miera,” kā tautā saka.

Patiesībā par Vaietieni varētu teikt, ka viņi turpat desmit paaudzes bija dzīvojuši iekš viena miera. Vismaz tik ilgi viņi bija bagātāki par lielāko dalu savu kaimiņu. Tagad Sāras tēvs par sviestmaizi izpārdeva visus savu senču sakrālos dārgumus -angļu metālmakslu, Pola Reviera gravējumus, Ķīnā ietirgotus dārgumus, gleznas, kurās Vaieti bija atainoti kā jūras kapteiņi, tirgotāji, priesteri un advokāti...

- Tas ir šausmīgi: visu laiku redzēt tēvu tik nomāktu, - sacīja Sāra. - Vai tavs tēvs arī ir nomākts?

Viņa runāja par manu fiktīvo tēvu, mistera Makouna gleznu kolekcijas kuratoru. Tolaik es jau gluži skaidri spēju viņu iztēloties. Tagad es nemaz to nespēju. - Nē, - es atbildēju.

- Tev veicas, - viņa noteica.

- Laikam gan, - es piekritu. Arī mana īstā tēva stāvoklis patiesībā nemaz nebija smags. Viņam ar manu māli bija iespēja gandrīz visu nopelnīto naudu noguldīt bankā, un neizputēja tieši tā banka, kurā viņi to ieguldīja.

- Kaut cilvēki tik loti neuztrauktos par naudu! - sacīja Sāra. - Es visu laiku saku tēvam, ka es par to neuztraucos. Man ir vienalga, ka cs vairs nebraucu uz Eiropu. Koledža man riebjas. Es vispār negribu tur atgriezties. Es tur neko neiemācos. Es priecājos, ka mēs esam pārdevuši savas jahtas. Man tās šā vai tā bija apnikušas. Jaunas drēbes man nevajag. Man jau ir tik daudz drēbju, ka simt gadiem pietiks. Bet viņš man netic! “Es esmu tevi nodevis. Es visus esmu nodevis,” tā viņš runā.

Starp citu, viņas tēvs nebija aktīvs Vaietu Pulksteņu kompānijas dalībnieks, tomēr viņa atbildību rādija saindēšanās lietā tas nemazināja, lai gan viņa galvenā nodarbošanās tajos vecajos, labajos laikos bija jahtu tirdzniecība. Šajā jomā gan viņš bija aktīvākais vīrs Masačūsctsā, taču arī šis bizness Trīsdesmit Pirmajā gadā, protams, dabūja trūkties. Nobeigšanās procesā tas atstāja viņam, kā viņš pats man reiz izteicās, “...milzīgu kalnu ar bezcerīgām saņemamu maksājumu kvītīm un tikpat lielu kaudzi ar nomaksājamiem rēķiniem”.

Viņš arī bija hārvardietis - Tūkstoš Deviņsimt Vienpadsmitā gada neuzvarētas peldētāju komandas kapteinis. Kad viss bija pazaudēts, viņš nekad vairs nestrādāja. Viņu nācās uzturēt sievai, kura bija atvērusi mājas virtuvi. Viņi nomira bez graša.

Tātad es neesmu pirmais hārvardietis, kuru ir uzturējusi sieva.

Miers.

Arapaho viesnīcā Sāra lūdza man atvainot, ka viņa ir tik nomākta, un teica, ka saprotot - viņiem taču paredzēts jauks vakars. Viņa teica, ka tiešām mēģināšot priecāties.

Tobrīd viesmīlis, no kura neatkāpās arī īpašnieks, atnesa pirmo ēdienu, kuru bija noteicis misters Makouns tālumtālajā Klīvlcndā. Tas bija pusducis Cotuil austeru katram no mums. Es nekad agrāk nebiju ēdis austeres.

- Don appétit! - teica īpašnieks. Es biju sajūsmā. Nekad agrāk man neviens tā nebija teicis. Es biju loti gandarīts, ka vismaz kaut ko varu franciski saprast bez tulka palīdzības. Starp citu, Klīvlendas valsts vidusskolā cs biju četrus gadus mācījies franču valodu, taču man nekad nav gadījies sastapt kādu francūzi, kas runātu tur mācītajā dialektā. Varbūt tā bija tāda franču valoda, kādā runāja irokēzu algotni franču-indiānu karā.

Patlaban pie mūsu galdiņa pienāca čigānu vijolnieks. Viņa spēlē bija jūtama neaptverama liekulība, žilbinoša spozme un drudžainas dzeramnaudas gaidas. Es atcerējos, ka misters Ma-kouns bija pavēlējis man dāsni dalīt dzeramnaudas. Līdz šim es nevienam vēl nebiju iedevis. Tad, kamēr vēl skanēja mūzika, es paslepen izvilku maku un izņēmu, kā man likās, viena dolāra banknoti. Parastam strādniekam tajos laikos bija jāstrādā desmit stundas, lai nopelnītu vienu dolāru. Es grasījos dot dāsnu dzeramnaudu. Arī ar piecdesmit centiem būtu pieticis, lai es izskatītos pēc varena izšķērdētāja. Sarullēju banknoti labajā rokā, lai varētu to iedot veikli kā burvju mākslinieks, tiklīdz mūzika beigtos.

Nelaime bija, lūk, kāda: tā nebija viena dolāra banknote. Tā bija divdesmit dolāru banknote.

Uzskatu, ka arī Sāra bija drusku vainīga par šo satricinošo kļūdu. Kamēr es ņemu naudu no maka, viņa kārtējo reizi izsmēja juteklisku mīlestību, tēlodama, ka mūzika iedveš viņā iekāri. Viņa atvilka manu kaklasaiti, kuru es pēc tam nemācēju sasiet. To bija sasējusi kāda mana drauga māte - māja, kur tobrīd biju apmeties. Sāra kaislīgi noskūpstīja divus pirkstus un piespieda tos man pie apkaklītes, atstājot uz tās lūpukrāsas traipu.

Tad vijole apklusa. Es pateicībā uzsmaidīju. Briljantu Džims Breidijs, atdzimis kā kāda Klīvlendas šofera ārprātīgais dēls, pasniedza čigānam banknoti.

Čigāns iesākumā bija visnotaļ cienīgs, iedomādamies, ka saņēmis dolāru.

Sāra, arī pārliecināta, ka tas ir dolārs, domāja, ka esmu iedevis pārāk daudz. - Dievs Tēvs... - viņa noelsās.

Taču tad, varbūt lai pakaitinātu Sāru ar banknoti, kas nu bija viņējā, lai kā Sārai gribētos dabūt to atpakaļ, čigāns attina banknoti, un mēs visi pirmoreiz ieraudzījām astronomisko skaitli uz tās. Viņš bija tikpat apstulbis kā mēs.

Un tad, būdams čigāns un tādējādi naudas lietās par sekundes simtdaļu apķērīgāks, viņš izdrāzās no restorāna un pazuda tumsā. Vel šodien cs labprāt gribētu uzzināt, vai viņš jelkad atnāca pakal savas vijoles kastei.

Bet padomājiet, kādu iespaidu tas atstāja uz Sāru!

Viņai likās, ka es to izdarīju tīšam un biju tik stulbs, lai iedomātos, ka uz viņu tas atstās trakoti uzbudinošu iespaidu. Nekad es nebiju nevienam tā riebies.

- Tu, neiedomājamais burbulplēsēj! - viņa sacīja. Lielākā dala sarunu šai grāmatā ir atainotas ar neizbēgamu aptuvc-nību, taču es droši apliecinu, ka Sāra Vaieta nosauca mani par “neiedomājamo burbuļplēsēju”, tieši tā.

Laikam jāsniedz papildus paskaidrojums šim nievājošajam apzīmējumam: vārds “burbulplēsējs” bija visai svaigs tālaika žargonā un tam bija specifiska nozīme - tas bija cilvēks, kurš, atvainojiet par vaļību, vannā ķēra pats savu pirdienu burbuļus.

- Tu, ārprātīgais dūrē grūdējs! - vina teica. “Dūrē grūdējs” neattiecās uz dzeramnaudām, tā visbiežāk apzīmēja personu, kas pārāk daudz masturbē. Viņa to zināja. Viņa visas šīs būšanas zināja.

- Ko tu iedomājies, kas tu tāds esi? - viņa sacīja. - Vai arī, tuvāk pie lietas, ko tu domā par mani? Es varbūt esmu stulba zoss, bet kā tu uzdrošinies domāt, ka cs esmu tik stulba zoss, lai uzskatītu šito tavu rīcību par lielisku?

Tas laikam bija visdraņķīgākais brīdis manā dzīvē. Es jutos sliktāk nekā tad, kad mani ielika cietuma - pat sliktāk nekā tad, kad mani atkal izlaida ārā. Varbūt es jutos vēl sliktāk nekā tad, kad aizsvilināju drapērijas, kuras mana sieva grasījās nogādāt klientam Čevičcizā.

- Esi tik laipns un aizved mani uz mājām! - sacīja Sāra Vaieta. Mēs gājām prom neēduši, taču ne nemaksājuši. Es vairs nevarēju noturēties: cs raudāju visu mājupceļu.

Taksometrā es šņukstēdams izstāstīju viņai, ka nekas no tovakar notikušā nav bijis manis paša ideja un ka es esmu tikai

Aleksandra Hamiltona Makouna izgudrots un vadīts robots. Atzinos, ka esmu pa pusei polis, pa pusei lietuvietis un tikai šofera dēls, kam pavēlēts sākt ģērbties un uzvesties kā džentlmenim. Es teicu, ka Hārvardā atgriezties negrasos un neesmu drošs, vai vispār vairs gribu dzīvot.

Es tik loti nožēloju notikušo, ka arī Sāra to nožēloja un vispār bija tik iejūtīga, ka mēs kļuvām par vistuvākajiem draugiem uz septiņiem gadiem, tiesa, kā jau teicu, ar pārtraukumiem.

Vina izstājās no koledžas un kļuva par žēlsirdīgo māsu. Mācoties medicīnas skolā, vinu tik loti sarūgtināja nabago laužu slimības un miršana, ka vina iestājās komunistiskajā partijā. Vina arī mani pierunāja iestāties.

Tātad varbūt es nemaz nebūtu kļuvis par komunistu, ja Aleksandrs Hamiltons Makouns nebūtu uzstājis, ka man jāaizved skaista meitene uz Arapaho. Un tagad, pēc četrdesmit pieciem gadiem, es atkal iegāju Arapaho vestibilā. Kāpēc biju izvēlējies tieši šeit pavadīt savu pirmo nakti brīvībā? Joka pēc. Neviens amerikānis nav tik vecs un nabags, un vientuļš, lai vina dzīvē nevarētu atrast smalkus jo smalkus jociņus, veselu kolekciju.

Te nu cs atkal biju, turpat, kur restorāna īpašnieks pirmoreiz sacīja man “Bon appétit!”

Lielu agrākā vestibila dalu tagad aizņēma ceļojumu aģentūra. Nakšņotājiem viesnīcā bija palicis pāri šaurs koridors ar reģistrācijas galdu tā tālākajā galā. Koridors nebija pietiekami plats, lai tajā ievietotu arī kādu krēslu vai dīvānu. Spogulstik-lotās divviru durvis, pa kurām mēs ar Sāru bijām ieskatījušies slavenajā restorānā, tagad bija nozudušas. Arka, kurā tās atradās, vēl bija turpat, taču aizmūrēta, brutāli un bez jelkādas apdares, tā atgādināja sienu, kas Berlīnē kavēja komunistus pārtapt par kapitālistiem. Pie šī mūra bija pieskrūvēts maksas telefons. Tā monētu tvertne bija uzlauzta, klausule norauta.

Un tomēr izskatījās, ka vīram pie attālā reģistrācijas galda ir mugurā smokings un pat ar ziedu pogcaurumā!

Kad pietuvojos, redzēju, ka manas acis mānītas tīšām. Patiesībā viņam mugurā bija kokvilnas T-krekls, uz kura bija uzdrukāta smokinga žakete ar visu ziedu un lakatiņu kabatā, kreklu ar podziņām, tauriņu - visu, kas vajadzīgs. Es nekad agrāk nebiju tādu kreklu redzējis. Man tas nelikās komisks. Es biju samulsis. Nezin kāpēc nepratu to uzlūkot kā joku.

Nakts portjē bija īsta bārda un vēl īstāks, pamatīgs vēders, izsliets virs zemajām biksēm. Tagad, ja drīkstu izpaust, viņš tā vairs neģērbjas, jo ir RAMļAC korporācijas filiāles Hospitality Associates, ĪAd. viceprezidents apgādes jautājumos. Tagad viņam ir trīsdesmit gadi. Viņu sauc Izracis Edels. Viņš ir precējies ar melnādainu sievieti, tāpat ka mans dēls. Longailendas universitātē viņš ir ieguvis vēstures zinātņu doktora grādu, summa cum laude, viņš ir arī Phi Beta Kappa biedrs. Kad mēs iepazināmies, Izraelam, lai pievērstos man, vajadzēja pacelt acis no The American Scholar slejām - no Phi Beta Kappa biedrības zinātniskā mēnešraksta. Nakts portjē darbs Arapaho viesnīcā bija labakais darbs, kādu viņam bija izdevies atrast.

- Man ir rezervēts numurs, - es teicu.

- ļums ir... kas? - viņš pārjautāja. Viņš nebija nekaunīgs. Pārsteigums bija patiess. Neviens vairs nemēdza Arapaho rezervēt numurus. Cilvēks te varēja ierasties tikai negaidīti, kādas likteņa nedienas dzīts. Kā Izracis man nesen sacīja, kad nejauši satikāmies liftā: - Rezervēt numuru Arapaho ir gluži kā rezervēt vietu apdegumu palātā. - Starp citu, tagad viņš ir atbildīgs par Arapaho apgādi, jo tā ir nonākusi Hospitality Associates, ĪAd. īpašumā, tāpat kā apmēram četrsimt citas viesnīcas visā pasaulē, ieskaitot vienu pašā Katmandu.

Vēstuli ar manu pieteikumu viņš atrada citādi tukšajā sūtījumu stendā sev aiz muguras. - Uz nedēļu? - viņš neticīgi jautāja.

- Jā, - cs atbildēju.

Mans vārds viņam neko neizteica. Kā vēsturnieks viņš bija specializējies Normandijas trīspadsmitā gadsimta ķecerībās. Tomēr viņš saprata, ka esmu iznācis no tuptūža, - pēc drusku dīvainās atpakaļadreses uz manas vēstules: tā bija pastkastes numurs galīgā nekurienē, proti, Džordžijas vidu, un vēl daži cipari aiz mana vārda.

- Nu, loti pagodinoši... - viņš noteica. - Būs jums jādod luksa numurs.

Patiesībā tas nebija nekāds luksa numurs. Visi vairāk-istabu numuri jau sen bija sadalīti vienvietīgās cellēs. Tomēr viena un tikai viena celle bija svaigi izremontēta, ar jaunām tapetēm, - kā es vēlāk uzzināju, izremontēta tāpēc, ka tur bija drausmīgi nežēlīgi noslepkavots kāds padsmitnieks, vīriešu kārtas prostitūta. Taču Izracis Edels tobrīd nebija nežēlīgs. Viņš bija laipns. Istaba tiešām bija visai mīlīga.

Viņš iedeva man atslēgu, ar kuru, kā cs vēlāk atklāju, varēja atvērt gandrīz visas viesnīcas durvis. Es pateicos viņam un tad pieļāvu kļūdiņu, ko mēs, jociņu krājēji, bieži pieļaujam: es mēģināju dalīties jociņā ar svešinieku. Tā nevajag rīkoties. Es izstāstīju viņam, ka esmu bijis Arapaho agrāk - Trīsdesmit Pirmajā gadā. Viņu tas neinteresēja. Es viņu nevainoju.

- Es grasījos vareni ballēties ar vienu meiteni, - es teicu.

- Mhm, - viņš atrūca.

Tomēr es nerimos. Izstāstīju viņam, ka mes bijām pa divviru durvīm lūrējuši slavenajā restorānā. Pajautāju viņam, kas tagad ir aiz šīs sienas.

Viņa atbilde, kuru viņš pats uzskatīja par vienkāršu fakta konstatāciju, tik smagi ķēra manas ausis, it kā es būtu saņēmis spēcīgu plauku. Viņa atbilde bija šāda:

- Dirsu-duru filmas.

Es nekad par tādām nebiju dzirdējis. Nedroši jautāju, kas tās ir.

Jautājums drusku atmodināja portjē, viņš aptvēra, ka atbilde varēja likties pārsteidzoša un drausmīga. Viņam bija žēl (to viņš man vēlāk stāstīja), ka tik lādzīgam večukam paziņojis tik nelāgu jaunumu par to, kas notiek turpat aiz sienas. Viņš nonāca gluži vai tēva lomā, un es biju viņa dēliņš. Viņš pat sacīja: - Nekas, nekas.

- Izstāstiet, lūdzu! - es teicu.

Tad nu viņš lēni, pacietīgi un ļoti, loti negribīgi izskaidroja, ka tur, kur agrāk bija restorāns, tagad atrodam kinoteātris, kurš specializējas filmās par homoseksuālu vīriešu mīlas aktiem, un ka šo filmu kulminācijā parasti viens aktieris iegrūž dūri otram aktierim anālajā atverē.

Es zaudēju valodu. Man ne sapņos nebija rādījies, ka Savienoto Valstu konstitūcijas pirmais labojums un brīnumainā kino tehnoloģija varētu savienojoties radīt kaut ko tik drausmo nīgu.

- Atvainojiet... - piebilda portjē.

Es loti šaubos, vai jūs pie tā esat vainojams, - sacīju es.

- Ar labunakti! - Devos meklēt savu numuru. Ceļā uz liftu pagāju garām raupjajai sienai, kur agrāk bija divviru durvis. Uz brītiņu apstājos tur. Manas lūpas izrunāja frāzi, kuru es iesākumā nemaz nesapratu. Pēc tam tomēr aptvēru, ko lupas bija pateikušas - ko tās nevarēja nepateikt.

Protams: - Don appétit! - Ko gan citu.

11.

KO MAN NESĪS nākamā diena?

Piemēram, satikšanos ar Līlendu Klūzu, cilvēku, kuru es nodevu Tūkstoš Deviņsimt Četrdesmit Devītajā gadā.

Tomēr vispirms bija jāizsaino mana niecīgā mantība, kārtīgi jānoliek vietā, drusciņ japalasa un tad smuki jāiet čučēt. Es gribēju būt kārtīgs. “Es vismaz vairs nesmēķēju,” nodomāju. Istaba bija patīkami tīra.

Viss mans īpašums viegli satilpa kumodes divās augšējās atvilktnēs, tomēr es ieskatījos arī visās pārējās. Tā es atklāju, ka apakšējā atvilktnē atradās septiņas nepilnīgas klarnetes bez futrāļiem, bez iemušiem, bez atvariem.

Tā dzīvē dažkārt gadās.

Vajadzēja, protams, sevišķi man kā bijušajam cietumniekam, uzreiz solot lejā uz reģistratūru un paziņot, ka es negribot esmu kļuvis par veselas klarnešu detaļu atvilktnes glabātāju un ka varbūt ir jāizsauc policija. Tās nepārprotami bija zagtas. Kā es nākamajā dienā uzzināju, tās bija pievāktas no kravas auto, kurš, savukārt, bija nolaupīts uz Ohaio maģistrāles - turklāt laupītāji bija nogalinājuši kravinieka šoferi. Tātad, ja šie nepilnīgie instrumenti kaut kur parādītos, ikviens, kas ar tiem saistīts, varētu būt saistīts arī ar slepkavību. Izrādījās, ka par to bija paziņots mūzikas instrumentu veikaliem visā valstī, un tiem bija uzdots nekavējoties izsaukt policiju, ja kāds klients pēkšņi gribētu pirkt vai pārdot ievērojamu daudzumu klarnešu detaļu. Kā es tagad lēšu, manā atvilktnē atradās apmēram viena tūkstošā daļa no nozagtās kravas.

Taču es vienkārši aizgrūdu atvilktni ciet. Man negribējās tūlīt atkal doties lejā. Telefona manā numurā nebija. Nolēmu otrā rītā par klarnetēm ieminēties.

Es atklāju, ka esmu gauži noguris. Netālajos teātros vēl nebija beigušās vakara izrādes, bet es vairs nevarēju noturēt acis vaļā. Tāpēc novilku lejā žalūzijas un likos gulčt. Aizmigu vienā mirklī “tavdā mēdziņā”, kā teica mans dēls, kad bija maziņš, jā, - saldā miedziņā.

Es sapņoju, ka sēžu atzveltnes krēslā Ņujorkas hārvar-diešu klubā, nieka četrus kvartālus no Arapaho. Tomēr es biju nevis cietumnieks, bet gan panākumiem bagāts vīrs - kāda vidusmēra fonda prezidents vai varbūt vides aizsardzības ministra vietnieks, vai Nacionālā kultūras fonda izpilddirektors, vai kas tamlīdzīgs. Es no sirds ticu, ka tiešām būtu varējis savos rieta gados sēdēt šādā krēslā, ja vien Četrdesmit Devītajā nebūtu liecinājis pret Līlendu Klūzu.

Tas bija kompensējošs sapnis. Man tas trakoti patika. Manas drēbes bija nevainojamā kārtībā. Sieva vēl bija dzīva. Pēc smalkam vakariņām es malkoju brendiju un kafiju kopā ar dažiem citiem Trīsdesmit Piektā gada absolventiem. Sapnī bija iekļuvusi arī viena detaļa iz reālās dzīves: es biju lepns, ka vairs nesmēķēju.

Bet tad es izklaidīgi paņēmu piedāvātu cigareti. Tas bija tikai vēl viens vienkāršs, civilizēts prieciņš, kas saderējās ar jēdzīgu sarunu, pilnu vēderu un visu pārējo. - Jā, jā... - es noteicu, atcerēdamies jaunības palaidnības. Es iesmējos, acis iemirdzējās. Liku cigareti pie lūpām. Draugs pasniedza uguni. Es ievilku dūmu dziļi līdz pat kāju pēdām.

Sapnī es konvulsijās sabruku uz grīdas. īstajā dzīvē Arapaho viesnīcā es izkritu no gultas. Sapnī manas miklās, nevainīgās, sārtās plaušas sačokurojās divās melnās rozīnēs. No manām ausīm un nāsīm sūcās rūgta, melna darva.

Taču visbriesmīgākais bija kauns.

Pat tad, kad jau sāku apjēgt, ka neatrodos hārvardiešu klubā un bijušie kursabiedri neliecas uz priekšu savos ādas klubkrēslos paskatīties, kas man lēcies, un pat tad, kad atklāju, ka joprojām spēju ievilkt elpu un ka tā mani spēcina, - pat tad man no kauna aizžņaudzās kakls.

Es tikko biju izšķiedis pašu pēdējo, ar ko šai dzīvē varēju lepoties: faktu, ka cs vairs nesmēķēju.

Pamazām mozdamies, aplūkoju savas rokas gaismā, kas plūda no Taimskvēra, atsitās pret istabas svaigi krāsotajiem griestiem un nonāca pie manis. Izpletu pirkstus un grozīju delnas gluži kā burvju mākslinieks. Es rādīju iztēlotai publikai, ka cigarete, ko pirms brīža vēl turēju rokā, tagad izkūpējusi zilā gaisā.

Un es, līdzīgi burvju māksliniekam, biju tādā pašā neizpratnē kā publika - kur gan palikusi cigarete? Apdullis no kauna, pieslējos kājās un lūkojos visapkārt pēc cigaretes nodevīgās uguntiņas.

Nekādas uguntiņas nebija.

Apsēdos uz gultas malas, beidzot pavisam pamodies un nosvīdis slapjš. Ņēmos apsvērt situāciju. Jā, cs biju torīt iznācis no cietuma. Jā, lidmašīnā es biju sēdējis smēķētāju pusē, bet nebiju jutis vēlēšanos smēķēt. Jā, es tagad atrados viesnīcas Arapaho augšējā stāvā.

Nē, nekādas cigaretes man tuvumā nebija.

Ja runājam par ilgām pēc laimes uz šīs planētas: es biju vislaimīgākais večuks cilvēces vēsturē.

“Paldies Dievam,” cs nodomāju, “tā cigarete bija tikai sapnis.”

12.

NĀKAMAJĀ RĪTĀ SEŠOS, laikā, kad cietumā bija jāceļas, es izgāju pilsētas ielās, un to šķīstība pārsteidza mani. Neviens nekur nevienam nedarīja neko ļaunu. Ļaunumu bija pat grūti iztēloties. Kāpēc lai kāds būtu ļauns?

Likās apšaubāmi, ka šeit joprojām dzīvotu daudz laužu. Tic daži, kas te vēl būtu, varētu būt tūristi Ankorā, kas laiski prāto, kāda gan bijusi tā reliģiskā un saimnieciskā dzīve, kas mudinājusi ļaudis uzcelt šadu pilsētu. Un kas visiem šiem ļaudīm, savulaik noteikti lepniem par paveikto, licis doties no šejienes projām?

Saimniecisko dzīvi nāksies atjaunot. Es piedāvāju avīžu pārdevējam divas desmitcentu monētas, sudrabfolijas gabaliņus, vieglus kā pūkas, apmaiņai pret The New York Times. Ja viņš būtu atteicies no darījuma, es vinu ļoti labi saprastu. Taču viņš iedeva avīzi un cieši nopētīja mani, acīmredzami nesaprazdams, kādam nolūkam man vajadzīgs šis ar iespiedkrāsu nosmērētais papīra žūksnis.

Pirms astoņiem tūkstošiem gadu es varētu būt bijis feniķiešu jūrnieks, kas uzsēdinājis kuģi Normandijas krasta smiltīs un patlaban piedāvā zili krāsotam vīram divus bronzas šķēpu uzgaļus apmaiņā pret kažokādas cepuri, kas vīram galvā. Viņš domā: “Kas ir šis trakais cilvēks?” Un es domāju: “Kas ir šis trakais cilvēks?”

Ienāca prātā ģeķīga domele: piezvanīt valsts kases sekretāram Kermitam Vinkleram, kas beidza Hārvardu divus gadus pēc manis, un pateikt viņam: - Es nupat Taimskvērā izmēģināju divas no jūsu desmitcentniecēm: darbojas ka prieks! Būs lieliska diena monētu apritē!

Ceļā gadījās policists ar bērna ģīmīti. Viņam bija tikpat maz sajēgas par savu lomu šajā pilsētā kā man par savējo. Viņš muļ-kīgi pablenza manī, it kā pastāvētu liela iespēja, ka policists esmu es, bet vecs skrandainis - vinš. Vai gan tik agri no rīta cilvēks var būt par kaut ko drošs?

Es paskatījos savā atspulgā slēgta skaņuplašu veikala melnajā marmora fasādē. Man taču nevarēja ienākt prātā, ka drīz vien es būšu mūzikas ierakstu industrijas magnāts un manā kabinetā pie sienas karāsies zelta un platīna diski ar kretīnisku kakofoniju tajos.

Atspulgā ieraudzīju, ka manu roku stāvoklis ir drusku dīvains. Es to apdomāju. Izskatījās, ka es turētu uz rokām zīdaini. Un tad es sapratu, ka tas harmoniski saskan ar manu noskaņojumu - ka cs faktiski nēsāju apkārt savu iedomātās nākotnes mazumiņu, saudzīgi, kā mazu bērnu. Parādīju mazulīti debesskrāpjiem - Empire State un Chrysler ēkām, arī akmens lauvām pie Tautas bibliotēkas. Aiznesu mazulīti līdz Centrālajai stacijai, kur, ja mēs nogurtu no šīs pilsētas, mēs varētu nopirkt biļeti uz jebkuru citu vietu.

Man taču nevarēja ienākt prātā, ka drīz vien es steidzīgi steberēšu pa katakombām zem stacijas un ka tur, lejā, es uzzināšu RAMfAC korporācijas slepeno jēgu.

Mēs ar mazulīti devāmies atkal uz rietumiem. Ja mēs būtu turpinājuši iet uz austrumiem, mēs drīz vien nonāktu Tjūdor-sitijā, kur dzīvo mans dēls. Mēs negribējām viņu satikt. Jā, un tad mēs piestājām pie veikala skatloga, kas piedāvāja pītus piknika grozus ar paredzētām vietām termosiem, folijotām sviestmaižu kārbām un visam pārējam. Skatlogā bija arī divritenis. Es nospriedu, ka ar riteni es vēl varētu pabraukt. Es stāstīju mazulītim savā prātā, ka mēs varētu nopirkt grozu un riteni un kādu jauku dienu aizbraukt uz kādu pamestu laivu piestātni, ēst sviestmaizes ar vistas galu un uzdzert limonādi, kamēr virs galvas lidinātos un brēkātu kaijas. Sāku justies izsalcis. Cietumā ap šo laiku es jau būtu pilns ar kafiju un auzu pārslu biezputru.

Es pagāju garām “Gadsimta asociācijai” Rietumu Četrdesmit trešajā ielā, džentlmeņu klubam, kurā īsi pēc Otrā pasaules kara es reiz biju uzaicināts uz pusdienām. Mani bija uzaicinājis komponists Piters Gibnijs, mans Hārvardas kursabiedrs. Atkārtots uzaicinājums nesekoja. Tagad es būtu gatavs uz visu, lai tikai varētu tur strādāt par bārmeni, taču Gibnijs vēl bija dzīvs un droši vien joprojām kluba biedrs. Man ar viņu bija, varētu teikt, nesaskaņas pēc tam, kad es liecināju pret Lllcndu Kluzu. Gibnijs atsūtīja man pastkarti, lai sūtījumu varētu izlasīt arī mana sieva un pastnieks.

“Dārgais sūda tārp,” tur bija rakstīts, “kāpēc gan Tu nelien atpakaļ zem sava mitrā akmens?” Uz pastkartes bija Mona Liza ar savu dīvaino smaidiņu.

Gabaliņu tālāk bija viesnīcas Royalton kafetērija, un es devos uz to. Starp citu, Royalton tāpat kā Arapaho piederēja firmai Hospitality Associates, Ltd., proti, RAMfAC korporācijai. Tomēr, kad nonācu līdz kafetērijas durvīm, mana pašapziņa sabruka. Tās vietā stājās panika. Biju pārliecināts, ka esmu vispretīgākais un netīrākais skrandainais večuks visā Manhetenā. Ja es ieiešu kafetērijā, visiem paliks nelabi. Mani izmetīs ārā un pateiks, lai vācos uz Baucriju^6, kur mana īstā vieta.

Tomēr man kaut kā izdevās saņemt dūšu un ieiet iekšā, un -kāds pārsteigums! - likās, it kā es būtu miris un nonācis debesīs! Viesmīle uzreiz uzrunāja mani: - Sēdiet tik nost, kakīt, sēdiet nost! Tūdaliņ atnesīšu kafiju! - Es viņai nebiju teicis nc vārda.

Tad nu es apsēdos un, kur vien skatījos, visur redzēju dažnedažāda paskata klientus, kuri tika sagaidīti ar vienādi lielu mīļumu. Viesmīlēm visi bija tikai “zaķīši”, “kaķīši” un “dārgumiņi”. Gluži kā aprūpes centrā pēc lielas dabas katastrofas. Nebija svarīgi, kadai rasei vai šķirai piederēja upuri. Visiem tika dotas vienas un tās pašas brīnumzāles, proti, kafija. Katastrofa šai gadījumā, protams, bija tā, ka atkal bija uzlēkusi saule.

Es nodomāju: “Ak Kungs - šīs viesmīles un pavāri ir tikpat brīvi no aizdomām kā putni un ķirzakas Galapagu salās pie Ekvadoras.” Es spēju šādi salīdzināt, jo cietumā biju lasījis par šīm salām, miera oāzēm, žurnālā National Geographic, ko man aizdeva bijušais Vaiomingas vicegubernators. Turienes radībām tūkstošiem gadu nebija bijis ne dabisku, ne nedabisku ienaidnieku. Doma, ka viena radība varētu gribēt kaitēt otrai, bija viņu prātiņam neaptverama.

Tad nu katrs, kurš izkāpa Galapagu krastā, varēja droši iet klāt jebkuram dzīvniekam un noskrūvēt tam galvu, ja vien gribējās. Dzīvniekam nebūtu nekāda rīcības plāna šādam gadījumam. Un visi citi dzīvnieki vienkārši stāvētu apkārt un skatītos, nespēdami izsecināt no notiekošā nekādu mācību. Cilvēks varētu noskrūvēt galvu katram salas dzīvniekam, ja vien tāds būtu viņa priekšstats par lietderīgu nodarbi vai labu izklaidi.

Man bija tāda sajūta, ka pat Frankenšteina monstrs varētu cauri ķieģeļu sienai iegāzties šai kafetērijā, un vienīgais, ko viņš izdzirdētu, būtu: - Sēdiet vien nost, dūkulīt, šitentepat, un tūdaliņ jūsu kafija būs klāt!

Pelņas kāre nebija šādas rīcības pamatā. Pasūtījumi bija par sešdesmit astoņiem centiem, dolāru un desmit vai diviem dolāriem un sešdesmit trīs centiem... Vēlāk es noskaidroju, ka vīrs, kurš strādāja pie kases, ir kafetērijas īpašnieks, taču viņš nespēja ilgstoši palikt šajā naudas ievācēja vietā. Viņš gribēja arī gatavot un apkalpot, tā ka viesmīlēm un pavāriem nācās viņam visu laiku atgādināt: - Tas ir mans klients, Frank. Ej atpakaļ pie kases! - Vai arī: - Es te esmu pavārs, Frank. Ko tu te esi samačkājis? Ej atpakaļ pie kases! - Un tādā garā.

Vina pilnais vārds bija Franks Ubrjako. Tagad viņš ir RAMļAC korporācijas filiāles McDonald’s Hamburgers pirmais viceprezidents.

Es nevarēju neievērot, ka viņam ir savītusi labā roka. Izskatījās, ka tā būtu mumificēta, lai gan viņš joprojām varēja drusku pakustināt pirkstus. Pajautāju viesmīlei, kas viņa rokai kaiš. Viesmīle izstāstīja, ka viņš apmēram pirms gada pats to laidis pa frl kartupeļu pēdām. Viņa rokas pulkstenis nejauši iekritis dziļajā pannā ar vārošu cepamo eļļu. Pirms aptvēris, ko pats dara, viņš iegrūdis roku cilā, mēģinādams izglābt pulksteni, kas bijis loti dārgs, Bulova Accutron markas.

Tad nu es izgāju atpakaļ pilsētā, juzdamies daudz labāk.

Braienta parkā aiz Tautas bibliotēkas Četrdesmit otrajā ielā es apsēdos palasīt avīzi. Mans vēders bija pilns un silts kā krāsniņa. The New York Times lasīšana man nebija nekas jauns. Cietumā gandrīz vai puse ieslodzīto abonēja to un arī The Wall Street Journal, un arī Time, un Nezuszueek, un Sports Illustrated, un tā tālāk, un tālāk. Un People. Es nepa-sūtināju neko, jo cietuma miskastes allaž bija piebāztas ar dažnedažādu presi.

Starp citu, virs katras miskastes cietumā bija plāksnīte ar uzrakstu “Lūdzu!” Zem šī vārda bija bulta, kas rādīja taisni lejup.

Šķirstīdams The New York Times, es pamanīju sava dēla Valtera Stankeviča, dzimuša Stārbeka, recenziju par kādas zviedru kinozvaigznes autobiogrāfiju. Likās, ka Valteram vina gluži labi patīk. Varēja noprast, ka zvaigznei dzīvē gājis kā pa viļņiem.

Tomēr tas, ko es īpaši gribēju izlasīt, bija The New York Times ziņojums, kā virii nonākuši RAMļAC korporācijas īpašumā. Šis notikums tikpat labi varēja būt holeras epidēmija Bangladešā. Tam bija atvēlēta trīs collu vietiņa kādas iekšlapas apakšējā stūrī. Šajā reportāžā RAMļAC valdes priekšsēdētājs Arpads Līns izteicās, ka RAMļAC neplāno nekādas pārmainās ne kadru sastāvā, ne redakcijas darba virzienos. Viņš norādīja, ka visi izdevumi, kurus agrāk pārņēmusi RAMļAC, ieskaitot tos, kas ietilpa akciju sabiedrībā Time Inc., varējuši brīvi turpināt savu darbu, kā paši vēlējušies, bez jelkādas iejaukšanās no RAMļAC puses.

“Mainījies nav nekas, tikai īpašnieks,” viņš bija teicis. Un tagad, būdams bijušais RAMļAC augsta ranga darbinieks, es varu apliecināt, ka mēs tiešām īpaši nepārvērtām firmas, kuras

- \HO -pārņēmām savā īpašumā. Ja kāda no tām sāka iet uz grunti, tad gan, protams, mēs sākām par tām interesēties.

Reportāžā bija pausts, ka The New York Tinies izdevējs saņēmis ar roku rakstītu vēstuli no Džeka Greiema kundzes ar “...laipniem sveicieniem, pievienojoties RAMfAC saimei”. Vēl viņa izteikusi cerību, ka izdevējs paliks savā tagadējā amatā. Zem paraksta bija visu viņas pirkstu nospiedumi. Par vēstules autentiskumu nevarēja būt ne mazāko šaubu.

Es palūkojos visapkārt. Braienta parka maijpukītes bija pacēlušas zvaniņus virs nosalušajām efejām un pergamīna josliņām, ar ko bija apdarinātas celiņu malas. Mēs ar sievu Rutu tikām audzējuši maijpukītes un efejas zem mūsu krāšņās mežābeles mazā ķieģeļu bungalo prickšpagalmā Čevičcizā.

Es uzrunāju maijpukītes. - Labrīt! - es sacīju.

Jā, un droši vien es atkal biju ieslīdzis pasīvā transā. Veselas trīs stundas es sēdēju uz soliņa kā iemiets.

Pēdīgi mani atmodināja skali ieslēgts pārnēsājamais radio. To bija atstiepis kāds jauneklis un apsēdies uz pretējā soliņa. Izskatījās, ka viņš ir no Latīņamerikas. Es neuzzināju viņa vārdu. Ja viņš būtu man izdarījis ko labu, iespējams, ka tagad viņš būtu vadošs RAMfAC korporācijas darbinieks. Pa radio skanēja ziņas. Diktors vēstīja, ka gaisa kvalitāte šodien esot nepieņemama.

Iedomājieties: nepieņemams gaiss.

Izskatījās, ka jauneklis nemaz neklausās savu radio. Varbūt viņš nemaz nesaprata angliski. Diktors runāja ar tādiem kā jūsmīgiem rējieniem, it kā dzīve būtu jautra hipodroma sa-cīkstc, briesmu pārpilna, ar nestandarta rumakiem un ratiem. Viņš lika man justies tā, it kā es arī tajā piedalītos - piemēram, sēdēdams vannā, kuru velk trīs skudru lāči. Manas izredzes uz uzvaru bija tikpat lielas kā jebkuram citam.

Viņš stāstīja par kādu citu sacīkstes dalībnieku, kurš esot Teksasā notiesāts uz nāvi elektriskajā krēslā. Nāvei nolemtais vīrs bija devis rīkojumu saviem advokātiem pretoties katram, ieskaitot gubernatoru un Savienoto Valstu prezidentu, kas varētu

gribēt atlikt viņa soda izpildi. Acīmredzot, vairāk par visu šajā dzīvē viņš vēlējās nāvi elektriskajā krēslā. #

Pa celiņu starp mani un radio tuvojās divi skraidclētāji. Tic bija vīrietis un sieviete identiskos zeltaini oranžos treniņtērpos un pieskaņotās krosenēs. Es jau zināju par trako skraidelēšanas modi. Cietumā bija daudz skraidelētāju. Man vini likās augstprātīgi.

Par jaunekli un radio: es nospriedu, ka viņš nopircis šo aparātu, lai lietotu līdzīgi protēzei, - lai planētai būtu mākslīgais entuziasms. Viņš pats tam pievērsa tikpat maz uzmanības kā es saviem liekajiem zobiem. Kopš tā laika esmu redzējis ne vienu vien šādu jaunekli, pat bariņus, kuros katram savs radio, noregulēts katram uz savu vilni, aparātiem grimstot aizrautīgā sarunā. Pašiem jaunekļiem nebija, ko teikt, jo iespējams, ka visā dzīvē nekas, izņemot “aizveries!”, viņiem nebija sacīts.

Taču patlaban jaunekļa radio pavēstīja kaut ko tik drausmīgu, ka es piecēlos no soliņa, atstāju parku un pievienojos Brīvās Iniciatīvas pārņemtajam pūlim, kas traucās pa Četrdesmit otro ielu uz Piektās avēnijas pusi.

Gadījums bijis šāds: kāda jauna, stulba narkomāne no mana dzimtā Ohaio štata, apmēram deviņpadsmit gadus veca, bija laidusi pasaulē bērnu, kura tēvs nebija zināms. Sociālie darbinieku iemitinājuši viņu ar visu bērnu viesnīcā, kas izklausījās līdzīga “Arapaho”. Jauniete pašaizsardzības labad nopirkusi pieaugušu vācu aitu suni, taču piemirsusi to barot. Tad kādu vakaru viņa aizgājusi izmeklētājiem nezināmās darīšanās un atstājusi bērnu suņa apsardzībā. Atgriežoties viņa atklājusi, ka suns mazuli nobeidzis un dalu jau apēdis.

Ak, kādā laikā jādzīvo!

Tad nu es līdzi visiem citiem mērķtiecīgi soļoju uz Piektās avēnijas pusi. Saskaņā ar plānu, sāku pētīt pretimnācēju sejas, cerībā, ka gadīsies kāds paziņa, kas man varētu noderēt. Biju noskaņojies uz pacietīgu gaidīšanu. Domāju, ka šis process līdzināsies zelta sijāšanai, kad jāpūlas ieraudzīt smiltīs pavīdam dārgmetāla spīdumu.

Tomēr, kad biju ticis tikai līdz Piektajai avēnijai un teju šķērsoju to, mana trauksmes sirēna griezīgi pieskandināja pilnas ausis: “ī-ū-ī-ū-l-ū-i-ū-l-ū-ī-ū-i-ū-l-ū-ī-ū-ī!U”

Bija izdarīta pozitīva identifikācija!

Taisni man pretī nāca tā cilvēka drupas, kas bija man atņēmis Sāru Vaiciu, cilvēks, kura dzīvi es izpostīju Tūkstoš Deviņsimt Četrdesmit Devītajā gadā. Mani viņš vēl nebija pamanījis. Tas bija Līiends Klūzs!

Viņš bija palicis pavisam bez matiem, un vina kājas šķiebās saplīsušās kurpēs, bikšu gali bija nospuruši, un labā roka izskatījās atmirusi. Tās galā karājās apbružāta paraugu soma. Kā es vēlāk uzzināju, Klūzs bija kļuvis par neveiksmīgu tirdzniecības aģentu, kas izplatīja reklāmas sērkociņu kārbiņas un kalendārīšus.

Starp cilu, tagad viņš ir RAMļAC korporācijas filiāles Diamond Malch viceprezidents.

Par spīti visam piedzīvotajam, vina seju, tuvojoties man, piestrāvoja tā pati vecā, bērnišķīgā, stulbā labsirdība. Tāda sejas izteiksme viņam bija pat fotogrāfijās, kas uzņemtas, viņam ieejot Džordžijas cietumā un cietuma priekšniekam ar cieņu noraugoties. Savulaik pat ārlietu ministrs viņā tā skatījās. KlUza jaunībā vecāki vīri vienmēr jūsmīgi lūkojās viņā, kā sacīdami: “Tas ir mūsu zēns.”

Un nu viņš mani ieraudzīja!

Saskatīšanās bija kā gandrīz nāvējošs strāvās trieciens. Es tikpat labi būtu varējis iebāzt degunu kontaktā!

Pagāju viņam garām pretējā virzienā. Man nebija, ko viņam sacīt, un nebija arī vēlēšanās apstāties un uzklausīt visus tos drausmīgos vārdus, kurus viņam bija tiesības sacīt man.

Tomēr, kad sasniedzu pretējo ielas pusi, luksoforā nomainījās krāsas un mūs šķīra automašīnu straume, es uzdrošinājos atskatīties.

Klūzs bija pagriezies uz manu pusi. Viņš vēl noteikti nebija atcerējies manu vārdu. Viņš rādīja uz mani ar savu brīvo roku, pauzdams, ka apzinās - es esmu kaut kādā veidā piedalījies viņa dzīvē. Un tad viņa pirksts sāka raustīties kā metronoms, uzskaitot manus varbūtējos vārdus. Tas viņu uzjautrināja. Viņš stāvēja, savas līkās kājas iepletis, un sejas izfeiksme pauda, ka viņš atceras vismaz, lūk, ko: pirms daudziem gadiem mēs esam bijuši kopa kādās mežonīgās puiku nerātnībās.

Es biju nohipnotizēts.

Gadījās tā, ka viņam aiz muguras stāvēja reliģisku fanātiķu bariņš, kas basām kājām dancoja un dziedāja, safrānkrāsas paltrakos tērpušies. Tādējādi izskatījās, ka viņš tēlo galveno lomu muzikālā komēdijā.

Neba man trūka otrā plāna aktieru. Gribot negribot es biju nostājies starp vīrieti ar cilindru galvā, kas uz krūtīm un muguras nesa reklāmas plakātus, un sīku vcccni, bezpajumtnicci, kas visu savu mantību stiepa iepirkumu maisiņos. Viņai kājās bija milzīgas sarkanmclnas basketbola kurpes. Tas bija tik nesamērīgas ar visu pārējo, ka vecene atgādināja ķenguru.

Abi mani kompanjoni bez mitas uzrunāja garāmgājējus. Plakātu vīrs klaigāja: “Sievietes - atpakaļ uz virtuvi! Dievs neradīja sievietes vienlīdzīgas ar vīriešiem!” Un tamlīdzīgi. Vecā bczpajumtniece pārmeta svešiniekiem, ka tic visādā ziņā palikuši pēdējie, tā vismaz man likās. “Uzpūtīgie pēdcli! Bagātie pēdeļi! Nekrietnie pēdēji!” - tā viņa klaigāja.

Patiesībā bija tā: es tik sen nebiju ciemojies Masačūsctsas pilsētā Kembridžā^1, ka vairs nejaudāju attapt - vecene Kembridžas strādnieku izloksnē saukāja ļaudis par perdeliem.

Un vienā no viņas milzīgo basketbola kurpju purngaliem starp citām lietām glabājas arī liekulīgas mīlas vēstules no manis. Pasaule ir maza!

Augstais Dievs! Kā gan dzīve dažkārt šķir un vieno!

Kad Līlends Klūzs otrā Piektās avēnijas pusē aptvēra, kas es esmu, viņa mute izveidoja perfektu “O”. Es nevarēju dzirdēt viņu sakām “O,” bet es to redzēju. Viņš uzjautrinājās par mūsu satikšanos pēc visiem šiem gadiem, pārspīlēdams savu pārsteigumu un samulsumu kā aktieris mēmajā filmā.

Skaidrs, viņš grasījās nākt atpakaļ pāri ielai, tiklīdz iedegsies zaļā gaisma. Tikmēr aiz vina viltus hinduistu plānprātiņi safrāndzeltenajos paltrakos joprojām dziedāja un dejoja.

Man vēl pietika laika bēgt. Es tomēr paliku stāvam, manuprāt, šāda iemesla pēc: lai pierādītu, ka esmu džentlmenis. Vecajos, sliktajos laikos, kad es liecināju pret viņu, žurnālisti, kas par mums rakstīja, prātoja, kurš saka patiesību un kurš melo, un gandrīz vienmēr secināja, ka viņš ir īsts džentlmenis jau nez kurā paaudzē, bet cs - slāvu izcelsmes cilvēciņš, kas tikai izliekas par džentlmeni. Līdz ar to bija pašsaprotami, ka viņam gods, drosme un patiesība nozīmē visu, bet man - tikpat kā neko.

Protams, tika norādīts arī uz citiem kontrastiem. Izskatījās, ka ar katru avīzes un žurnāla numuru cs kļuvu īsāks un viņš garāks. Mana nabaga sieva kļuva arvien resnāka un ārzemnieciskāka, taču viņa sieva arvien vairāk pārtapa amerikāņu pa-raugzcltcnē. Viņam bija arvien vairāk cienījamu draugu, kamēr manējos vairs nevarēja sameklēt pat zem mitriem akmeņiem. Taču līdz sirds dziļumiem mani uztrauca tikai uzskats, ka viņam goda jēdziens ir skaidrs un man nav. Tāpēc tagad, pēc divdesmit sešiem gadiem, šis sīkais slāvu cietumnieks stāvēja kā klints.

Un, lūk, - bijušais anglosakšu čempions nāca pāri avēnijai. Tagad viņš bija priecīgs, noplucis putnubiedēklis.

Mani mulsināja viņa priecīgums. “Par ko gan,” es sev jautāju, “šis sakārnis tik loti līksmo?”

Tad notika mūsu satikšanās, vecajai miskastniecci skaloties un klausoties. Viņš nolika savu paraugu somu un izstiepa roku. Viņš pajokoja, atbalsodams Henrija Mortona Stenlija un Deivida Livingstona satikšanos Āfrikas džungļos: - Valters F. Stārbeks, ja nemaldos...

Un mēs tiešām būtu varējuši atrasties Āfrikas džungļos, ņemot vērā tagadējās apkārtnes zināšanas un interesi par mums. Lielākā dala laužu, ja vispār mūs atcerējās, tad droši vien uzskatīja par sen mirušiem. Un mēs nekad nebijām Amerikas vēsturei tik nozīmīgi, kā paši dažbrīd iedomājāmies. Mēs bijām, piedodiet par izteicienu, perdeļi vējā - vai, kā būtu teikusi vecā miskastniece, “pēdēji vējā”.

Vai manī bija palicis rūgtums par to, ka viņš sensenos laikos atņēma man meiteni? Nē. Mēs ar Sāru mīlējām viens otru, taču nekad nebūtu bijuši laimīgi kā vīrs un sieva. Mūsu dzimumdzīve nemūžam nebūtu izdevusies. Man neizdevās pārliecināt viņu, ka sekss jāuztver nopietni. Toties Līlendam Klūzam tas bija izdevies - un Sāra, esmu pārliecināts, bija par to ij pateicīga, ij pārsteigta.

Kādas ir manas mīļākās atminas par Sāru? Garas sarunas par cilvēces ciešanām un par to, ko darīt, lai tās izbeigtu, - un arī mūsu bērnišķīgā muļķošanās atslodzes pēc. Mēs krājām jokus viens otram, lai liktu lietā, kad uznāks atslodzes laiks. Mēs kļuvām atkarīgi no stundām garām telefona sarunām. Šīs sarunas ir vispatīkamākā no visām narkotikām, kādas man pazīstamas. Mēs nonācām bezsvara stāvoklī - kā brīvi lidojošās dvēseles uz Vikunas planētas. Ja ieilga klusums, kāds no mums to pārtrauca, iesākdams joku.

Piemēram, viņa jautāja: - Kāda ir atšķirība starp fffermentu un horrrmonu?

- Nezinu gan... - es atbildēju.

- Fffermentu tikpat kā nevar dzirdēt, - viņa atteica. Muļķīgajiem jociņiem nebija ne gala, ne malas, lai gan viņa droši vien bija todien slimnīcā redzējusi kaut ko drausmīgu.

13.

ЕS JAU GRASĪJOS pavisam nopietni sasveicināties, sirsnīgi, bet saglabājot modrību: “Kā klājas, Lllend? Priecājos tevi atkal satikt!” Taču es nepaspēju to pateikt. Atskanēja vecās miskastnieces balss, skala un griezīga: - Dievs Tēvs debesīs! Valters F. Stārbeks! Vai tas tiešām esi tu? - Man nav nolūka atainot uz papīra viņas akcentu.

Es nodomāju, ka viņa ir traka. Es domāju, ka viņa būtu kā papagailis atkārtojusi jebkuru vārdu, kādā Klūzs mani būtu nosaucis. Ja viņš būtu teicis “Sūdzambībels K. Rakstāmgalds,” tad vecā, kā man likās, būtu izsaukusies: “Dievs Tēvs debesīs! Sūdzambībels K. Rakstāmgalds! Vai tas tiešām esi tu?”

Tad viņa ņēmās atsliet savus maisiņus pret manām kājām, il kā es botu tam piemērots hidrants. Kā es vēlāk brīvajā laikā izpētīju, maisiņi bija seši. Tic bija no pilsētas visdārgākajiem veikaliem - Henri Bendel, Tiffany’s, Sloane’s, Bergdorf Goodman, Bloomingdale’s, kā arī Abercrombie & Fitch. Starp citu, visi, izņemot Abercrombie & Fitch, kam bija lemts drīzs bankrots, piederēja RAMJAC korporācijai. Maisiņos bija galvenokārt lupatas un citi pa miskastēm salasīti labumi. Viņas visvērtīgākās mantas slēpās lielajās basketbola kurpēs.

Mēģināju viņu ignorēt. Pat kamēr viņa apkrāva mani ar saviem maisiņiem, es nenovērsu skatienu no Līlenda Klūza sejas.

- Tu labi izskaties, - es sacīju.

- Es labi jūtos, - viņš atbildēja. - Un Sāra arī, tev droši vien prieks to uzzināt.

- Liels prieks! - es atsaucos. - Sāra ir lieliska meitene. -Viņa, protams, vairs nebija nekāda meitene.

Tad Klūzs man izstāstīja, ka viņa joprojām uz nepilnu pusslodzīti strādājot par žēlsirdīgo māsu.

- Priecājos, - cs sacīju.

Sev par šausmām es sajutu, it kā no kādasj.uvējās mājas pažobeles būtu izvēlies pussprādzis sikspārnis un nolaidies man uz delnas locītavas. Vecā miskastniece bija pieķērusies man ar savu šaušalīgi netīro roku.

- Tā ir tava sieva? - jautāja Klūzs.

- Kas? - es pārjautāju. Tātad viņš domāja, ka esmu tik zemu kritis, lai varētu būt pārī ar šo drausmīgo sievišķi! - Pirmoreiz mūžā vinu redzu!

- Ak, Valter, Valter, Valter! - vaimanāja vecene. - Kā gan tu vari tā sacīt?

Fs izrāvu roku; taču, tiklīdz biju pievērsies Klūzam, viņa to atkal satvēra.

Izliksimies, ka viņas te nav! - es sacīju. - Tas ir ārprāts. Man nav nekāda sakara ar viņu. Neļausim viņai samaitāt šo brīdi, kas man ir loti nozīmīgs.

- Ak, Valter, Valter, Valter! - sacīja vecene. - Kas ar tevi ir noticis? Tu vairs neesi tas Valters F. Stārbeks, ko es pazinu.

- Tieši tā, - es atcirtu, - jo jūs nekad neesat pazinusi Valteru F. Stārbcku, bet šis cilvēks ir pazinis. - Un Klūzam es teicu:

- Tu jau droši vien zini, ka arī man nācās kādu laiku pavadīt cietumā.

- Jā, - viņš atbildēja. - Mēs ar Sāru loti bēdājāmies.

- Fs tikai vakarvakar no turienes iznācu, - cs teicu.

- Tad tev priekšā, pagrūts laiciņš, - viņš bilda. - Vai tev ir kāds, kas varētu palīdzēt?

- Fs tev palīdzēšu, Valter! - paziņoja vecā miskastniece. Lai to pateiktu, viņa tik dedzīgi pieliecās man tuvāk, ka es gandrīz nosmaku, sajuzdams viņas miesas dvaku un drausmīgo elpu. Viņas elpu piesātināja ne tikai bojātu zobu smaka, bet arī, kā es vēlāk sapratu, niazmazītiņi zemesriekstu cilas pilieniņi. Viņa gadiem ilgi bija ēdusi tikai un vienīgi zemesriekstu sviestu.

- Jūs nevienam nevarat palīdzēt! - es noskaldīju.

- Ai... Tu brīnīsies, kad redzēsi, cik daudz es varu tavā labā izdarīt, - viņa atteica.

- LīlEnd, - cs sacīju, - es tikai gribu tev pateikt, ka tagad es zinu, kas ir cietums, un, sasodīts, savā dzīvē es vairāk par visu citu nožēloju to, ka man bijis kāds sakars ar tavu nonākšanu cietumā.

- Zini, - viņš atbildēja, - mēs ar Sāru esam bieži runājuši par to, ko mēs visvairāk gribētu tev pateikt.

- Protams, protams... - es bildu.

- Lok, ko: liels, liels paldies tev, Valter! - viņš sacīja. - Mana nonākšana cietumā ir labākais, kas ar Sāru un mani jelkad ir noticis. Es nejokoju. Goda vārds: tā ir patiesība.

Es biju satriekts. - Kā tas var bot? - jautāju.

- Dzīvei ir jābut pārbaudījumam, - viņš atbildēja. - Ja mana dzīve botu turpinājusi ritēt tāpat, kā tā ritēja, tad es botu nonācis debesīs, nekad nepiedzīvojis nevienu problēmu, kuru nebūtu tik viegli atrisināt kā ābečnieku uzdevumus. Svētajam Pēterim tad nāktos man sacīt: “Tu nemaz neesi dzīvojis, vecīt! Kā lai zina, kas tu esi?”

- Es saprotu.

- Mums ar Sāru ir nevis vienkārši mīlestība, - viņš turpināja,

- bet tāda mīlestība, kas izturējusi vissmagākos pārbaudījumus.

- Tas izklausās loti skaisti, - es noteicu.

- Mēs būtu lepni, ja tu to redzētu, - viņš sacīja. - Vai tu varētu kādreiz atnākt pie mums uz vakariņām?

- Jā... Droši vien...

- Kur tu esi apmeties? - viņš jautāja.

- Viesnīcā Arapaho, - es atbildēju.

- Man likās, ka tā jau sen noplēsta!

- Izrādās, nav vis, - cs atteicu.

- Mēs tev atsūtīsim ielūgumu, - viņš sacīja.

- Es gaidīšu.

- Kā tu redzēsi, - viņš skaidroja, - nekādas mantiskas bagātības mums nav, bet mums nemaz nevajag mantisku bagātību.

- Loti prātīgi, - es piekritu.

- Tomēr vienu es varu teikt, - viņš piebilda, - ēdieni pie mums ir garšīgi. Kā tu varbūt atceries, Sāra lieliski gatavo.

- Atceros, atceros, - es atsaucos.

Un nu vecā miskastniece nāca klajā ar pirmo pierādījumu, ka viņa tiešām daudz zina par mani. - Jūs tak runājat par to Sāru Vaietu, vai ne? - viņa sacīja.

Starp mums iestājās klusums, lai gan metropole visapkārt turpināja dunēt. Neviens no mums nebija pieminējis Sāras pirmslaulības uzvārdu, ne Klūzs, ne es.

Beidzot, apdullis no nekonkrētām priekšnojautām, es izmocīju jautājumu: - Kā jūs zināt šo vārdu?

Vecene kļuva viltīgi koķeta. - Tu domā, es nezinu, ka tu visu laiku mani ar viņu krāpi? - viņa sacīja.

Pēc šī pretjautājuma man vairs nevajadzēja minēt, kas viņa ir. Es bieži gulēju ar viņu Hārvardas pēdējā kursa laikā, kamēr turpināju arī pavadīt jaunavīgo Sāru Vaietu uz viesībām, koncertiem un sporta sacīkstēm.

Viņa bija viena no četrām sievietēm, ko es jelkad esmu mīlējis. Viņa bija pirmā sieviete, ar kuru es guvu īstu dzimumdzīves pieredzi.

Viņa bija Mērijas Ketlīnas O’Lūnijas atliekas!

14.

-ES BIJU VIŅA izplatīšanas menedžere! - Merija Ketlīna ļoti skaļi paziņoja Līlendam Klūzam. - Vai es nebiju laba izplatīšanas menedžere, Valter?

- Jā... Biji, protams, - es atbildēju. Tā mēs iepazināmies: mana pēdējā studiju gada sākumā viņa ieradās avīzes The Bay State Progressive sīciņajā redakcijā Kembridžā un pavēstīja, ka darīs pilnīgi visu, ko es likšu, ja vien tas uzlabos strādnieku šķiras stāvokli. Es iecēlu viņu par izplatīšanas menedžeri, uzdodams dalīt avīzi pie rūpnīcu vārtiem, maizes rindām un tamlīdzīgās vietās. Viņa tolaik bija tikai kaulaina knīpa, taču izturīga, dzīvespriecīga un ļoti labi pamanāma savu spilgti rudo matu dēļ. Viņa no visas sirds ienīda kapitālismu, jo viņas māte bija viena no tām sievietēm, kuras nomira no saindēšanās ar rādiju, strādājot Vaietu Pulksteņu kompānijā. Viņas tēvs bija zaudējis redzi, iedzerdams metilspirtu. Viņš strādāja par naktssargu kurpju smēres rūpnīca.

Tas, kas tagad bija palicis pāri no Mērijas Kctlīnas, nolieca galvu, pazemīgi atbildot uz manu apliecinājumu, ka viņa bijusi laba izplatīšanas menedžere, un vienlaikus parādot man un IA-lendam Klūzam savu kailo galvvidu. Šis laukumiņš bija apmēram sudraba dolāra lielumā. Mati ap to bija reti un sirmi.

Līlends Klūzs man vēlāk atzinās, ka viņš gandrīz paģībis. Viņš nekad agrāk nebija redzējis sievieti ar pliku pauri.

Viņam tas bija par daudz. Viņš aizvēra savas zilās acis un novērsās. Kad viņš tomēr atkal vīrišķīgi pievērsās mums, tad vairījās tieši uzlūkot Mēriju Kctlīnu - tāpat kā mītiskais Persejs reiz vairījās skatīties uz Gorgonas galvu.

- Mums drīz atkal jāsatiekas, - viņš sacīja.

- Jā, - es atbildēju.

- Es laidīšu tev kadu ziņu, - viņš sacīja.

- Priecāšos.

- Man tagad jāskrien.

- Es saprotu.

- Lai tev sokas! - viņš sacīja.

- Tev arī, - teicu es.

Un prom viņš bija.

Mērijas Ketlīnas maisiņi joprojām balstījās pret manām kājām. Es biju tikpat kustību nespējīgs un uzkrītošs kā Svētā Žanna d’Arka uz sārta. Mērija Ketlīna joprojām turēja manu roku un neklusināja balsi.

- Kad nu es tevi esmu atradusi, Valter, - viņa kliedza, - es nemūžam vairs nelaidīšu tevi projām!

Nekur pasaulē vairs neuzved tāda veida izrādes. Mūsdienu impresārijiem tas būtu jāliek aiz auss: varu pēc paša pieredzes apliecināt, ka melodrāma joprojām spēj piesaistīt lielus pūlus, ja vien sievietes lomas tēlotāja runā skali un skaidri.

- Tu visu laiku man stāstīji, cik loti tu mani mīli, Valter, -viņa kliedza, - taču tad tu aizgāji un nekad vairs neatgriezies. Vai tu man tikai meloji?

Iespējams, ka es tiešām izdvesu kādu skaņu par atbildi. “Ē” vai varbūt “khm”.

- Ieskaties man acīs, Valter! - viņa sacīja.

Sociālā aspektā šī drāma, protams, bija tikpat aizraujoša kā “Krusttēva Toma būda” pirms Pilsoņkara. Mērija Ketlīna O’Lūnija nebija vienīgā miskastniecc Amerikas Savienotajās Valstīs. Lielākajās pilsētās visā valstī tādu bija tūkstošiem. Šos skrandaiņu pūlus visnotaļ nejauši un bez izprotama nolūka radīja dižais ekonomikas mehānisms. Kāda cita šīs mašīnas dala spļāva ārā desmitgadīgus slepkavas, kas nepazina nožēlu, narkomānus, bērnu sitējus un daudzus citus nelāgus radījumus. Speciālisti apgalvoja, ka veicot problēmu izpēti. Mašīnai tikšot veikti uzlabojumi; neviens gan neteica, kādi un kad.

Tikmēr krietnajiem ļaudīm bija nelabi no šiem traģiskajiem ekonomikas blakusproduktiem, tāpat kā pirms simt un vēl dažiem gadiem viņiem bija nelabi no verdzības. Mēs ar Mēriju Ketllnu bijām brīnums, kādu publika jau sen bija lūgšus lūgusies: vismaz vienu vecu miskastnieci metās glābt vīrietis, kas viņu agrāk labi pazinis.

Daži raudāja. Man pašam arī nāca raudiens.

- Apskaujiet viņu! - teica kāda sieviete pūlī.

Es to izdarīju.

Likās, ka es apskauju lupatās ievīstītu žagaru bunti. Tobrīd es tiešām saku raudāt. Es raudāju pirmo reizi kopš tā rīta, kad atradu savu sievu gultā mirušu - mūsu mazajā ķieģeļu bungalo Čevičeizā, Mērilendas štatā.

15.

MANS DEGUNS, PALDIES Dievam, tobrīd jau bija atslēdzies. Deguni šajā zinā ir žēlīgi. Tie paziņo, ka kaut kas drausmīgi smird, Ja deguna īpašnieks tik un tā paliek smirdoņas tuvumā, deguns secina, ka šī smaka galu galā nav nemaz tik briesmīga. Tas izslēdzas, piekāpdamies augstākai gudrībai. Tikai tāpēc ir iespējams ēst Limburgeras sieru - vai arī apskaut vecas sirdsdraudzenes smirdošās atliekas Piektās avēnijas un Četrdesmit otrās ielas stūrī.

Kādu brīdi bija sajūta, ka Mērija Ketlīna manās rokās ir mirusi. Pavisam atklāti runājot, man pret to nebūtu bijis nekādu iebildumu. Uz kurieni galu galā es varēju viņu aizvest? Kas gan viņai varēja būt labāk kā gūt vienu apskāvienu no vīrieša, kurš viņu bija pazinis jaunu un skaistu, un pēc tam doties pa taisno uz debesīm?

Tas būtu bijis brīnišķīgi. Taču jāatkārto, tādā gadījumā es nebūtu kļuvis par RAMJAC korporācijas mūzikas un izdevējdarbības departamenta viceprezidentu. Varbūt es tieši šobrīd Bauerijā izgulētu pamatīgu dzērumu, kamēr kāds mazgadīgs briesmeklis aplaistītu mani ar benzīnu un aizdedzinātu ar savām Cricket šķiltavām.

Tad Mērija Ketlīna ierunājās loti klusi. - Tu nāc kā Dieva sūtīts, - viņa sacīja.

- Nu, nu... - es atsaucos. Turpināju vinu skaut.

- Es nevienam vairs nevaru uzticēties, - viņa sacīja.

- Nu, nu... - es atkārtoju.

- Visi mani vajā, - viņa sacīja. - Viņi grib nogriezt man rokas.

- Nu, nu...

- Es domāju, ka tu esi miris, - viņa teica.

- Redz, ka neesmu vis, - teicu es.

- Es domāju, ka visi ir miruši, izņemot mani, - viņa turpināja.

- Nu, nu... - es mierināju.

- Es joprojām ticu revolūcijai, Valter.

- Man prieks par to.

- Visi citi ir zaudējuši dūšu, - viņa sacīja. - Es nekad nezaudēju dūšū.

- Tas ir lieliski.

- Es katru dienu strādāju revolūcijas labā, - viņa teica.

- Protams, - teicu es.

- Tevi gaida pārsteigumi... - viņa sacīja.

- Ielieciet viņu karstā vannā! - kāds no pūla mudināja.

- Pabarojiet viņu! - ieteica kāds cits.

- Revolūcija tuvojas, Valter, tā būs drīzāk, nekā tu domā, -sacīja Mērija Kctlīna.

- Man ir numurs viesnīcā, kur tu varēsi drusku atpūsties, -es teicu. - Man ir arī kāds kriksis naudas. Daudz nav, bet drusku ir.

- Nauda!... - viņa iesmiedamās izsaucās. Viņas nicīgie smiekli par naudu nebija pārvērtušies. Tic bija tādi paši kā pirms četrdesmit gadiem.

- Iesim? - es ieteicos. - Mana viesnīca nav tālu no šejienes.

- Es zinu kādu labāku vietu, - viņa sacīja.

- Nopērciet viņai multivitamīnus! - sauca no pūla.

- Seko man, Valter! - teica Mērija Ketlīna. Viņas spēki atgriezās. Tā bija viņa, kas atrāvās no apskāviena, nevis es. Viņa atkal kļuva kareivīga. Es paņēmu trīs no viņas maisiņiem, un viņa paņēma pārējos trīs. Mūsu gala mērķis, kā izrādījās, bija Chrysler ēkas pats augšējais stāvs, proti, Amerikas Arfu kompānijas klusais salons. Taču vispirms mums vajadzēja panākt, lai pašķiras sanākušais pūlis, un Mērija Ketlīna sāka saukāt cclā stāvošos cilvēkus par “kapitālistu pēdeliem”, “resnajiem plutokrātiem”, “asinssūcējiem” un tādā garā.

Viņas pārvietošanās metode milzonīgajās basketbola kurpēs bija šāda: viņa tikpat kā nemaz necēla tās no zemes, grūzdama uz priekšu te vienu, te otru, gluži kā slēpes, ķermeņa augšdaļai ar visiem maisiņiem neganti grozoties. Un šī grozīšanās nesa veceni kā vējš! Es aizelsos, turēdamies viņai līdzi, kad beidzot tikām ārā no pūla. Mēs noteikti bijām uzmanības centrā. Neviens nekad agrāk nebija redzējis miskastnieci ar asistentu.

Kad nonācām Centrālajā stacijā, Mērija Ketlīna teica, ka mums jāpārliecinās, vai neviens neseko. Viņa vadāja mani augšā lejā pa eskalatoriem, rampām un kāpnēm, nemitīgi pār plecu lūkodamās pēc vajātājiem. Austeru bāram mēs izdrāzāmies cauri veselas trīs reizes. Pēdīgi viņa mani atveda pie dzelzs durvīm kāda vāji apgaismota gaiteņa galā. Mēs noteikti bijām vieni paši. Mūsu sirdis dauzījās.

Kad bijām atguvuši elpu, viņa man sacīja: - Par to, ko es tagad tev rādīšu, tu nevienam nedrīksti stāstīt!

- Nestāstīšu, apsolu, - es teicu.

-Tas būs mūsu noslēpums.

-Jā.

Biju iedomājies, ka mēs esam nonākuši stacijas pašos dziļākajos dziļumos. Ak, kā es maldījos! Mērija Ketlīna atvēra dzelzs durvis, un mēs nonācām uz dzelzs kāpnēm, kas veda -lejup, lejup, lejup! Tā bija slepena pasaule, plaša kā Karlsbā-des alas Nūmeksikas štatā. Tā vairs nekā netika izmantota. Šeit tikpat labi varētu būt dinozauru rezervāts. Patiesībā šeit agrāk bija citu izmirušu monstru alas - tvaika lokomotīvju remonta darbnīcas.

Mes kāpām lejā.

Augstais Dievs - cik majestātiska tehnika šeit kādreiz tika glabāta! Cik apbrīnojami amatnieki šeit bija strādājuši! Ik pa gabaliņam dega spuldzīte; es nospriedu, ka to prasa ugunsdrošības noteikumi. Šur un tur bija izlikti trauciņi ar žurku indi. Citu zīmju nebija, ka šeit pēdējos gados būtu iegriezies cilvēks.

- Šīs ir manas mājas, Valter, - viņa sacīja.

- Tavas... kas?

-Tu taču negribētu, lai es gulu uz ielas, vai ne? - viņa jautāja.

- Nē, - es atbildēju.

- Nu, tad priecājies, ka man ir šāds mīlīgs, privāts mājoklis!

- Es priecājos.

- Tu ne tikai ar mani runāji, - viņa sacīja, - tu mani arī apskāvi. Tad es sapratu, ka varu tev uzticēties.

- Khm, - es norūcu.

- Tu negribi nogriezt man rokas, - viņa teica.

- Negribu gan, - piekritu.

- Vai tu zini, ka pa ielām klīst miljoniem nelaimīgu dvēseļu, meklēdamas kādu lāga cilvēku, kas uz mirklīti ielaistu viņas savā tualetē? - viņa jautāja.

- Tā droši vien ir, - es atbildēju.

- Paskaties te! - viņa teica un ieveda mani telpā, kurā atradās garas tualetes podu rindas.

- Labi gan, ka ir šāda iespēja, - es sacīju.

- Tu nevienam neteiksi?

- Nē.

- Izpauzdama šos noslēpumus, es tev uzticu savu dzīvību, viņa sacīja.

- Tas ir liels gods, - es atbildēju.

Un tad mēs kāpām ārā no katakombām. Viņa veda mani pa tuneli zem Leksingtonas avēnijas un augšup pa kāpnēm taisni Chrysler ēkas vestibilā. Viņa slēpoja pāri telpai uz gaidošu liftu, es klumzāju pakal. Sargs kliedza, taču mēs paspējām ieiet liftā, pirms viņš tika mums klāt. Durvis aizvērās viņa niknā deguna galā, kad Mērija Ketlīna jau bija nospiedusi augšējā stāva pogu.

Mēs bijām liftā vieni paši. Lidojām augšup. Pēc brīža durvis atvērās, un mēs nonācām pārpasaulīgi skaistā un mierīga vietā, ēkas nerūsējošā tērauda virsotnē. Es bieži biju prātojis, kā tur augšā izskatās. Tagad es to zināju. Pats ēkas augšgals bija septiņdesmit pēdas virs mums. Es bijīgi vēros augšup, starp mums un šo punktu bija tikai siju režģi un - gaiss, gaiss, gaiss.

“Cik brīnišķīgi tukšs plašums!” es nodomāju.Taču tad ievēroju, ka tajā tomēr ir iemītnieki. Neskaitāmi spilgti dzelteni putniņi sēdēja uz sijām vai lidinājās caur gaismas prizmām, ko radīja dīvainie logi, šie lielie stikla trijstūri, kas ieskāva režģi.

Grīdas klajums, kura maliņā mēs stāvējām, bija klāts ar zāleszalu paklāju. Vidū urdzēja strūklaka. Telpā bija izvietoti dārza soliņi un skulptūras, un šur un tur pa arfai.

Kā jau teicu, šeit bija Amerikas Arfu kompānijas salons, šī firma nesen ir kļuvusi par RAMJAC korporācijas filiāli. Salons atradās šajās telpās kopš ēkas atklāšanas Tūkstoš Deviņsimt Trīsdesmit Pirmajā gadā. Visi putniņi, ko es redzēju, bija cēlušies no viena vienīga svirlīšu pāra, arī jau tolaik šeit iemitināta. Blakus liftam slējās lapenīte Viktorijas laika stilā, tajā atradās salona saimnieka un viņa sekretāres galdi. Lapenē raudāja kāda sieviete. Tas gan bij asarains rītiņš! Šī gan ir asaraina grāmatele!

No lapenes izsteberēja vecākais večuks, kādu es jelkad biju redzējis. Viņam bija mugurā fraka, kājās svītrainas bikses un getras. Tas bija salona saimnieks un vienīgais pārdevējs kopš Trīsdesmit Pirmā gada. Viņš bija tas, kurš no savām siltajām delnām šai burvīgajā telpā palaida pirmo svirlīšu pāri. Viņam bija deviņdesmit divi gadi! Viņš atgādināja Džonu D. Rokfel-leru mūža nogalē vai arī mūmiju. Likās, ka vienīgais mitrums, kas viņā palicis, patvēries kā vāra plēvīte uz acu āboliem. Tomēr viņš nebija gluži bezpalīdzīgs. Nedēļu nogalēs viņš gāja uz pistoļu klubu, kam pats bija prezidents, un šāva pa cilvēkveidīgiem mērķiem. Rakstāmgalda atvilktnē viņam glabājās pielādēta Luger automātiskā pistole, neganta kā dobermanpinčers. Viņš jau sen bija noilgojies pēc laupīšanas.

- A, tā esi tu... - viņš sacīja Mērijai Kctlīnai, kas atsaucās

- jā, tā bija viņa.

Viņa bija pieradusi nākt šurp gandrīz katru dienu un sēdēt vairākas stundas. Vienošanās bija tāda, ka gadījumā, ja uzrastos kāds klients, viņai jāpazūd no acīm ar visām viņas peke-lēm. Bija vēl kāda vienošanās, kuru Mērija Ketlīna tagad pārkāpa.

- Man liekas, es tev teicu, - sacīja saimnieks, - lai tu nekad neved nevienu sev līdzi un lai tu nevienam pat nestāsti, cik šeit augšā ir jauki!

Tā kā es nesu trīs maisiņus, viņš nosprieda, ka es arī esmu klaidonis un miskastnieks.

- Viņš nav bezpajumtnieks, - sacīja Mērija Ketlīna. - Viņš ir beidzis Hārvardu.

Večuks tam ne brīdi neticēja. - Es redzu, - viņš sacīja un nopētīja mani no galvas līdz kājām. Starp citu, viņš pats nebija beidzis pat pamatskolu. Viņa bērnībā vēl nebija pieņemti likumi pret bērnu darbu, un desmit gadu vecumā viņš bija sācis strādāt Amerikas Arfu kompānijas Čikāgas ražotnē. - Es esmu dzirdējis, ka hārvardiešus vienmēr uzreiz varot pazīt, - viņš sacīja, - bet šis gan tādu neatgādina.

- Es nekad neesmu domājis, ka hārvardiešos būtu kas īpašs, - es sacīju.

- Tad mēs esam vienis prātis, - viņš noteica. Viņš izturējās loti nepatīkami un acīmredzami gribēja dabūt mani ārā no sava salona. - Šeit nav Pestīšanas armija, - viņš teica. Šis cilvēks bija dzimis laikā, kad prezidents bija Grovers Klīvlends. Iedomājieties! Mērijai Kctlīnai viņš sacīja: - Patiešām... Es esmu loti vīlies tevī: vest šitādus sev līdzi! Vai rīt man būtu jāgaida trīs un parīt jau pāris duči? Kristīgumam arī ir robežas, saproties.

Tobrīd es pieļāvu kļūdu, kas manā pirmajā īsti brīvajā dienā vēl pirms pusdienlaika nogādās mani atpakaļ uz el calabozo: tuptūzi. - Patiesībā, - es sacīju, - cs te esmu ar konkrētu noloku.

- Vai jūs vēlaties pirkt arfu? - viņš apjautājās. - Ziniet, lētākās maksā septiņus tūkstošus dolāru. Varbūt labāk noderēs blumīzers?

- Es cerēju, ka jūs man varēsiet dot padomu, - es teicu,

- kur es varētu nopirkt klarnešu detaļas - nevis veselas klarnetes, bet tikai detaļas. - Es to nedomāju nopietni. Es tikai izvērsu jau iesāktu fantazēšanu, kādu biznesu varētu uzsākt ar manas Arapaho atvilktnes saturu.

Večuks bija slepus sasprindzis priecīgās gaidās. Lapenē pie ziņojumu dēla viņam bija piesprausts policijas cirkulārs ar aicinājumu nekavējoties ziņot, ja kāds izrādītu interesi pirkt vai pārdot klarnešu detaļas. Kā viņš vēlāk man stāstīja, viņš to bija piespraudis pirms vairākiem mēnešiem - “gluži kā loterijas biļeti, kas nopirkta dumjības uzplūdā”. Viņš nemaz nebija cerējis laimēt. Viņu sauca Delmars Pils.

Vēlāk Delmars bija tik laipns, ka uzdāvināja man šo cirkulāru, un es to piepraudu savā RAMJAC kabinetā pie sienas. Es kļuvu par viņa priekšnieku RAMJAC saimē, jo Amerikas Arfu kompānija bija manas nozares uzņēmums.

Tomēr, kad mēs pirmoreiz satikāmies, es nekādi nebiju augstākā stāvoklī par viņu. Viņš spēlēja ar mani kaki un peli.

- Daudzas klarnešu detaļas vai tikai dažas? - viņš viltīgi jautāja.

- Patiesībā diezgan daudz, - es atbildēju. - Es jau saprotu, ka jūs pats klarnetes netirgojat...

- Tik un tā jūs esat atnācis uz īsto vietu! - viņš steigšus apliecināja. - Es pazīstu visus, kas ar to nodarbojas. Ja jums ar Iks kundzi labpatiktu pasēdēt un pagaidīt, es labprāt pa tālruni pakonsultētos.

- Jūs esat loti laipns, - es teicu.

- Nieki vien, - viņš attrauca.

Starp citu, “Iks kundze” bija vienīgais vārds, ar kādu viņš pazina Mēriju Ketlīnu. Tā viņa bija stādījusies šim priekšā. Viņa bija kādu dienu vienkārši iebrāzusies salonā, mēģinādama izbēgt no cilvēkiem, kas, viņasprāt, viņu vajāja. Večuks bija daudz domājis par miskastniecēm un, būdams īstenticīgs kristietis, lāva viņai pakavēties.

Tikmēr šņuksti lapenē drusku aprima.

Delmars aizveda mūs uz soliņu patālāk no lapenes, lai mēs nedzirdētu, ka viņš zvana policijai. - Jūtieties kā mājās! - viņš teica.

- Paldies, - sacīju es.

Viņš saberzēja rokas. - Varbūt jūs gribētu kafiju? - viņš jautāja.

- Kafija dara mani nervozu, - sacīja Merija Ketlīna.

- Labprāt, ar pienu un cukuru, ja tas nav pārāk grūti, - atsaucos es.

- It nemaz nav grūti! - viņš galvoja.

- Kas tad Dorisai lēcies? - jautāja Mērija Ketlīna. Tā sauca sekretāri, kas raudāja lapenē. Viņas pilnais vārds bija Dorisa Kramma. Viņai bija astoņdesmit septiņi gadi.

Nesen žurnāls People pēc mana ieteikuma publicēja rakstu par Dclmaru un Dorisu kā gandrīz noteikti vecāko priekšnieka un sekretāres pāri mūsdienu pasaulē un varbūt visā vēsturē. Tas bija stilīgs rakstiņš. Vienā no fotogrāfijām Delmars pozēja ar savu Luger pistoli, un bildes parakstā bija citēts viņa izteikums, ka ikviens, kas mēģinās aplaupīt Amerikas Arfu kompāniju, “aši vien dabūs rūgti nožēlot”.

Viņš izstāstīja Mērijai Ketlīnai, ka Dorisa raud tāpēc, ka piedzīvojusi divus smagus triecienus pēc kārtas. Vakar pēcpusdienā viņa bija saņēmusi brīdinājumu, ka tagad, kad firmu pārņēmusi RAMJAC korporācija, viņai būs nekavējoties jāiet pensijā. Visu RAMJAC darbinieku, izņemot administrāciju, noteiktais pensijas vecums bija sešdesmit pieci gadi. Un torīt, kamēr viņa jau nokārtojusi savu galdu, pienākusi telegramma ar vēsti, ka viņas brāļa mazmazmeitiņa gājusi bojā autokatastrofā tieši pēc savas vidusskolas izlaiduma balles Floridas pilsētā Sarasotā. Delmars paskaidroja, ka Dorisai nav bērnu, tāpēc viņai ir loti svarīgi visi citi radinieki.

Starp citu, Delmars ar Dorisu šai salonā tikpat kā neko nepārdeva, un arī tagad viņi tur joprojām tikpat kā neko nepārdod. Kad es kļuvu par RAMJAC amatpersonu, es biju lepns, ka Amerikas Arfu kompānija ražo vissmalkākās arfas pasaulē. Varētu domāt, ka tagad, kad amerikāņu amatnieki kā suga ir gandrīz izzuduši, labākās arfas nāk no Itālijas vai Japānas, vai Rietumvācijas, taču nē - mūziķi šajās valstīs un pat Padomju Savienībā bija vienis prātis: visaugstākajā līmenī ir tikai Amerikas Arfu kompānijas arfas. Tomēr arfu bizness nav un nekādi nevar būt apjomīgs, varbūt vienīgi debesīs. Ta ka pats galvenais, proti, peļņas rādītāji, bija nožēlojami. Tie ir tik nožēlojami, ka es nesen uzsāku pārbaudi, kāpēc RAMJAC vispār nopircis šo firmu. Noskaidrojās, ka tas darīts, lai pārņemtu neticami izdevīgo īres līgumu Chrysler ēkas augšstāvā. Līgums bija spēkā līdz Divtūkstoš Trīsdesmit pirmajam gadam, un tajā noteiktā īre bija divsimt dolāri mēnesī! Arpads Līns gribēja pārvērst šo vietu par restorānu.

Tas, ka Amerikas Arfu kompānijai bija arī rūpnīca Čikāgā, kur strādāja sešdesmit pieci darbinieki, bija tīrais sīkums. Ja tās pelna tuvākajos pāris gados nepieaugs, RAMJAC to aizklapēs ciet.

Miers.

l6.

MĒRIJA KETLĪNA OLŪNIJA, protams, bija leģendārā Džeka Greiema kundze, RAMJAC korporācijas akciju kontrolpaketes īpašniece. Tintes zīmogspilvens, pildspalvas un rakstāmpapīrs glabājās viņas basketbola kurpēs. Šīs kurpes bija viņas bankas seifi. Neviens tās nevarēja, viņu nepamodinot, novilkt.

Vēlāk viņa apgalvoja, ka jau liftā pateikusi man, kas viņa patiesībā ir.

Varēju atbildēt tikai šādi: - Ja es to botu dzirdējis, Mčrij Ketlīn, es noteikti būtu atcerējies.

Ja es botu zinājis, kas viņa patiesībā ir, tad visas viņas runas par cilvēkiem, kas grib nogriezt viņai rokas, man botu likušās daudz sakarīgākas. Tas, kurš dabūtu viņas rokas, varētu tās iemarinēt, pārējās ķermeņa da|as izsviest un pārvaldīt RAM)AC korporāciju tikai ar viņas pirkstu nospiedumiem. Nav brīnums, ka vina visu laiku slapstījās. Nav brīnums, ka viņa vairs nevienam neuzdrīkstējās atklāt savu īsto identitāti.

Nav brīnums, ka viņa nevienam neuzdrīkstējās uzticēties. Uz šīs īpašās planētas, kur nauda nozīmē vairāk par visu, pat viskrietnākais cilvēks pēkšņi varētu iedomāties apgriezt viņai kaklu, lai nodrošinātu saviem mīļajiem pārtikušāku dzīvi. To varētu paveikt vienā mirklī - un, gadiem ritot, it viegli aizmirst. Laiks skrien vēja spārniem.

Viņa bija tik sīciņa un vārga! Viņu nogalināt un nogriezt rokas nebūtu daudz briesmīgāk par to, kas desmit tūkstoš reizes dienā notiek dažā labā mehanizētā vistu fermā. RAM)AC, protams, pieder Pulkveža Sandersa cepto vistu ēstuvju tīkls -Kentucky Tried Chicken. Esmu redzējis tā aizkulises.

Tagad par to, kā es liftā nedzirdēju, ka viņa ir Džeka Greiema atraitne.

Skaidri atceros, ka pret lifta brauciena beigām man aizkrita ausis straujās augstuma mainās dēj. Mēs uzbrāzāmies tūkstoš pēdu augstumā, pa ceļam ne reizi neapstājoties. Turklāt vienalga, vai es uz mirklīti paliku vai nepaliku kurls: biju ieslēdzis savu sarunāšanās autopilotu. Es nedomāju ne par to, ko saka vina, ne par to, ko saku pats. Man likās, ka mēs abi bijām tik tālu ārpus cilvēku vairākuma dzīves, ka varējām vienīgi mierināt viens otru ar dzīvnieciskām skaņām. Atceros, viņa vienubrīd teica, ka viņai piederot Waldorj-Astoria viesnīca, un es nospriedu, ka esmu pārklausījies.

- Cik jauki, - es sacīju.

Tādējādi, kad mēs arfu salonā sēdējām blakus uz soliņa, viņa domāja, ka tagad es zinu par viņu pašu galveno, bet cs nezināju vis. Un Delmars Pīls tikmēr bija piezvanījis policijai un arī izsūtījis Dorisu Kramiņu laukā, it kā pēc kafijas, bet patiesībā sameklēt pirmo policistu, kas gadītos pa ce|am.

Bija sagadījies tā, ka tikai trīs kvartālus tālāk, parkā pie Apvienoto Nāciju ēkas notika nelieli nemieri. Visi apkaimes policisti bija tur. Baltādaini jaunieši, bezdarbnieki, bruņojušies ar beisbola nūjām, dauzīja visus, kurus noturēja par homoseksuālistiem. Vienu no tiem viņi iemeta Istriveras upē. Tas izrādījās Šrilankas finanšu ministrs.

Dažus no šiem jauniešiem es vēlāk sastapu policijas iecirknī, un viņi nodomāja, ka es arī esmu homoseksuālists. Viens no viņiem atsedza savus dzimumorgānus un sacīja man: - Hei, sakārni! Gribi paprovēt? Nem ciet: ņam, ņam, ņam! - Un tādā garā.

Taču pagaidām policija gandrīz stundu nevarēja ierasties man pakal. Tad nu man ar Mēriju Ketlīnu bija gara, patīkama saruna. Šajā vietā viņa jutās droši. Viņa uzdrošinājās būt normāla.

Tas bija loti aizkustinoši. Tikai viņas augums bija nespēcīgs. Viņas balss un dvēsele tikpat labi varēja piederēt tādai būtnei, kāda viņa bija agrāk, - negantai un optimistiskai astoņpadsmit-gadniecei.

- Tagad viss ar visiem būs kārtībā, - viņa man sacīja Amerikas Arfu kompānijas salonā. - Es vienmēr jutu, ka viss šādi nokārtosies. Viss ir labs, kas labi beidzas.

Cik viņai bija ass prāts! Cik ass prāts bija visām četrām sievietēm, ko esmu mīlējis! To mēnešu laikā, ko es vairāk vai mazāk dzīvoju kopā ar Mēriju Ketlīnu, viņa izlasīja visas tās grāmatas, kuras es biju izlasījis vai izlikos, ka esmu lasījis, studēdams Hārvardā. Man šie sējumi bija ne pārāk patīkams pienākums, bet Mērijai Ketlīnai gluži vai kanibāliskas dzīres. Viņa lasīja manas grāmatas tāpat kā jauns kanibāls varētu ēst savu veco, drosmīgo ienaidnieku sirdis. To maģiskais spēks kļuva viņējais. Manu mazo biblioteciņu viņa reiz nodēvēja šādi: “pasaules lieliskākās grāmatas, kuras pasaules dižākajā universitātē pasaules gudrākie vīri māca pasaules spējīgākajiem studentiem.”

Miers.

Un, ja vēlaties pretstatu Mērijai Ketlīnai, mana sieva Ruta, šī nāves nometņu Ofēlija, uzskatīja, ka pat vissaprātīgākie cilvēki ir tik stulbi, ka, izpauzdami savas domas, viņi visu padara vēl sliktāku. Galu galā tieši domātāji bija izdomājuši nāves nometnes. Kurš katrs pamuļķis vis nevarētu iekārtot tādu nometni ar sliežu pievadceliem un krematoriju, kas darbojas visu diennakti. Tāpat kurš katrs pamuļķis vis nevarētu izskaidrot, kāpēc nāves nometnes savā būtībā ir cilvēcīgas.

Atkal: miers.

Tur nu mēs ar Mēriju Ketlīnu sēdējām - starp daudzum daudzām arfām. Tagad apdomājot, tic liekas visai dīvaina paskata instrumenti, kas varētu būt saistīti ar nabaga Rutas priekšstatu par civilizāciju pat miera laikā - fantastiski grieķu kolonnu un Leonardo da Vinči lidaparātu krustojumi.

Starp citu, arfas ir pašiznīcinosies instrumenti. Kad es RAMJAC korporācijā nonācu saskarē ar arfu biznesu, es cerēju, ka starp šīs kompānijas īpašumiem varētu būt kādi brīnišķīgi senu arfu paraugi, kas izrādītos tikpat vērtīgi kā Stradivāri vai Amati vijoles. Šim sapnim nebija nekādu izredžu piepildīties. Spriegums arfā ir tik milzīgs un nežēlīgs, ka pēc apmēram piecdesmit gadiem tā klust nespēlējama un der vairs tikai izgāztuvei vai muzejam.

Arī par svirlīšiem es uzzināju ko interesantu. Tic ir vienīgie putni, kuriem var nebrīvē iemācīt tīrīgu dzīves veidu. Jūs domājāt, ka arfas no putnu mēsliem pasargāja pārsegi? Nebūt nē! Svirlīši nokārtojas īpaši izliktās tasītēs. Jāsecina, ka brīvā d^ibā vini droši vien nokārtojas citu putnu ligzdās. Lūk, kas, viņuprāt, ir tasītes.

Mūžu dzīvo, mūžu mācies!

Taču atgriezīsimies pie Mērijas Ketlīnas un manis starp daudzum daudzajām arfām - ar svirlīšiem virs galvas un policiju ceļā pie mums.

- Pēc vīra nāves, - viņa stāstīja, - es biju tik nelaimīga un apjukusi, Valter, ka sāku dzert. - Nelaikā vīrs bija Džeks Grei-ems, nesabiedriskais inženieris, kas dibinājis RAMJAC korporāciju. Viņš nebija radījis firmu no nekā. Viņš bija dzimis multimiljonārs. Protams, cik man tobrīd bija zināms, viņa tiklab varēja runāt par santehniķi vai kravas auto šoferi, vai augstskolas profesoru - par jebkādu vīru.

Viņa stāstīja, ka pēc tam uzturējusies privātā sanatorijā Luisvilā, Kentuki štatā, kur tikusi ārstēta ar elektrošoku. Tas izdragājis no viņas galvas visas atmiņas par laiku no Tūkstoš Deviņsimt Trīsdesmit Piektā līdz Piecdesmit Piektajam gadam. Ar to izskaidrojams, kāpēc viņa iedomājās, ka joprojām var man uzticēties. Pagaisinātas bija atmiņas par to, cik cietsirdīgi es viņu pametu un kā vēlāk nodevu Līlendu Kluzu, un par visu pārējo. Viņa spēja noticēt, ka es joprojām esmu tikpat kvēls ideālists kā Trīsdesmit Piektajā gadā. Manu dalību Votcrgeitas lietā viņa nebija pamanījusi. Neviens nebija pamanījis manu dalību Votcrgeitas lietā.

- Daudzas atmiņas man nācās izdomāt, - viņa turpināja, vienkārši, lai aizpildītu tukšās vietas. Es zināju, ka ir bijis

karš, un es atcerējos, cik loti tu ienīdi fašismu. Es redzēju tevi kādā liedagā - tu gulēji uz muguras, uniformā, ar šauteni, un tev apkārt maigi skalojās ūdens. Acis tev bija vaļā, Valter, un tu biji miris. Tu skatījies taisni saulē.

Mēs kādu brīdi klusējām. Dzeltens putniņš augstu virs mums svilpa tik žēli, it kā tam luztu sirds. Svirlīša dziesma ir drausmīgi monotona, lai gan daudzi tam nepiekrīt. Es negrasos riskēt ar visa šī stāsta ticamību un apgalvot, ka šajā ziņā svirlīši var sacensties ar Bostonas Estrādes orķestri. Tomēr sirds lūšanu viņi prot paust - tikai savu iespēju robežās, bet prot.

- Man par sevi ir bijis tāds pats sapnis, - es sacīju. - Daudzas reizes, Mērij Ketlīn, es esmu ilgojies, kaut tas būtu īstenība.

- Nē, nē, nē! - viņa protestēja. - Paldies Dievam, ka tu vēl esi dzīvs! Paldies Dievam, ka vel ir dzīvs kāds, kuru uztrauc, kas ar šo valsti notiks. Es domāju, ka es varbūt esmu pēdējā. Es jau gadiem klaiņoju pa šo pilsētu, Valter, sacīdama sev: “Viņi visi ir izmiruši, visi, kurus tas uztrauca.” Un tad es satiku tevi!

- Mērij Ketlīn, - es sacīju, - tev vajadzētu zināt, ka es tikko iznācu no cietuma.

- Nu bet protams! - viņa izsaucās. - Visus krietnos cilvēkus nepārtraukti liek cietumos. Ak, paldies Dievam, ka tu vēl esi dzīvs! Mēs pārveidosim šo valsti un pēc tam pārējo pasauli. Viena pati es to nevarētu, Valter.

- Njā... Laikam nevarētu vis, - es piekritu.

- Es visu laiku turējos tikai izmisuma pēc, - viņa sacīja. - Es nevārīju neko padarīt, tikai izdzīvot. Lūk, cik vientuļa es biju... Daudz palīdzības man nevajag, bet drusku tomēr vajag.

- Es zinu, kā tas ir, - es piebalsoju.

- Es joprojām redzu pietiekoši labi, lai rakstītu lieliem burtiem, - viņa sacīja, - bet avīzi izlasīt es vairs nevaru. Manas acis... - Viņa stāstīja, ka mēdzot ielavīties bāros, universālveikalos un moteļu vestibilos, lai paklausītos televīzijas ziņas, taču aparāti gandrīz nekad neesot noregulēti uz ziņu kanāliem. Dažkārt viņai laimējoties dzirdēt pa ziņu gabaliņam kāda garāmgājēja nestajā radio, taču šis radio nēsātājs visbiežāk pārslēdzot uz mūziku, tiklīdz sākoties ziņas.

Es atcerējos torīt dzirdēto ziņu par suņa apēsto bērnu un sacīju, ka viņa nudien daudz nezaudē.

- Bet vai tad es varu izstrādāt sakarīgus plānus, - vina iebilda, - ja es nezinu, kas īsti pasaulē notiek?

- Nevari vis, - es piekritu.

- Vai tad revolūciju var balstīt uz “Eorensa Velka šova”, “Sezama ielas” un “Visiem vienā ģimenē”? - vina jautāja. Visus šos raidījumus sponsorēja RAMJAC korporācija.

- Nevar vis, - es atbildēju.

- Man vajag kārtīgu informāciju, - viņa sacīja.

- Saprotams, - es teicu, - mums visiem to vajag.

- Visapkārt vieni vienīgi mēsli! Atrodu miskastē, piemēram, žurnālu People, - viņa klāstīja, - bet tas nemaz nav par cilvēkiem! Tikai par mēsliem.

Tas viss man likās loti skumji: ka viena veca bezpajumt-niece savu vazāšanos pa pilsētu un rakņāšanos pa miskastēm cer plānot, balstoties uz preses, radio un televīzijas ziņām par pasaule notiekošo.

Arī viņai tas likās loti skumji. - Džekija Onasis un Franks Sinatra, un Cepummonstrs, un Arčijs Bankcrs^1 izdara savus gājienus, - viņa teica, - un tad cs pētu, ko viņi ir izdarījuši, un izlemju, ko darīs Mērija Ketlīna O’Lūnija... Taču tagad man esi tu! Tu būsi manas acis un - manas smadzenes!

- Tavas acis varbūt, - es atteicu. - Smadzeņu jomā es pēdējā laikā neesmu sevišķi izcēlies.

- Ak... Ja vēl arī Kencts Vistlers būtu dzīvs... - viņa nopūtās.

Viņa tiklab būtu varējusi teikt: “Ja vēl arī Donalds Daks

būtu dzīvs...” Kencts Vistlers bija strādnieku kustības organizētājs, mans jaunības dienu elks, - taču tagad man nebija nekādu jutu pret viņu, daudzus gadus nebiju par viņu domājis.

- Ak, kāds mēs būtu trio! - viņa turpināja. - Tu un cs, un Kenets Vistlers!

Es nodomāju, ka Vistlers tagad arī droši vien būtu klaidonis, - ja vien nebūtu gājis bojā šahtas iegruvumā Kentuki

' Cepummonstrs, Arčijs Bankers - darbojošās personas ASV TV seriālos “Sezama iela” un “Visi vienā ģimene”.

Tūkstoš Deviņsimt Četrdesmit Pirmajā gadā. Viņš noteikti gribēja arī pats būt strādnieks, ja jau bija strādnieku kustības organizētājs. Mūsdienu arodbiedrību ierēdņi arto baltajām, mīkstajām rociņām viņam būtu likušies neciešami. Es reiz spiedu viņa roku. Šī delna bija raupja kā krokodila mugura. Viņa sejas grumbās bija ieēdies tāds daudzums ogļu putekļu, ka tās izskatījās pēc melna tetovējuma. Dīvainā kārtā arī viņš bija hārvardietis - no Divdesmit Pirmā gada izlaiduma.

- Nūja, - noteica Mērija Ketlīna, - vismaz mēs abi esam uz strīpas. Varam sākt apsvērt savu gājienu.

- Vienmēr esmu gatavs izskatīt jebkādus priekšlikumus, -es teicu.

- Vai varbūt nav vērts... - viņa svārstījās.

Viņa runāja par Savienoto Valstu laužu glābšanu no viņu ekonomikas, bet man likās, ka viņa runā par dzīvi kā tādu. Tad nu es par dzīvi kā tādu teicu, ka droši vien ir vērts, tikai drusku par ilgu ievelkas. Piemēram, mana dzīve būtu bijusi īsts šedevrs, ja es būtu kritis kādā liedagā ar fašistu lodi starp acīm.

- Varbūt cilvēki vairs nekur neder, un viss... - viņa prātoja.

- Man viņi visi izskatās ļauni. Nav vairs tādi, kā bija Depresijas laikā. Es vairs nemaz neredzu, ka cilvēki būtu laipni cits pret citu. Ar mani vispār neviens vairs nerunā.

Viņa jautāja man, vai es pēdējā laikā esmu redzējis kādas cilvēciskas laipnības izpausmes. Padomāju par to un atskārtu, ka kopš cietuma atstāšanas esmu sadūries gandrīz vai tikai ar laipnību. Es viņai to pateicu.

- Tad tas ir mana izskata dēļ, - viņa secināja. Viņa nemaldījās. Ir zināmas robežas tam, cik lielu, apsūdzošu pretīgumu vairums laužu spēj uzlūkot, un Mērija Ketlīna ar visām savām māsām-miskastniecēm noteikti pārsniedza šīs robežas.

Viņa dedzīgi gribēja zināt, kādas bijušas šīs individuālās laipnības izpausmes pret mani, lai gūtu apliecinājumu, ka amerikāņiem vēl ir laba sirds. Tad nu es viņai ar prieku izstāstīju par savām pirmajām divdesmit četrām stundām brīvībā, sākot ar laipnību, ko pret mani izrādīja sargs Klaids Kārtcrs un

pēc tam noliktavas pārzinis Dr. Roberts Fenders, zinātniskās fantastikas romānu autors. Un pēc tam, protams, mani limuzīnā izvizināja Klīvlends Lozs.

Mērija Ketlīna ar sajūsmas saucieniem apsveica šos cilvēkus, atkārtodama viņu vārdus, lai pārliecinātos, ka pareizi tos saklausījusi. - Viņi ir svētie! - vina gavilēja. - Tātad ir vēl svēti cilvēki pasaulē!

Šādi iedrošināts, es, brangi piepušķojot, ņēmos stāstīt, cik viesmīlīgs bijis Dr. Izracis Edels, Arapaho nakts portjē, un pēc tam, nākamajā rītā, viesnīcas Royalton kafetērijas darbinieki. Es nevarēju viņai nosaukt kafetērijas īpašnieka vārdu, tikai fizisko īpatnību, kas viņu atšķīra no pūla. - Viņam ir izcepināta roka, - es teicu.

- Svētais ar izcepināto roku... - viņa apbrīnā noteica.

- Jā, - es turpināju, - un tu pati redzēji cilvēku, kurš taču varēja uzskatīt mani par savu vislielāko ienaidnieku. Tas bija tas garais, zilacainais vīrs ar paraugu somu. Tu dzirdēji, viņš teica, ka piedod man visu, ko es viņam esmu nodarījis, un vel aicināja drīzumā pie sevis uz vakariņām.

- Pasaki vēlreiz, ka viņu sauca! - viņa lūdza.

- Līlends Klūzs.

- Svētais Līlends Klūzs, - viņa bijīgi atkārtoja. - Saproti, cik daudz tu man jau esi palīdzējis? Viena pati es nemūžam nebūtu sameklējusi visus šos krietnos cilvēkus. - Tad viņa nodemonstrēja nelielu mnemonisku brīnumu, atkārtodama visus minēto vārdus hronoloģiskā secībā.

- Klaids Kārters, doktors Roberts Fenders, Klīvlends Lozs, Izracis Edels, vīrs ar izcepināto roku, un Līlends Klūzs.

Mērija Ketlīna novilka vienu no savām basketbola kurpēm. Tā nebija tā, kurā glabājās viņas zīmogspilvens, pildspalvas, rakstāmpapīrs, testaments un viss tamlīdzīgais. Kurpe, kuru viņa novilka, bija piebāzta ar piemiņas lietiņām. Kā jau esmu teicis, tur bija arī liekulīgas mīlas vēstules no manis. Tomēr viņa dedzīgi vēlējās man parādīt ko cilu - fotogrāfiju ar saviem, kā viņa teica, “diviem mīļākajiem vīriešiem”.

Fotogrāfijā bija redzams mans senlaiku elks Kenets Vist-lers, Hārvardā izglītojies darbaļaužu aizstāvis, kurš spieda roku maza auguma, pastulba izskata studentiņam. Šis studentinš biju es. Manas ausis slējās kā alus kausu osčis.

Tobrīd iebrāzās policija - savākt mani.

- Fs tevi izglābšu, Valter! - sacīja Mērija Ketlīna. - Un tad mēs kopā izglābsim pasauli.

Atklāti sakot, es jutos atvieglots, kad tiku no viņas vaļā. Tomēr centos tēlot nožēlu par mūsu šķiršanos. - Lai tev labi klājas, Mērij Ketlīn! - es teicu. - Izskatās, ka šīs nu ir galīgās atvadas.

17.

LIELĀS DEPRESIJAS DRŪMĀKAJĀ laikā, Tūkstoš Deviņsimt Trīsdesmit Piektā gada rudeni uzņemto fotogrāfiju ar Kenetu Vistleru un sevi es piekāru pie sava RAMJAC kabineta sienas - blakus cirkulāram par zagtajām klarnešu detaļām. Fotogrāfiju ar manu plēšoto aparātu Mērija Ketlīna bija uzņēmusi otrā rītā pēc tam, kad mēs bijām pirmoreiz klausījušies Vistleru. Viņš bija ieradies Kembridžā no paša Hārlenas apgabala Kentuki štatā, kurš viņš strādāja par ogļraci un vadīja arodbiedrību. Viņš bija ieradies, lai uzrunātu sapulci, kuras mērķis bija gūt līdzekļus un atbalstu Starptautiskas Abrazīvo materiālu rūpniecības strādnieku brālības vietējai nodaļai.

Tolaik arodbiedrību vadīja komunisti. Tagad to vada gangsteri. Starp citu, mana cietumsoda sākums Finleterā sakrita ar SAMRSB uz mūžu ievēlētajam prezidentam piespriestā termiņa beigām. Kamēr viņš sēdēja, brālību vadīja viņa divdesmit trīs gadus vecā meita - neatstādama savu villu Baharnu salās. Tēvs nemitīgi sazvanījās ar meitu pa tālruni. Viņš man izstāstīja, ka brālības biedri tagad esot gandrīz tikai melnie un latīņ-amerikāņi. Trīsdesmitajos gados gan biedru kopums bija lilijbalts - galvenokārt skandināvi. Nedomāju, ka tais vecajos, labajos laikos būtu pieļauta kāda melnā vai latīņamerikāņa uzņemšana brālībā.

Laiki mainās.

Vistlers uzstājās vakarā. Pēcpusdienā pirms viņa runas es pirmoreiz mīlējos ar Mēriju Kctlīnu O’Lūniju. Mūsu zaļajos prātos tas bija kaut kā saistīts ar gaidām uzklausīt īstu svēto un varbūt pat pieskarties viņam. Nudien, kā gan labāk stādīties priekšā viņam vai jebkurai citai svētai personai, ja ne kā Ādamam un Ievai - stipri smaržojot pēc ābolu sulas?

Mēs ar Mēriju Kctlīnu mīlējāmies dzīvoklī, kura saimnieks bija kāds antropoloģijas asociētais profesors, vārdā Arturs fon Strelics. Viņa specialitāte bija Zālamana salu skalpu mednieki. Strelics prata runāt to valodā un ievēroja visus tabu. Skalpu mednieki viņam uzticējās. Viņš bija neprecējies. Viņa gulta bija nesaklāta. Dzīvoklis atradās Bretlstrītā, kādas karkasmā-jas trešajā stāvā.

Vēsturiska piebilde: ne tikai šī māja, bet arī šis pats dzīvoklis vēlāk tika izmantots kādas loti populāras kinofilmas uzņemšanā. Filmu sauca “Mīlas stāsts”, tā parādījās laikā, kad es tikko biju sācis strādāt Niksona administrācijā. Kad tā nonāca līdz Čevičeizai, mēs ar sievu gājām skatīties. Tas bija sadomāts stāsts par kādu turīgu anglosakšu cilmes studentu, kurš par spīti sava tēva iebildumiem apprecējās ar trūcīgu itāliešu studenti. Viņa nomira no vēža. Aristokrātisko tēvu lieliski tēloja Rejs Milands. Viņš bija labākais šai filmā. Ruta raudāja nemitīgi. Mēs sēdējām kinoteātra pēdējā rindā, divu iemeslu pēc: lai es varētu smēķēt un lai neviens nesēdētu aiz Rutas un nebrīnītos par viņas resnumu. Es gan nespēju sevišķi koncentrēties uz filmas sižetu, jo pārāk labi pazinu dzīvokli, kurā tas risinājās. Gaidīju, ka teju, teju ekrānā parādīsies Arturs fon Strelics vai Mērija Ketlīna, vai varbūt cs pats.

Pasaule ir maza.

Mēs ar Mēriju Kctlīnu varējām tur pavadīt nedēļas nogali. Fon Strelics bija iedevis man atslēgu. Pats bija aizbraucis uz Annas ragu Masačūsetsā apciemot savus draugus, citus vācu emigrantus. Viņam tolaik droši vien bija ap trīsdesmit gadu. Man viņš likās vecs. Viņš bija dzimis Prūsijā, aristokrātu ģimenē. Tūkstoš Deviņsimt Trīsdesmit Trešā gada pavasarī, kad Vācijā pie varas nāca Hitlers, viņš lasīja lekcijas Hārvardā. Viņš atteicās braukt mājās un pieteicās uz Amerikas pilsonību. Viņa tēvs, kurš ar dēlu vairs nekādā veidā nesazinājās, k|uva par SS korpusa komandieri un nomira ar plaušu karsoni Ļe-ningradas blokādes laikā. Šos nāves apstāklis es zinu tāpēc, ka par Strelicu vecāko tika nodota liecība Nirnbergas Kara noziegumu tribunāla, kura mājsaimniecību es pārzināju.

Atkal: pasaule ir maza.

Viņa tēvs, pildīdams Nirnbergā in absentia tiesātā Martina Bormana pavēles, bija licis sodīt ar nāvi visas personas, gan privātas, gan militāras, kas blokādes laikā tika saņemtas gūstā. Šīs rīcības mērķis bija demoralizēt Eeņingradas aizstāvjus. Starp citu, Eeņingrada ir jaunāka par Ņujorku. Iedomājieties! Slavena, ilga aplenkuma vērta Eiropas pilsēta, pilna ar impērijas dārgumiem, un tomēr daudz jaunāka par Ņujorku!

Arturam fon Strclicam nebija lemts uzzināt, kā miris viņa tēvs. Viņš pats no amerikāņu zemūdenes tika izcelts krastā ar spiegošanas uzdevumu - Zālamana salās, kas tobrīd vēl bija japāņu okupētas. Kopš tā laika par viņu nav ne ziņas, ne miņas.

Miers.

Es atceros, ka viņaprāt vajadzēja steidzami definēt, kas ir cilvēce. Viņš bija pārliecināts, ka citādi laužu kopumam lemts mūžīgi tikt uztvertam atkarībā no dažādu institūciju vajadzībām. Ar institūcijām viņš domāja galvenokārt rūpnīcas un armijas.

Viņš bija un palika vienīgais no maniem paziņām, kas valkāja monokli.

Patlaban Mērija Ketlīna O’Lūnija, astoņpadsmit gadus veca, gulēja viņa gultā. Mēs bijām tikko mīlējušies. Būtu loti skaisti viņu tagad attēlot kailu - mazu, sārtu augumiņu. Taču es nekad neesmu viņu redzējis kailu. Viņa bija kautrīga. Nc reizi man neizdevās viņu piedabūt novilkt visas drēbes.

Es pats gluži pliks stāvēju pie loga ar intīmo instrumentu tieši zem palodzes. Jutos varens kā dievs Tors.

- Vai tu mani mīli, Valter? - Mērija Ketlīna jautāja manai kailajai pēcpusei.

Ko gan es varēju atbildēt? Tikai šādi: - Mīlu, protams!

Atskanēja klauvējiens pie durvīm. Es biju pateicis savam

The Bay State Progressive līdzredaktoram, kur esmu atrodams ārkārtas situācijas gadījumā. - Kas tur ir? - es jautāju.

Aiz durvīm atskanēja tāda kā iekšdedzes motoriņa puk-šķināšana. Tas bija Aleksandrs Hamiltons Makouns, mans aizbildnis, kas bija nolēmis, iepriekš nebrīdinot, ierasties Kembridžā - paskatīties, kādu dzīvesveidu es piekopju par viņa naudu. Pēc motoriņa viņš izklausījās valodas raustīšanas dē]. Valodu viņš raustīja Kajahogas Tūkstoš Astoņsimt Deviņdesmit Ceturtā gada slaktiņa dēl. Viņš mēģināja pateikt savu vārdu.

18.

ES BIJU PAMANĪJIES neizpaust viņam, ka

esmu kļuvis par komunistu.

Tagad viņš to bija uzzinājis. Vispirms viņš bija aizbraucis uz manu kopmītni, kur viņam tika pateikts, ka es droši vien esmu The Progressive redakcijā. Tad viņš devies uz The Progressive un uzzinājis, kāda ir šīs avīzes ievirze, kā arī to, ka es esmu viens no redaktoriem. Tagad viņš stāvēja aiz durvīm ar salocītu jaunāko numuru padusē.

Es paliku mierīgs. Šādu burvju spēku sniedza nule iztukšoti sēklinieku maisiņi.

Mērija Ketlīna, paklausīdama manām klusajām žestu pavēlēm, noslēpās vannas istabā. Es uzvilku fon Strclica rīta svārkus. Viņš tos bija atvedis no Zālamana salām. Izskatījās, ka tie bija taisīti no skaidām, ar spalvu vītnēm rotātu apkakli un piedurkņu galiem.

Šādi es biju tērpies, kad atvēru durvis un uzrunāju veco misteru Makounu, kam tobrīd jau bija drusku pāri sešdesmit:

- Nāc vien iekšā!

Viņš bija tik nikns uz mani, ka spēja tikai bubināt kā motors: - Bu-pu-pu-pu- pu-pu-pu... - Taču tikmēr viņš ar grotesku pantomīmu izrādīja, cik derdzīga viņam šķiet šī avīze, kuras pirmajā lappusē karikatūrā bija redzams uztūcis kapitālists, visai līdzīgs viņam; un cik pretīgs ir arī mans ietērps, nesaklātā gulta un Kar|a Marksa portrets pie fon Strelica sienas.

Un viņš aizbrāzās projām, aizcirzdams aiz sevis durvis. Viņš ar mani vairs nedraudzējās!

Šadi manai bērnībai beidzot pienāca gals. Es biju kļuvis par vīrieti.

Un tovakar es ar Mēriju Kctlīnu zem rokas jau kā vīrietis devos klausīties, kā Kenets Vistlers sapulcē uzrunās manus biedrus no Starptautiskās Abrazīvo materiālu rūpniecības strādnieku brālības.

Kā es varēju būt tik mierīgs un pašpārliecināts? Mācību maksa par visu gadu jau bija samaksāta, tātad Hārvardas beigšana bija nodrošināta. Es gaidīju arī apliecinājumu pilnapjoma stipendijai tālākām studijām Oksfordā. Man bija lieliska garderobe labā stāvoklī. Lielāko dalu savas prāvās kabatas naudas cs biju sataupījis, un nu man bija neliels kapitāls banka.

Ja vajadzētu, es allaž varētu aizņemties naudu no Mātes, lai miers viņas dvēselei.

Cik bezbailīgs jauneklis cs biju!

Cik nodevīgs jauneklis cs biju! Es jau zināju, ka mācību gada beigās pametīšu Mēriju Ketlīnu. Ka aizrakstīšu viņai dažas mīlas vēstules un pēc tam apklusīšu. Viņa bija pārāk zema līmeņa.

Vistlers tovakar ieradās ar lielu apsēju ap galvu un ieģip-sētu labo roku. Ņemiet vērā, ka tas bija Hārvardas absolvents no labas Sinsinati ģimenes! Viņš bija no Zirgkastaņu štata -Ohaio - tāpat kā cs. Mēs ar Mēriju Ketlīnu nospriedām, ka viņu atkal piekāvuši ļaunuma spēki - policija vai Nacionālā gvarde, vai streiklaužu uzsūtīti izsitēji.

Es turēju Mērijas Ketlīnas roku.

Neviens viņai nekad vēl nebija teicis, ka mīlot viņu.

Man mugurā bija uzvalks ar kaklasaiti, tāpat kā lielākajai daļai vīriešu sapulcē. Mēs gribējām parādīt, ka esam tikpat nopietni un kārtīgi pilsoņi kā citi. Kenets Vistlers tiklab varēja būt uzņēmējs. Viņš pat bija atradis laiku nospodrināt kurpes.

Tas agrāk bija loti svarīgs pašcieņas simbols: nospodrinātas kurpes.

Vistlers sāka runu, pajokodams par saviem pārsējiem. - Septiņdesmit Sestā gada gars vēl dzīvs![7] - viņš teica.

Visi smējās kā kutināti, lai gan sanākšanas iemesls nebūt nebija jautrs. Visi arodbiedrības biedri bija pirms mēneša atlaisti - par iestāšanos arodbiedrība. Viņi bija slīpripu ražotāji, un tuvākajā apkaimē bija tikai viena firma, kam varēja noderēt viņu amata prasme. Tā bija Johansena Slīpripu kompānija - tā pali, kas viņus atlaida. Viņu darbs būtībā līdzinājās keramiķu darbam, jo arī viņi veidoja mīkstus materiālus un pēc tam apdedzināja tos krāsnīs. Lielākajai daļai strādnieku tēvi vai ve-cietēvi bija īsti Skandināvijas podnieki, kas atbraukuši uz šo valsti apgūt jaunu specialitāti.

Sapulce notika kādā tukšā noliktavā Kembridžā. Tur it labi iederējās apbedīšanas biroja aizdotie saliekamie krēsli. Mēs ar Mēriju Ketlīnu sēdējām pirmajā rindā.

Izrādījās, ka Visllcrs ievainots gluži ikdienišķā šahtas negadījumā. Viņš stāstīja, ka veicis “zagļa” pienākumu, proti, vācis nost ogļu balstus šahtā, kuras pārējās iespējas jau bija izsmeltas. Kaut kas bija uzgāzies viņam virsū.

Un no vēstījuma par šo loti bīstamo darbu loti tumšā vietā viņš bez aizķeršanās pārgāja uz atmiņām par kādu deju pēcpusdienu viesnīcā Ritz pirms piecpadsmit gadiem, kad viņa Hārvardas kursabiedrs Nilss Johansens ticis pieķerts blēdoties kauliņu spēlē vīriešu tualetē. Tas bijis tas pats cilvēks, kurš tagad, būdams “Johansena Slīpripu” prezidents, bija atlaidis visus klātesošos strādniekus. Firmu bija nodibinājis Johansena vecaistēvs. Vistlers stāstīja, ka viesnīcā Ritz jaunākā Johansena galva iebāzta tualetes podā ar cerību, ka viņš nekad vairs nelietos svinotus kauliņus.

- Bet te nu viņš atkal ir! - izsaucās Vistlers. - Atkal lieto viltotus kauliņus!

Viņš teica, ka Hārvardu varētu saukt pie atbildības par daudzām neģēlībām, ieskaitot Sako un Vanceti piespriesto nāvessodu, bet attiecībā uz Nilsa Johansena personību tā esot pilnīgi bez vainas. - Kamēr viņš tur uzturējās, viņš neaizgāja ne uz vienu lekciju, neuzrakstīja nevienu mācību darbu, neizlasīja nevienu grāmatu, - Vistlers stāstīja. - Otrā kursa beigās viņu lūdza izstāties... Un man viņa ir žēl! Es viņu pat saprotu. Kā gan citādi viņš jelkad varētu ko paveikt, ja nelietotu viltotus kauliņus? Vai viņš pret jums ir lietojis viltotus kauliņus? Likumi, kuros rakstīts, ka viņš drīkst atlaist katru, kas uzstājas pret strādnieku pamattiesībām, - tie ir viltoti kauliņi. Policisti, kas viņa īpašuma tiesības aizstāvēs, bet jūsu cilvēktiesības neaizstāvēs, - tic ir viltoti kauliņi.

Vistlers jautāja atlaistajiem strādniekiem, ko Johansens patiesībā zina par slīpripām un cik par tām interesējas. Tas bija gudrs gājiens! Tieši šādā veidā tolaik varēja iedraudzēties ar darbaļaudīm un panākt, lai viņi kritizē pastāvošo iekārtu tikpat spoži kā jebkurš filosofs, - uzvedināt viņus uz sarunu par to vienīgo tēmu, kurā viņi bija zinīgi un varbūt pat pārāk pašpārliecināti speciālisti: par viņu darbu.

Tur bija ko dzirdēt. Strādnieks pēc strādnieka liecināja, ka Johansena tēvs un vectēvs gan arī bijuši ļauni maitasgabali, taču vismaz zinājuši, kā jāvada rūpnīcas darbs. Viņu laikos izejmateriāli vienmēr bijuši augstākās kvalitātes un piegādāti pēc grafika, darbagaldi turēti kārtībā, apkure un tualetes darbojušās, slikts darbs ticis sodīts un labs darbs prēmēts, un pie klienta nekad nav nonākusi neviena brāķa slīpripa un tā tālāk, un tālāk.

Vistlers jautāja strādniekiem, vai kāds no viņiem spētu vadīt rūpnīcu labāk par Nilsu Johansenu. Viens vīrs atbildēja visu vārdā: - Ak tu dieviņ! - viņš teica. - Jā, jebkurš no mums.

Vistlers jautāja šim vīram, vai viņaprāt ir pareizi, ka viens cilvēks var mantot visu rūpnīcu.

Strādnieka kārtīgi apdomātā atbilde bija šāda: - Ja šim cilvēkam ir bail no rūpnīcas un visiem, kas tur strādā, tad nē. Nē, ser.

Šis piesardzīgais domugrauds joprojām man iedveš cicņu. Man liekas, ka tajā varētu balstīt kādu prātīgu lugšanu, kuru ļaudis varētu laiku pa laikam skaitīt: “Mīļais Dievs, nekad neliec man par priekšnieku iebiedētu cilvēku!”

Kenets Vistlers mums solīja, ka tuvu ir laiks, kad strādnieki pārņems rūpnīcas savā pārziņā un vadīs tās visai cilvēcei par labu. Pe|ņa, kuru tagad pievāc liekēži un korumpēti politiķi, nonāktu pašu strādnieku, kā ari veco un slimo ļaužu un bāreņu rīcibā. Visi, kas spētu strādāt, strādātu. Sabiedrībā būtu tikai viena šķira - strādnieku šķira. Nepatīkamākos darbus visi darītu pārmaiņus, tā ka arī ārstam, piemēram, pienāktos katru gadu vienu nedēļu pastrādāt par atkritumu savācēju. Luksa preču ražošana tiktu pārtraukta, kamēr nav apmierinātas visu pilsoņu pamatvajadzības. Veselības aprūpe būtu bezmaksas. Pārtikas produkti būtu lēti, barojoši un pietiktu visiem. Savrupmājās, viesnīcas un kantoru mājas tiktu pārbūvētas mazu dzīvokļu namos, līdz katram būtu pienācīgs mājoklis. Šie mājokli tiktu izlozēti. Pasaulē vairs nebūtu karu un ar laiku vairs nebūtu arī valstu robežu, jo visi cilvēki piederētu vienai šķirai ar vienādām interesēm -strādnieku šķiras interesēm.

Un tā tālāk, un tālāk.

Viņš runāja tik aizraujoši!

Mērija Ketlīna iečukstēja man ausī: - Tu būsi tāds pats kā viņš, Valter!

- Es mēģināšu, - es atbildēju. Man nebija nolūka mēģināt.

Katrā ziņā visvairāk mani šajā autobiogrāfijā mulsina nepārtrauktā pierādījumu virkne, ka es nekad neesmu bijis nopietns cilvēks. Gadu gaitā man ir bijis daudz nepatikšanu, taču tās visas bija nejaušas. Es nekad neesmu cilvēces labā riskējis ar savu dzīvību un pat ar ērtībām ne. Kāds kauns!

Tie, kas agrāk bija dzirdējuši Kenetu Vistleru, loti lūdza, lai viņš atkal izstāsta, kā vadījis piketus pie Čārlztaunas cietuma, kad tur tika izpildīts nāvessods Sako un Vanceti. Un tagad man liekas dīvaini, ka tomēr ir jāskaidro, kas īsti bija Sako un Vanceti. Es nesen jautāju savam jaunajam RAMJAC kolēģim Izraelam Edclam, bijušajam Arapaho nakts portjē, ko viņš zina par Sako un Vanceti, un viņš man tekoši izstāstīja, ka tie bijuši bagāti, brīnumveikli slepkavas no Čikāgas. Viņš bija tos sajaucis ar Leopoldu un Lēbu.

Kāpēc tas man liekas nejēdzīgi? Jaunībā es domāju, ka stāsts par Sako un Vanceti tiks atstāstīts bieži jo bieži un kādreiz tas kļūs tikpat neatvairāmi aizkustinošs kā stāsts par Jēzu Kristu. Vai tad mūsdienu cilvēki, ja viņi radoši apcerētu paši savas dzīves laiku, nebūtu tiesīgi pacelt Pasijas kārtā Sako un Vanceti nāvi elektriskajā krēsla?

Ja runājam par Sako un Vanceti pēdējām dienam kā par mūsdienu Pasiju, tad arī tajā, tāpat kā Golgātā, trīs zemāko šķiru pārstāvjus valsts vienlaicīgi grasījās sodīt ar nāvi. Tiesa, šoreiz nevainīgs bija nevis viens no trijiem, bet veseli divi.

Vainīgais bija bēdīgi slavens zaglis un slepkava, kuru sauca Selestino Madeiross; viņš bija notiesāts par atsevišķu noziegumu. Tomēr, kad tuvojās gals, viņš atzinās arī tajās slepkavībās, par kurām bija apsūdzēti Sako un Vanceti.

Kāpēc?

- Es šite redzēj Sako sievu ar sīkajiem, un man tā ka sametās to sīko žēl, - viņš sacīja.

Iedomājieties, kā šie vārdi skanētu laba aktiera balsī mūsdienīgā Pasijas lugā.

Madeiross nomira pirmais. Cietumā trīsreiz noraustījās gaisma.

Nākamais nomira Sako. No šiem trijiem viņš vienīgais bija ģimenes cilvēks. Viņu spēlējošajam aktierim vajadzētu attēlot cilvēku ar lielām prāta spējām, kuram tomēr nebija īpašu dotību uz valodām un angļu valoda nebija dzimtā, tāpēc viņš neuzdrošinājās sacīt klātesošajiem neko sarežģītu, kamēr tika piesprādzēts pie elektriskā krēsla.

Lai dzīvo anarhija! - viņš teica. - Ardievu, sieviņ, ardievu, dēliņ, ardievu, draugi! - Vēl viņš teica: - Ar labvakaru, kungi. -Un: - Ardievu, Māt! - Viņš bija kurpnieks. Cietumā trīsreiz noraustījās gaisma.

Vanceti bija pēdējais. Vēl pirms kāds norādīja, kas viņam būtu jādara, viņš apsēdās krēslā, kurā pirms viņa bija miruši Madeiross un Sako. Viņš sāka runāt, vēl pirms viņam teica, ka nu ir tas brīdis, kad to var brīvi darīt. Arī viņam angļu valoda nebija dzimtā, tomēr viņš tajā spēja izteikt visu, ko vien vēlējās.

Klausieties:

- Es vēlos jums pateikt, - viņš sacīja, - ka esmu nevainīgs cilvēks. Es nekad neesmu izdarījis nevienu noziegumu, lai gan dažreiz esmu grēkojis. Nav manas vainas pie* nozieguma - ne tikai pie šī nozieguma, bet vispār. Es esmu nevainīgs. - Kad viņu arestēja, viņš strādāja uz ielas par zivju pārdevēju.

- Es vēlos dažiem cilvēkiem piedot to, ko viņi ar mani tagad dara, - viņš sacīja. Cietumā trīsreiz noraustījās gaisma.

Tad nu atkal par viņiem:

Sako un Vanceti nekad nebija nevienu nogalinājuši. Viņi ieradās Amerikā no Itālijas, vēl nepazīdami viens otru, Tūkstoš Deviņsimt Astotajā gadā. Tai pašā gadā ieradās arī mani vecāki.

Tēvam bija deviņpadsmit gadi. Mātei bija divdesmit viens.

Sako bija septiņpadsmit. Vanceti bija divdesmit. Amerikāņu darbadevēji tolaik gribēja, lai valsti pārpludina lēts un viegli iebiedējams darbaspēks un lai tādējādi varētu paturēt zemas algas.

Vanceti vēlāk sacīja: - Imigrācijas punktā mani gaidīja pirmais pārsteigums. Es ieraudzīju, ka ierēdņi apietas ar zemākās klases pasažieriem gluži kā ar lopu baru. Neviena laipna vārda, nekāda iedrošinājuma, lai atvieglotu smago bēdu nastu, ar kādu Amerikas krastos ieradās katrs jaunatbraucējs.

Tēvs un Māte man stāstīja apmēram to pašu. Viņi arī jutušies kā mulki, kas nezin kāpēc ļoti pūlējušies, lai nogādātu sevi lopkautuvē.

Manus vecākus uzreiz savervēja Kajahogas Tiltu un tērauda kompānijas aģents no Klīvlendas. Aģentam bija pavēlēts līgt tikai blondus slāvus, tā man reiz stāstīja misters Makouns, jo viņa tēvam bija teorija, ka blondajiem piemitīšot gan vāciskais mehāniku talants un izturība, gan slāvu pasīvā daba. Vajadzēja sadabūt rūpnīcas strādniekus, kā arī dažus izskatīgus kalpotājus Makounu daudzajām mājsaimniecībām. Šādi mani vecāki kļuva par kalpu kārtas pārstāvjiem.

Sako un Vanceti tā vis neveicās. Nepagadījās neviens cilvēkveidīgo darba mašīnu brokeris, kam būtu pasūtītas būtnes ar viņu ārieni. “Kurp es varēju doties? Ko cs varēju iesākt?” rakstīja Vanceti. “Šeit bija apsolītā zeme. Virs galvas aizdārdēja virszemes dzelzceļš un neatbildēja man. Automobili un tramvaji drāzās garām, mani neievērojot.” Tad nu viņam un Sako, pagaidām atsevišķi, nācās, lai nenomirtu badā, uzreiz sākt lauzītā angļu valodā ubagot jebkādu darbu par jebkādu samaksu - apstaigājot namu pēc nama.

Gāja laiks.

Sako, kas Itālijā bija kurpnieks, dabūja darbu kādā apavu fabrikā Milfordā, Masačūsetsas pilsētiņā, kurā, kā izrādījās, bija dzimusi Mērijas Ketlīnas O’Lūnijas māte. Sako Milfordā dabūja arī sievu un māju ar dārzu. Ģimenē piedzima dēls, ko nosauca par Danti, un meita Inese. Sako strādāja sešas dienas nedēļā, desmit stundas katru dienu. Viņš atlicināja arī laiku, lai uzstātos ar protestiem, ziedotu tiem naudiņu un piedalītos streikojošu strādnieku demonstrācijās, pieprasot lielākas algas, cilvēcīgāku attieksmi darba vietās un tā tālāk. Tūkstoš Deviņsimt Sešpadsmitajā gadā viņš tika arestēts par šādām darbībām.

Vanceti nebija amata, un tāpēc viņš mainīja darbus citu pēc cita - restorānos, akmeņlauztuvēs, tēraudlietuvē, auklu fabrikā... Viņš bija kaislīgs lasītājs. Viņš studēja Marksu, Darvinu, Igo, Gorkiju, Tolstoju, Zolā un Danti. Vismaz tas viņam bija kopīgs ar hārvardiešiem. Sešpadsmitajā gadā viņš vadīja streiku pret auklu fabriku, proti, Plimutas Takelāžas kompāniju Masačūsctsā, kas tagad ietilpst RAMJAC korporācijā. Pēc tam tuvi un tāli darbadevēji iekļāva viņu savos melnajos sarakstos, tāpēc viņš, lai izdzīvotu, kļuva par pašnodarbinātu zivju tirgotāju.

Sako un Vanceti iepazinās un kļuva par draugiem tajā pašā Tūkstoš Deviņsimt Sešpadsmitajā gadā. Viņi bija nemitīgi domājuši par uzņēmējdarbības nežēlīgajiem principiem un neatkarīgi viens no otra nonākuši pie vienāda secinājuma par Pirmo pasaules karu: viņi nosprieda, ka kaujas lauki ir tikai jaunas šaušalīgi bīstama darba vietas, kurās niecīgs mazākums var pārraudzīt, kā tiek izpostīts miljoniem dzīvju ar mērķi nest mazākumam pelņu. Viņiem bija skaidrs, ka arī Amerika drīz iesaistīsies karā. Viņi nevēlējās tikt piespiesti strādāt šādās Eiropas fabrikās, tāpēc abi pievienojās vienai un tai pašai itāliešu cilmes amerikāņu anarhistu grupiņai, kas devās uz Meksiku sagaidīt kara beigas.

Anarhisti ir cilvēki, kas no sirds tic, ka visas valdības ir savu lautu ienaidnieces.

Es vēl joprojām domāju, ka stāsts par Sako un Vanceti tomēr varētu ieiet dziļi nākotnes paaudžu apziņā. Varbūt to jāizstāsta vēl tikai dažas reizes. Ja tas notiks, tad nākotnē bēgšanu uz Meksiku itin visi uzskatīs par vienu no svēta veselā saprāta izpausmēm.

Lai kā botu nākotnē: pēc kara Sako un Vanceti atgriezās Masačūsetsā ka labākie draugi. Viņu veselais saprāts, svēts vai nesvēts-vienalga, bija balstīts uz grāmatām, kuras hārvardieši ikdienā lasīja, neciešot no šādas blaknes. Šis veselais saprāts likās nicināms lielākajai daļai viņu kaimiņu. Šie paši kaimiņi, kā arī tie, kuri, nesastapdami pretestību, vadīja viņu likteņus, tagad nolēma, ka šāda paveida veselais saprāts ir viņiem bīstams, sevišķi tāpēc, ka tas piemita ārzemēs dzimušajiem.

Tieslietu departaments sastādīja slepenus imigrantu sarakstus - to, kuri pavisam atklāti pauda, cik netaisni, negudri, pašapmānā un alkatībā slīkstoši, viņuprāt, ir daudzi no tiem, kuri valdīja tā sauktajā “Apsolītajā Zemē”. Sako un Vanceti bija šajos sarakstos. Viņus izsekoja valdības spiegi.

Sarakstā bija arī kāds iespiedējs, Vanceti draugs, ko sauca Andrea Salsedo. Viņu Ņujorkā arestēja FIB aģenti un, neuzrādot apsūdzību, astoņas nedēļas turēja apcietinājumā bez iespējām sazināties ar ārpasauli. Tūkstoš Deviņsimt Divdesmitā gada trešajā maijā Salsedo izkrita vai izlēca, vai tika izgrūsts pa četrpadsmitā stāva logu - no kāda kantora, kas ietilpa Tieslietu departamenta struktūrā.

Sako un Vanceti noorganizēja mītiņu ar prasību izmeklēt Salsedo aresta un nāves apstākļus. Mītiņš bija paredzēts devītajā maijā Broktonā, Masačūsctsā, Mērijas Ketlīnas O’Lunijas dzimtajā pilsētā. Mērijai Ketlīnai tolaik bija seši gadi. Man bija septiņi-

Sako un Vanceti tika arestēti vēl pirms mitina - par bīstamām, radikālām aktivitātēm. Noziegumu pierādīja pie viņiem atrastās skrejlapas ar aicinājumu uz mītiņu. Par to varēja piespriest pamatīgu soda naudu un līdz gadam cietumā.

Taču tad viņus pēkšņi apsūdzēja arī divās neatklātās slepkavībās. Pirms mēneša kādā citā Masačūsctsas pilsētiņā Saut-breintrijā laupīšanas laikā bija nošauti divi sargi, kas veda izmaksājamās algas.

Par to, protams, varēja piespriest drusku bargākus sodiņus, piemēram, divas nesāpīgas nāvītes vienā un tajā pašā elektriskajā krēslā.

19.

VANCETI DROŠS PALIEK drošs, tika apsūdzēts ari līdzīgas laupīšanas mēģinājumā, kas bija noticis vēl kādā Masačūsctsas miestā - Bridžvoterā. Viņš tika tiesāts un atzīts par vainīgu. Lūk, kā, brīnumainā kārtā, parasts zivju tirgotājs tika pārvērsts par slavenu noziedznieku, vēl pirms viņu un Sako tiesāja par slepkavību.

Vai Vanccti bija vainīgs šajā mazākajā noziegumā? Nav izslēgts, tomēr tas nav īpaši svarīgi. Kas teica, ka tas nav īpaši svarīgi? Tiesnesis, kurš vadīja šo prāvu, teica, ka tas nav īpaši svarīgi. Tas bija Vcbstcrs Teijers, Dārtmutas koledžas beidzējs, cēlies no vairākām smalkām Jaunanglijas ģimenēm. Zvērinātajiem viņš teica šādus vārdus: - Šis cilvēks, kaut arī varbūt nav izdarījis viņam piedēvēto noziegumu, tomēr ir morāli vainīgs, tāpēc ka viņš ir mūsu pastāvošās iekārtas ienaidnieks.

Goda vārds: tieši tā izteicās tiesnesis Amerikas tiesā. Es citēju no grāmatas, kas man tepat pie rokas: Ričards O. Boijers, Herberts M. Morē. Strādnieku šķiras noklusētā vēsture (Sanfrancisko, United Front, 1955).

Un pēc tam šis pats tiesnesis Teijers vadīja slepkavības prāvu pret Sako un slaveno noziedznieku Vanccti. Viņus atzina par vainīgiem vienu gadu pēc aresta - Tūkstoš Deviņsimt Divdesmit Pirmā gada jūlijā, kad man bija astoņi gadi.

Kad nāvessodu beidzot izpildīja, man bija piecpadsmit. Ja arī es Klīvlendā biju dzirdējis viņus pieminam, tad tagad to neatceros.

Vakar no rīta es parunājos ar RAMJAC ēkas liftnieku. Viņš ir apmēram manā vecumā. Pajautāju, vai viņš no jaunības atceras kaut ko par šiem nāvessodiem. Viņš teica, ka, jā, dzirdējis tēvu sakām: viņam esot apnicis un apriebies klausīties, ka cilvēki visu laiku runā tikai par Sako un Vanceti, un viņš esot priecīgs, ka tai šlurai beidzot ir pienācis gals.

Es jautāju, par ko strādāja viņa tēvs.

- Viņš bija bankas prezidents Monpcljē, Vermontā, - atbildēja liftnieks. Viņš bija vecs vīrs šinelī, kas pirkts ASV armijas norakstītā inventāra veikalā.

Arī slavenais Čikāgas gangsteris Als Kapone uzskatīja, ka Sako un Vanceti vajag sodīt ar nāvi, jo viņi esot Amerikas ienaidnieki, tāpēc ka viņiem ir nepatriotiskas domas par Ameriku. Als Kapone jutās aizvainots par nepateicību, ko Amerikai izrādījuši šie viņa tautasbrāji itālieši.

Kā pausts “Strādnieku šķiras noklusētajā vēsturē”, Kapone teicis: “Pie mūsu vārtiem klauvē bolševisms... Mums jāattur strādnieki no sarkano literatūras un sarkano blēdībām.”

Tas atgādina kādu mana cietuma biedra Dr. Roberta Fendera stāstu par planētu, kurā visbriesmīgākais noziegums skaitās nepateicība. Nepateicīgos planētas iemītniekus visu laiku sodīja ar nāvi. Nāvessoda veids bija tāds pats kā agrāk Čeho-slovākijā. Notiesātos defenestrēja, proti, izsvieda pa augstiem logiem.

Arī Fendera stāsta galveno varoni galu galā par nepateicību izmeta pa logu. Viņa pēdējais vārds, lidojot 110 trīsdesmitā stāva, bija šāds: - Paldieeeeeecececececceeeeeeeeeeeeeccces!

Tomēr, kamēr vēl Sako un Vanceti nāvessods par nepateicību nebija izpildīts Masačūsetsas stilā, visā plašajā pasaulē saradās lieli protestētāju pūli. Zivju tirgotājs un kurpnieks bija kļuvuši par planētas mēroga slavenībām.

- Nekad visā mūžā, - sacīja Vanccti, - mēs nevarējām cerēt paveikt tik lielu darbu tolerances, taisnīguma un cilvēku savstarpējas sapratnes labā, taču tagad mums tas izdodas - nejaušības pēc.

Ja šos notikumus iestudētu kā mūsdienu Pasiju, tad aktieriem varas pārstāvju lomās, šiem Poncijiem Pilātiem, tāpat kā senlaikos vajadzētu paust nicinājumu par pūla viedokļiem. Tomēr šoreiz viņi atbalstītu nāvessodu, nevis šaubītos par to.

Un rokas nevainībā virji vis nemazgātu.

Patiesībā viņi bija tik lepni par to, ko grasījās darīt, ka izveidoja komisiju no trim visgudrākajiem, cienītākajiem, godīgākajiem un neatkarīgākajiem vīriem, kādi vien štata robežās bija atrodami. Šo komisiju aicināja pateikt pasaulei, vai pieņemtais lēmums ir taisnīgs vai nav.

Kenets Vistlers nolēma stāstīt tieši par šo Sako un Vanceti stāsta dalu - tai senajā vakarā, kad mēs ar Mēriju Ketlīnu, sadevušies rokās, klausījāmies viņā.

Vistlers nicīgi klāstīja, cik cildeni skan šo triju gudro amati un nopelni.

Viens bija Roberts Grants, pensionēts tiesnesis, kas specializējies mantojuma lietās. Viņš pārzināja likumus un to pielietojumu. Komisijas priekšsēdētājs bija Hārvarda universitātes rektors, un viņš joprojām bija rektors tad, kad Hārvardā iestājos es. Iedomājieties... Viņu sauca A. Lorenss Louels. Trešais, kā sacīja Vistlers, “...vismaz zināja daudz par elektrību, ja arī neko citu”. Tas bija Scmjuels V. Stratons, Masačūsetsas Tehnoloģiju institūta rektors.

Savā pārdomu laikā viņi saņēma tūkstošiem telegrammu, dažas atbalstīja nāvessoda izpildi, bet lielākā daļa bija pret. Starp pretiniekiem bija Romēns Rolāns, Džordžs Bernards Šovs, Alberts Einšteins, Džons Golsvertijs, Sinklers Luiss un Herberts Velss.

Beigu beigās gudrajo triumvirāts paziņoja, ka viņiem ir nepārprotami skaidrs: Sako un Vanceti nāvessoda izpilde nozīmēs taisnīguma uzvaru.

Tiktāl par pašu gudrāko cilvēku gudrību...

Un tagad es nevaru nedomāt par to, vai gudrība kā tāda vispār jelkad ir eksistējusi un vai tās eksistence vispār ir iespējama. Varbūt šajā konkrētajā universā gudrība ir tikpat nereāla kā mūžīgais dzinējs?

Kuru no Bībelē minētajiem cilvēkiem uzskata par gudrāko? Ķēniņu Zālamanu, protams. Mums nevajadzētu izslēgt iespēju, ka viņš bija gudrāks pat par Hārvardas rektoru. Pie

Zālamana reiz ieradās divas sievietes ar vienu bērnu, katra pārliecināta par savām tiesībām uz to, un viņas lūdza Zālamanu likt lietā savu leģendāro gudrību un atrisināt viņu domstarpības. Zālamans ieteica pārgriezt bērnu uz pusēm.

Un Masačūsetsas gudrākie viri teica, ka Sako un Vanccti ir jāmirst.

Kad viņu lēmums lika izziņots, mans varonis Kenets Visl-lers, kā viņš pats stāstīja, vadīja piketu Bostonā pie Masačūsetsas štata parlamenta ēkas. Lija lietus.

- Daba izrādīja līdzjūtību, - viņš sacīja, skatīdamies tieši uz Mēriju Ketlīnu un mani pirmajā rindā. Viņš iesmējās.

Mēs ar Mēriju Ketlīnu tomēr nesmējāmies. Neviens no pārējiem klātesošajiem nesmējās. Visllcra iesmiešanās bija visnotaļ ledaina - parādot, cik maz Dabai rūp tas, kas cilvēkiem liekas briesmīgi nozīmīgs notikums.

Un Vistlcrs turpināja piketēt pie štata parlamenta vēl desmit dienas, līdz nāvessoda izpildes vakaram. Tad viņš veda piketētājus pa līkumainajām ielām un pāri tiltam uz Čārlz-taunu, kur atradās cietums. Starp šiem demonstrantiem bija rakstnieki Edna Sentvinsente Mileja, Džons Dos Pasoss un Heivuds Brouns.

Nacionālās gvardes un policijas vīri viņus jau gaidīja. Uz cietuma mūriem bija izvietojušies ložmetējnieki un nomērķējuši savus šaujamos uz publiku, uz šiem ļaudīm, kuri gribēja, lai Poncijs Pilāts ir žēlīgs.

Kcnctam Vistleram bija līdzi pamatīgs vīstoklis. Tas bija milzīgs transparents - garš, šaurs un cieši sarullēts. Viņš to bija iztaisījis no rīta.

Cietuma gaismas sāka raustīties.

Kad tās bija noraustījušās deviņas reizes, Vistlers ar kādu draugu steidzās uz apbedīšanas kantori, kur bija paredzēta atvadīšanās no Sako un Vanceti. Štatam viņi vairs nebija vajadzīgi. Abi līķi tika nodoti radu un draugu īpašumā.

Vistlers stāstīja, ka apbedīšanas kantora priekšistabā, zārkus gaidot, bijuši uzstādīti divi steķu pāri. Tad Vistlers ar

draugu attina savu transparentu un pienagloja pie sienas virs steķiem.

Uz transparenta bija uzkrāsoti vārdi, ko vienam draugam bija teicis tiesnesis Vebsters Teijers - kad bija piespriedis Sako un Vanceti nāvessodu:

ZINI KO ES IZDARĪJU AR TIEM ANARHISKAJIEM IZDZIMTEŅIEM?

20.

SAKO UN VANCETI nekad nezaudēja pašcieņu -viņi nesalūza. Valters F. Stārbeks galu galā tomēr salūza.

Kad mani arestēja Amerikas Arfu kompānijas salonā, likās, ka es turos gluži labi. Kad vecais Dclmars Pils parādīja abiem policistiem cirkulāru par zagtajām klarnešu detaļām un paskaidroja, par ko mani jāarestē, es pat smaidīju. Man galu galā bija neapgāžams alibi: divus gadus līdz pat vakardienai es biju nosēdējis cietumā.

Tomēr, kad es viņiem to pateicu, viņi nerimās vis, kā biju cerējis. Viņi nosprieda, ka es varbūt jūtos vēl izmisīgākās sprukās, nekā viņiem pirmajā brīdī licies.

Kad mēs ieradāmies, policijas iecirknis ņudzēja kā skudru pūznis. TV filmēšanas grupas un laikrakstu reportieri mēģināja tikt klāt jaunekļiem, kas bija ālējušies Apvienoto Nāciju parkā un iemetuši Istriverā Šrilankas finanšu ministru. Šrilankictis vēl nebija atrasts, tāpēc tika uzskatīts, ka nemierniekiem uzrādīs apsūdzību slepkavībā.

Divas stundas vēlāk šrilankieti tomēr izglāba policijas kuteris. Viņu atrada pieķērušos pie bojas netālu no Governorai-lendas. Avīzes otrā rītā raksturoja viņa izteikumus kā “nesakarīgus”. Tam es ticu.

Iesākumā nebija neviena, kas mani nopratinātu. Nācās kādu laiciņu pagaidīt. Policijas iecirknis bija tik noslogots, ka tur pat nebija nevienas normālas kameras, kur mani likt. Mani apsēdināja uz krēsla gaiteni pie kamerām. Tur nemiernieki no kameras apsaukāja mani, iedomājušies, ka par visu vairāk šai pasaulē es vēlos ar viņiem mīlēties.

Galu galā mani aizveda uz izpolsterētu izolatoru pagrabā. Tas bija paredzēts maniaka aizturēšanai, kamēr viņam vai viņai atbrauc pakal ātrā palīdzība. Tur nebija pat poda, jo maniaks varētu mēģināt sašķaidīt sev pauri pret tā malu. Nebija ne lāvas, ne krēsla. Es varēju tikai sēdēt vai gulēt uz mīkstās grīdas. Dīvainā kārtā vienīgais iekārtojuma priekšmets bija liels kauss par uzvaru boulingā, ko tur kāds bija noglabājis. Es to labi iepazinu.

Tā nu es atkal biju klusā pagrabā.

Un ar mani notika tas pats, kas toreiz, kad biju prezidenta īpašais padomnieks jaunatnes jautājumos, - mani atkal aizmirsa.

Mani tur nejauši atstāja no pusdienlaika līdz astoņiem vakarā bez maizes un ūdens, bez tualetes un jelkādam skaņām no ārpasaules - dienā, kam vajadzēja būt manai pirmajai pilnīgi brīvajai. Tā sākās mana rakstura pārbaude, kuru es neizturēju.

Es domāju par Mēriju Ketlīnu un visu, ko viņa bija pārcietusi. Es joprojām nezināju, ka viņa ir Džeka Greiema atraitne, taču viņa man bija par sevi izstāstījusi ko citu, loti interesantu -kad es biju aizbraucis no Hārvardas un pārstājis atbildēt uz viņas vēstulēm un pat īpaši domāt par viņu, Mērija Ketlīna ar stopiem aizbraukusi uz Kentuki, kur Kenels Vistlers joprojām strādāja par ogļraci un arodbiedrības vadītāju. Saulrietā viņa ieradusies pie būdas, kur Vistlers viens pats dzīvoja. Durvis bijušas vaļā, jo iekšā nav bijis nekā, ko zagt. Vistlers vēl bijis darbā. Mērija Ketlīna bija atvedusi līdzi pārtiku. Kad Vistlers pārnāca mājās, no viņa skursteņa kūpēja dūmi. Istabā gaidīja siltas vakariņas.

Tā viņa nonākusi ogļraktuvju pasaulē. Un noticis tā, ka vēlu naktī, kad Kenets Vistlers alkohola iespaidā kļuvis agresīvs, viņa izskrējusi mēness apgaismotajās būdelu rajona ielās un ieskrējusi tieši kāda jauna inženiera skavās. Tas, protams, bija Džeks Greiems.

Un tad es izklaidējos, atcerēdamies kādu sava cietuma drauga Dr. Roberta Fendera stāstu, ko viņš bija publicējis ar “Kilgora Trauta” vārdu. Stāstu sauca “Acis blisināt”. Tas bija par plašo reģistratūru pie debesu Pērlainajiem Vārtiem - reģistratūra bija pilna ar kompjūteriem un darbiniekiem, kas uz Zemes strādājuši par zvērinātiem revidentiem, investīciju konsultantiem vai uzņēmumu vadītājiem.

Neviens nevarēja tikt debesīs, kamēr nebija iesniedzis pilnu atskaiti par to, kā viņš realizējis biznesa iespējas, kuras Dievs ar savu eņģeļu starpniecību viņam nodrošinājis uz Zemes.

Visu garu dienu varēja dzirdēt, kā ikkatrā nodalījumā eksperti gurdi un garlaikoti skaidroja ļaudīm, kā viņi palaiduši garām to vai šo iespēju. - Un jūs tikai acis blisinājāt!

Cik ilgi es tobrīd jau biju izolatorā? Mēģināšu uzminēt: piecas minūtes.

“Acis blisināt” bija visai zaimojošs stāsts. Galvenais varonis bija Alberta Einšteina rēgs. Einšleinu tik maz interesēja bagātība, ka viņš tikpat kā neklausījās, ko auditors klāstīja. Tās bija kaut kādas muļķības par to, kā viņš varējis kļūt par miljardieri, ja vien Tūkstoš Deviņsimt Piektajā gadā būtu ieķīlājis savu māju Bernē, Šveicē, iegūto naudu ieguldījis urāna atradnēs un tikai tad pateicis pasaulei, ka E ir vienāds ar Mc^2.

- Bet ko jūs? Tikai acis blisinājāt! - izsaucās auditors.

- Jā, - pieklājīgi atbildēja Einšteins. - Laikam jau tas ir diezgan tipiski...

- Tad nu redziet, - sacīja auditors, - liktenis tiešām bija gluži taisnīgs. Jums bija patiesi lielas iespējas; cits jautājums, kā jūs tās izmantojāt.

- Jā, tagad es to saprotu, - sacīja Einšteins.

- Vai jūs tagad nevarētu pats to pateikt? - rosināja auditors.

- Ko pateikt? - nesaprata Einšteins.

- Ka liktenis bijis taisnīgs.

- Liktenis bija taisnīgs, - atkārtoja Einšteins.

- Ja jūs par to vēl neesat pārliecināts, - turpināja auditors,

- es jums varu sniegt daudzus citus piemērus. Varam pat nerunāt par atomenerģiju: tolaik, kad jūs strādājāt Prinstonas Augstāko pētījumu institūtā, ja to naudu, ko jūs vienkārši turējāt savā bankas kontā, jūs būtu, sākot no Tūkstoš Deviņsimt

Piecdesmitā gada, ieguldījis, piemēram, IBM vai Polaroid, vai Xerox akcijās, tad, kaut ari jums bija palikuši tikai pieci dzīves gadi... - Auditors vedinoši pavērās augšup, dodot Einšteinam iespēju parādīt savu izslavēto apķērību.

- Es būtu kļuvis bagāts? - jautāja Einšteins.

- Varbūt teiksim “pārticis”? - pašapmierināti atsaucās auditors. - Bet ko darījāt jūs?... - Un viņš pacēla uzacis.

-Tikai acis blisināju? - cerīgi ieminējās Einšteins.

Auditors piecēlās un izstiepa roku, kuru Einšteins bez sajūsmas paspieda. - Redziet nu, doktor Einštein, - viņš sacīja,

- nevar taču visā vainot tikai Dievu, vai ne? - Viņš pasniedza Einšteinam caurlaidi iekļūšanai pa Pērlainajiem Vārtiem. - Priecājos, ka jūs būsiet mūsu pulkā, - viņš nobeidza.

Tad nu Einšteins gāja iekšā debesīs ar savu mīļo vijoli padusē. Viņš vairs nedomāja par auditu. Jau agrāk bija nācies šķērsot neskaitāmas robežas, šajā ziņā viņš bija īsts veterāns. Vienmēr vajadzēja atbildēt uz negudriem jautājumiem, dot tukšus solījumus, parakstīt bezjēdzīgus dokumentus.

Taču, nonācis debesīs, Einšteins sastapa rēgu pēc rēga, kas bija izmisumā par sava audita rezultātiem. Kāds pāris, vīrs ar sievu, kas bija kopīgi izdarījuši pašnavību, kad izputēja viņu vistu ferma Nlūhempšīrā, bija uzzinājuši, ka visu mūžu dzīvojuši virs pasaules lielākajām niķeļa atradnēm.

Kādam četrpadsmitgadīgam Hārlemas puikam, kurš bija nogalināts divu bandu kautiņā, izstāstīja par gredzenu ar div-karātu briljantu, kas. nedēļām ilgi gulējis uz ielas zem kanalizācijas restītem, kur viņš katru dienu gājis garām. Tas nav bijis ne bojāts, ne reģistrēts kā zagts. Ja viņš to būtu pārdevis kaut par desmito tiesu vērtības, teiksim, par četrsimt dolāriem, tad, kā lēsa auditors, sākot veikli spekulēt tālaika tirgū, piemēram, kakao tirgū, viņš būtu varējis ar māti un māsām pārvākties uz dzīvokļu kooperatīvu Parka avēnijā, mācīties Andoveras privātskolā un pēc tam Hārvardā.

Te nu atkal bija Hārvarda.

Einšteins dabūja uzklausīt tikai amerikāņu stāstus par auditu. Viņš bija izvēlējies apmesties debesu amerikāņu sektorā.

Var saprast, kāpēc pret eiropiešiem viņam bija dalītas jūtas; viņš taču bija ebrejs. Tomēr nc jau tikai amerikāņiem bija jāiziet audits. To pašu pārbaudījumu nācās izturēt arī pakistāniešiem, Filipīnu pigmejiem un pat komunistiem.

Einšteinam raksturīgi bija tas, ka viņu aizvainoja matemātiskais aspekts šajā sistēmā, par kuru, kā iedomājās auditori, visiem vajadzēja būt varen pateicīgiem. Viņš aprēķināja: ja ikviens Zemes iedzīvotājs būtu pilnībā izmantojis visas savas iespējas, kļuvis par miljonāru, pēc tam par miljardieri un tā tālāk, tad papīra bagātības daudzums uz šīs vienas sīkās planētas kādu trīs mēnešu laikā pārsniegtu visā Visumā atrodamo minerālu vērtību. Turklāt nepaliktu pāri neviena, kas darītu derīgu darbu.

Tāpēc viņš aizsūtīja Dievam vēstuli. Tajā bija izteikts pieņēmums, ka Dievs ij nenojauš, kādas blēņas gvelž Viņa auditori. Vēstulē auditori, nevis Dievs, tika vainoti nežēlīgā debesu jaunatnācēju maldināšanā attiecībā uz iespējām, kādas tiem bijušas uz Zemes. Einšteins mēģināja minēt, kādi varētu būt auditoru rīcības iemesli - varbūt viņi bija sadisti?

Stāsta beigas bija strupas. Einšteins nedabūja audienci pie Dieva. Taču Dievs aizsūtīja pie viņa ercenģeli, kas bija pārskaities nc pa jokam. Tas pateica Einšteinam: ja viņš turpinās graut rēgu cieņu pret auditu, tad viņam atņems vijoli un nekad visā mūžībā neatdos. Tāpēc Einšteins nekad vairs ne ar vienu neapsprieda šo audita jautājumu. Vijole viņam bija svarīgāka par visu citu.

Stāsts nepārprotami bija pliķis Dievam, jo pauda aizdomas, ka Viņš ir spējīgs uz tik lētiem trikiem kā šie auditi, lai tikai netaptu vainots par laužu ekonomiskajām grūtībām uz Zemes.

Es darīju savu prātu tukšu.

Bet tad tajā atkal sāka skanēt dziesmiņa par Salliju dārzā.

Tikmēr Mērija Ketlīna O’Lunija, likdama lietā savu kosmisko varu kā Džcka Greiema kundze, bija piezvanījusi RAMfAC vadītājam Arpadam Līnām. Viņa pavēlēja noskaidrot, ko policija ar mani izdarījusi, un aizsūtīt Ņujorkas spēcīgāko advokātu mani pestīt, lai cik tas maksātu.

Pēc tam vitjam bija mani jāicceļ par RAMJAC viceprezidentu. Un, kamēr par to ir runa, vina turpināja, viņai bija zināmi vairāki citi labi cilvēki, kas visi jāsameklē un arī jāieccl par RAMJAC uzņēmumu viceprezidentiem. Tie, protams, bija cilvēki, par kuriem es viņai biju izstāstījis, - svešinieki, kas laipni izturējušies pret mani.

Vēl viņa pavēlēja paziņot Dorisai Krammai, vecajai Amerikas Arfu kompānijas sekretārei, ka viņa var neiet pensijā, lai cik veca kļūtu.

Jā, bet es polsterētajā izolatorā izstāstīju sev anekdoti, kuru pirmā kursa laikā biju izlasījis žurnālītī The Ilarvard Lampoon. Tolaik tā mani uzjautrināja, tāpēc ka likās varen neķītra. Kad es k|uvu par prezidenta īpašo padomnieku jaunatnes jautājumos un man atkal nācās lasīt studentu humora publikācijas, es atklāju, ka šis jociņš nemainītā veidā joprojām tiek iespiests daudzas reizes gadā. Lūk, kāds tas bija:

VIŅA: Kā tu uzdrošinies mani tā skūpstīt?

VIŅŠ: Es tikai mēģinu noskaidrot, kas izēdis visus makaronus.

Tad nu es savā cellē brangi izsmējos par to. Bet tad es sāku nojūgties. Es nespēju apvaldīt tieksmi visu laiku pie sevis atkārtot: - Maka-maka-makaroni, maka-maka-makaroni...

Pēc tam palika vēl sliktāk. Es šņukstēju. Es triecos pret sienām. Es stūrī izkakājos. Es uzsviedu boulinga kausu virsū savai čupai.

Es auroju pantiņu, kuru biju iemācījies sākumskolā:

Kad nav, ko ēst,

Tad nav, ko dirst.

Kad nav, ko dirst,

Tad jānomirst!

Varbūt es pat masturbēju. Kāpēc gan ne? Mums, večiem, ir daudz krāšņāka dzimumdzīve, nekā daudzi jaunieši iedomājas.

Galu galā es sabruku.

Septiņos vakarā virs manis policijas iecirknī ieradās Ņujorkas spēcīgākais advokāts. Tiktāl viņš man bija sadzinis pēdas. Tas bija slavens vīrs, ārkārtīgi ass un negants ikvienā aizstāvības vai apsūdzības lietā. Policijai šīs draudīgās slavenības ierašanās bija kā zibens spēriens. Advokāts pieprasīja ziņot, kas ar mani noticis.

Neviens nezināja. Manis atbrīvošana vai pārsūtīšana uz citurieni nekur nebija reģistrēta. Advokāts zināja, ka es neesmu pārradies viesnīcā, jo tur viņš jau bija pēc manis taujājis. Mērija Ketlīna bija pateikusi Arpadam Līnām, un Līns bija pateicis advokātam, ka es esmu apmeties Arapaho.

Iecirkņa reģistrā pat nebija rakstīts, par ko es esmu arestēts.

Tad nu tika pārbaudītas visas kameras. Es, protams, nebiju nevienā no tām. Policistiem, kas mani atveda uz iecirkni, un arī tam, kurš mani ieslēdza pagrabā, bija beigusies maiņa. Mājās nevienu no viņiem neizdevās sazvanīt.

Taču tad detektīvs, kurš pūlējās mazināt mana advokāta dusmas, atcerējās pagraba izolatoru un nolēma katram gadījumam paskatīties arī tur.

Kad slēdzenē pagriezās atslēga, es gulēju uz vēdera kā suns būdā ar skatu uz durvīm. Manas zekotās kājas stiepās uz bou-linga kausa un čupas pusi. Nav zināms, kāda iemesla pēc es biju novilcis kurpes.

Kad detektīvs atvēra durvis, viņš bija satriekts, mani ieraugot un apjēdzot, cik ilgi es tur esmu nonīcis. Ņujorkas pilsēta bija nejauši, bet visai smagi noziegusies pret mani.

- Mister Stārbek...? - viņš bažīgi ieteicās.

Es neko neteicu. Tomēr piecēlos sēdus. Man jau bija vienalga, kur es esmu un kas notiks pēc brīža. Es biju kā piekodu-sies zivs, kas cīnoties iztērējusi visus spēkus. Lai kas būtu auklas otrā galā, viņš varēja mani vilkt, kur vien gribēja.

Kad detektīvs sacīja: - Ir ieradies jūsu advokāts, - es pat iekšēji neprotestēju, ka neviens nemaz nezina par manu aizturēšanu un ka man nav nekāda advokāta, nekādu draugu, nekā. Bija ieradies mans advokāts? Lai tā būtu.

Patlaban parādījās viņš pats. Es nebūtu brīnījies, ja viņš izrādītos vienradzis. Patiesībā viņš bija gandrīz tikpat fantastisks -cilvēks, kas nieka divdesmit sešu gadu vecumā bija kļuvis par Senāta Pastāvīgās izmeklēšanas komisijas galveno juriskonsultu. Komisiju vadīja senators Džozefs R. Makartijs, viskaismīgākais nelojālu amerikāņu mednieks kopš Otrā pasaules kara.

Tagad advokātam nāca pie piecdesmit - taču viņš bija tikpat drūms un nervozi ass. Makartija ērā, kas sākās pēc Līlenda Klūza un manas muļķīgās izgāšanās, es ienīdu šo cilvēku un baidījos no viņa. Tagad viņš bija manā pusē.

- Mister Stārbck, - viņš sacīja, - es šeit esmu, lai jūs pārstāvētu, ja jūs to vēlaties. Jūsu aizstāvībai mani ir nolīgusi RAMJAC korporācija. Mani sauc Rojs M. Kons.

Kāds viņš bija brīnumdaris!

Es biju ārā no policijas iecirkņa un iekšā gaidošajā limuzīnā ātrāk, nekā jūs spētu pateikt “Habeas corpus!”

Kons, nogādājis mani līdz limuzīnam, pats tajā nekāpa. Nespiezdams roku, viņš novēlēja man visu labu un nozuda. Viņš ne reizes nebija man pieskāries vai vispār jelkā licis manīt, ka zina-arī es esmu spēlējis loti publisku lomu Amerikas senlaiku vēsturē.

Tad nu es atkal biju limuzīnā. Kāpēc gan ne? Sapnī viss ir iespējams. Vai tad Rojs M. Kons nebija tikko izdabūjis mani no tuptUža un vai es nebiju tur aizmirsis savas kurpes? Kāpēc gan sapnis nevarētu turpināties - ar Līlendu Klūzu un Izraēlu Edclu, Arapaho nakts portjē, jau sēžam limuzīna aizmugurējā sēdeklī ar man atstātu vietiņu vidū? Sapnis turpinājās!

Viņi neveikli pamāja man. Viņiem arī likās, ka nupat dzīvē kaut kas sagriezies ar kājām gaisā.

Patiesībā, protams, limuzīns tikai braukāja pa Manhctenu gluži kā skolnieku autobuss, savākdams cilvēkus, kurus Mērija

Ketlīna O’Lūnija bija pavēlējusi Arpadam Linam nolīgt par RAMJAC viceprezidentiem. Tas bija Līna personiskais limuzīns. Tagad es jau zinu, ka šādus limuzīnus dēvē par “stieptajiem”. Amerikas Arfu kompānija tam aizmugurē būtu varējusi iekārtot savu salonu.

Kluzu un Edelu, un nākamo cilvēku, ko mums vajadzēja savākt, bija sazvanījis pats Lins - pēc tam, kad daži vitja asistenti bija noskaidrojuši, kas vini tādi ir un kur atrodami. Lī-lendu Klūzu viņi sameklēja telefonu grāmatā. Edels sēdēja pie sava galda Arapaho. Viens no palīgiem bija aizbraucis uz Royalton kafetēriju noskaidrot, kā sauc tur strādājošo cilvēku ar izcepināto roku.

Citi bija zvanījuši uz Džordžiju - viens uz RAMJAC reģionālo biroju taujāt, vai tur strādā šoferis, ko sauc Klīvlends Lozs, un otrs uz Federālo viegla režīma labošanas iestādi blakus Finleteras Gaisa karaspēka bāzei taujāt, vai tur ir sargs, ko sauc Klaids Kārters, un ieslodzītais Dr. Roberts Fendcrs.

KIūzs jautāja man, vai es saprotu, kas te vispār notiek.

- Nē, - es atteicu. - Tas ir tikai cietumnieka sapnis. Tas nemaz nav jāsaprot.

Klūzs jautāja, kas noticis ar manām kurpēm.

- Atstāju polsterētajā izolatorā, - es atteicu.

-Tu biji polsterētā izolatorā?

- Tur ir loti jauki, - es sacīju. - Nemaz nevar savainoties.

Patlaban uz mūsu pusi pagriezās vīrs, kas sēdēja priekšējā

sēdeklī blakus šoferim. Arī to es pazinu. Tas bija viens no advokātiem, kas vakar no rīta bija pavadījis uz cietumu Virgī-liju Greithausu. Viņš bija arī Arpada Līna advokāts. Viņš bija uztraucies, ka es esmu pazaudējis kurpes, un teica, ka mums vajadzētu atgriezties iecirknī un paņemt tās.

- Nekādā gadījumā! - es izsaucos. - Tagad jau vini būs atklājuši, ka es iemetu boulinga kausu sūdu čupā, un atkal arestēs mani!

Edels un Klūzs drusku atrāvās no manis.

-Tas laikam tiešām ir sapnis, - noteica Klūzs.

- Laipni lūdzu! - es sacīju. - Bariņā būs jautrāk.

- Kungi, džentlmeni... - sirsnīgi sacīja advokāts. - Lūdzu, neuztraucieties! Pavisam drīz jūs saņemsiet sava mūža lieliskāko piedāvājumu.

- Velns, nez, kad viņa mani redzēja? - prātoja Edels. - Un ko tik brīnišķīgu es tobrīd darīju?

- Iespējams, ka mēs to nekad neuzzināsim, - sacīja advokāts. - Viņa reti paskaidro savus lēmumus, un viņa ir arī maskēšanās lielmeistare. Viņa varētu būt jebkurš.

- Varbūt viņa bija tas lielais melnādainais suteners, kas ieradās vakarvakar, pēc jums, - Edels man sacīja. - Es biju laipns pret viņu. Viņš bija astoņas pēdas garš.

- Es viņu nesatiku, - es atbildēju.

- Jums paveicās, - teica Edels.

- Jūs pazīstat viens otru? - jautāja KlUzs.

- Kopš bērnības! - es attraucu. Es ālējos savā sapnī uz nebēdu un strikti atteicos uztvert to nopietni. Šā vai tā taču nāksies pamosties savā Arapaho gultā vai uz vecās cietuma lāvas. Man bija vienalga, kur.

Nebija taču izslēgts, ka es varēju pamosties arī sava mazā ķieģeļu bungalo guļamistabā Čevičeizā, Mērilcndā, un mana sieva vēl būtu dzīva.

-- Es varu jums apliecināt, ka viņa nebija šis garais suteners,

- sacīja advokāts. - Vismaz par to mēs varam būt droši: lai kā viņa izskatītos, viņa nav gara.

- Kas nav gara? - es vaicāju.

- Džeka Greicma kundze, - atbildēja advokāts.

- Atvainojiet par jautājumu, - es sacīju.

- Jūs arī droši vien esat izdarījis viņai kaut ko labu, - sacīja advokāts. - Vai arī kaut ko tādu, ko viņa redzējusi un atzinusi par lielisku.

- Skauta labie darbiņi... - es norūcu.

Mēs piestājām pie noplukuša daudzdzīvokļu nama Vcst-saidas augšgalā. No nama iznāca Franks Ubrjako, kafetērijas īpašnieks. Viņš bija ģērbies kā jau sapnī - bāli zilā uzvalkā un zaļi baltos kovboju zābakos ar loti augstiem papēžiem. Izcepinātā roka bija eleganti ietērpta baltā glazē cimdā. Klūzs nolieca viņam atlokāmo sēdekli.

Es viņu sveicināju.

- Kas jūs esat? - viņš jautāja.

- Jūs man šorīt sagādājāt brokastis, - es teicu.

- Es visiem šorīt sagādāju brokastis, - viņš atcirta.

- Tu viņu arī pazīsti? - jautāja Klūzs.

- Šī ir mana pilsēta, - es atteicu. Vēl vairāk nekā iepriekš pārliecināts, ka viss notiekošais ir sapnis, es uzrunāju advokātu: - Labi, kā nākamo savāksim manu māti!

Viņš nedroši atbalsoja manis teikto: - Jūsu māti?

- Nūja! Kāpēc nc? Visi citi šeit jau ir.

Viņš gribēja izrādīt pretimnākšanu. - Misters Līns īpaši nenorādīja, ka jūs nevienu nevarētu ņemt līdzi. Jus velētos ņemt līdzi savu māti?

- Loti vēlētos, - es sacīju.

- Kur viņa ir? - viņš jautāja.

- Klīvlendas kapos, - es atteicu, - bet jūs taču tas neaizkavēs.

Kopš šī brīža viņš vairījās no tiešas sarunas ar mani.

Kad atkal sākām braukt, Ubrjako mums aizmugurējā sēdeklī jautāja, kas mēs esam.

Klūzs un Edels stādījās priekšā. Es atturējos to darīt.

- Visi šie cilvēki ir iekrituši acīs misis Greiemai, tāpat kā jūs, - skaidroja advokāts.

- Jūs visi viņu pazīstat? - Ubrjako noprasīja Klūzam, Edclam un man.

Mēs visi paraustījām plecus.

- Jēziņ... - viņš nopūtās. - Kaut nu tas būtu riktīgi labs piedāvājums. Man vismaz patīk tas darbs, kas man jau ir.

- Tad jau redzēsiet, - sacīja advokāts.

- Man tagad bija kaut kas pavisam cits ieplānots, - zūdījās Ubrjako.

- Jā, un misteram Līnām arī bija kas cits ieplānots, - teica advokāts. - Viņa meitai šovakar ir jāiziet augstākajā sabiedrībā

Valdorfa viesnīcas ballē, un viņa tur ncbus. Viņš toties runas ar jums, kungi.

- Stulbums, - norūca Ubrjako. Citiem nebija, ko teikt. Kad braucām cauri Centralparkam uz Istsaidas pusi, Ubrjako ierunājās atkal. - Sūda balle, - viņš teica.

Klūzs pievērsās man: - Tu esi vienīgais, kas te pazīst visus pārējos. Tu kaut kā esi visas šīs būšanas pamatā.

- Kāpēc lai nebūtu? - es atteicu. - Tas ir mans sapnis.

Un, sarunām neturpinoties, mēs tikām nogādāti uz Arpada

Līna grezno augšstāva dzīvokli. Advokāts mums lika atstāt kurpes pie durvīm. Tā šai mājā esot pieņemts. Es, protams, jau biju zeķēs.

Ubrjako pajautāja, vai Līns ir japānis, jo japāņi parasti pie durvīm novelkot kurpes.

Advokāts paskaidroja, ka Līns ir baltais, taču uzaudzis Fidži salā, kur viņa vecākiem piederējis universālveikals. Kā es vēlāk uzzināju, Līna tēvs bija Ungārijas ebrejs un māte - Kipras grieķiete. Viņi iepazinušies divdesmito gadu beigās, kad abi strādājuši uz kāda zviedru kruīzu kuģa. Fidži viņi pametuši kuģi un nodibinājuši veikalu.

Pats Līns, manuprāt, izskatījās pēc idealizēta prēriju indiāņa. Viņš botu varējis klut par kinozvaigzni. Un viņš iznāca foajē, tērpies svītrainos zīda rītasvārkos un melnās zeķēs. Viņš vēl cerēja paspēt uz meitas balli.

Vēl nestādījies mums priekšā, viņš paziņoja advokātam satriecošu jaunumu. - Tu zini, par ko tas kuņasdēls sēž? - viņš jautāja. - Par valsts nodevību! Un mums viņu esot jādabū laukā un jāiedodot viņam darbs. Par valsts nodevību! Kā vispār var dabūt no cietuma ārā tādu, kas notiesāts par valsts nodevību? Un kā lai viņam iedod kaut vai štruntīgu darbu tā, lai visi valsts patrioti nesāktu brēkt?

Advokāts to nezināja.

- Eh, - nopūtās Līns, - tad jau manīs. Sadabū man atkal Roju Konu. Kaut es būtu palicis Nešvilā!

Pēdējie vārdi bija atsauce uz to, ka Līns bija Tenesijas pilsētas Nešvilas vadošais kantri mūzikas izdevējs, un tad viņa

mazo impēriju aprija RAMJAC. Patiesībā viņa vecā firma bija RAMJAC mūzikas un izdevējdarbības departamenta kodols.

Patlaban viņš nopētīja mūs un izbrīnā pakratīja galvu. Mcs bijām dulla kompānija. - Kungi, - viņš teica, - jūs visi esat guvuši Džeka Greiema kundzes ievērību. Vina man nepaskaidroja, kur un kad. Viņa tikai teica, ka jus esat godīgi un krietni.

- Tikai ne es, - sacīja Ubrjako.

- Ja vēlaties, jūs varat droši apšaubīt viņas viedokļus, - sacīja Līns. - Es to nevaru. Man jums katram ir jāpiedāvā labs darbs. Turklāt man nav iebildumu to darīt, lūk, kāda iemesla dē|: viņa nekad man nav likusi darīt neko tādu, kas galu galā neizrādītos firmas vislabākajās interesēs. Agrāk es bieži teicu, ka negribu strādāt neviena priekšnieka vadībā, taču darbs Džeka Greiema kundzes vadībā ir man sniedzis lielāko gandarījumu visā mūžā. - Viņš runāja no sirds.

Viņam nebija nekas pretī iecelt mūs visus par viceprezidentiem. Firmai jau bija septiņi simti dažādu jomu viceprezidenti šajā līmeni vien, proti, augstākajā, korporatīvajā. Filiālēs un meitas uzņēmumos arī, protams, prezidentu un viceprezidentu bija, ka mudž.

- Jūs zināt, kā viņa izskatās? - painteresējās Ubrjako.

- Pēdējā laikā neesmu viņu saticis, - sacīja Līns. Tie bija smalki meli. Viņš nekad nebija viņu saticis, un tas nebija oficiāli slepens fakts. Vēlāk viņš man atzinās, ka nemaz nezinot, kādā veidā nonācis misis Greiemas uzmanības lokā. Viņš domāja, ka varbūt misis Greiema redzējusi rakstu par viņu žurnāla Diners Club Magazine rubrikā “Karjeras pakāpiens”.

Šā vai tā viņš bija verdziski lojāls īpašniecei. Viņš mīlēja savu priekšstatu par misis Grcicmu un baidījās no tā, tāpat kā Emils Larkins mīlēja un baidījās no sava priekšstata par Jēzu Kristu. Viņam, protams, bija vairāk paveicies ar pielūgsmes objektu nekā Larkinam, jo viņa neredzamā augstākā būtne mēdza zvanīt pa telefonu, rakstīt vēstules un dot rīkojumus.

Vienreiz viņš man tieši tā pateica: - Darbs pie misis Greiemas man ir reliģisks pieredzējums. Es peldēju tukšumā, lai

cik naudas nopelnītu. Manai dzīvei nebija jēgas, līdz es kļuvu par RAMJAC prezidentu un pilnībā nodevu sevi viņas rīcībā.

Dažkārt man liekas, ka laime tiešām var būt tikai reliģiskas dabas.

Līns teica, ka runās ar mums pēc kārtas savā bibliotēkā. -Misis Greiema nesniedza man sīkākas zinās par jums un jūsu īpašajām interesēm - tāpēc jums pašiem vajadzēs man par sevi pastāstīt. - Viņš aicināja Ubrjako bibliotēkā pirmo un lūdza pārējos pagaidīt dzīvojamā istabā. - Vai jūs vēlētos, lai mans pārvaldnieks jums atnes ko dzeramu? - viņš jautāja.

Klūzs neko negribēja. Edels palūdza alu. Es, joprojām cerēdams, ka viss notiekošais ir sapnis, pasūtīju pousse-café, dzērienu varavīksnes krāsās, kuru nekad nebiju redzējis, bet biju par to mācījies, pelnīdams savu miksologijas doktora grādu. Biezs liķieris tika ieliets glāzes dibenā, kāds vieglāks dzēriens un cilā krāsā loti uzmanīgi tam virsū, vēl vieglāks uz tā, un tā tālāk, katrai spilgtajai kārtai netraucējot apakšējo, nedz virsējo.

Mans pasūtījums atstāja redzamu iespaidu uz Līnu. Viņš atkārtoja to, lai pārliecinātos, vai pareizi saklausījis.

- Ja tas nav pārāk sarežģīti, - es piebildu. Protams, tas nebija īpaši sarežģītāk kā, piemēram, pudelē uzbūvēt nevainojamu burinieka modeli.

- Nekādu problēmu! - atsaucās Līns. Ar laiku es uzzināju, ka tas ir viņa mīļākais izteiciens. Viņš pavēlēja pārvaldniekam nekavējoties sagatavot man pousse-café.

Viņš ar Ubrjako iegāja bibliotēkā, bet mēs, pārējie, - dzīvojamā istabā, kurā bija arī peldbaseins. Es nekad agrāk nebiju redzējis dzīvojamo istabu ar peldbaseinu. Biju, protams, dzirdējis, ka tādas ir, bet dzirdāt ir viens, un tiešām redzēt tādu ūdens lērumu istabas vidu - pavisam kas cits.

Es notupos pie baseina un pamērcēju roku ūdenī, lai uzzinātu tā temperatūru. Ūdens bija remdens. Es izvilku roku un apdomāju tās slapjumu. Man nācās secināt, ka slapjums ir visnotaļ nesapnīgs. Mana roka tiešām bija slapja un kādu laiciņu paliktu tāda, ja es to nenovērstu.

Viss notiekošais bija īstenība. Kad piecēlos stāvus, ieradās pārvaldnieks ar pousse-café.

Tātad ar bezkaunīgu uzvedību situāciju nevarēja atrisināt. Nospriedu, ka būs vien atkal jāmēgina ko sajēgt. - Paldies, -es sacīju pārvaldniekam.

- Laipni lūdzu, ser, - viņš atbildēja.

Klūzs un Edels bija apsēdušies kilometrīga dīvāna vienā galā. Es pievienojos viņiem, vēlēdamies atzinību par to, cik esmu kļuvis rāms.

Viņi turpināja prātot, kad gan misis Greiema būtu pieķērusi viņus rīkojamies tik brīnumaini cildeni.

Kluzs žēlojās, ka viņam, staigājot apkārt un tirgojot reklāmas sērkociņus un kalcndārīšus, nemaz neesot daudz iespēju cildenai rīcībai. - Labākais, ko es varu izdarīt, ir ļaut kādas ēkas sargam izstāstīt man savus kara piedzīvojumus, - viņš teica. Viņš atcerējās tā sauktās Gludekļa ēkas sargu, kurš apgalvojis, ka bijis pirmais amerikānis, kas Otrajā pasaules karā šķērsojis Reinu - proti, tiltu Vācijā pie Remagenes pilsētas. Šī tilta sagrābšana skaitījās liels notikums, jo lāva sabiedrotajiem straujāk ielauzties Vācijā: vispirms, izrādās, vienpersoniski.

- Kas zina, - piebilda Klūzs, - varbūt Džeka Greiema kundze bija šis sargs.

Arī Izraels Edels domāja, ka misis Greiema varbūt maskējas kā vīrietis. - Man dažkārt liekas, ka vismaz puse Arapaho klientu ir transvestīti, - viņš teica.

Par iespēju, ka misis Greiema varētu būt transvestīts, visai drīz ierunājas vēl kāds, un tas, kā par brīnumu, bija Arpads Līns.

Taču pagaidām Klūzs atgriezās pie Otrā pasaules kara tēmas. Viņš skatīja to visai personiski. Viņš teica, ka mēs ar viņu, karalaika birokrāti, bijām tikai iedomājušies, ka mums ir kāds sakars ar sakāvēm un uzvarām. - Karā uzvarēja karotāji, Valter. Viss pārējais ir tikai sapņi.

Viņaprāt, visi kara memuāri, ko rakstījuši civilisti, ir blēņas, iedomas, ka karā uzvarējuši runātāji, rakstītāji un augstākās aprindas, lai gan patiesībā uzvaru izcīnīja tikai karotāji.

Foajē iezvanījās telefons. Ienāca pārvaldnieks un pavēstīja, ka pie tālruna aicinot misteru Klūzu; viņš varot atbildēt arī pa šo aparātu, kas mums priekšā uz kafijas galdiņa. Aparāts bija no melnas un baltas plastmasas un veidots slavenā komiksa “Nieki vien” suņa Snūpija formā. Komiksa autortiesības piederēja tam RAMJAC departamentam, kam teju bija lemts nonākt manā pārziņā. Kā es drīz atklāju, lai lietotu šo telefonu, vajadzēja pielikt suņa degunu sev pie auss un runāt viņam vēderā. Kāpēc gan ne?

Zvanītāja bija Klūza sieva Sāra, mana vecā draudzene. Viņa bija tikko pārnākusi mājās no privāti aprūpējamas pacientes un atradusi vīra zīmīti ar ziņu, kur viņš atrodas, ko tur dara un kā sazvanāms.

KlUzs pateica Sārai, ka es arī te esmu, un viņa nespēja tam noticēt. Viņa lūdza pasaukt mani pie aparāta. Klūzs pasniedza man plastmasas suni.

- Čau! - es teicu.

- Ārprāts! - viņa izsaucās. - Ko tu tur dari?

- Sēžu pie peldbaseina un dzeru pousse-café, - es atteicu.

- Nevaru iztēloties tevi dzeram pousse-café, - viņa sacīja.

- Nu, es to tomēr daru, - es teicu.

Viņa jautāja, kā mēs ar Kluzu satikušies. Es izstāstīju.

Pasaule ir tik maza, Valter... - viņa teica. Un tā tālāk. Viņa jautāja, vai Klūzs man pateicis, ka mana liecība pret viņu nākusi viņu ģimenei par lielu svētību.

-Tas tāds apgriezti proporcionāls skatījums... - es norūcu.

- Kāds, kāds? - viņa jautāja.

Apgriezti proporcionāls, - es teicu. Izrādījās, ka viņai nav nācies saskarties ar šādu jēdzienu. Es izskaidroju.

- Es esmu tik stulba, Valter, - viņa teica. - Es tik daudz ko nezinu... - Pa telefonu viņa izklausījās pēc tās pašas vecās, labās Sāras. Es jutos gluži kā Trīsdesmit Piektajā gadā, tāpēc viņas nākamie vārdi bija īpaši sāpīgi: - Ak Dievs, Valter, mums abiem jau ir pāri sešdesmit! Kā tas ir iespējams?

- Zili brīnumi, Sāra, - es atteicu.

Viņa lūdza, lai es nāku līdzi Klūzam uz vakariņām, un es teicu, ka darīšu to, ja varēšu, taču nezinu, kas te vispār pēc brīža noliks. Es pajautāju, kur viņa dzīvo.

Izrādījās, ka viņa ar Kiūzu dzīvo pagrabstāvā tajā pašā mājā, kur agrāk mitinājās viņas vecmāmiņa, - Tjūdorsitijā. Viņa pajautāja, vai es atccrolics viņas vecāsmātes dzīvokli - kā šīs trīs istabas bija piebāztas ar mēbelēm un veciem kalpotājiem.

Es teicu, ka atceros gan, un mēs nosmējāmies par to.

Es neteicu viņai, ka mans dēls arī dzīvo kaut kur Tjūdor-sitijā. Vēlāk uzzināju, ka šajā ģeogrāfiskajā tuvībā nav it nekā aptuvena. Stankevičs no The New York Times ar visu savu muzikālo sievu un adoptētajiem bērniem dzīvoja tajā pašā mājā un bērnu dauzonības dēļ bija kaimiņu neieredzēts -tikai trīs stāvus virs Līlenda un Sarās Klūziem.

Sāra teica, cik lieliski, ka mēs vel spējam smieties pēc visa, ko nācies pārciest. - Mums vismaz vēl ir humora sajūta, - viņa sacīja. Līdzīgus vārdus bija teikusi Džūlija Niksone pēc tam, kad viņas tēvu izmeta no Baltā nama: - Viņam vismaz vēl ir humora sajūta.

- Jā, vismaz tā, - es piekritu.

- Viesmīli - viņa teica. - Ko tā muša dara manā zupā?

- Ko? - es nesapratu.

- Ko tā muša dara manā zupā? - viņa uzstāja.

Un tad man pielēca: tā sākas jociņu sērija, ko mēs mēdzām viens otram stāstīt pa telefonu. Es aizvēru acis. Es atbildēju, un telefons man kļuva par laika mašīnu. Tas lāva man izrauties no Tūkstoš Deviņsimt Septiņdesmit Septītā gada un nozust ceturtajā dimensijā.

Šo peldēšanas veidu sauc par tauriņstilu, madam, - cs sacīju.

- Viesmīli - viņa sacīja. - Manā zupā ir arī nagi!

- Nadziņi? - es atjautāju. -Ta ir drukas kļūda, madam. Tur vajadzēja būt radziņiem.

- Kāpēc jūs tik dārgi ņemat par krējumu? - viņa jautāja.

-Tāpēc ka govīm nepatīk tupties virs mazajam burciņām, -

cs atbildēju.

- Es visu laiku domāju, l<a ir otrdiena, - viņa sacīja.

- Ir otrdiena, - es teicu.

- Tā jau es domāju, - viņa attrauca. - Sakiet, vai pie jums var dabūt vafeles?

- Nav šīsdienas ēdienkartē, - es teicu.

Es pagājšnakt sapņoju, ka ēdu vafeles, - viņa teica.

- Loti patīkams sapnis, vai ne?

- Drausmīgs! - viņa izsaucās. - Kad pamodos, biju nograuzusi visu deki!

Viņai arī bija iemesls bēgt ceturtajā dimensijā. Kā es vēlāk uzzināju, tovakar viņas paciente bija nomirusi. Sārai viņa bija loti patikusi. Viņai bijuši tikai trīsdesmit seši gadi, taču kopš dzimšanas nepilnvērtīga sirds - pārāk liela, taukaina un vāja.

Un iztēlojieties lūdzami, kādu iespaidu šī saruna atstāja uz Līlcndu Klūzu, kas sēdēja man tieši blakus. Kā jau teicu, es biju aizvēris acis un nonācis tādā pārlaicīgas brīvības ekstāzē, ka tiklab būtu varējis viņa acu priekšā veikt dzimumaktu ar viņa sievu. Viņš man, protams, piedeva. Viņš visiem visu piedod. Tomēr uz viņu nevarēja neatstāt iespaidu tas, ka mana un Sāras laiskā tclefonmīlestība joprojām bija dzīva.

Kas gan šajā pasaulē ir vēl daudzveidīgāks par laulības pārkāpšanu? Nekas.

- Es domāju, varbūt man vajadzētu ievērot diētu, - sacīja Sāra.

- Es zinu, kā vienā mirklī var tikt vaļā no divdesmit mārciņām liekā svara, - es teicu.

- Kā?

- Nogriez sev galvu!

Klūzs, protams, varēja dzirdēt tikai manu sarunas pusi, tāpēc katram jokam viņš dzirdēja tikai sākumu vai beigas, bet abus - nekad. Dažos slēpās visai divdomīgi mājieni.

Atceros, es jautāju Sārai, kāpēc gulta tā čīkst.

Klūzs viņas atbildi nedzirdēja, bet tā bija šāda: - Nezinu, neesmu šai prasījusi. - Un tad viņa turpināja: - Viesmīli Ko jūs darījāt, pirms kļuvāt par viesmīli?

- Tīrīju mēslus no dzegužpulkstcņiem, - es atbildēju.

- Es vienmēr esmu gribējusi uzzināt, kas ir tā baltā viela putnu mēslos, - viņa sacīja.

-Tic arī ir putnu mēsli, - es paskaidroju. - Un ar ko nodarbojaties jūs?

- Es strādāju apakšbikšu fabrikā, - viņa sacīja.

- Vai strādāt apakšbikšu fabrikā ir interesanti? - es šķelmīgi pajautāju.

21.

- AK VAI! — viņa nopūtas. - Kas bez biksēm, tas bez bēdām. - Sāra noklepojās, un arī te slēpās āķis, kuru es gandrīz neattapu uzķert.

Tomēr laikus pamanījos. - Tev ir diezgan pamatīgs klepus... -es teicu.

- Nepāriet un nepāriet, - viņa sūrojās.

- Ieņem šitās divas ripiņas! - es teicu. - Neko citu nevajadzēs.

Viņa atdarināja rīšanas skaņas: “klunk, klunk”. Un tad pajautāja, kas tās bija par ripiņām.

Visspēcīgākās caurejas zāles, kādas spējusi radīt medicīnas zinātne, - es atbildēju.

- Caurejas zāles!? - viņa iesaucās.

- jā, - es apstiprināju. - Un tagad nekādā gadījumā neklepo!

Mēs atcerējāmies arī joku par manu it kā slimo zirgu. Patiesībā man nekad nav bijis zirga. Veterinārs man it kā bija iedevis pusmārciņu sarkana pulvera, lai es to iedodu zirgam. Veterinārs man pamācīja iztaisīt papīra caurulīti, iebērt pulveri caurulītē, tad iebāzt to zirgam mutē un iepūst pulveri viņam rīklē.

- Kā zirgs tagad jūtas? - jautāja Sāra.

- Ak... Zirgs jūtas labi, - es teicu.

- Tu pats gan sevišķi labi neizskaties, - viņa sacīja.

- Njā, - es noteicu. - Zirgs uzpūta pirmais.

- Vai tu vēl proti atdarināt savas mātes smieklus? - viņa jautāja.

Tas nebija vēl viena joka sākums. Sāra patiešām gribēja dzirdēt, kā es atdarinu savas mātes smieklus; agrāk es to bieži pa telefonu darīju Sārai par prieku. Daudzus gadus nebiju šo triku izmēģinājis. Man vajadzēja balsi darīt nc tikai augstu, bet arī skaistu.

Lieta bija tāda, ka māte nekad nesmējās skali. Kad vina vēl bija kalpone Lietuvā, viņai bija mācīts pieklusināt savus smieklus. Saimnieks vai vina viesi nedrīkstēja dzirdēt mājā esošo kalpu smieklus, jo varētu nodomāt, ka kalpi smejas par viņiem.

Tāpēc, kad mana māte tomēr nevarēja nesmieties, viņas smiekli skanēja smalki un dzidri kā tāli, tāli zvaniņi. Tā bija loti skaista skaņa.

Tad nu es - pavisam aizmirsis, kur atrodos, - ievilku plaušās gaisu, sašaurināju balseni un, lai iepriecinātu veco sirdsdraudzeni, reinkarnēju savu smejošo māti.

Tobrīd dzīvojamā istabā atgriezās Arpads Līns un Franks Ubrjako. Viņi dzirdēja manas dziesmas noslēgumu.

Es pateicu Sārai, ka tagad gan man diemžēl jābeidz, un noliku klausuli.

Arpads Līns stīvi blenza manī. Esmu dzirdējis sievietes runājam, ka vīrieši mēdzot viņas ar skatienu izģērbt. Tagad es sapratu, kāda ir šī sajūta. Izrādījās, ka tieši to Līns ar mani darīja: iztēlojās, kā es izskatītos bez drēbēm.

Viņam bija radušās aizdomas, ka es esmu Džeka Greiema kundze, kas, pārģērbusies par vīrieti, pārbauda viņa darbu.

22.

ES TO, PROTAMS, nevarēju zināt-ka viijš iedomājas, it kā es butu misis Greiema. Tāpēc viņa turpmākā pieglaimošanās man likās tikpat neizskaidrojama kā viss cits, kas todien ar mani bija noticis.

Es mēģināju uztvert to ka saudzīgu uzmanību no viņa puses, mēģinot sagatavot mani sliktajām ziņām, kuras ar laiku tiks pavēstītas: ka es tomēr neesmu piemērots RAM}AC un ka lejā gaidošais limuzīns aizvedīs mani, joprojām bezdarbnieku, atpakaļ uz Arapaho. Taču viņa acis zaigoja daudz kvēlāk, nekā šādā gadījumā vajadzētu. Viņš alktin alka manu atzinību visam, ko darīja.

Viņš tieši man un nevis Līlendam Klūzam vai Izraelam Ede-lam pavēstīja, ka tikko iecēlis Franku Ubrjako par RAMJAC filiāles McDonald’s Hamburgers viceprezidentu.

Es pamāju, apliecinot, ka atzīstu to par jauku rīcību.

Līnām ar galvas mājienu nepietika. - Es domāju, tas ir lielisks piemērs, kā atrast īstajam cilvēkam īsto vielu, vai ne? -viņš gvelza. - Tāda taču ir RAMJAC sūtība: dot labiem speciālistiem tādu darbu, kur viņi var pilnībā īstenot savu talantu. Jūs taču piekrītat?

Jautājums tika uzdots man un nevienam citam, tāpēc es beidzot atbildēju: - Jā.

Tāda pati saruna atkārtojās, kad viņš bija nolīdzis Klūzu un pēc tam Edelu. Kluzs bija iecelts par Diamond Match viceprezidentu, droši vien tāpēc, ka tik ilgi bija tirgojis reklāmas sērkociņus. Edcls bija iecelts par Hospitality Associates, Ltd. viceprezidentu, kura pārziņā arī Hilton hoteļi, - droši vien tāpēc, ka veselas trīs nedēļas bija krājis pieredzi kā Arapaho nakts portjē.

Rija pienākusi mana kārta iet ar viņu uz bibliotēku. - Beigas labas, viss labs? - viņš draiski bilda. Kad viņš bija aizvēris aiz mums durvis, flirtēšana k|uva vēl nevaldāmāka. - “Laipni ludzu manā salonā,” - viņš dūdoja, - “sacīja zirneklis mušai.” -Viņš man izteiksmīgi pamirkšķināja.

Man tas riebās. Domāju, nez, kas noticis ar pārējiem, kad viņi bija šeit.

Telpā bija Musolīni stila galds ar grozāmu krēslu aiz tā.

- Varbūt jums tur vajadzētu sēdēt... - Viņš augstu pacēla un nolaida uzacis. - Vai tas neizskatās pēc jums piemērota krēsla? M? Nav jūsu krēsls?

Tā var būt tikai ņirgāšanās, es nodomāju. Atbildēju pazemīgi. Gadu gadiem man nebija bijis nekādas pašcieņas. - Ser, -es teicu, - es īsti nesaprotu, kas te notiek.

- Ā! - viņš noteica, izsliedams rādītājpirkstu. - Ari lā dažreiz notiek.

- Es nezinu, kā jūs mani atradāt un vai cs vispār esmu tas, par ko jūs mani uzskatāt, - cs tcicu.

- Es vēl neesmu jums pateicis, kas, manuprāt, jūs esat, viņš teica.

- Valters F. Stārbeks, - cs drūmi atbildēju.

- Kā jums tīk, - viņš sacīja.

- Labi, - es teicu, - lai kā mani sauktu, nekas dižs no manis vairs nav. ja jūs tiešām piedāvājat darbu, tad cs gribētu kaut ko pavisam pieticīgu.

- Man ir pavēle iecelt jūs par viceprezidentu, - viņš teica, -pavēle no cilvēka, kuru es loti cienu. Es to pildīšu.

- Es gribētu strādāt par bārmeni, - cs bildu.

- Ak, tā! - viņš izsaucās. - Un gatavot pousse-cafe!

- Es to varētu, ja vajadzētu, - cs atteicu. - Man ir miksolo-ģijas doktora grāds.

-Jums ir arī skaista, augsta balss, ja vien jums labpatīk... -viņš teica.

- Es domāju, es tagad labāk došos uz mājām, - es sacīju.

- Iešu ar kājām. Tas nav tālu. - Tas bija tikai kādus četrdesmit kvartālus tālu. Man nebija kurpju, bet kam gan vajadzīgas kurpes? Gan jau aizkultos līdz viesnīcai arī bez tām.

- Kad bus laiks doties mājās, - viņš sacīja, - jūs varēsiet braukt ar manu limuzīnu.

- Tas laiks jau ir klāt, - es teicu. - Man vienalga, kā es tur nokļūšu. Šī nian ir bijusi loti nogurdinoša diena, un galva arī vairs nestrādā diez ko labi. Es tikai gribu gulēt. Ja jūs zināt kādu, kam vajag bārmeni, kaut vai uz pusslodzi, mani var sameklēt Arapaho.

- Jūs esat lielisks aktieris! - viņš sajūsminājās.

Es nodūru galvu. Es vairs negribēju skatīties viņā un vispār nevienā. - It nemaz, - es atrūcu. - Nekad neesmu bijis.

- Es jums izstāstīšu kaut ko dīvainu, - viņš teica.

- Es tāpat nesapratīšu...

- Visi šeit šovakar klātesošie atceras, ka satikuši jūs, bet savā starpā nav pazīstami, - viņš teica. - Kā jūs to izskaidrotu?

- Man nav darba, - es sacīju. - Es tikko iznācu no cietuma un visu dienu staigāju apkārt pa pilsētu, jo nebija ko darīt.

- Eoti sarežģīts stāsts... - viņš noteica. - Tātad jūs sakāt, ka bijāt cietuma?

- Tā nu tas ir, - es sacīju.

- Es nejautāšu, par ko jūs bijāt cietumā, - viņš teica. Ar to viņš, protams, gribēja teikt, ka man kā misis Greiemai vīrieša drānās nebija nepieciešams ieslīgt arvien dziļākos melos, ja vien tas mani pašu ncizklaidē.

- Par Votergcitu, - es teicu.

- Par Votergcitu! - viņš iesaucās. - Un man likās, ka es zinu gandrīz visu Votergeitā iesaistīto cilvēku vārdus! - Kā es vēlāk uzzināju, viņš ne tikai zināja vārdus, bet dažus no sazvērniekiem pazina tik labi, ka bija nelegāli ziedojis viņu vēlēšanu kampaņai un pēc tam bijis viens no maksātājiem par viņu aizstāvību. - Kāpēc gan es nekad neesmu dzirdējis Stārbeka vārdu saistībā ar Votergcitu?

- Nezinu, - cs atteicu, joprojām nodūris galvu. - Tas bija kā pēc lieliska mūzikla, kad kritiķi pieminēja visus, izņemot mani. Ja atrastos kāda veca izrādes programmiņa, es jums parādītu savu vārdu.

- Tas cietums, cik es noprotu, bija Džordžijā, - viņš teica.

- Jā, - es atbildēju. Nospriedu, ka viņš to zina tāpēc, ka Rojs M. Kons savācis ziņas par mani, lai izdabūtu no apcietinājuma.

- Tas tātad izskaidro Džordžiju, - viņš noteica.

Es nevarēju iedomāties, kāpēc kādam vajadzētu izskaidrot Džordžiju.

- Tātad tāpēc jūs pazīstat Klaidu Kārteru, Klīvlendu Lozu un doktoru Robertu Fenderu... - viņš piebilda.

-Jā, - es teicu. Nupat jau man sāka palikt bail. Kāpēc gan šis cilvēks, viens no visvarenākajiem korporāciju administratoriem uz šis planētas, bija pūlējies, lai tik daudz noskaidrotu par tik nožēlojamu eks-ietupināto kā es? Vai kaut kur vējoja aizdomas, ka es varētu zināt kādu satriecošu, agrāk neatklātu noslēpumu par Votergeitu? Varbūt viņš tikai spēlēja ar mani kaki un peli, lai pēc tam tik un tā liktu mani nogalināt?

- Un Dorisa Kramma? - viņš teica. - Es esmu pārliecināts, ka jūs pazīstat ari viņu...

Jutos gauži atvieglots, ka vismaz šo būtni es nepazinu! Tātad es tomēr biju nevainīgs! Tūdaļ visa pierādījumu ēka sagrūs kā kāršu namiņš. Viņš nebija atradis īsto, un es to varēju pierādīt! Es nepazinu Dorisu Krammu! - Nē, nē, nē, - es teicu.

- Es nepazīstu Dorisu Krammu.

- Tā kundze no Amerikas Arfu kompānijas, kuru jūs lūdzāt nesūtīt pensijā, - viņš teica.

- Es neko jums neesmu lūdzis, - es iebildu.

- Es pārteicos... - viņš attrauca.

Un tad es sev par lielām šausmām aptvēru, ka zinu gan, kas ir Dorisa Kramma. Viņa bija tā vecā sekretāre, kas arfu salonā raudāja un nokārtoja savu rakstāmgaldu. Tomēr es negrasījos Līnām izpaust, ka pazīstu arī šo personu.

Taču viņš tik un tā zināja, ka es viņu pazīstu! Viņš visu zināja!

- Jūs priecāsieties uzzinot, ka cs personīgi viņai piezvanīju un apliecināju, ka viņa var neiet pensijā un strādāt, cik ilgi vien vēlas. Vai tas nav lieliski?

Nē, nav, - es atteicu. Bija taču pilnīgi vienalga, ko atbildēt. Un tagad cs atcerējos arfu salonu... Sajūta bija tāda, it kā es tur būtu bijis pirms tūkstoš gadiem, varbūt kādā citā dzīvē, pats pirms savas dzimšanas. Tur bija Mērija Kctlīna O’Lūnija. Arpads Lins savā viszinlbā kā nākamo noteikti pieminēs viņu.

Un tad šī pēdējā murgainā stunda pēkšņi atklājās kā visnotaļ loģiska. Es zināju kaut ko tādu, ko nezināja pat Līns un ko droši vien nezināja neviens cits visā pasaulē. Tas likās neiespējami, bet citādi nevarēja būt: Mērija Kctlīna O’Lūnija un Džeka Creiema kundze bija viena un tā pati persona.

Tobrīd Arpads Līns pacēla manu roku pie lūpām un noskūpstīja to. - Piedodiet manu ielaušanos jūsu slepenajā tēlā, kundze, - viņš teica, - bet cs saprotu, ka jūs tīšām darījāt to tik vieglu. Pie manis jūsu noslēpums ir drošībā. Jūtos loti pagodināts beidzot satikt jūs vaigu vaigā.

Viņš vēlreiz noskūpstīja manu roku - to pašu roku, kuru Mērija Kctlīna torīt bija sagrābusi savā mazajā, netīrajā ķetnā.

- Bija pēdējais laiks, madam, - viņš teica. - Mēs taču tik ilgi un lieliski sadarbojamies. Pēdējais laiks.

Mans riebums pret vīrieša skūpstu bija tik neviltoti automātisks, ka es kļuvu par īstu karalieni Viktoriju! Manas dusmas bija karaliskas, bet izteiksme nāca pa taisno no Klīvlendas pusaudžu repertuāra. - Ko jūs, velns parāvis, darāt? - es noprasīju. - Es neesmu nekāda sūda sieviete!

Es stāstīju par to, kā gadu gaitā zaudēju savu pašcieņu. Arpads Līns tagad dažu sekunžu laikā zaudēja savējo šīs nejēdzīgās maldīšanās dē].

Viņš bija bāls un valodu zaudējis.

Viņš mēģināja atgūties, bet sevišķi labi tas neizdevās. Viņš bija pārāk satricināts, lai spētu atvainoties, kur nu vēl demonstrētu savu šarmu vai asprātību. Viņš spēja tikai taustīties pēc varbūtējās patiesības.

- Bet jūs viņu pazīstat... - viņš beidzot izdvesa. Viņa balsī bija dziļas skumjas, jo viņš atzina to, ko arī es sāku saprast: ka man ir lielāka vara nekā viņam, ja vien es to vēlos.

Es apstiprināju viņa secināto. - Es loti labi viņu pazīstu, -es teicu. - Esmu pārliecināts, ka viņa darītu jebko, ja vien es ieteiktu. - Tas bija gluži nepelnīti. Tā bija atriebīga rīcība.

Līnām joprojām bija loti slikti. Es biju nostājies starp viņa Dievu un viņu. Tagad bija viņa kārta nodurt galvu. - Jā... - viņš noteica un pēc garas pauzes piebilda: - Pieminiet mani ar labu, ja iespējams.

Vairāk par visu citu es tagad gribēju izglābt Mēriju Ketlīnu O’Lūniju no tās drausmīgās dzīves, kādu viņas prātā mītošie dēmoni spieda viņu dzīvot. Es zināju, kur viņu sameklēt.

- Vai jus man, lūdzu, nevarētu pateikt, - cs uzrunāju salauzto Līnu, - kur šajā vēlajā stundā cs varētu dabūt kurpes, kas man derētu?

Viņa balss atskanēja gluži kā no tās vietas, kurp es grasījos doties, gluži kā no milzīgās alas zem Centrālās stacijas. - Nekādu problēmu, - viņš teica.

23.

PĒC NEILGA LAICIŅA Es jau biju viens un, pārliecinājies, ka neviens neseko, kāpu pa dzelzs kāpnēm lejup alā. Ik pēc dažiem soliem cs melodiski, mierinoši saucu: - Tas esmu cs, Valters! Mērij Kctlīn, tas esmu es, Valters!

Kā cs biju apauts? Man kājās bija melnas lakādas deju kurpes ar vieglu pacēlumu ieliekumā. Tās man bija iedevis Ar-pada Līna desmitgadīgais dēls Deksters. Derēja kā uzlietas. Deksteram tādas bija nopirktas deju skolai. Viņam tas vairs nevajadzēja. Viņš bija paziņojis vecākiem savu pirmo veiksmīgo ultimātu: pateicis, ka izdarīs pašnāvību, ja tic arvien uzstās, ka viņam jāturpina iet deju skolā.

Viņš bija jauks zēns - pidžamā un peldmētelī, tikko dzīvojamā istabā nopeldējies. Viņš bija loti līdzjūtīgs un noraizējies par mani, sīko večukiņu, kam nebija kurpju kājelēs. Es biju kā lādzīgs pasakas rūķis un viņš kā jauniņš princis, kas uzdāvina rūķim burvju deju kurpes.

Viņš bija daiļš zēns. Lielām, brūnām acīm. Melniem, kupliem, sprogainiem matiem. Es no daudz kā atteiktos, lai tiktu pie šāda dēla. Tomēr jāatccras, ka arī mans dēls droši vien no daudz kā atteiktos, lai tiktu pie tāda tēva kā Arpads Līns.

Viss ir taisnīgi.

- Tas esmu es, Valters! - cs atkal saucu. - Mērij Kctlīn, tas esmu es, Valters! - Kāpņu apakšā uzdūros pirmajai zīmei, ka viss varētu nebūt gluži kārtībā. Tur gulēja Bloomingdale’s maisiņš - apgāzies uz sāna un izvēmis lupatas, vienu lelles galvu un žurnālu Vogue, RAMJAC izdevumu.

Es paceļu maisiņu un sabāzu izbirušās mantas tajā atpakaļ, izlikdamies, ka nekas cits nav vajadzīgs, lai ieviestu vispārēju kārtību. Tad es ieraudzīju uz grīdas asins traipu. To es nevarēju vis nolikt atpakaļ vietā. Tālāk bija daudzi citi traipi.

- AIZ -

Un cs negrasos šeit bezjēdzīgi izstiept sasprindzinājumu, uzdzenot lasītājiem drebuļus un liekot manīt, ka tūdaļ cs atradīšu Meriju Ketlīnu ar nogrieztām rokām, mājot man ar asiņainiem strupuļiem. Patiesībā viņu Vanderbilta avēnijā bija notriecis taksometrs. Viņa bija atteikusies no medicīniskas palīdzības, sakot, ka viss ar viņu esot kārtībā, pilnīgā kārtībā.

Nekas ar viņu nebija kārtībā.

Šai situācijā varbūt slēpjas arī ironija, bet cs to diemžēl nevaru ne apstiprināt, ne noliegt. Pastāv ļoti liela iespēja, ka Meriju Ketlīnu notrieca viņai pašai piederošs taksometrs.

Viņai bija salauzts deguns, tas arī bija asiņošanas avots. Taču deguna lūzums nebija lielākā vaina. Visas vainas es nemaz nezinu. Neviens netika inventarizējis visus kaulus, ko bija salauzusi Mērija Kctlīna.

Viņa bija noslēpusies tualetes kabīnē. Asins pilieni rādīja man ceļu, kur jāmeklē. Nebija šaubu, ka kabīnē ir tieši viņa. Lielās basketbola kurpes bija redzamas zem durvīm.

Tur vismaz nebija līķis. Kad es atkal nodziedāju savu vārdu un paudu savu nekaitīgumu, viņa atkrampēja durvis un atvilka tās vaļā. Viņa nelietoja tualeti, vienkārši sēdēja uz poda. Tiklab viņa būtu varējusi to lietot, viņas mūža pazemojums nu bija pilnīgs. Deguna asiņošana bija rimusies, taču no tās viņai bija palikušas Adoll'a Hitlera ūsas.

- Ak tu nabaga sieviete! - cs izsaucos.

Viņa mierīgi uztvēra savu stāvokli. - Laikam jau tāda es esmu, - viņa noteica. - Tāpat kā mana māte. - Viņas māte, protams, bija mirusi no saindēšanās ar rādiju.

- Kas ar tevi ir noticis? - es jautāju.

Viņa izstāstīja par taksometru, kas viņu notriecis. Viņa bija tikko nosūtījusi vēstuli Arpadam Līnām, apstiprinot visas pavēles, kuras devusi viņam pa tālruni.

- Es izsaukšu ātro palīdzību, - es teicu.

- Nē, nē! - viņa izdvesa. - Paliec, lūdzu, šeit!

- Bet tev vajag palīdzību!

- Vairs jau nevajag, - viņa atteica.

- Tu taču pat nezini, kas tev kaiš, - es sacīju.

- Es mirstu, Valter, - viņa teica. - Man pietiek, ka zinu to.

- Kur ir dzīvība, tur ir arī cerība, - es noskaldīju un grasījos skriet augšā.

- Neuzdrošinies mani atkal atstāt vienu! - viņa teica.

- Es tev izglābšu dzīvību!

- Tev vispirms jāuzklausa, ko cs tev teikšu! - viņa sacīja.

- Es te sēžu un domāju: ak Dievs, pēc visa, ko es esmu pārcietusi, un pēc visām manām pūlēm, šeit nebūs neviena, kas uzklausītu pēdējos vārdus, ko es gribu pateikt... Ja tu izsauksi ātro palīdzību, tajā nebūs neviena, kas prastu angliski.

- Kā es vismaz šeit varu tev palīdzēt? - es jautāju.

- Nekā, man ir pietiekoši ērti, - viņa atteica. Šim apgalvojumam bija zināms pamats. Viņas daudzās drēbju kārtas aizturēja siltumu. Viņas mazā galviņa bija atbalstīta kabīnes stūrī, un no metāla caurules to šķīra lupatu spilvens.

Tikmēr no dzīvajām klintīm pa brīžam atskanēja tāda kā dobja ņurdēšana. Virs mums mira kaut kas cits, un tā bija Savienoto Valstu dzelzceļa sistēma. Pussalauztas lokomotīvas vadāja galīgi salauztus pasažieru vagonus iekšā un ārā no stacijas.

- Es zinu tavu noslēpumu, - es teicu.

- Kuru? - viņa jautāja. - To ir daudz.

Pasakot viņai, ka zinu par akciju kontrolpaketi RAMJAC korporācijā, es gaidīju izcili dramatisku mirkli. Šis burbulis, protams, pārplīsa. Viņa jau bija man to teikusi, bet es nebiju sadzirdējis.

- Vai tu paliec kurls, Valter? - viņa jautāja.

- Tagad es tevi dzirdu loti labi, - es teicu.

- Vēl bez visa cita, - viņa errojās, - man būs savi pēdējie vārdi jāauro pilnā rīklē...

- Nē, - es teicu, - bet es neko vairs negribu dzirdēt par pēdējiem vārdiem. Tu esi tik bagāta, Mērij Ketlīn! Ja gribi, tu vari nopirkt veselu slimnīcu un likt, lai viņi tevi izārstē!

- Man riebjas šī dzīve, - viņa teica. - Es esmu darījusi visu, ko spēju, lai ļaudīm padarītu to labāku, bet laikam jau neko daudz vispār nevar izdarīt. Es vairs nejaudāju mēģināt ko jaunu. Tagad es gribu tikai aizmigt.

- Bet tev taču nav šitā jādzīvo! - es teicu. - Es atnācu, lai tev to pateiktu. Es aizstāvēšu tevi, Mērij Ketlīn! Mēs nolīgsim cilvēkus, kam var pilnīgi uzticēties. Hovards Hjūzs nolīga mormoņus - tāpēc ka viņiem ir loti augsts morāles līmenis. Mēs arī nolīgsim mormoņus!

- Ak Kungs, Valter... - viņa novaidējās. - Tu domā, ka cs jau neesmu mormoņus izmēģinājusi?

- Esi?

- Vienu laiku es biju līdz ausīm mormoņos, - viņa teica un izstāstīja man tik drūmu stāstu, kādu nekad vēl nebiju dzirdējis.

Tas noticis, kad viņa vēl dzīvojusi grezni un mēģinājusi rast veidus, kā kaut drusku izbaudīt savu milzu bagātību. Viņa bija īpatne, kuru daudziem cilvēkiem gribējās vai nu nofotografēt, vai sagūstīt, vai kaut kā pamocīt - vai nogalināt. Ļaudis būtu gribējuši viņu nogalināt viņas roku vai naudas, vai arī atriebības dēl. RAMJAC bija sagrābis vai sagrāvis daudzus citus uzņēmumus un pielicis roku pat dažu mazu un vāju valstiņu valdību gāšanā.

Līdz ar to viņa neuzdrošinājās atklāt savu īsto identitāti nevienam, izņemot savus uzticamos mormoņus, un visu laiku mainīja atrašanās vietu. Un gadījās tā, ka viņa bija apmetusies kādas RAMJAC viesnīcas augšējā stāvā Managvā, Nikaragvā. Šajā stāvā bija divdesmit luksa numuri, un viņa bija noīrējusi visus. Abas kāpnes no apakšstāva bija aizkrautas ar masīviem betona bluķiem, tāpat kā arka Arapaho vestibilā. Lifti bija noregulēti tā, ka tikai ar vienu varēja sasniegt augšstāvu, un tajā dežurēja mormonis.

Pat viesnīcas pārvaldnieks it kā nezināja, kas viņa patiesībā ir. Taču itin visiem Managvā, protams, bija diezgan precīzi minējumi šajā jautājumā.

Lai ka butu bijis: kādu dienu viņa pēkšņi nolēma viena pati iziet pilsētā pastaigāties, uz brītiņu izbaudīt to, kas viņai jau gadiem bija liegts, - būt vienkārši parastam cilvēkam šajā pasaulē. Tad nu viņa uzlika parūku un saules brilles un atstāja viesnīcu.

Viņa iedraudzējās ar kādu pusmūža amerikānieti, kuru atrada sēžam parkā uz sola un raudam. Sieviete bija no Scntlui-sas. Viņas virs bija aldaris RAMJAC filiālē Anheuser-Busch. Savā otrajā medusmēnesi viņi bija, kāda ceļojumu aģenta pierunāti, atbraukuši uz Nikaragvu. Virs torīt bija nomiris ar amebiālo dizentēriju.

Tad nu Mērija Ketlīna aizveda sievieti uz viesnīcu, ielika viena no saviem daudzajiem neaizņemtajiem luksiem un devās pavēlēt mormoņiem, lai nokārto atraitnes un vīra mirstīgo atlieku lidojumu uz Scnlluisu ar RAMJAC lidmašīnu.

Kad Mērija Ketlīna atgriezās izstāstīt, ko nokārtojusi, viņa atrada sievieti nožņaugtu ar drapēriju auklu. Taču visšausmī-gakais bija, lūk, kas: slepkavības izdarītājs acīmredzot bija pārliecināts, ka sieviete ir Merija Ketlīna. Viņai bija nogrieztas rokas. Tās nekad netika atrastas.

Drīz pēc tam Mērija Ketlīna devās uz Ņujorku. No sava numura Valdorfa Torņos viņa sāka ar izlūku binokli vērot mis-kastnieces. Starp citu, stāvu virs viņas dzīvoja armijas ģenerālis Duglass Makarturs.

Viņa nekad negāja ārā, nekad nepieņēma apmeklētājus, nekad nezvanīja nevienam. Viesnīcas personālam ieeja bija aizliegta. Mormoņi nesa viņai ēdienus, klāja gultu, visu uzkopa. Taču kādu dienu viņa šā vai tā saņēma draudu vēstuli. Tā atradās sārtā, iesmaržinātā aploksnē, ielikta atvilktnē tieši uz viņas visintīmākās ve|as. Vēstules autors rakstīja, ka zina, kas viņa ir, un ka viņa ir atbildīga par Gvatcmalas likumīgās valdības gāšanu. Viņš draudēja uzspridzināt viesnīcu.

Mērija Ketlīna vairs nevarēja izturēt. Viņa pameta savus mormoņus, kas noteikti bija uzticīgi, tomēr nespēja viņu nosargāt. Viņa sāka aizsargāties pati ar daudzām jo daudzām drēbju kārtām, ko sameklēja atkritumu konteineros.

- Ja nauda darīja tevi tik nelaimīgu, kāpēc tu to neatdevi citiem? - cs jautāju.

- Atdošu! - viņa atbildēja. - Kad bušu nomirusi, paskaties manā kreisajā kurpē, Valter. Tur tu atradīsi manu testamentu. Es atstāju RAMJAC koprorāciju tās patiesajiem īpašniekiem -amerikāņu tautai! - Viņa smaidīja. Tas bija šaušalīgs skats: neizmērojama laime, ko pauž plikas smaganas un pāris sapuvuši zobi.

Man likās, ka vina nomira. Nenomira vis.

- Mērij Ketlīn... - es ieteicos.

- Vēl jau dvešu, - vina noteica.

- Tagad cs tiešām izsaukšu palīdzību, - es teicu.

- Ja tu iesi, cs nomiršu, - vina sacīja. - Tagad es to varu apsolīt. Tagad es varu nomirt, kad vien vēlos. Es varu izvēlēties šo mirkli.

- To taču neviens nevar, - es iebildu.

- Miskastnieces var, - vina atteica. - Tā ir mūsu vienīgā privilēģija. Mēs nevaram iepriekš zināt, kad mēs sāksim mirt, taču, kad esam sākušas, Valter, beigu brīdis ir mūsu zinā. Vai tu gribētu, lai cs nomirstu tūlīt, izskaitot līdz desmit?

- Ne tagad, ne vispār, - es sacīju.

- Tad paliec šeit, - vina noteica.

Tad cs paliku. Ko citu es varēju darīt?

- Es gribu pateikties tev par to, ka tu mani apskāvi, - vina teica.

- Katrā laikā, - es sacīju.

- Vienreiz dienā pietiek, - viņa teica. - Šīsdienas apskāvienu cs jau esmu dabūjusi.

- Tu biji pirmā sieviete, ar kuru cs pa īstam mīlējos, - cs teicu. - Vai tu to atceries?

- Es atceros apskāvienus, - viņa atbildēja. - Es atceros, ka tu teici, ka mīli mani. Neviens vīrietis man nekad agrāk to nebija teicis. Māte man to bieži tcica - pirms nāves.

Es atkal sāku raudāt.

- Es zinu, ka tu nekad to neteici no sirds, - viņa sacīja.

-Teicu! - es protestēju. - Ak Dievs, teicu...

- Nekas, nekas, - viņa sacīja. - Nav lava vaina, ka tu piedzimi bez sirds. Tu vismaz mēģināji ticēt tam, kam tic cilvēki, kuriem sirds ir, - tāpēc tu šā vai tā biji labs cilvēks.

Viņa mitējās elpot. Viņa mitējās mirkšķināt acis. Viņa bija mirusi.

EPILOGS

Turpinājums sekoja. Turpinājums vienmēr seko.

Pulkstenis bija deviņi manas pirmās brīvās dienas vakarā. Līdz nākamajai atlikušas vēl trīs stundas. Es uzkāpu augšā un pateicu policistam, ka pagrabā atrodas mirusi bezpajumtniece.

Darba pieredze bija darījusi policistu cinisku. Viņš man sacīja: - Un tas ir vienīgais jaunums?

Tad nu es stāvēju pagrabā pie savas vecās draudzenes līka un gaidīju ātro palīdzību, tāpat kā to būtu darījis jebkurš uzticams dzīvnieks. Gaidīt nācās visai ilgi, jo bija taču zināms, ka vecā jau mirusi. Kad sanitāri ieradās, viņa jau sāka sastingt. Viņi to kaut kā komentēja. Man nācās jautāt, ko viņi tikko teikuši, jo viņi nerunāja angliski. Izrādījās, ka viņu dzimtā valoda ir urdu. Abi bija no Pakistānas. Viņu angļu valodas zināšanas bija trūcīgas. Ja Mērija Ketlīna būtu nomirusi nevis manā, bet viņu klātbūtnē, tad es nešaubos, ka viņi liecinātu - pirms nāves vecenīte runājusi galīgi nesakarīgi.

Lai apvaldītu raudas, kas grasījās plūstin uzplūst manī, es palūdzu, lai viņi man drusku pastāsta par urdu. Viņi teica, ka šajā valodā esot sarakstīta literatūra, kas līdzvērtīga jebkurai citai pasaules literatūrai, taču sākumā tā bijusi trūcīga un neskaista mākslīga valoda, kas radīta Čingizhana galmā. Tās radīšanas mērķi bijuši militāri. Tā deva iespēju virsniekiem dot pavēles, kuras saprastu visās mongoļu impērijas malās. Vēlāk dzejnieki darīja šo valodu skaistu.

Mūžu dzīvo, mūžu mācies.

Policijai es nosaucu Mērijas Ketlīnas pirmslaulību uzvārdu. Es viņiem nosaucu arī savu īsto vārdu. Attiecībās ar policiju es negrasījos būt varen mīļš. Es arī nebiju gatavs ļaut kādam uzzināt, ka Džcka Greiema atraitne ir mirusi. Šāda paziņojuma sekas noteikti būtu līdzīgas lavīnas nogruvumam.

Es biju vienīgais cilvēks uz šīs planētas, kas to varēja izraisīt. Es vēl nebiju gatavs tās izraisīšanai. Pretēji dažu cilvēku apgalvojumiem, tas nebija viltīgi no manas puses. Vainīgas bija gluži dabiskas bailes no lavīnas.

Es, nekaitīgs rūķītis burvju deju kurpēs, gāju mājās uz viesnīcu Arapaho. Todien bija daudz pelavu no graudiem atsijāts, un daudz graudu pelavās iejaukts. Un īstā sijāšana bija tikai tagad sākusies.

Dabiski, Arapaho strādāja jauns nakts portjē, jo Izracis Edcls bija aizsaukts pie Arpada Līna. Šis jaunais darbinieks bija steidzami atsūtīts Edelu aizvietot. Vina pastāvīgais darbs bija Carlyle, arī RAMJAC viesnīcas, reģistratūrā. Viņš bija nevainojami ģērbies, ar smalkām manierēm. Viņš bija šausmās, ka tagad jāstrādā ar maukām, tikko no cietumiem un trakomājām izlaistiem cilvēkiem un tamlīdzīgu publiku.

Viņš nevarēja man to nepateikt: ka patiesībā strādā Carlyle un te tikai aizvieto. Šeit nemaz nebija īstais viņš.

Kad es nosaucu savu vārdu, viņš pavēstīja, ka man ir atsūtīta paciņa un arī viens ziņojums.

Policija bija atvedusi manas kurpes un savākusi no kumodes klarnešu detaļas. Ziņojums bija no Arpada Līna. Tas bija rokrakstā, tāpat kā Mērijas Ketlīnas testaments manas žaketes iekškabatā blakus miksoloģijas doktora diplomam. Mana lietusmēteļa kabatas bija piebāztas ar citiem materiāliem no Mērijas Ketlīnas kurpēm. Tās izspiedās kā seglu somas.

Līns rakstīja, ka šī vēstule domāta tikai manām acīm. Viņš vēstīja, ka savā dzīvoklī lielā samulsuma dēl viņš tā arī nav piedāvājis man konkrētu darbu. Viņš minēja, ka man varētu iet pie sirds darbs viņa vecajā vietā, proti, mūzikas un izdevējdarbības departamentā. Tā sastāvā tagad ietilpst The New York Times; Universal Pictures; Ringling Bros.; Barnum & Bailey; Dell Publishing un daudzi citi uzņēmumi. Esot arī kaku barības firma, bet par to man neesot jāuztraucas. Tā drīz tikšot pārcelta uz Pārtikas un barības departamentu. Agrāk tā piederējusi The Nezv York Times.

“Ja jums liekas, ka tas nav jums īsti piemēroti,” viņš rakstīja, “tad sameklēsim to, kas būs piemērots. Es esmu neizsakāmā sajūsmā, ka tagad mūsu vidū būs īsts misis Greiemas pārstāvis. Lūdzu nododiet viņai manus vissirsnīgākos sveicienus.”

Vēl bija piebilde. Viņš pauda, ka atļāvies noteikt man tikšanos rīt pulksten vienpadsmitos ar kādu Mortiju Silšu. Sekoja adrese. Es nospriedu, ka Silss droši vien ir RAMJAC kadru daļas vadītājs vai kas tamlīdzīgs. Izrādījās, ka tas ir drēbnieks.

Jau atkal viens multimiljonārs sūtīja Valteru F. Stārbeku pie sava drēbnieka, lai iztaisītu no viņa pārliecinošu perfekta džentlmeņa viltojumu.

Nākamajā rītā joprojām biju apstulbis no lavīnas draudiem. Es biju par četrtūkstoš dolāriem bagātāks un, strikti ņemot, zaglis. Merija Ketlīna bija ieklājusi četras tūkstošdolāru banknotes savās kurpēs kā pēdu ieliekamos.

Avīzēs par Mērijas Ketlīnas nāvi nebija ne vārda. Kāpēc lai būtu? Kuru tas interesēja? Sāras Kluzas mirušās pacientes nekrologs gan bija. Šai sievietei ar slimo sirdi bija palikuši trīs bērni. Viņas vīrs pirms mēneša bija gājis bojā autoavārijā, tā ka mazie nu bija apa|i bāreņi.

Kamēr Mortijs Silss noņēma man mērus, es mocījos ar domu, ka Meriju Kcllīnu taču neviens negrasās apbedīt. Pie drēbnieka bija arī Klaids Kārters, nupat atlidojis no Atlantas. Viņu nosūtīja mērīties jaunām drēbju kārtām vēl pirms satikšanās ar Arpadu Līnu.

Viņš bija nobijies.

Es teicu, lai nebaidās.

Tad nu es pēc pusdienām aizbraucu uz morgu un pieteicos uz Mērijas Ketlīnas mirstīgajām atliekām. Tas bija vienkārši. Kuram vēl gan būtu vajadzīgs šis sīkais līkītis? Radinieku tam nebija. Es biju tā vienīgais draugs.

Pēdējo reizi palūkojos. Tas bija nekas. Nu jau tas bija neviens. “Visi nav mājās?” Neviens nav mājās.

Tikai vienu kvartālu tālāk cs uzgāju apbedīšanas biroju. Liku saimniekam savākt līki, iebalzamēt to un ielikt pieklājīgā zārkā. Bēru nebija. Es pat nepavadīju zārku uz kapavietu, kas bija nodalījums milzīgās betona kapenēs Moristaunā, Ņūdžer-sijā. Šī vieta bija reklamēta tārīta The Nezv York Times. Katram nodalījumam bija gaumīgas bronzas durtiņas, kurās iegravēts iemītnieka vārds.

Vai gan es varēju zināt, ka vīrs, kurš gravēja šos uzrakstus, pēc diviem gadiem tiks arestēts par braukšanu dzērumā un sacīs viņu aizturējušajam policistam, cik tam neparasts vārds. Viņam nācies tikai vienreiz ar tādu saskarties - viņa mironīga-ja darbavietā. Šo Morisas apgabala policistu sauca Frānsiss X. O’LUnijs.

O’Lūnijs ieinteresējās, vai kapenēs apglabātā sieviete nav viņa radiniece.

Ar kapu kantora trūcīgajām ziņām tomēr pietika, lai viņam izdotos uzzināt, kura Ņujorkas morgā bija nonākusi Mērija Ket-līna. Tur O’Lūnijs dabūja viņas pirkstu nospiedumus. Viņš īpaši necerēja, ka vecenīte varētu būt bijusi arestēta vai ārstējusies psihiatriskajā slimnīcā, tomēr aizsūtīja nospiedumus uz FIB.

Tā tika sagrauta RAMJAC korporācija.

Šai lietai ir arī kāda jancīga blakuslīnija. Vēl neuzzinājis, kas patiesībā bija Mērija Ketlīna, Frānsiss X. O’Lūnijs bija iemīlējies savā sapnī par to, kāda viņa bijusi jaunībā. Starp citu, sapnis bija galīgi aplams. Viņš sapņoja, ka Mērija Ketlīna bijusi gara, kuplām krūtīm, melniem matiem, lai gan patiesībā viņa bija īsa, kaulaina rudmate. Viņš sapņoja, ka Mērija Ketlīna bijusi imigrante, kas iestājusies darbā pie kāda nenormāla miljonāra tā spocīgajā pilī un ka viņai šis vīrietis gan paticis, gan riebies, un ka tas nežēlīgi izmantojis viņu līdz pat nāvei.

Tas viss atklājās šķiršanās prāvā, kuru ierosināja O’Lūnija sieva pēc trīsdesmit diviem laulības gadiem. Šī prāva apmēram

nedēļu figurēja dzeltenās preses pirmajās lappusēs. O’Lūnijs tad jau bija slavens. Avīzes vinu dēvēja par “vīru, kas atmaskoja RAMJAC", un tamlīdzīgi. Tagad sieva apgalvoja, ka viņš no tās atsvešinājies spocenes dēļ. Viņš ar sievu vairs negulēja. Viņš vairs netīrīja zobus. Viņš arvien biežāk nokavēja darbu. Viņš kļuva par vectētiņu, bet nelikās ne zinis un negrasījās pat paskatīties uz jaundzimušo.

Pats draņķīgākais viņa uzvedībā bija tas, ka, uzzinājis, kāda patiesībā bijusi Mērija Ketlīna, viņš palika iemīlējies savā sākotnējā sapnī.

- To man neviens nevar atņemt, - viņš sacīja. - Tas ir dārgākais, kas man pieder.

Dzirdēju, ka viņš esot atlaists no darba. Un ka tagad sieva atkal ar viņu tiesājas - šoreiz grib savu dalu no nelielās bagātības, kurā viņš iedzīvojies, pārdodams sava sapņa filmēšanas tiesības. Filmu paredzēts uzņemt kādā vecā, spokainā Moris-taunas savrupnamā. Ja var ticēt tenku slejām, tad notiekot kinoproves, meklējot aktrisi īru imigrantu meitenes lomai. Als Pačino jau bija piekritis spēlēt šerifu O’Lūniju un Kevins Ma-kartijs - ekscentrisko miljonāru.

Man tagad stāsta, ka es esot ākstījies pārāk ilgi un tāpēc mani atkal bāzīšot tuptuzī. Mana traki patvaļīgā rīcība ar Mērijas Ketlīnas mirstīgajām atliekām pati par sevi nebija noziegums, jo līķim nav vairāk tiesību kā vakar izēstai čipsu pakai. Tomēr manas darbības esot raksturojamas kā E kategorijas likumpārkāpums, kuru saskaņā ar Ņujorkas štata kriminālkodeksa 190.30 pantu sauc par nelikumīgu testamenta slēpšanu. Pašu testamentu es biju noglabājis kredītsabiedrības Manu-facturers Hanover, RAMJAC uzņēmuma, seifā.

Es pūlējos izskaidrot savai sunenītei, kāpēc viņas saimniekam tagad uz kādu laiku jābrauc projām - tāpēc ka viņš bija

pārkāpis 190.30 pantu. Es stāstīju viņai, ka likumus raksta, lai tos ievērotu. Viņa neko nesaprot. Vina mīl manu balsi. Viss, ko es saku, ir labas zinās. Vina luncina astīti.

Es dzīvoju visnotaļ plaši. Par firmas mazprocentu aizdevumu es nopirku divstāvu dzīvokli. Es pārvērtu naudā man rezervētās firmas akcijas, lai sapirktos drēbes un mēbeles. Es kļuvu par pastāvīgu Metropolitēna operas un Ņujorkas baleta skatītāju un braukāju uz turieni ar limuzīnu.

Es rīkoju smalkas mājas viesības RAM)AC rakstniekiem, mūziķiem, kinoaktieriem un cirkus māksliniekiem - Isakam Baševisam Zingeram, Mikam Džageram, Džeinai Fondai, Gin-teram Gebelam-Viljamsam un tamlīdzīgiem ļaudīm. Tas bija jautri. Kad RAMJAC nopirka Marlboro galeriju un Amerikāņu mākslinieku apvienību, es aicināju uz savām viesībām arī gleznotājus un tēlniekus.

Kā man veicās darbs RAMJAC korporācijā? Manā laikā departaments, ieskaitot slepenās un atklātās meitasfirmas, ieguva divpadsmit platīna diskus, četrdesmit divus zelta diskus, divdesmit divus Oskarus, vienpadsmit Nacionālās grāmatu balvas, divus Amerikas līgas čempionu titulus, divus Nacionālās līgas čempionu titulus, divas uzvaras Pasaules sērijā un piecdesmit trīs Grammy balvas - un departamenta pelņa nekad nebija mazāka par 23 procentiem. Es pat iesaistījos korporācijas iekšējā cīņā, panākdams, ka kaku barības firmu tomēr nepārcel uz Pārtikas un barības departamentu. Tas bija lieliski. Es ņēmos kā traks.

Jaunas Nobela prēmijas literatūrā gan mēs nedabūjām, bet mums jau divi nobelisti bija: Sols Bellovs un misters Zingers.

Pirmo reizi mūžā es iekļuvu Kas ir kurš katalogā. Jāatzīst gan, ka šajā medū bija darvas pilīte, jo manis paša departaments pārvalda Gulf & Western, kas savukārt pārzina Kas ir kurš izdošanu. Es ieliku tur bagātīgas ziņas par sevi: kur esmu

dzimis, kur mācījies, kādos amatos strādājis, kāds bijis sievas pirmslaulības uzvārds. Noklusēju tikai cietumsodu un sava dela uzvārdu.

Vai es aicināju dēlu uz viesībām - lai papļāpā ar daudziem saviem varoņiem un varonēm? Nē. Vai viņš aizgāja no darba The Nezo York Times pēc tam, kad es kļuvu par viņa priekšnieku? Nē. Vai viņš rakstiski vai telefoniski apsveica mani ar jauno amatu? Nē. Vai es mēģināju sazināties ar viņu? Tikai vienreiz. Es viesojos Līlenda un Sāras Klūzu pagrabstāva dzīvoklī. Biju dzēris - darījis to, ko daru reti un bez īpašas sajūsmas. Un es biju fiziski loti tuvu savam dēlam. Viņa dzīvoklis atradās tikai trīsdesmit pēdas virs manas galvas.

Sāra pierunāja mani piezvanīt viņam.

Tad nu es uzgriezu sava dēla numuru. Bija apmēram astoņi vakarā. Atbildēja viens no maniem mazbērniņiem, un es pajautāju, kā viņu sauc.

- Huans, - viņš atbildēja.

- Un kāds uzvārds? - es jautāju.

- Stankevičs. - Starp citu, saskaņā ar manas sievas testamentu, Huans un viņa brālis Džeraldo saņēma kompensāciju no Rietumvācijas par to, ka nacisti pēc “anšlusa”, proti, Austrijas anektēšanas Tūkstoš Deviņsimt Trīsdesmit Astotajā gadā, bija konfiscējuši viņas tēva grāmatu veikalu. Manas sievas testaments bija vecs, rakstīts, kad Valteriņš vēl bija mazs. Advokāts bija ieteicis viņai novēlēt naudu mazbērniem, lai izvairītos no nodokļiem veselas paaudzes garumā. Viņa pūlējās prātīgi rīkoties ar naudu. Es tolaik biju bez darba.

- Vai tētis mājās? - es jautāju.

- Viņš aizgāja uz kino, - atbildēja puika.

Jutos loti atvieglots. Es nenosaucu savu vārdu un teicu, ka piezvanīšu vēlāk.

Attiecība uz Arpada Līna aizdomām par mani: gluži kā jebkuram citam neviens viņam nevarēja liegt iedomāties, ko vien viņam gribējās. Jaunu, ar pirkstu nospiedumiem apliecinātu ziņojumu no misis Grciemas vairs nebija. Pēdējais bija rakstisks apstiprinājums, ka Kluzam, man, Ubrjako, Edelam, Lozam, Kārteram un Fenderam jāklust par viceprezidentiem.

Pēc tam iestājās mironīgs klusums - bet tā jau nebija pirmā reize. Arī agrāk bija gadījies divu gadu klusuma periods. Līns tikmēr darbojās, balstoties uz kādu Mērijas Ketlīnas Septiņdesmit Pirmā gada vēstuli. Tajā bija rakstīti tikai šādi vārdi: “Pērc un pārņem, pērc un pārņem!”

Viņa katrā ziņā bija atradusi īsto cilvēku šim darbam. Arpads Līns bija dzimis pirkt un pārņemt, pirkt un pārņemt.

Kādi bija mani lielākie meli viņam? Ka es satieku misis Greiemu vienreiz nedēļā un ka viņa ir laimīga, vesela un visnotaļ apmierināta ar firmas darbu.

Zvērināto tiesai es liecināju šādi: bijis redzams, ka Līns ir gatavs ticēt jebkam, ko es teiktu par misis Greiemu.

Attiecībās ar šo cilvēku es biju loti īpaša teoloģiskā stāvokli. Es zināju atbildes uz daudziem no vissvarīgākajiem jautājumiem, ko viņš varētu uzdot par savu dzīvi.

Kāpēc viņam vajadzēja pirkt un pārņemt, pirkt un pārņemt? Tāpēc ka viņa dievība gribēja atdot Savienoto Valstu bagātību Savienoto Valstu tautai. Kur atradās viņa dievība? Moristaunā, Nūdžersijā. Vai viņa bija apmierināta ar Līna darbu? Viņa nebija ne apmierināta, ne neapmierināta, jo bija beigta un pagalam. Ko viņam tagad vajadzēja darīt? Atrast jaunu dievību, kam kalpot.

Arī attiecībā uz viņa pakļauto miljoniem es, protams, biju loti īpašā teoloģiska stāvoklī, jo viņš bija dievība tiem un izlikās skaidri zinām, ko viņš grib un kāpēc.

NUja - un tagad to visu izpārdod federālā valdība, kas šim nolūkam nolīgusi divdesmit tūkstošus jaunu birokrātu, pusi no tiem juristus. Daudzi cilvēki uzskatīja, ka RAMJAC pieder it viss šai valstī. Atklājums, ka tai patiesībā pieder tikai 19 procenti no valsts, bija zināma vilšanās - tā pat nebija pilna piektdaļa. Tomēr, salīdzinot ar citām korporācijām, RAMJAC bija milzīga. Otra varenākā korporācija Brīvajā Pasaulē bija tikai pustik liela. Piecas nākamās, kopā ņemtas, atbilstu tikai divām trešdaļām RAMJAC apjoma.

Izradās, ka atrodas daudz dolāru, par ko pirkt federālās valdības izpārdotos labumus. Pats Savienoto Valstu prezidents bija satriekts, uzzinot, cik daudz dolāru gadu gaitā izkaisīts plašajā pasaulē. Radās iespaids, ka viņš būtu visiem planētas iedzīvotājiem pateicis šādus vārdus: - Ludzu, sagrabiet pagalmā lapas un atsūtiet man!

Vakardienas avīzes Daily News atvērumā bija nofotografēts kāds Bruklinas doks. Uz tā bija nokrauta akra tiesa saiņu, kas izskatījās pēc kokvilnas ķīpām. Patiesībā šajos saiņos bija amerikāņu valūta, atsūtīta vairumā no Šauda Arābijas, norēķinoties par RAMJAC uzņēmuma McDonald’s Hamburgers pirkšanu.

Virsraksts bija: BEIDZOT MAjAS!

Kas bija saiņu laimīgais īpašnieks? Saskaņā ar Mērijas Ketlīnas O’Lūnijas testamentu tie piederēja Savienoto Valstu tautai.

Kas, manuprāt, bija aplams Mērijas Ketlīnas mierīgās ekonomiskas revolūcijas modelī? Pirmkārt, federālā valdība galīgi nebija gatava tautas labā vadīt visu RAMJAC saimniecību. Otrkārt, lielākā da|a šo uzņēmumu, radīti tikai pelņas iegūšanai, bija tikpat vienaldzīgi pret tautas vajadzībām kā, pie-

mēram, pērkona negaisi. Mērija Kctlīna tiklab būtu varējusi novēlēt tautai vienu piektdaļu laika apstākļu. RAMJAC uzņēmumiem to dziļākajā būtībā cilvēku prieki un traģēdijas bija tikpat vienaldzīgi kā lietum, keis lija tonakt, kad ar nāvi elektriskajā krēslā tika sodīti Madeiross, Sako un Vanccti. Lietus būtu lijis jebkurā gadījumā.

Ekonomika ir bezdomu laika apstākļu sistēma - un nekas

cits.

Iznāk baigā tautas izjokošana - uzdāvināt viņai tādu krāmu.

Pagājšnedēl man par godu tika rīkotas viesības - to varētu saukt arī par “atvadu balli”. Ar to tika nosvinēta mana pēdējā pilna darba diena firmā. Viesības rīkoja Līlends Klūzs un viņa skaistā sieva Sāra. Viņi nebija izvākušies no sava pagrabstāva dzīvokļa Tjūdorsitijā, un Sāra nebija pārtraukusi privāti kopt slimniekus, lai gan Līlends RAMJAC tagad pelnīja apmēram simttūkstoš dolārus gadā. Lielu da|u savas naudas viņi ziedo audžuvecāku programmai, proti, atbalsta atsevišķus bērnus grūtos apstākļos dažādās pasaules malās. Ja nemaldos, viņi teica, ka atbalstot piecdesmit bērnus. Viņi rādīja viesiem dažu šo bērnu vēstules un fotogrāfijas.

Vairākiem cilvēkiem es tagad šķietu tāds kā varonis - tas man ir kas jauns. Es biju pašrocīgi pagarinājis RAMJAC mūžu par diviem gadiem un vēl kādu brīsniņu. Ja es nebūtu slēpis Mērijas Ketlīnas testamentu, šo viesību dalībnieki nemūžam nebūtu kļuvuši par RAMJAC viceprezidentiem. Es pats sen būtu patriekts ar spērienu pa pakalu - lai kļūtu par to, par ko šā vai tā kļūšu, ja izdzīvošu līdz cietumsoda beigām, proti, par miskastnieku.

Vai es atkal esmu uz sēkla? Jā. Mana aizstāvība bija dārga. Turklāt man uz pēdām atkal ir tikuši mani Votergeitas advokāti. Es joprojām esmu viņiem daudz parādā par visu, ko viņi manā laba darījuši.

Viesības bija Klaids Karters, mans bijušais uzraugs Džordžijā un tagadējais RAMJAC filiāles Chrysler Air Temp viceprezidents, ar savu daiļo sievu Klaudiju. Mēs visi pārsmējā-mies, kad viņš atdarināja savu brālēnu, prezidentu, sacīdams:

- Es nekad jums nemelošu, - un solīdams atjaunot Dienvidu Bronksu, un tādā garā.

Viesībās bija Franks Ubrjako ar savu jauno, daiļo sievu Merilinu, kam ir tikai septiņpadsmit gadu. Frankam ir piecdesmit trīs. Viņi iepazinās diskotēkā. Viņi izskatās loti laimīgi. Merilina teica, ka iesākumā viņu piesaistījis tas, ka Franks valkājis baltu cimdu tikai vienā rokā. Viņai gribējies uzzināt, kāpēc. Viņš iesākumā bija stāstījis, ka roku Korejas kara laikā apdedzinājis Ķīnas komunistu liesmu metējs, taču vēlāk atzinies, ka pats sev to skādi nodarījis ar karstu cepamo ellu. Viņi ir sākuši kolekcionēt tropu zivis. Viņiem ir akvārijs ar tropu zivīm, kuru lieto arī kā kafijas galdiņu.

Franks ir izdomājis jauna veida kases aparātu McDonald’s Hamburgers restorāniem. Tā kā ar katru gadu k|uva grūtāk atrast darbiniekus, kas labi pazītu ciparus, Franks novāca tos no kases aparāta taustiņiem un aizvietoja ar hamburgeru, piena kokteiļu, cepto kartupeļu, kokakolas un pārējo ēdienu attēliem. Kasierim, kas veidoja rēķinu, vajadzēja tikai nospiest klienta pasūtīto ēdienu pogas, un kases aparāts pats visu saskaitīja.

Franks par to saņēma pamatīgu prēmiju.

Es paredzu, ka arābi paturēs viņu tagadējā amatā.

Man bija pienākusi telegramma no Dr. Roberta Fendera, kas joprojām sēdēja Džordžijas cietumā. Mērija Ketlīna bija gribējusi arī Fenderu padarīt par RAMJAC viceprezidentu, tomēr viņu izdabūt no cietuma nekādi nebija iespējams. Klaids Kārtcrs bija aizrakstījis viņam, ka es grasos atgriezties cietumā un ka šeit notiks atvadu ballīte man par godu, un ka viņam vajadzētu atsūtīt man telegrammu.

Lūk, kāds bija telegrammas teksts: “Ting-a-ling!”

Tas, protams, bija 110 viņa zinātniski fantastiskā stāsta par Vikunas planētas tiesnesi, kuram vajadzēja atrast jaunu ķer

meni, kur mitināties, un kurš bija turpat Džordžijā ielidojis man ausi un ielipis manās jūtās un liktenī līdz pat nāvei.

Kā stāsta šis tiesnesis, Vikunas ļaudis šādi gan sasveicinoties, gan atvadoties: “Ting-a-ling!”

“Ting a- ling!” bija gluži kā havajiešu “aloha,” kas nozīmē gan “labdien”, gan “uz redzēšanos.”

“Labdien un uz redzēšanos.” Kas cits gan būtu jāsaka? Mūsu valoda ir daudz lielāka, nekā vajadzīgs.

Es jautāju Klaidam, vai viņš zina, ko Fenders tagad dara.

- Raksta zinātniski fantastisku romānu par ekonomiku, -sacīja Klaids.

- Vai viņš teica, ar kuru pseidonīmu grasās to parakstīt? -es jautāju.

- Kā Kilgors Trauts, - atbildēja Klaids.

Viesībās bija mana uzticamā sekretāre Lcora Bordcrsa un viņas vīrs Lanss, kurš tolaik atguvās no smagas krūts vēža operācijas. Viņš man izstāstīja, ka katra divsimtā mastektomija tiekot veikta vīrietim. Mūžu dzīvo, mūžu mācies!

Viesībās vajadzēja būt vēl dažiem maniem RAMfAC draugiem, kuri tomēr nebija uzdrīkstējušies nākt. Viņi baidījās par savu reputāciju un tātad par savu administratīvo karjeru, kuru varētu aizkavēt ziņas par draudzību ar mani.

Telegrammas bija atsūtījuši daudzi no tiem, kuri mēdza nākt uz manām slavenajām mājas viesībām - Džons Kenets Galbreits, Salvadors Dali, Ērika Džonga, Līva Ulmane, grupa Flying Farfans un tā tālāk, un tālāk.

Atceros, ka Roberta Redforda telegrammā bija šādi vardi: “Turieties kā vīrs!”

Šīs telegrammas nebija gluži spontānas jūtu izpausmes. Iztaujāšanas rezultātā Sāra Kluza atzinās, ka visu nedēļu bija tās lūgusies.

Arpads Līns bija ar Sāru atsūtījis tikai manām ausīm domātu mutvārdu zinu: “Lieliska spēle!” To varēja saprast miljons dažādos veidos.

Starp citu, viņš vairs nevadīja izdalāmo RAMJAC. Viņu bija nolīgusi Amerikas Telefona un Telegrāfa kompānija, kuru, savukārt, tikko bija nopirkusi kāda jauna firma no Monako. To sauca BIBEC. Pagaidām nevienam nebija izdevies noskaidrot, kas aiz šī BIBEC slēpjas. Daži domā, ka krievi.

Vismaz šoreiz man aiz cietuma moriem būs daži īsti draugi.

Galda vidū stāvēja liela vāze ar dzeltenām tulpēm. Atkal bija klāt aprīlis.

Arā lija. Daba izrādīja līdzjūtību.

Es biju nosēdināts goda vietā - pa labi no saimnieces Sāras Klūzas, žēlsirdīgās māsas. No tām četrām sievietēm, ko es jelkad esmu mīlējis, ar viņu man vienmēr ir bijis visvieglāk sarunāties. Varbūt tāpēc, ka nekad neesmu viņai neko solījis un tāpēc nekad neesmu pievīlis. Ak Kungs - ko tik es nesolīju savai mātei un nabaga sievai, un nabaga Mērijai Ketlīnai!

Viesībās bija Izracis Edcls un viņa ne pārāk daiļā sieva Norma. Es saku, ka Norma ir ne pārāk daiļa tikai tāpēc, ka viņa vienmēr ir mani ienīdusi. Es nezinu, kāpēc. Nekad neesmu viņu apvainojis, un viņa katrā ziņā bija laimīga līdz ausīm par sava vīra karjeras straujo lēcienu. Ja nebūtu manis, viņš joprojām botu nakts portjē. Patlaban Edeli par Izraēla nopelnīto naudu remontē savrupnamu Bruklinas augstienē. Tomēr katru reizi, kad viņa uz mani paskatās, es jūtu, ka šermuli pārskrien pār kauliem. Tur neko nevar darīt. Es domāju, ka viņa varbūt ir drusciņ traka. Pirms kāda gada spontānā abortā viņai aizgāja bojā dvīnīši. Varbūt tam ir kāds sakars ar šīm dīvainībām. Varbūt viņai tā rezultātā ir izjaukts ķīmiskais līdzsvars. Kas zina?

Šā vai ta viņa, paldies Dievam, nebija nosēdināta man blakus. Toties man blakus sēdēja cita melnādaina sieviete - tā bija Jūkariste Loza, bijušā RAMJAC šofera Klīvlenda Loza daiļā sieva. Klīvlends tagad ir Transico viceprezidents. Viņa sievu tiešām tā sauc: Jūkariste. Tas nozīmē “laimīgā pateicība”, un es nezinu, kāpēc citi cilvēki nesauc savas meitas šajā vārdā. Ikdienā viņu dēvē par Jūkiju.

Jūkija bija noilgojusies pēc Dienvidiem. Viņa teica, ka tur cilvēki esot draudzīgāki, atraisītāki un daudz dabiskāki. Viņa mēģināja pierunāt Klīvlcndu, lai tas iet pensijā un pārvācas uz Atlantu, sevišķi tāpēc, ka tagad Transico bija pārdots firmai Playgrounds International, par kuru visi zināja, ka tā ir mafijas aizsegs. To tikai nevarēja pierādīt.

Manis paša departamentu sagrāba / .G. Tarben - Rietum-vācijas koncerns.

- Tas vairs nebūs tas pats vecais RAMJAC, - es sacīju Jū-kijai. - Tas nu ir skaidrs.

Es saņēmu dāvanas - dažas bija nenopietnas, dažas nopietnas. Izracis Edels man uzdāvināja gumijas saldējuma konusiņu ar pīkstuli. Tā bija mantiņa manam sunim - sieviešu kārtas Lhasas apso, zeltainai putekļu slotiņai bez kāta. Bērnībā man nekad nebija suņa, jo Aleksandrs Hamiltons Makouns necieta suņus. Tāpēc viņa ir vienīgais suns, ko es savā mūžā esmu labi iepazinis - un viņa gul manā gultā. Viņa krāc. Mana sieva arī krāca.

Es nekad neesmu viņu laidis puišos, taču tagad, kā skaidro veterinārārsts Dr. Hovards Pedvī, viņa piedzīvo viltus grūtniecību un ir pārliecināta, ka šis gumijas saldējums ir kucēns. Viņa slēpj to pieliekamajos. Viņa nēsā to augšā, lejā pa mana divstāvu dzīvokļa kāpnēm. Viņai pat izdalās piens tā barošanai. Viņai būšot jāiešļircina zāles, lai to izbeigtu.

Es vēroju, cik dziļi nopietnu Daba ir viņu darījusi attiecībā uz šo gumijas saldējumu - brūnas gumijas konusiņu ar sārtas gumijas virsu. Man tagad jābrīnās, ka es pats savulaik esmu ar līdzvērtīgu sirsnību pieķēries, būtībā, atkritumiem. Tas,

protams, nav īpaši svarīgi. Mūsu esībai šeit nav jēgas, ja vien mēs paši to neizgudrojam. Par to es esmu pārliecināts. Cilvēka stāvoklis šai sprāgstošajā universā nebūtu mainījies ne par matu, ja es būtu nevis dzīvojis tā, kā es dzīvoju, bet gan sešdesmit gadus tikai nēsājis gumijas saldējumu no viena pieliekamā uz otru.

Klaids Kārters un Līlends Klūzs bija kopīgi nopirkuši daudz dārgāku dāvanu, proti, šaha kompjūteru. Tas bija apmēram cigāru kārbas lielumā, taču lielāko tā telpas dalu aizņēma figūru atvilktne. Pats kompjūters nebija daudz lielāks par cigarešu paciņu. To sauca “Boriss”. Borisam bija garš, šaurs ekrā-niņš, kurā tas paziņoja savus gājienus. Viņš pat prot pajokot par maniem gājieniem. Tas saka: “Ak Dievs, kā es nobijos!” Vai arī: “Laikam tikai nesen gājienus iemācījies, vai ne?” Vai: “Gribi noupurēl dāmu?” Vai: “Tev tak plika aizmugure...”

Tās ir šaha standartasprātības. Mēs ar Aleksandru Hamil-tonu Makounu bez mitas apmainījāmies ar šiem apnicīgajiem jociņiem, kad es savas gaidāmās Hārvardas izglītības vārdā piekritu būt viņa šaha spēlējamā mašīna. Ja “Boriss” jau tolaik būtu bijis izgudrots, es droši vien būtu studējis turpat Ohaio un pēc tam kļuvis par nodokļu inspektoru vai kādas kokzāģētavas grāmatvedi, vai apdrošināšanas aģentu, vai ko tamlīdzīgu. Taču tagad es esmu visnecienīgākais Hārvardas absolvents kopš Puči Henfštengla, kas bija Hitlera mīļākais pianists.

Es vismaz paspēju ziedot Hārvardai desmit tūkstošus dolāru, iekāms advokāti man atkal visu atņēma.

Nu viesībās man bija pienācis laiks atbildēt uz daudzajiem tostiem, kas bija uzsaukti man par godu. Es piecēlos. Nebiju lietojis ne pilītes alkohola.

- Es esmu recidīvists, - es teicu. Es paskaidroju, ka šis vārds nozīme cilvēku, kuram raksturīga regulāra krimināla vai antisabiedriska uzvedība.

- Svešvārdus zināt ir vērtīgi! - sacīja Līlends Klūzs.

Visi smejas.

- Mūsu daiļā namamāte ir solījusi vēl divus pārsteigumus, pirms šis vakars ir galā, - es teicu. Tie izrādījās mana dēla un vina ģimenītes ierašanās no trešā stāva, kā arī fonogrāfa ieraksts ar dalu no manas senās liecības Kalifornijas kongresmenim Ričardam M. Niksonam un pārējiem. To vajadzēja atskanot ar ātrumu septiņdesmit astoņi apgriezieni minūtē. Iztēlojieties...

- It kā šodien tāpat nepietiktu pārsteigumu! - es izsaucos.

- Patīkamu pārsteigumu nekad nav gana, vecīt, - sacīja Klīvlends Lozs.

- Pasaki to ķīniski! - es teicu. Viņš, kā zināms, reiz Ķīnā bija karagūsteknis.

Lozs kaut ko pateica, kas tiešām izklausījās ķīniski.

- Kā lai mēs zinām, ka viņš nepasūtīja marinētu cūkgaļu? -jautāja Sāra.

- Nekā, - atteica Lozs.

Mēs bijām sākuši šīs dzīres ar austerēm, tāpēc es paziņoju, ka patiesībā austeres nemaz neveicina dzimumspēju pretēji daudzu laužu iedomām.

Atskanēja žēlīgi vaidi, un tad Sāra Klūza pirmā pateica šī jociņa noslēgumu: - Valters vakarvakar apēda divpadsmit, -viņa teica, - un tikai četras nostrādāja!

Viņa vakar bija zaudējusi vēl vienu pacientu.

Atkal visi smējās.

Un tad es pēkšņi saskumu un apvainojos par mūsu muļķošanos. Galu galā jaunumi nemaz nevarēja būt draņķīgāki. Ārzemnieki, noziedznieki un bezgala alkatīgas korporācijas aprija mūsu RAMJAC. Mērijas Ketlīnas tautai novēlētais mantojums tika pārvērsts vērtību strauji zaudējošas naudas kalnos, kuri savukārt tika izšķērdēti, lai barotu jaunu birokrātu armiju, maksātu juristiem un konsultantiem, un tā tālāk, un tālāk. Politiķi skaidroja, ka par atlikumu varēšot samaksāt šīs tautas valsts parāda procentus un sagādāt tautai jaunas šosejas, administrācijas ēkas un modernāku bruņojumu, ko tā jau sen pelnījusi.

Turklāt: man atkal bija jādodas uz tuptūzi.

Tad nu es nolēmu pasūroties par mūsu vieglprātību. - Vai zināt, kas galu galā nobeigs šo planētu? - es jautāju.

- Holesterīns! - iesaucas Franks Ubrjako.

- Pilnīgs nopietnības trūkums, - es teicu. - Nevienu vairs galīgi neinteresē, kas patiesībā notiek un kas notiks pēc brīža, un kā mēs vispār tādā kezā iekūlāmies.

Izracis Edels, vēstures zinātņu doktors, uztvēra to kā mājienu, ka mums jāsāk muļķoties vēl trakāk, ja vien iespējams. Tāpēc viņš sāka smalki pīpināt. Citi piebalsoja ar saviem pīkstieniem. Viņi visi atdarināja šķietami sakarīgus signālus no kosmosa, kurus pirms nedēļas bija uztvēruši radioteleskopi. Šie signāli bija jaunākā preses sensācija, kura, starp citu, izspieda no pirmajām lappusēm RAMļAC nedienas. Eaudis pīkstēja un pīpināja, un smējās ne tikai manās viesībās, bet visās malās.

Neviens nezināja, ko šie signāli varētu nozīmēt. Zinātnieki tikai pulējās skaidrot: ja šie signāli tiešām nāk no turienes, no kurienes liekas nākam, tad tiem ir jābūt vismaz miljons gadus veciem. Ja Zeme atbildētu, tad tā uzsāktu nudien nesteidzīgu sarunu.

Tad nu es atteicos no domas sacīt jelko nopietnu. Izstāstīju vēl vienu anekdoti un apsēdos.

Viesības beidzās, ka jau teicu, ar mana dēla, vedeklas un viņu divu bērnu ierašanos un ar fonogrāfa ierakstu, atskaņojot manas Četrdesmit Devītā gada liecības senāta komisijai pēdējās minūtes.

Manai vedeklai un mazbērniem, kā likās, nebija grūti parādīt vectētiņam pienācīgu cieņu. Viņi taču redzēja, ka vectētiņš ir tīrs, uzpucējies un lādzīgs večuks. Es domāju, ka iepa-tikos bērniem tāpat kā viņiem mēdz iepatikties Santa Klauss.

Dēls mani šokēja. Šis jauneklis izskatījās loti neglīts, nevesels un nelaimīgs. Viņš bija tikpat īss kā es, un gandrīz tikpat resns kā viņa nabaga māte sava mūža galā. Man vel bija gandrīz visi mati uz galvas, bet viņš bija pliku pauri. Droši vien plikpaurību viņš mantojis no ģimenes ebrejiskās puses.

Viņš citu pēc citas smēķēja bezfiltra cigaretes. Viņš daudz klepoja. Viņa uzvalks bija cigarešu izdedzinātu caurumu izraibināts. Kamēr skanēja ieraksts, es paskatījos viņā un ieraudzīju, ka viņš nervozē tik loti, ka aizdedzinājis trīs cigaretes vienlaicīgi.

Viņš bija paspiedis man roku kā pieklājīgs, bet sabrucis cilvēks; apmēram kā vācu ģenerālis, kas padodas pie Stalin-gradas. Viņš joprojām uzskatīja mani par briesmoni. Atnākt viņu bija pierunājusi sieva un Sāra Kluza - pašam viņam nebija ne mazākās vēlēšanās.

Bēdīgi.

Ieraksta atskaņošana neko nemainīja. Bērni, kam sen bija laiks gulēt, činkstēja un snauda.

Atskaņojums bija domāts kā manis godināšana - lai ļaudis, kas par to varbūt neko nezināja, paši dzirdētu, cik ideālistisks jauneklis es reiz biju. Tā dala, kurā es nejauši nodevu Lī-lendu Klūzu kā bijušo komunistu, droši vien bija citā ierakstā. Tas atskaņots netika.

Mani interesēja tikai paši pēdējie teikumi. Es biju tos piemirsis.

Kongresmenis Niksons jautāja, kādēļ es, imigrantu dēls, pret kuru amerikāņi tik labi izturējušies, cilvēks, kuru amerikāņu kapitālists mīlējis kā paša dēlu un sūtījis mācīties Hār-vardā, - kādē] es esmu bijis tik nepateicīgs Amerikas ekonomiskajai iekārtai.

Mana atbilde viņam nebija oriģināla. Neviena mana rīcība nekad nav bijusi oriģināla. Es atkārtoju to, ko mans bijušais elks Kenets Vistlers reiz sirmā senatnē bija teicis, atbildot uz līdzīgu vispārīgu jautājumu. Vistlers bija liecinājis prāvā pret

streikotājiem, kuri tika apsūdzēti vardarbībā. Tiesnesis bija ieinteresējies par vinu un jautājis, kādēļ tik labi izglītots cilvēks no tik labas ģimenes tomēr tik loti noņemas ar strādniekiem.

Mana zagtā atbilde Niksonam bija šāda: - Kādēļ? Kalna sprediķa del, ser.

Kad viesību dalībnieki saprata, ka ieraksts ir beidzies, atskanēja pieklājīgi aplausi.

Ardievu!

-V. ES.

PERSONU RĀDĪTĀJS

Ādams, 173

Adamsa, Alise Vonnegūta, 5 Agnjū, Spairo T., 60 Amati, Nikolo, 165

Bankers, Arčijs, 168 Barabass, Karabass, 60 “Bārlovs, Franks X.” Skat.

Roberts Fenders.

Bellovs, Sols, 229 Bīms, Timotijs, 95-98 Boijers, Ričards O., 186 Bordersa, Lcora, 235 Bordcrss, Lanss, 235 Bormans, Martins, 174 Briljantu Džims Breidijs, 111, 123, 127

Brouns, Heivuds, 189

Čarlzs Ceturtais, 55, 56 ČCrčils, Vinstons, 70 Česmens, Karils, 74 Čingizhans, 224

Dali, Salvadors, 235 Dante, Aligjfiri, 183 Darvins, Čārlzs, 183 Denijs, Kails, 118 Dilindžers, Džons 5

Dlrers, Albrehts, 57, 58, 59 Dons Žuans, 121 Dos Pasoss, Džons, 189 Džagers, Miks, 229 Džārvisa, Nensija Hokinsa (“Mā”), 19-21

Džārviss, Kolins, 17, 19,25 Džonga, Ērika, 235

Edele, Norma, 130, 236 Edels, Izracis, 130-132, 170,

180, 198, 199, 201, 204, 205, 212, 225, 231, 236, 237, 240 Finštcins, Alberts, 111,188 193-195

Eizenhaucrs, Dvaits Dcivids, 93 Erlihmans, Džons D., 60

Faetons, 71 Feilija, Bonija, 25-26 Fenders, Roberts, 5, 66, 78-80, 83-89, 96, 106, 170, 187, 192, 199, 215, 231, 234-235 Figlers, Džons, 5, 6 Fonda, Džeina, 229

Galbreits, Džons Kenets, 235 Gebcls-Viljamss, Ginters, 229 Gērings, Hermans, 53

Gibnijs, Piters, 138 Gilberts, Viljams S., 71 Glampersa, Tillija, 113,115 Golsvertijs, Džons, 188 Gorgona, 151 Gorkijs, Maksims, 183 Grants, Roberts, 188 Grants, Uliss S., 101 Greiema, Dzeka, Jun., kundze, 106-108, 120, 121, 123, 141,

144, 146-161, 163-178, 180,

183, 185, 188-189, 192, 195-197, 211, 212, 214, 216-228,

231-234, 236 Greiems, Džeks, Jun., 166, 192 Greithauss, Virgilijs, 36, 60, 63-65, 87, 99-101, 103, 106, 199 Gross, Georgs, 124

Haldemans, H. R., 60 Hapguda, Mērija, 7 Hapguds, Hačinss, 12 Hapguds, Normans, 12 Hapguds, Pauerss, 6, 7, 8-9, 13-16 Hapguds, Viljams, 12 Hārdijs, Olivers, 71 Hēlijs, 71

Helmss, Ričards M., 60 Henfštengls, Puci, 238 Hies, Bendžamins D., 3 Himlers, Heinrihs, 49 HiUers, Adolfs, 10,44,91,122, 173, 219, 238 Hjuzs, Hovards, 221 Hüvers, Herberts, 111

Ieva, 173 Igo, Viktors, 183 Ivans Bargais, 55, 63 “Izumi”, 83-86

Jēzus Kristus, 14, 60, 62, 65-66,

68, 69, 181, 201, 203 Johansens, Nils, 178-179 Jūda Iskariots, 10,58

Kapone, Als, 187 Karabass Barabass. Skat.

Harabass, Karabass.

Kārtere, Klaudija, 234 Kārters, Džimijs, 39, 63, 101, 232, 234

Kārters, Klaids, 39, 62, 63, 66, 73-75, 77-78, 87-89, 101, 169-170, 199, 215, 226, 231,

234, 238 Kasters, Džordžs, 85 Kinkeids, Edvins, 21, 22, 24 Kisindžers, Henrijs, 60 Kleikombs, Loids D., 14 Kleikombs, Roberts (“Mūns”), 14 Kllvlends, Grovers, 29, 159 Kluza, Sāra Vaieta, 71-72,112-113,

115, 117-129, 143, 145-150, 206-211, 226, 230, 233, 235-236, 239, 241

Kluzs, Līlends, 71-73, 78, 90-93, 95-98, 102, 112, 133, 134, 138, 143-152, 166, 170, 198-202, 205-208, 212, 230, 231, 233, 238, 241

Kolsons, Čarlzs V., 60, 68 Kons, Rojs M., 15,197-198,202,215 Kramma, Dorisa, 158, 161, 164, 196,215-216

Larkins, Emils, 60, 61, 62-71, 73, 101, 203 Lčbs, Ričards, 71, 180 Leonardo da Vinči, 165 Leopolds, Nalans, 71, 180 Lī, Roberts E., 101 Lindbergs, Čārlzs A., 79 Livingstouns, Deivids, 145 Lins, Arpads, 108, 140, 162,

195-197, 199, 201-205, 211-219, 225, 226, 231, 236 Lins, Deksters, 218 Lorels, Siens, 71 Louels, A. Lorenss, 188 Loza, Jukariste, 237 Lozs, Kllvlends, 99-106, 108-109, 170, 199, 215, 231, 237, 239 Luiss, Džons L., 13 Luiss, Sinklers, 188

Madeiross, Selestino, 32, 181, 233 Makartijs, Džozefs R., 58, 198 Makartijs, Kevins, 228 Makouna, Alise Rokfellere, 31, 37-38

Makouna, Klāra, 31,38 Makouns, Aleksandrs Hamiltons, 17-20, 22-32, 37-41, 65, 103, 111-112, 114-117, 121, 123-127, 129, 175-176, 182, 237-238

Makouns, Daniels, 16-19, 22-23, 26-28,31, 37, 115-116, 182 Makouns, Džons, 17-20, 23, 40,

116, 125 Markačo, Maikls D., 12 Markss, Kārlis, 109, 176, 183 Matejs, Svētais, 65 Merlins, 29 Mičels, Džons N., 60 Milands, Rejs, 173 Mileja, Edna Senvinsente, 189 Morē, Herberts M., 186 Musolīni, Benito, 213

Nērons, 10 Nīče, Fridrihs, 8 Niksone, Džūlija, 207 Niksons, Ričards M., 35, 44-46, 60-62, 64, 68, 70, 72, 73, 173, 207, 239, 241-242

Ofēlija, 52, 92, 165 O’Lūnija, Mērija Ketlīna. Skat.

Greiema, Džeka, Jun., kundze. O’Lunijs, Frānsiss X., 227, 228 Onasis, Džekija, 168

Pačino, Als, 228 Pedvī, Hovards, 238 Persejs, 151

Pēteris, Svētais, 121,149 Piafa, Edīte, 66, 78, 79, 83 Pilāts, Poncijs, 187, 189 Pils, Delmars, 158-161,

164, 191

Railijs, Džeimss Vitkombs, 5

Rasela, Liliāna, 111

Redfīlds, Džordžs, 24,25. 29,30, 31

Redfords, Roberts, 235

Rcvicrs, Pols, 125

Rivcra, Džerijs Ča-ča, 47

Robins Huds, 5

Rokfellers, Džons D., 9, 158

Rolāns, Romčns, 188

Rūzvelts, Franklins D., 7, 39, 45, 95

Sako, Dante, 32, 181, 183 Sako, Inese, 181, 183 Sako, Nikola, 6, 13, 16, 32, 40, 41, 71, 178, 180-191, 233 Salivans, Arturs, 71 Salome, 10 Salsedo, Andreo, 184 Sanca, Karlo di, 75-77 Satona, Beatrise, 112-119 Silss, Mortijs, 226 Sinatra, Franks, 168 Solžeņicins, Aleksandrs, 102 Staļins, Josifs, 44, 70 Stankeviča, Anna Kairis. Skat.

Anna Kairis Stārbeka.

Stankevičs, Džeraldo, 47, 207, 230, 240

Stankevičs, Huans, 47,207,230,240 Stankevičs, Staņislavs. Skat.

Staņislavs Stārbeks.

Stankevičs, Valters F, 35, 47, 49, 54, 58, 59, 65, 67, 73-74, 92, 93, 109, 112, 137, 140, 207, 230, 240-241

Stārbeka, Anna Kairis, 38, 64, 112, 120, 177, 182, 201, 210-211 Stārbeka, Ruta, 35*46-49, 51-59, 67, 69, 72, 73, 77, 78, 91-93,

107, 109, 112, 120, 121, 128, 134, 141, 145, 153, 165, 173, 200, 230, 236

Stārbeks, Staņislavs, 38,58,64,114, 125, 182

Stārbeks, Valters R, 16, 18, 27, 32, 35-242

Stārbeks, Valters F, Jun. Skat.

Valters F Stankevičs.

Stenlijs, Henrijs Mortons, 145 Stradivāri, Antonio, 165 Stratons, Semjuels V., 188 Strelics, Arturs fon, 173-174, 176

Šapiro, Bens, 52-53, 58, 66 ŠevaljC, Moriss, 89 Šillers, Fridrihs, 8 Šovs, Džordžs Bernards, 188

Teijers, Vebsters, 186, 190 Tolstojs, Levs, 183 Tomass, Normans, 7 Tors, 174

“Trauts, Kilgors.” Skat.

Roberts Fenders.

Trumens, Harijs S., 7, 70 Tutanhamons, 9

Ubrjako, Franks, 139-140, 170, 200-204, 211, 212, 231, 234, 240 Ubrjako, Merilina, 234

Ulmane, Līva, 235 Vaieta, Sāra. Skat.

Sāra Kluza.

Vaiets, Redfords Oldens, 125 Vanceti, Bartolomeo, 6, 13, 16, 32, 40, 41, 71, 178, 180-191, 233 Velss, H.G., 188 Vinklers, Kermits 136 Vistlers, Henrijs Nailss, 24-26 Vistlers, Kenets, 6, 168-169, 171, 172, 177-180, 188, 189, 192, 241

Volkers, Šeltons, 93 Vonneguts, Alckss, 6, 7, 8, 11-13 Vonneguts, Kurts, 3-32 Vonneguts, Kurts, Sen., 6-13, 15, 16

Zālamans, 188-189 Zevs, 71

Zingers, Isaks Baševiss, 229 Zolā, Emils, 183

Žanna d’Arka, 152

Sagatavota iespiešanai SIA "Tapals". Reģ. apl. Nr. 2-0115.

Adrese - Daugavgrlvas ielā 36-9, Rīgā, LV-1007, talr. 7602672. Noliktavas adrese - Jč/.usbaznlcas ielā 7a, Rīga, LV-1050, tālr. 7225669. Iespiesta un iesieta a/s "Preses nams” poligrāfijas grupa “Jāņa stta”.

1

Ilūžeri - Indianas štata iedzīvotāju iesauka. (Šeit un turpmāk tulkotāja piezīmes.)

- -

2

Ad nauseam - līdz nelabumam (latiņu vai.).

3

“Bet viņi nolēma pirkt par to [asins naudu] podnieku tīrumu svešiniekiem par kapsētu.” (Mateja 27:7)

4

Vieni no pirmajiem ASV dienas laikrakstu komiksu varoņiem.

ASV pilsoņu karš bcid/.as 1865. g. 9. aprīli, konl'cdcrālu ģenerālim Lī padodoties republikāņu karavadonim Grantam.

5

Darba svētki septembra pirmajā pirmdienā ASV pastāv kopš 1882. g., kā valsts svētki kopš 1894. g.

6

Bauerija - Viela Manhetenā, tolaik župu un bezpajumtnieku nostūris.

7

Atsauce uz ASV Neatkarības pasludināšanu 1776. gada 4. jūlijā.

Content

Vonnegūts Kurts Ietupinātais

PROLOGS

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

l6.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

EPILOGS

PERSONU RĀDĪTĀJS

1