Vonnegūts Kurts

Laikatrīce

Kurts Vonnegūts

Laikatrīce

PROLOGS

Ernests Hemingvejs 1952. gadā žurnālā Life publicēja garu īso stāstu, ko sauca “Sirmgalvis un jūra”. Tas bija par kādu kubiešu zvejnieku, kas veselas astoņdesmit četras dienas neko nebija nozvejojis. Šim kubietim piekodās milzīgs marlins. Viņš lo nogalināja un piesēja pie savas necilās laivas. Tomēr līdz krastam to neizdevās aizvilkt, vismaz galu ne, jo visu pa ceļam noēda haizivis.

Kad stāsts tika publicēts, es dzīvoju Koda ragā, Bārnsteiblas ciemā. Pajautāju savam kaimiņam, profesionālam zvejniekam, ko viņš par to domā. Viņš teica, ka galvenais varonis ir idiots. Viiiam vajadzējis izgriezt labākos gabalus, salikt tos laivas dibenā un pārējo atstāt haizivīm.

Nav izslēgts, ka haizivis, kas Hemingvejam bija prātā, patiesībā bija kritiķi, kam diez kā nepatika viņa iepriekšējais romāns “Pāri upei koku paēnā”, iznācis pirms diviem gadiem, viņa pirmais romāns desmit gadu laikā. Cik man zināms, viņš nekad nav to apgalvojis. Bet varbūt ar marlinu tomēr bija domāts šis romāns.

Un tad, 1996. gada ziemā, es attapos, ka pats esmu radījis romānu, kas neatstāj iespaidu, kam nav jēgas un kas vispār negribēja tikt uzrakstīts. Merde! Gandrīz desmit gadus es biju pavadījis ar šo nepateicīgo zivi, ja ļauts tā izteikties. Tā nederēja pat haizivīm par rijamo.

Man nesen bija apritējuši septiņdesmit trīs gadi. Mana māte nodzīvoja līdz piecdesmit diviem, tēvs līdz septiņdesmit diviem.

Hemingvejs gandrīz nodzīvoja līdz sešdesmit diviem gadiem. Es biju dzīvojis pārāk ilgi! Ko man bij darīt?

Atbilde: izgriezt zivs fileju. Pārējo izmest ārā.

To es veicu 1996. gada vasarā un rudenī. Vakar, šī paša gada 11. novembrī man palika septiņdesmit četri gadi. Septiņdesmit četri!

Johanness Brāmss pārtrauca komponēt simfonijas piecdesmit piecu gadu vecumā. Diezgan! Manam tēvam, arhitektam, piecdesmit piecos gados arhitektūra bija noriebusies pilnīgi un galīgi. Diezgan! Amerikāņu vīriešu kārtas romānisti līdz šim vecumam parasti ir sarakstījuši savus labākos darbus. Diezgan! Man piecdesmit pieci jau sen aiz muguras. Apžēlojieties!

Mana lielā, varenā zivs, kura briesmīgi smirdēja, saucās “Laikatrīce”. Dēvēsim to par “Laikatrīci viens”. Un šo te miksli, kurā zivs labākie gabali ir sajaukti ar pēdējo apmēram septiņu mēnešu domām un pieredzējumiem, dēvēsim par “Laikatrīci divi”.

Knaps ir?

“Laikatrīce viens” balstījās uz pieņēmumu, ka ir notikusi laikatrīce, proti, pēkšņs atklupiens laiktelpas plūdumā, kas licis visiem un visam vēlreiz darīt tieši to pašu, ko tie darījuši, uz labu vai uz ļaunu, pēdējās desmitgades laikā. Tas bija dejā vu, kas nemitējās desmit garus gadus. Nebija iespējams pasūdzēties, ka dzīvē nav nekā jauna, nevarēja pajautāt, vai nojūdzies esi tu vai arī pilnīgi visi.

Atkārtojuma laikā nevarēja pateikt absolūti neko, ja tas jau nebija pateikts desmitgades pirmā ritējuma laikā. Tu nevarēji pat izglābt sev vai mīļotajam cilvēkam dzīvību, ja nebiji to izdarījis pirmajā reizē.

Es liku laikatrīcei vienā mirkli aizraut visus un visu no 2001. gada 13. februāra uz 1991. gada 17. februāri. Pēc tam mums visiem bija pa grūtāko ceļu jātiek atpakaļ uz 2001. gadu - minūti pa minūtei, stundu pa stundai, gadu pēc gada, atkal liekot likmi uz nepareizo zirgu, atkal apprecot nepareizo cilvēku, atkal dabūjot triperi. Viss pēc kārtas!

Tikai tad, kad cilvēki nonāca līdz laikatrīces mirklim, viņi pārstāja būt savas pagātnes roboti. Kā teica vecais zinātniski fantastisko stāstu rakstnieks Kilgors Trauts, “tikai tad, kad atkal sāka darboties brīvā griba, ļaudis pārstāja bizot pašu radīto šķēršļu skrējienā”.

Trauts patiesībā nemaz neeksistē. Viņš ir bijis mans alter ego vairākos citos romānos. Un lielākā dala no tā, ko es gribēju saglabāt no “Laikatrīces viens”, bija saistīta ar viņa piedzīvojumiem un viedokļiem. Es esmu izglābis tikai dažus no tiem stāstu tūkstošiem, ko viņš sarakstīja no 1931. gada, kad viņam bija četrpadsmit gadu, līdz 2001. gadam, kad viņš astoņdesmit četru gadu vecumā nomira. Lielāko dalu sava milža bijis klaidonis, viņš nomira glaunajā Ernesta lHemingveja numurā rakstnieku atpūtas kompleksā Ksanadu, kas atrodas Rodailendas vasaras kūrortā Pointcionas ciemā. Ib ir patīkami apzināties.

Mirdams viņš man izstāstīja, ka viņa paša pirmā stāsta darbība risinājusies Kamelotā, Britānijā, karaļa Artura galmā: lialina burvis Merlins veic tādu burvestību, kas dod viņam ie- speju apbruņot Apaļā galda bruņiniekus ar Tomsona mašīnpistolēm un 45. kalibra sprāgstošo ložu aptverēm.

Sers Galaheds, visšķīstākais ij sirdī, ij prātā, mācās apie- ties ar šo jauno tikuma apliecināšanas agregātu. To darīdams, viņš iztriec lodi cauri Svētajam Grālam un padara karalieni Gvineviru par Šveices sieru.

Lok, ko Trauts sacīja, kad viņš apjēdza, ka desmit gadu atkārtojums ir beidzies un ka viņam un visiem pārējiem pēkšņi jāsāk domāt, ko tālāk darīt, un atkal jākļūst radošiem: - Ak Jēzin! Man jau pārāk daudz gadu un pārdzīvojumu uz kamiešiem, es nevaru atkal spēlēt krievu ruleti ar brīvo gribu!

Jā, un “Laikatrīcē viens” arī es pats biju viena no darbojo- šaniies personām, uz brīdi parādīdamies pludmales ballītē pie rakstnieku kolonijas Ksanadu 2001. gada vasarā, pusgadu pēc atkārtojuma beigām, pusgadu pēc tam, kad atkal sāka valdīt brīvā griba.

Es tur biju kopā ar vairākām fiktīvām personām no šīs grāmatas, ieskaitot Kilgoru Trautu. Man bija tas gods dzirdēt, kā vecais, sen vairs nedrukātais zinātniskās fantastikas autors mums apraksta un pēc tam demonstrē zemiešu īpašo vietu kosmiskajā lietu kārtībā.

Tad nu mana pēdējā grāmata ir pabeigta, ja neskaita šo priekšvārdu. Šodien ir 1996. gada 12. novembris, tātad, kā es lēšu, apmēram deviņi mēneši pirms tās iznākšanas, pirms tās parādīšanās no iespiedmašīnas dzemdes kakla. Nav nekādas steigas. Indijas ziloņu grūtniecības periods ir divreiz ilgāks.

Toties oposuma grūtniecības periods, mani draugi un kaimiņi, ir divpadsmit dienas.

Šajā grāmatā es izliekos, ka 2001. gada ballītes laikā esmu vēl dzīvs. 46. nodaļā es iztēlojos, ka esmu vēl dzīvs 2010. gadā. Dažkārt es saku, ka atrodos 1996. gadā, kā tas tiešām ir, un dažkārt es saku, ka esmu atkārtojuma vidū pēc laikatrīces, skaidrāk nenodalot šos divus stāvokļus.

Es droši vien esmu nojūdzies.

I

SAUCIET MANI PAR. Junioru. Mani seši pieaugušie bērni tā dara. Trīs ir adoptēti māsas bērni, trīs manis paša. Viņi aiz muguras saukā mani par Junioru. Vini domā, ka es to nezinu.

Savās runās es mēdzu sacīt, ka mākslinieka uzdevums varētu būt šāds: sniegt ļaudīm kaut nelielu gandarījumu par to, ka viņi ir dzīvi. Tādās reizēs man jautā, vai es zinu tādus māksliniekus, kam tas būtu izdevies. Es atbildu: - “Bītliem” izdevās.

Man šķiet, ka visaugstāk attīstītajām Zemes radībām būšana dzīvajo vidū liekas vismaz mulsinoša, ja ne daudz ļaunāka. Nerunājot nemaz par ārkārtīga diskomforta mirkļiem, kad, piemēram, ideālistus sit krustā. Divas sievietes, kam liela nozīme manā dzīvē, proti, mana māte un mana vienīgā māsa Alise jeb Alija, kas tagad ir Debesīs, ienīda dzīvi un tā ari sacīja. Alija mēdza izsaukties: - Es vairs nevaru! Es vairs nevaru!

Sava laika jautrākajam amerikānim Markam Tvenam viņa paša un visu citu dzīve likās tik draņķīga, ka, nodzīvojis pāri septiņdesmit, tāpat kā es, viņš rakstīja šādi: “Kopš sasniedzu vira gadus, es neesmu vēlējies, lai kaut viens no maniem atsva-

binātajiem draugiem atgrieztos dzīvē.” Tas teikts kādā esejā, kas tapusi dažas dienas pēc viņa meitas Džlnas pēkšņās nāves. Starp tiem, kam viņš nenovēlēja augšāmcelšanos, bija Džina, vēl viena meita - Sūzija, kā arī viņa mīļotā sieva un labākais draugs Henrijs Rodžers.

Tvens šādi jutās, pat nenodzīvojis līdz Pirmajam pasaules karam.

Par to, cik briesmīga ir dzīve, Kalna sprediķī izteicās Jēzus: “Svētīgi tie, kam bēdas,” un “Svētīgi lēnprātīgie,” un “Svētīgi izsalkušie un izslāpušie pēc taisnības.”

Henrijs Deivids Toro, kā zināms, sacīja: “Ļaužu milzums dzīvo klusa izmisuma pilnu dzīvi.”

Tāpēc nav it nekāds noslēpums, kāpēc mēs indējam ūdeni, gaisu un augsni, un izgudrojam aizvien viltīgākas pastardienas ietaises, gan rūpnieciskas, gan militāras. Pārmainās pēc būsim pilnīgi atklāti. Gandrīz vai visi taču alktin alkst pēc pasaules gala.

Mans tēvs, Kurts Seniors, Indianapolisas arhitekts, kas sirga ar vēzi un kura sieva bija pirms piecpadsmit gadiem izdarījusi pašnāvību, tika arestēts savā dzimtajā pilsētā par braukšanu pie sarkanās gaismas. Izrādījās, ka viņa vadītāja apliecības termiņš beidzies jau pirms divdesmit gadiem!

Ziniet, ko viņš teica policistam, kas viņu aizturēja? - Nu tad nošaujiet mani!

Afroamerikāņu džeza pianistam Fatsam Volleram bija kāds teiciens, ko viņš mēdza izkliegt, kad viņam spēlējot izdevās sevišķi spožas un satriecošas pasāžas. Lūk, kāds tas bija: - Nošaujiet mani, kamēr es esmu laimīgs!

Pats fakts, ka pastāv tādas pariktes kā šaujamieroči, ar ko rīkoties ir tikpat vienkārši kā ar šķiltavām un kas ir lētas kā tos-

teri, un dod katram, kam uznāk, iespēju nošaut tēvu vai Fatsu, vai Ābrahamu Linkolnu, vai Džonu Lenonu, vai Martinu Luteru Kingu, junioru, vai sievieti ar bērnu ratiņiem, - tas ir pilnīgi pietiekams pierādījums, ka, runājot vecā zinātniskās fantastikas autora Kilgora Trauta vārdiem, “dzīve ir sūda vērta”.

2.

IEDOMĀJIETIES: IZCILA AMERIKAS universitāte veselā saprāta vārdā atsakās no futbola. Savā tukšajā stadionā tā iekārto bumbu fabriku. Un ne jau futbola bumbu. Tiktāl par veselo saprātu. Tur jau pat Kilgoram Trautam jā- smejas.

Es runāju par savu alma mater, par Čikāgas universitāti. 1942. gada decembri, sen pirms tur nonācu es, zinātnieki zem Staga stadiona tribīnēm izraisīja pirmo urāna ķēdes reakciju uz Zemes. Viņu nolūks bija pierādīt atombumbas radīšanas iespējamību. Mēs bijām karastāvoklī ar Vāciju un Japānu.

Piecdesmit trīs gadus vēlāk, 1995. gada 6. augustā, manas universitātes kapelā notika sanākšana, lai pieminētu piecdesmito gadadienu, kopš pirmā atombumba tika uzspridzināta virs Japānas pilsētas Hirosimas. Es arī tur biju.

Viens no runātājiem bija fiziķis Leo Serens. Viņš bija piedalījies sensenajā veiksmīgajā eksperimentā zem tukšā stadiona tribīnēm. Klausieties: viņš atvainojās par to!

Kādam vajadzēja gan pateikt viņam, ka uz planētas, kuras gudrākie dzīvnieki tik loti ienīst dzīvi, būt fiziķim nozīmē, ka nekad nebūs jālūdz piedošana.

Tagad iedomājieties, lūk, ko: viens virs rada ūdeņraža bumbu paranoidālās Padomju Savienības arsenālam, pārliecinās, ka tā darbosies, un pēc tam dabū Nobela miera prēmiju! Šī visnotaļ reālā persona, kas būtu Kilgora Trauta stāsta cienīga, bija nelaikā fiziķis Andrejs Saharovs.

Viņš dabūja Nobeli 1975. gadā par to, ka pieprasīja pārtraukt kodolieroču izmēģinājumus. Savējo viņš, protams, jau bija izmēģinājis. Viņa sieva bija pediatre! Kas tas vispār par cilvēku, kas strādā ar ūdeņraža bumbu, būdams precējies ar bērnu ārsti? Kas tā par ārsti, kas paliek kopā ar tik nojūgušos tipu?

-   Kas jauns darbā šodien, dārgum?

-   Lieliski jaunumi! Mana bumba darbosies nevainojami. Un kā klājas tam puikam ar vējbakām?

Andrejs Saharovs 1975. gadā bija tāds kā svētais. Tagad, kad Aukstais karš ir beidzies, tādus svētos vairs negodina. Padomju Savienībā viņš bija disidents. Viņš aicināja beigt attīstīt un izmēģināt kodolieročus, kā arī dot lielāku brīvību tautai. Viņu izmeta no PSRS Zinātņu akadēmijas. Viņu izraidīja no Maskavas trimdā uz kādu miestiņu mūžīgā sasaluma zonā.*

Viņam neatļāva braukt uz Oslo pēc Nobela prēmijas. Viņa vietā to saņēma sieva, pediatre, Jelena Bonnere. Vai nav pienācis laiks pajautāt, vai viņa vai jebkurš cits ārsts nebija vairāk cienīgs saņemt Miera prēmiju nekā cilvēks, kurš piedalījies ūdeņraža bumbas radīšanā - lai par kādu valsti un valdību būtu runa?

Cilvēktiesības? Vai pasaulē ir kas vienaldzīgāks pret jebkādām dzīvības formām nekā ūdeņraža bumba?

1987. gada jūnija Saharovam tika piešķirts Ņujorkas Stei- lenailendas koledžas goda doktora grāds. Padomju valdība

' Patiesībā viņu izraidīja uz Gorkiju (tag. Ņižņijnovgorodu) - lielpilsētu vienos platuma grādos ar Maskavu. Šeit un turpmāk tulkotāja piezīmes.

atkal neļāva viņam pašam ierasties pēc apbalvojuma. Tad nu mani lūdza to izdarīt viņa vietā.

Man bija tikai jānolasa viņa sūtītā vēsts. Lūk, kāda tā bija: “Neatsakieties no kodolenerģijas!” Es to norunāju kā robots.

Es biju tik pieklājīgs! Un tas notika tikai vienu gadu pēc šīs trakās planētas visu laiku nāvējošākās kodolnelaimes Černobiļas spēkstacijā Ukrainā. Bērni visos Eiropas ziemeļos gadu gadiem slimos un labi, ja vēl tikai slimos, šīs radiācijas noplūdes rezultātā. Būs daudz darba pediatriem!

Daudz vairāk par Saharova bezjēdzīgajiem apgalvojumiem pēc Černobiļas mani uzmundrināja Ņujorkas štata Ske- nektedijas pilsētas ugunsdzēsēju rīcība. Agrāk es strādāju Skenektedijā. Ugunsdzēsēji aizsūtīja vēstuli saviem brāļiem, Černobiļas ugunsdzēsējiem, apsveicot ar parādīto drosmi un pašaizliedzību, pūloties glābt laužu dzīvības un valsts īpašumu.

Lai dzīvo ugunsdzēsēji!

Kaut arī ikdienas dzīvē daži no viņiem droši vien ir maitas- gabali, ārkārtas situācijās viņi visi spēj kļūt par svētajiem.

Lai dzīvo ugunsdzēsēji.

3.

"LAIKATRĪCĒ VIENS" KILGORS Trauts uzrakstīja stāstu par atombumbu. Laikatrīces dēl viņam nācās to uzrakstīt divreiz. Atcerieties, desmitgades atkārtojums pēc laikatrīces lika viņam un man, un tev, un visiem citiem vēlreiz darīt visu to pašu, ko mēs bijām darījuši no 1991. gada 17. februāra līdz 2001. gada 13. februārim.

Trautam nebija iebildumu vēlreiz rakstīt šo stāstu. Atkārtoti vai pirmoreiz, viņš spēja pieciest šo sūda vērto dzīvi, ja vien varēja nodurtu galvu skribelēt ar zilu lodīšu pildspalvu dzeltenā bloknotā.

Stāstu viņš nosauca “Nav joka lieta”. Viņš izmeta to ārā, pirms kāds cits to bija ieraudzījis, un atkārtojuma laikā viņam nācās to izmest ārā vēlreiz. Ballītē, kas notika “Laikatrīces viens” beigās, 2001. gada vasarā, kad atkal bija sākusi darboties brīvā griba, Trauts šādi izteicās par tiem daudzajiem stāstiem, ko bija saplēsis gabalos un nolaidis podā vai izmetis tukšos, piemēslotos gruntsgabalos: - Viegli nāk, viegli iet.

Nosaukums “Nav joka lieta” bija vārdi, ko šajā stāstā teica tiesnesis kādā sevišķi slepenā kara tribunālā, kurā vienu mēnesi pēc Otrā pasaules kara beigām Klusā okeāna Banalulu salā tika tiesāta amerikāņu bumbvedēja Joy’s Pride komanda.

Pašam bumbvedējam nekas slikts nebija noticis, tas atradās Banalulu angārā. Nosaukums tam bija dots par godu pilota

mātei Džojai Pltersonei, Teksasas štata Korpuskristijas pilsētas slimnīcas dzemdību nodaļas māsai. Vārds pride bija domāts abās nozīmēs. Viena ir pašlepnums. Otra ir lauvu ģimene.

Lūk, par ko bija runa: pēc tam, kad viena atombumba bija nomesta uz Hirosimu un otra uz Nagasaki, bumbvedējam Joy’s Pride bija pavēlēts nomest vēl vienu atombumbu - uz Joko- hamu, uz pāris miljoniem “sīko dzelteno izdzimteņu”. Sīkos dzeltenos izdzimteņus tolaik saukāja par “sīkajiem dzeltenajiem izdzimteņiem”. Bija taču kara laiks. Trešo atombumbu Trauts raksturoja šādi: “Purpura supersūds, liels kā boileris vidusmēra vidusskolas pagrabā.”

Tas bija tik liels, ka negāja iekšā bumbvedēja bumbu tvertnē. Tas bija piestiprināts pie lidmašīnas vēdera un atradās vienu pēdu no skrejceļa, kad Joy’s Pride pacēlās koši zilajā debesu klajā.

Kad lidmašīna tuvojās mērķim, pilots pa sarunu iekārtu izteicās, ka viņa māte, dzemdību nodaļas māsa, mājās kļūs par slavenību, kad viņi būs izdarījuši to, kas viņiem tūdaļ būs jāizdara. Bumbvedējs “Jautrā Enola” un sieviete, kuras vārdā tas bija nosaukts, bija kļuvuši slaveni kā kinozvaigznes, kad tas bija nometis savu kravu uz Hirosimu. Jokohamā dzīvoja divreiz vairāk cilvēku nekā Hirosimā un Nagasaki kopā.

Tomēr, jo vairāk pilots par to domāja, jo vairāk viņam likās, ka viņa mīļajai māmiņai, atraitnei, nemūžam negribēsies klāstīt reportieriem, cik laimīga viņa ir par to, ka dēla lidmašīna uzstādījusi pasaules rekordu civilistu iznīcināšanā vienā paņēmienā.

Trauta stāsts atsauc man atmiņā tos laikus, kad mana nelaikā tēva tante Emma Vonnegūta sacīja, ka neieredzot ķīniešus. Viņas nelaiķa znots Kerfūts Stjuarts, kam piederēja Stjuarta grāmatnīca Kentuki pilsētā Luisvilā, aizrādīja viņai, ka tas ir ļauni - vienlaikus ienīst tik ļoti daudzus cilvēkus.

Pieņemsim, ka tā.

Lai kā būtu, ]oy’s Pride komandas vīri sacīja pilotam, ka arī viņiem ir līdzīga sajūta. Viņi bija debesīs vieni paši. Viņiem nebija vajadzīgs iznīcinātāju eskorts, jo japāņiem vairs nebija palikusi neviena lidmašīna. Karš bija beidzies, ja neskaita formalitātes, un laikam taču šāda bija situācija arī, pirms “Jautrā Enola” kremēja Hirosimu.

Kā rakstīja Kilgors Trauts: “Tas vairs nebija karš, tāpat kā tad, kad tika iznīcināta Nagasaki. Tas bija: “Paldies jeņķiem par lieliski padarītu darbu!” Tas bija šovbizness.”

Stāstā “Nav joka lieta” Trauts izsakās, ka agrākos lidojumos pilots un bombardieris jutušies gluži vai dievišķi, kad viņu rīcībā nomešanai uz cilvēkiem bijušas tikai degbumbas un parastās sprāgstvielas. “Taču tas bija dievišķums ar mazo d,” viņš rakstīja. “Viņi identificējās ar mazākām dievībām, ar atriebes un posta dieviem. Taču, būdami debesīs vieni paši, ar purpura supersūdu, kas piekārts zem lidmašīnas, viņi jutās kā Pats Lielais Šefs Dievs, kuram ir tāda iespēja, kādas viņiem nebija agrāk, proti, apžēloties.”

Arī Trauts bija piedalījies Otrajā pasaules karā, taču ne kā lidotājs un ne Klusajā okeānā. Viņš bija sauszemes spēku lauka artilērijas izlūks Eiropā, leitnants ar binokli un rāciju, kas virzījās uz priekšu kopā ar kājniekiem vai pat pa priekšu tiem. Viņš ziņoja uz aizmuguri baterijām, kur varētu lieti noderēt to raidītie šrapneli vai baltais fosfors, vai vēl kas.

Viņš pats nebūt nebija žēlīgs un arī, kā pats stāstīja, nejuta, ka viņam tādam vajadzētu būt. 2001. gada ballītē rakstnieku centrā Ksanadu es pajautāju, ko viņš darījis karā, kuru viņš dēvēja par “civilizācijas otro neveiksmīgo mēģinājumu izdarīt pašnāvību”.

Viņš atbildēja šādi, bez mazākās nožēlas ēnas: - Es taisīju vācu karavīru sviestmaizes ar grūstošu zemi apakšā, sprāgstošām debesīm augšā un bārdasnažu viesuli pa vidu.

Joy’s Pride pilots apmeta debesis loku un lidoja atpakaļ uz Banalulu. Purpura supersūds joprojām karājās zem lidmašīnas. “Viņš tā rīkojās tāpēc,” rakstīja Trauts, “ka viņa māte būtu gribējusi, lai viņš tā rīkojas.”

Pēc tam, kādā sevišķi slepenā kara tribunāla brīdī, visi klātesošie pēkšņi sāka nevaldāmi smieties. Tas lika tiesnesim gāzt ar āmuriņu pa galdu un paziņot, ka tiesājamo nodarījums nemaz “nav joka lieta”. Klātesošie bija sākuši smieties par to, kā prokurors aprakstīja laužu rīcību karabāzē, kad Joy’s Pride nolaidās ar visu purpura supersūdu tikai pēdu virs skrejceļa. Ļaudis lēca ārā pa logiem. Viņi čurāja biksēs.

“Turklāt,” rakstīja Kilgors Trauts, “notika dažnedažādu satiksmes līdzekļu sadursmes.”

Tiklīdz tiesnesim bija izdevies atjaunot zālē kārtību, Klusā okeāna dibenā pavērās milzīga plaisa. Tā norija Banalulu, kara tribunālu, neizmantoto atombumbu un visu pārējo.

4

.

KAD LIELISKAIS VĀCU romānists un grafiķis Gin- ters Grass dzirdēja, ka esmu dzimis 1922. gadā, viņš man sacīja: - Eiropā tev neatradīsies sava vecuma viri, ar ko parunāties. - Viņš pats mana un Kilgora Trauta kara laikā bija tikai puika, tāpat kā Elija Vlzels, Ježijs Kosinskis, Milošs Formans un daudzi citi. Man palaimējās piedzimt šeit, nevis tur, turklāt kā vidusšķiras baltajam, mājā, kas pilna ar grāmatām un gleznām, un plašā radu saimē, kuras kopība vairs nepastāv.

Šovasar es biju dzejnieka Roberta Pinska lasījumā, kurā viņš didaktiski atvainojās, ka viņam bijusi daudz vieglāka dzīve nekā vairākumam cilvēku. Man arī to vajadzētu darīt.

Labi, ka es vismaz šīgada maijā izmantoju iespēju pateikties savai dzimtajai pilsētai, kad uzstājos Batlera universitātes izlaidumā.

Es teicu: - Ja man būtu viss jāsāk no sākuma, tad es labprāt atkal piedzimtu Indianapolisas slimnīcā. Es izvēlētos atkal pavadīt bērnību Ziemelilinoisas ielā 4365, apmēram desmit kvartālus no šejienes, un atkal mācītos vietējās tautskolās. Es labprāt atkal ietu Batlera universitātes vasaras kursos bakterioloģijā un analītiskajā ķīmijā. Šeit man bija pieejams viss, tāpat kā jums, viss labākais un sliktākais, kas vien atrodams

Rietumu civilizācijā, ja vien jums labpatīk pievērst tai uzmanību: mūzika, finanšu sistēma, pārvalde, arhitektūra, likumi, tēlniecība, glezniecība, vēsture, medicīna, sports, visu nozaru zinātnes, un grāmatas, grāmatas, grāmatas, un skolotāji, un paraugi, kam sekot. Te ir neticami gudri cilvēki un arī neticami stulbi cilvēki. Te ir neticami jauki cilvēki un arī neticami ļauni cilvēki.

Es devu arī padomus. Es teicu: - Mans tēvocis Alekss Von- negūts, Hārvardā izglītojies dzīvības apdrošināšanas aģents, kas dzīvoja Ziemelpensilvānijas ielā 5033, iemācīja man kaut ko loti svarīgu. Viņš teica, ka tad, kad mums klājas patiešām labi, mums tas noteikti jāpamana. Viņš runāja par parastiem notikumiem, nevis dižām uzvarām: piemēram, par limonādes dzeršanu ēniņā karstā pēcpusdienā vai par smaržu no tuvējās maiznīcas, par makšķerēšanu, neraizējoties, vai izdosies kaut ko noķert, par gadījumiem, kad kaimiņos kāds savā nodabā patiešām skaisti spēlē klavieres. Tēvocis Alekss mudināja mani šādos mirdzošos mirkļos skaļi sacīt: “Ja tas nav jauki, kas tad vispār ir jauki?”

Man ir laimējies vēl arī šādi: pirmos trīsdesmit trīs manas dzīves gadus īsu stāstu stāstīšana ar tinti uz papīra Amerikā bija visai ienesīgs arods. Kaut arī man bija sieva un divi bērni, likās visnotaļ praktiski un izdevīgi aiziet no darba General Electric sabiedrisko attiecību nodaļā, kur man bija apdrošināta veselība un krājās pensijas fonds. Es varēju vairāk nopelnīt, rakstot stāstus žurnāliem The Saturday Evening Post un Collier’s - nedēļas izdevumiem, kas bija pilni ar reklāmām un katrā numurā publicēja piecus īsos stāstus, kā arī kāda pakaļdzīšanās romāna kārtējo turpinājumu.

Šie bija visvairāk maksājošie manu stāstu pircēji. Bija arī daudz jo daudz citu žurnālu, kas kāroja drukāt prozu, tāpēc

īso stāstu tirgus bija gluži kā pinbola automāts. Aizsūtot stāstu savam aģentam, es varēju būt visai drošs, ka reiz man kāds par to samaksās, kaut ari tas tiktu atkal un atkal noraidīts.

Taču drīz pēc tam, kad es ar ģimeni pārvācos no Skenek- tedijas, Ņujorkas štatā, uz Koda ragu, televīzija ar savām daudz iedarbīgākajām reklāmām nekā žurnālos padarīja īso stāstu pinbolu par nederīgu iztikas pelnīšanas avotu.

Es sāku braukāt no Koda raga uz darbu Bostonā, kur strādāju reklāmas aģentūrā, pēc tam es biju Saab automobiļu

tirgotājs, un vel pec tam mācīju angļu valodu smagi plānprātīgu bagātu bērnu privātskolā.

Manam dēlam, doktoram Markam Vonnegūtam, kas sarakstījis lielisku grāmatu par savu nojūgšanos 1960. gados un pēc tam beidzis Hārvardas medicīnas skolu, šovasar MasačU- setsas pilsētā Miltonā bija akvareļu izstāde. Kāds reportieris jautāja viņam, kā tas bijis - augt tik slavena tēva paspārnē.

Marks atbildēja: - Kad es augu, mans tēvs bija autotirgo- tājs, kam nesekmējās dabūt skolotāja vietu Koda raga divgadīgajā koledžā.

5.

ES JOPROJĀM LAIKU pa laikam izgudroju īsos stāstus, it kā ar tiem varētu kaut ko nopelnīt. No veciem paradumiem grūti atradināties. Ar stāstiem varēja gūt ari gaisīgu slavu. Kādreiz augsti izglītoti ļaudis aizrautīgi apsprieda jaunāko Reja Bredberija vai Dž. D. Selindžera, vai Džona Čīvera, Džona Koljē, Džona O’Haras, Šērlijas Džeksones vai Flane- rijas O’Konoras jaunāko stāstu, kas bija iespiests pēdējā tā vai cita žurnāla numurā.

Tā vairs nenotiek.

Tagad es stāstu idejas tikai īsi pierakstu, piedēvēju Kilgo- ram Trautam un iebāžu romānā. Lūk, vēl kāda stāsta sākums, izgriezts no “Laikatrīces viens” maitas, tas saucas “Māsas B-36”: “Uz Vēža zvaigznāja matriarhālās planētas Būbū dzīvoja trīs māsas, kuru uzvārds bija B-36. Tā varēja būt tikai sagadīšanās, ka tāds pats dzimtas uzvārds bija arī kādai zemiešu lidmašīnai, kas bija radīta, lai mestu bumbas uz civilistiem valstīs ar nekrietnu valdību.”

Vēl viena sagadīšanās: Būbū rakstu valoda bija līdzīga Zemes angļu valodai, tā sastāvēja no divdesmit sešiem fonētiskiem simboliem, desmit cipariem un apmēram astoņām pieturzīmēm, kas noteiktā secībā izkārtoti horizontālās rindās.

Visas trīs māsas bija skaistas, tā bija vēstīts Trauta stāstā, bet tikai divas no viņām uzskatīja par simpātiskām, viena no tām gleznotāja, otra - īso stāstu rakstniece. Trešā māsa bija zinātniece, un vinu neviens nevarēja ciest. Vina bija tik garlaicīga! Viņa visu laiku gribēja runāt tikai par termodinamiku. Viņa bija skaudīga. Slepenībā viņa gribēja, lai abas mākslinieciskās māsas justos, lietojot Trauta mīļāko teicienu, “kā izdir- stas krizdoles”.

Trauts pauda, ka būbuieši esot vieni no visvairāk pielāgoties spējīgiem radījumiem vietējā galaktiku saimē. Šī spēja tiem piemīt, pateicoties lielajām, lieliskajām smadzenēm, kuras varēja ieprogrammēt darīt vai nedarīt, just vai nejust, jebkurā jomā! Kā vien vēlaties.

Programmēšana netika veikta ne ķirurģiski, ne elektriski, ne citādi neiroloģiski iejaucoties. Tā tika veikta sabiedriski, tikai un vienīgi runājot, runājot, runājot… Pieaugušie sarunās ar mazajiem būbūiešiem cildināja šķietami pienācīgas un vēlamas jūtas un darbus. Pēcnācēju smadzenes atbildēja, uzaudzējot saiknes, kas darīja priekus civilizētus un uzvedību automātisku.

Likās visnotaļ jēdzīgi, piemēram, tas, ka, nekam īpašam nenotiekot, būbūiešus varēja labdabīgi iespaidot ar minimāliem stimuliem, tādiem kā noteiktā secībā horizontālās rindās izkārtotiem divdesmit sešiem fonētiskiem simboliem, desmit cipariem un apmēram astoņām pieturzīmēm vai arī ar pigmenta traipiem, kas atradās uz ierāmētām, plakanām virsmām.

Kad mazais bubūietis lasīja grāmatu, pieaugušais varēja iejaukties, lai kaut ko pasacītu - atkarībā no grāmatā notiekošā. “Vai tas nav bēdīgi? Mazās meitenītes mīļajam sunītim uzbrauca virsū atkritumu mašīna! Vai tev no tā nenāk raudiens?” Pavisam citādu stāstu pieaugušais varēja pārtraukt šādi: “Vai tas nav smieklīgi? Re, kur vecais, ļaunais bagātnieks uzkāpa

uz nim-nima mizas un iekrita atvērtā kanalizācijas lūkā! Te taču var pārsprāgt no smiekliem!”

Nim-nims uz Būbū bija banānam līdzīgs auglis.

Nenobriedušam būbuietim, kas aizvests uz mākslas muzeju, varēja par kādu konkrētu gleznu pajautāt, vai tajā attēlotā sieviete smaida vai tomēr nesmaida. Vai viņa varētu būt par kaut ko bēdīga un tomēr tā skatīties? Kā tev šķiet, vai viņa ir precējusies? Vai viņai ir kāds bērns? Vai viņa pret to labi izturas? Kurp, tavuprāt, viņa tagad dosies? Vai viņa grib tur doties?

Ja gleznā bija attēlota bļoda ar augļiem, pieaugušais varēja pajautāt: - Vai gan šie nim-nimi neizskatās tik īsti, ka gribas tos apēst? Ņamm-ņamm-ņamm!

Šie būbūiešu pedagoģijas paraugi nav manis izgudroti. Tie ir KiIgora Trauta iztēles augļi.

Šādā veidā lielākās daļas, bet ne gluži visu būbūiešu smadzenēs tika izaudzēti savienojumi vai, ja vēlaties, mikroshēmas, kuras uz Zemes sauktu par iztēli. Jā, un divas no B-36 māsām, īso stāstu rakstniece un gleznotāja, bija tik iecienītas licši tāpēc, ka lielam būbūiešu vairākumam piemita iztēle.

Arī draņķīgajai māsai bija iztēle, taču ne mākslas uztveres jomā. Viņa nelasīja grāmatas un negāja uz muzejiem. Bērnībā viiia ikkatru brīvu brītiņu pavadīja kaimiņu mājas, proti, trakomājas, dārzā. Psihie, kas uzturējās šajā dārzā, tika uzskatīti par nekaitīgiem, tāpēc meitenītes rīcība - kavēt viņiem laiku - lika uzlūkota kā cildināma un līdzjūtīga. Taču trakie samācīja viņai termodinamiku, diferenciālrēķinus un tamlīdzīgas gudrības.

Kad draņķīgā māsa bija izaugusi par jaunu sievieti, viņa ar trakajiem izprojektēja televīzijas kameras, raidītājus un uztvērējus. Tad viņa no savas ļoti bagātās mammas dabūja naudu,

lai sāktu ražot un tirgot šīs sātaniskās ierīces, kas padarīja iztēli lieku. Ierīces uzreiz ieguva milzu popularitāti, jo pārraides bija loti aizraujošas un skatoties nemaz nevajadzēja domāt.

Viņa sapelnīja daudz naudas, bet vēl lielāku prieku guva no tā, ka abas viņas māsas sāka justies kā izdirstas krizdoles. Jaunie bubūieši vairs neredzēja nekādu jēgu iztēles attīstīšanā, jo viņi taču varēja vienkārši nospiest pogu un skatīties, kādus mēslus vien sirds kāroja. Kad gadījās uzmest skatu apdrukātam papīram vai gleznai, viņi brīnījās, kādu gan kaifu bubūieši varēja noķert, uzlūkojot tik parastas lietas, nekustīgas kā miroņi.

Draņķīgo māsu sauca Nim-nima. Dodami meitenītei saldā augļa vārdu, vecāki nenojauta, cik daudz rūgtuma no viņas gaidāms. Un TV vēl bija tikai sākums! Viņa joprojām bija tikpat nepopulāra kā agrāk, jo, protams, bija palikusi tikpat garlaicīga, tāpēc viņa izgudroja arī automobiļus, kompjūterus, dzeloņstieples, liesmu metējus, kājnieku mīnas, automātus un tamlīdzīgas lietas. Lūk, cik apdirsta viņa jutās!

Jaunās būbūiešu paaudzes auga bez iztēles. Viņu kāri kliedēt garlaicību pilnībā apmierināja tie mēsli, ko viņiem pārdeva Nim-nima. Kāpēc gan ne? Nav ko piesieties.

Tomēr bez iztēles viņi nevarēja darīt to, ko bija darījuši viņu senči, proti, izlasīt cits cita sejā interesantus, sirdi sildošus stāstus. Tāpēc, kā vēstīja Kilgors Trauts, “bubūieši kļuva par vieniem no nežēlīgākajiem radījumiem vietējā galaktiku saimē”.

6.

2001. GADA BALLĪTĒ Trauts teica, ka dzīve, protams, ir galīgi nejēdzīga. - Taču mūsu smadzenes ir pietiekami lielas, lai varētu pielāgoties neizbēgamajiem kritieniem uz pakaļas un citām ākstībām, - viņš turpināja. - Un pielāgoties palīdz šādi pašradīti mirdzoši mirkli. - Ar to viņš domāja ballīti liedagā zem zvaigžņotas debess. - Ja tas nav jauki, kas tad vispār ir jauki? - viņš sacīja.

Viņš paziņoja, ka šīs kukurūzas vālītes, sautētas jūraszālēs ar omāriem un gliemežiem, ir debešķīgas. Vēl viņš piebilda: Un visas dāmas šovakar taču izskatās pēc eņģelieml - Viņš izbaudīja kukurūzas vālītes un sievietes kā idejas. Viņš nevarēja saēst kukurūzu, jo zobu protēzes augšējā platīte lāgā neturējās savā vietā. Visas viņa ilgtermiņa attiecības ar sievietēm bija nelaimīgas. Vienīgajā mīlas stāstā, ko viņš bija mēģinājis uzrakstīt, “Skūpsti mani vēlreiz”, viņš izteicās: “Skaista sieviete nekādi nevar kaut cik ilgstoši ar savu rīcību atbilst savam izskatam.”

Stāsta beigās bija šāda morāle: “Vīrieši ir truliki. Sievietes ir psihas.”

Manas dzīves jaukākie cilvēku radītie mirdzošie mirkli ir bijuši teātra izrādes. Trauts tās sauca par “mākslīgām laikatrīcēm”. Viņš teica: - Vēl pirms zemieši zināja, lca Dabā pastāv tādas

parādības kā laikatrlces, viņi tās izgudroja. - Un tā ir taisnība. Jau tad, kad pirmā cēliena pirmajā ainā atveras priekškars, aktieri zina visu, ko viņi sacīs un darīs un kā - laimīgi vai nelaimīgi - viss galu galā beigsies. Tomēr viņiem nav citas iespējas kā izturēties tā, it kā nākotne būtu noslēpumā tīta.

Jā, un kad 2001. gada laikatrīce aizplivināja mūs atpakaļ uz 1991. gadu, tā padarīja desmit mūsu pagātnes gadus par desmit mūsu nākotnes gadiem, un mēs varējām atcerēties visu, kas mums jāsaka un jādara, kad pienāca laiks.

Kad pēc nākamās laikatrlces sāksies nākamais atkārtojums, atcerieties: izrādei jāturpinās!

No šīgada mākslīgajām laikatrīcēm mani pagaidām visvairāk ir aizkustinājusi viena veca trīce. Tā bija nelaiķa Torntona Vaildera “Mūsu pilsēta”. Es jau biju to noskatījies piecas vai sešas reizes, allaž gūdams lielu gandarījumu. Un tad šopavasar, kad manas meitas skolas teātris uzveda šo nevainīgo, sentimentālo meistardarbu, mana mīļā trīspadsmitgadlgā Lilija spēlēja runājošu mironi Groverskornersas pilsētiņas kapsētā.

Luga aizplivināja Liliju un viņas skolasbiedrus no izrādes vakara atpakaļ uz 1901. gada 7. maiju! Laikatrīce! Viņi bija roboti Torntona Vaildera iztēlotajā pagātnē, līdz pat pašas pēdējās ainas beigām, kad pēc galvenās varones Emīlijas bērēm aizvērās priekškars. Tikai tad viņi atkal varēja dzīvot 1996. gadā. Tikai tad viņi atkal varēja paši izlemt, ko tālāk sacīt vai darīt. Tikai tad viņi atkal varēja likt lietā brīvo gribu.

Tovakar, kad Lilija tēloja beigtu pieaugušo, es skumji apcerēju, ka man būs septiņdesmit astoņi gadi, kad viņa beigs vidusskolu, un astoņdesmit divi, kad beigs koledžu, un tā tālāk.

Nākotni nevarot atcerēties? Un kā vēl var!

Taču visspēcīgāko iespaidu uz mani tovakar atstāja minētās Emīlijas atvadas pēdējā ainā, kad bērinieki apglabājuši viņu un jau aizgājuši no kapu kalniņa atpakaļ uz ciematu. Viņa saka: - Ardievu, ardievu, pasaule! Ardievu, Groverskornersa…

Māmiņ un tēti… Ardievu, tikšķošie pulksteņi… un māmiņas saulespuķes. Un ēdieni, un kafija. Un svaigi izgludinātās kleitas, un karstās vannas… un miegs, un pamošanās. Ak, Zeme, tu esi pārāk brīnišķīga, lai kāds tevi apjēgtu! Vai tad cilvēki jelkad apjēdz dzīvi, kamēr viņi to dzīvo? Ikvienu, ikvienu minūti dzīvo!

Katru reizi, kad dzirdu šo runu, es pats klustu par tādu kā Emīliju. Es vēl neesmu miris, bet ir kāda vieta, šķietami tikpat droša un vienkārša, tikpat izzināma un pieņemama kā Gro- verskornersa gadsimtu mijā, ar tikšķošiem pulksteņiem, māmiņu un tēti, karstām vannām, svaigi izgludinātām drēbēm un visu pārējo, kam es esmu pateicis “ardievu, ardievu!” - sasodīti sen es to esmu jau pateicis.

Lūk, kas tā par vietu: manas dzīves pirmie septiņi gadi, pirms sūdi ķēra ventilatoru - vispirms Lielā Depresija, pēc tam Otrais pasaules karš.

Runā, ka vecumā vispirms zūd vai nu redze, vai spēja staigāt. Nav tiesa. Pirmā zūd paralēlās noparkošanās spēja.

Tagad es pieķeru sevi murmulējam par ainām lugās, kuras tikpat kā neviens vairs nezina, kuras nevienu neinteresē, - tādām kā kapsētas aina “Mūsu pilsētā” vai pokera spēle Tenesija Viljamsa “Ilgu tramvajā”, vai par to, ko teica Villija Lomena sieva pēc tam, kad šis traģiski parastais, lempīgi galantais amerikānis izdarīja pašnāvību Artura Millera lugā “Tirdzniecības aģenta nāve’”.

' Šī luga 1998. g. uzvesta Latvijas Nacionālaja teātrī ar nosaukumu “Ceļojošā komija gals”.

Viņa teica: - Uzmanība, cilvēkam vienkārši jāpievērš uzmanība.*

“Ilgu tramvajā” Blānša Dibuā tiek aizvesta uz trakomāju pēc tam, kad viņu izvarojis māsas vīrs. Viņa tobrīd saka: - Es vienmēr esmu bijusi atkarīga no svešinieku laipnības.

Šīs runas un situācijas, šie cilvēki, kad es biju jauns, kļuva par maniem emocionāliem un ētiskiem stūrakmeņiem, un tādi tie palikuši arī 1996. gada vasarā. Tā notika tāpēc, ka teātrī jau ar pirmo reizi es tiku neatraujami iekļauts aizrautīgu līdzcilvēku saimē.

Izrāde nebūtu atstājusi lielāku iespaidu kā “Pirmdienas futbola apskats”, ja es būtu bijis viens, gremojis tortiljas ar sieru un pipariem un blenzis katodstaru lampas ekrānā.

Pašos televīzijas sākumos, kad bija ne vairāk par sešiem kanāliem, jēgpilnas, labi uzrakstītas drāmas ar katodstaru lampas starpniecību vēl spēja mūsos radīt sajūtu, ka esam interesēs vienotas laužu kopienas daļa, kaut arī parasti sēdējām vieni mājās. Tā kā bija maz raidījumu, no kā izvēlēties, pastāvēja liela iespēja, ka draugi un kaimiņi skatās to pašu pārraidi, ko mēs, un ka TV vēl ir satriecošs brīnums.

Mēs pat varējām tajā pašā vakarā piezvanīt draugam un uzdot jautājumu, uz kuru jau zinājām atbildi: - Nu, tu redzēji? Super!

Vairs tā nav.

Patiesība šie vārdi skan lugas pirmaja celiena, kad Linda uzruna savus un Villija dēlus. Pašnāvība notiek lugas beigās.

7.

ES NEPARKO neatteiktos no pieredzētā Lielajā Depresijā vai savas lomas Otrajā pasaules karā. Tajā ballītē Trauts apgalvoja, ka mūsu karš, atšķirībā no citiem kariem, mūžīgi mūžos paliks izklaides biznesa dala - nacistu uniformu dēļ.

Viņš neglaimojoši izteicās par maskēšanās tērpiem, kuros mūsu pašu ģenerāli tagad stājas TV kameru priekšā, lai stāstītu, kā naftas dēļ sabombardējuši lupatu lēveros kārtējo Trešās pasaules valsti. - Es nevaru iedomāties nevienu pasaules dalu, - viņš teica, - kurā šis brēcošās pidžamas darītu karavīru mazāk, nevis vairāk redzamu… Acīmredzot, Trešajā pasaules karā mēs gatavojamies cīnīties milzīgas spāņu omletes viducī.

Viņš jautāja, vai kāds no maniem radiniekiem ticis ievainots karā. Cik man zināms, tāds ir tikai viens. Tas bija mans vecvectēvs Pēters Lībers, imigrants, kurš Indianapolisā kļuva par aldari pēc tam, kad mūsu Pilsoņu karā tika ievainots kājā. Viņš bija Brīvdomātājs, proti, viņam bija skeptiska attieksme pret tradicionālajām reliģijām, tāpat kā Voltēram, Tomasam Džefersonam, Bendžaminam Frenklinam un daudziem citiem. Tāpat kā vēlāk Kilgoram Trautam un man.

Es izstāstīju Trautam, ka Pētera Lībera rotas angloamerikā- niskais komandieris saviem vīriem, kas visi bija Brīvdomātāji

no Vācijas, iedvesmai izdalījis kristīgus reliģiskus traktātus. Trauts atbildēja, sniegdams savu versiju par Pirmo Mozus grāmatu.

Par laimi, man bija līdzi diktofons, un es to ieslēdzu.

-   Lūdzu, beidziet ēst un paklausieties! - viņš teica. - Tas ir svarīgi. - Viņš ieturēja pauzi, lai ar kreisās rokas īkšķa galu piespiestu lieko zobu augšējo platīti pie aukslējām. Ik pa laiciņam tā atkal atļurkājās. Viņš bija kreilis, tāpat kā es, līdz vecāki piespieda mani lietot labo roku. Un tāpat kā manas meitas Edīte un Lilija, vai kā mēs viņas draudzīgi saukājam, Edija Baketa un Lollibū.

-   Iesākumā nebija absolūti nekā, un ar to es domāju neko, - viņš iesāka. - Taču no nekā izriet kaut kas, tāpat kā no augšas izriet apakša un no salda izriet skābs, kā no vīrieša izriet sieviete un no dzēruma izriet skaidrs prāts, un no laimes izriet bēdas. Man negribas jūs apbēdināt, mani draugi un kaimiņi, bet mēs esam sīksīkas kripatiņas, kas izriet no kaut kā ārkārtīgi liela. Ja jums tas nepatīk, kāpēc gan jūs nedodaties turp, no kurienes esat nākuši?… Pirmais kaut kas, - viņš turpināja, - kas izrietēja no visa šī nekā, faktiski bija divi kaut kas, proti, Dievs un Sātane. Dievs bija vīriešu kārtas. Sātane bija sieviešu kārtas. Viņi izrietēja viens no otra un tātad bija līdzdalībnieki topošajā varas struktūrā, kas pati par sevi bija tikai un vienīgi izrietējums. No varas izrietēja nevarība.

-   Dievs radīja debesis un zemi, - nerimās vecais, sen no pārdošanas izņemtu zinātniskās fantastikas stāstu autors, - bet zeme bija neiztaisīta un tukša, un tumsa bija pār dziļumiem, un Dieva Gars lidinājās pār ūdeņiem. Sātane būtu varējusi pati to izdarīt, bet viņai likās stulbi darboties tikai darbošanās pēc. Kāda jēga? Iesākumā viņa neko neteica. Tomēr Sātane sāka uztraukties par Dievu, kad Viņš teica: “Lai top gaisma.” Un

gaisma tapa. Viņa brīnījās: “Kas gan Viņam, sasodīts, padomā? Cik tālu Viņš grasās iet un vai Viņš tiešām gaida, ka es Viņam palīdzēšu tikt ar visu šo trako ķēpu galā?” Un tad tiešām lieli sūdi ķēra ventilatoru. Dievs radīja vīrieti un sievieti, skaistus, miniatūrus Sevis un viņas modelīšus, un palaida tos vaļā, lai paskatītos, kas ar viņiem notiks. Ēdenes dārzu, - sacīja Trauts, - varētu uzskatīt par Kolizeja un gladiatoru cīņu prototipu.

-   Sātane, - viņš sacīja, - nevarēja atcelt nevienu Dieva lēmumu. Kas radīts, radīts. Taču viņa vismaz varēja mēģināt darīt Viņa mazo rotaļlietiņu eksistenci mazāk sāpīgu. Viņa saprata to, ko Viņš nesaprata: būt dzīvam nozīmē vai nu garlaikoties, vai drebēt no bailēm. Tad nu viņa piepildīja vienu ābolu ar visvisādām idejām, kas varētu vismaz kliedēt garlaicību, piemēram, ar kāršu un kauliņu spēļu noteikumiem un pamācībām, kā drātēties, ar alus, vīna un viskija receptēm un dažādu smēķējamu augu attēliem, un tādā garā. Tur bija arī instrukcijas, kā sacerēt mūziku un dziesmas, un kā dejot patiesi traki un patiesi jutekliski. Un vēl, kā nešķīsti lādēties, kad kaut kas uzkrīt uz kājas. Sātane lika, lai čūska iedod ābolu Ievai. Ieva no- kodās un sniedza ābolu Ādamam. Ādams arī nokodās, un tad viņi pisās.

-   Es negrasos noliegt, - sacīja Trauts, - ka dažas no ābolā iekļautajām idejām nelielai daļai to pielietotāju izraisīja katastrofālas blakusparādības. - Atzīmēsim, ka pats Trauts nebija ne alkoholiķis, ne narkomāns, ne azartspēļu spēlmanis, ne seksa negauša. Viņš tikai rakstīja.

-   Sātane tikai gribēja palīdzēt, un daudziem viņa tiešām palīdzēja, - secināja Trauts. - Un viņas atbildības nasta par reklamētām brīnumzālēm, kam dažkārt ir briesmīgas blakusparādības, nav smagāka par to, kas jānes dažai labai no mūsdienu viscienījamākām farmācijas firmām.

8   .

SĀTANES ALKOHOLA RECEPŠU blakuspa- rādībām bija postoša loma daudzu izcilu amerikāņu rakstnieku dzīvē un nāvē. “Laikatrīcē viens” es tēloju rakstnieku atpūtas centru Ksanadu, kur katrs no četriem luksa numuriem bija nosaukts par godu kādam no amerikāņiem, kas saņēmuši Nobela prēmiju literatūrā. Ernesta Hemingveja un Jūdžina O’Nīla numuri bija nama otrajā stāvā. Sinklera Luisa numurs bija trešajā stāvā. Džona Steinbeka numurs bija ratnīcā.

Kilgors Trauts, ierazdamies Ksanadu divas nedēļas pēc brīvās gribas atkalieslēgšanās, izsaucās: - Šie četri tintes un papīra varoņi bija visīstākie alkoholiķi! Visi!

Viljamu Sarojanu pazudināja azartspēles. Alkohola un azartspēļu kombinācija nobeidza žurnālistu Alvinu Deivisu, manu draugu, kura man loti pietrūkst. Reiz es Alam jautāju, kāds bijis skaistākais bridis viņa attiecībās ar laimes spēlēm. Viņš teica, ka tas bijis pēc tam, kad viņš paspēlējis visu savu naudu pokera seansā, kas ildzis veselu diennakti.

Viņš atgriezies tur pēc dažām stundām ar naudu, ko sadabūjis kā nu varēdams - drusku palienējis no drauga, šo to ieķīlājis lombardā, vēl aizņēmies no viena bandīta. Viņš apsēdies pie galda un teicis: - Daliet arī man!

Britu nelaiķa filosofs Bertrans Rasels teica, ka draugus viņam atņēmušas trejādas atkarības: no alkohola, no reliģijas un no šaha. Kilgors Trauts “sēdēja” uz divdesmit sešiem fonētiskiem simboliem, desmit cipariem un apmēram astoņām pieturzīmēm, kas sakarīgi izkārtotas horizontālās rindās uz izbalinātas un saplacinātas kokšķiedras. Viņš bija kā nepārkāpjams mūris katram vai katrai, kas iedomātos, ka var ar viņu draudzēties.

Es esmu divreiz precējies, vienreiz šķīries. Abas manas sievas, Džeina un tagad Džila, ir šad un tad izteikušās, ka šajā ziņā es esmu visai līdzīgs Kilgoram Trautam.

Mana māte bija atkarīga no bagātības, kalpiem un neierobežotiem tēriņu kontiem, no plašu viesību rīkošanas un biežiem ceļojumiem pirmajā klasē uz Eiropu. Tāpēc varētu teikt, ka visu Lielās Depresijas laiku viņu mocīja abstinences sindroms.

Viņu bija skārusi akulturācijal

Akulturēti cilvēki ir tie, kuri atklāj, ka citi pret viņiem vairs neizturas kā pret tādiem, kādi viņi, pašuprāt, ir. Tā notiek, jo ir mainījusies apkārtējā pasaule. Ekonomiskas neveiksmes vai jaunas tehnoloģijas, vai nonākšana citas valsts okupācijā vai cita politiska virziena varā - katrs no šiem faktoriem var akulturēt cilvēkus ātrāk, nekā tie spēj pateikt “Džeks Ro- binsons”.

Kā Trauts rakstīja savā stāstā “Amerikāņu ģimene, kas izmesta Plutona krastos”: “Nekas nesagrauj visdziļāko mīlestību tik efektīvi kā atklājums, ka tava agrāk visnotaļ pieņemamā uzvedība ir kļuvusi smieklīga.” Tērzējot 2001. gada ballītē, viņš teica: - Ja es nebūtu iemācījies dzīvot bez kultūras un sabiedrības, tad akulturācija jau tūkstoš reižu būtu salauzusi man sirdi.

“Laikatrīcē viens” es liku Trautam izmest stāstu “Māsas B- 36” drāšu tīkla bezvāka atkritumu kurvi, kas bija pieķēdēts pie ugunsdzēsības hidranta Amerikas Mākslas un literatūras akadēmijas priekšā, tālu, ellē, pašā Manhetenas galā, Rietumu 155. ielā, divas mājas uz rietumiem no Brodveja. Tas notika pēcpusdienā pirms 2000. gada Ziemassvētku vakara, it kā piecdesmit vienu dienu, pirms laikatrīcē aizplivināja visus un visu atpakaļ uz 1991. gadu.

Akadēmijas locekli, kas bija atkarīgi no vecmodīgas mākslas radīšanas ar vecmodīgiem līdzekļiem, bez kompjūteriem, cieta no akulturācijas. Viņi bija gluži kā divas mākslinieciskās māsas uz matriarhālās planētas Būbū Vēža zvaigznājā.

Tāda Amerikas Mākslas un literatūras akadēmija tiešām pastāv. Tās karaliskā mītne atrodas tieši tur, kur es to novietoju “Laikatrīcē viens”. Tās priekšā tiešām atrodas ugunsdzēsības hidrants. Iekštelpās tiešām ir bibliotēka, mākslas galerija, svinību zāles, sapulču telpas, darbinieku kabineti un milzīga auditorija.

Saskaņā ar ASV Kongresa 1916. gada lēmumu akadēmijai nevar būt vairāk kā divsimt piecdesmit locekļu, tiem jābūt Amerikas pilsoņiem, izciliem prozistiem, dramaturgiem, dzejniekiem, vēsturniekiem, esejistiem, kritiķiem, komponistiem, arhitektiem, gleznotājiem vai tēlniekiem. Viņu rindas regulāri retina Drūmā pļāvēja - Nāve. Izdzīvotāju uzdevums tad ir izvirzīt un aizklātā balsošanā ievēlēt jaunus locekļus.

Starp akadēmijas dibinātājiem bija vecmodīgi rakstnieki, piemēram, Henrijs Adamss, Viljams un Henrijs Džeimsi, Sem- juels Klemenss, vecmodīgais komponists Edvards Makdovels. Viņu lasītāju un klausītāju loks, saprotams, bija šaurs. Viņu vienīgais darbarīks bija viņu pašu smadzenes.

Kā es rakstīju “Laikatrīcē viens”, viņiem līdzīgi mākslinieki 2000. gadā jau bija, pēc plašākas sabiedrības viedokļa, kļuvuši “tikpat dīvaini kā amatnieki, kas Jaunanglijas tūrisma pilsētiņās taisa rotaļu vējdzirnavas, kuras kopš koloniālajiem laikiem dēvē par joku maltuvītēm”.

9 .

AKADĒMIJAS DIBINĀTĀJI GADSIMTU

mijā bija Tomasa Alvas Edisona laikabiedri. Edisons, citstarp, izgudroja skaņu ierakstus un kino. Tomēr pirms Pirmā pasaules kara šie veidi, kā piesaistīt ļaužu miljonu uzmanību visā pasaulē, bija tikai čerkstošas vai raustlgas dzīves karikatūras. Savu tagadējo mītni, ko projektējis Makima, Mīda un Vaita birojs un kuras celtniecību apmaksāja filantrops Ārčers Mil- tons Hantingtons, akadēmija ieguva 1923. gadā. Vēl tajā gadā amerikāņu izgudrotājs Lī De Forests demonstrēja aparātu, ar kuru iespējams savienot skaņas un attēla ierakstus.

“Laikatrīcē viens” bija aina, kas pēcpusdienā pirms 2000. gada Ziemassvētku vakara risinājās akadēmijas fiktīvās izpild- sekretāres Monikas Peperes kabinetā. Tā bija tā pati pēcpusdiena, kad Kilgors Trauts ielika “Māsas B-36” drāšu tīkla bez- vāka atkritumu kurvī pie šīs ēkas, kā minēts - piecdesmit vienu dienu pirms laikatrīces grūdiena.

Misis Pepere, kuras vīrs bija invalīda ratiņiem piekaltais komponists Zoltans Pepers, bija satriecoši līdzīga manai nelaikā māsai Alijai, kas tik ļoti ienīda dzīvi. Alija nomira no visaptveroša vēža tālajā 1958. gadā, kad man bija trīsdesmit seši un viņai četrdesmit viens gads. Līdz pēdējai dienai viņai nelika

mieru rēķinu piedzinēji. Abas sievietes bija glītas un blondas, un tas, protams, labi. Taču viņas bija sešas pēdas, divas collas garas! Abas sievietes pusaudža gados tika pastāvīgi akulturē- tas, jo nekur uz Zemes, ja neskaita vatusi cilti, tik garas sievietes nelikās normālas.

Viņām abām neveicās. Alija apprecēja jauku puisi, kas izputināja visu ģimenes naudu un vēl drusku kaut kādos stulbos darījumos. Monika Pepere bija vainīga pie tā, ka viņas vīrs Zoltans bija paralizēts no jostasvietas uz leju. Pirms diviem gadiem viņa bija nejauši uzlekusi vīram virsū peldbaseinā As- penā, Kolorādo. Alijai vismaz nācās tikai vienreiz nomirt dziļi parādos ar četriem audzināmiem dēliem. Monikai Peperei pēc laikatrīces nācās vēlreiz slaidā lēcienā piezemēties uz sava vīra.

2000. gada Ziemassvētku priekšvakarā Monika ar Zoltanu runājās viņas kabinetā akadēmijā. Zoltans vienlaikus raudāja un smējās. Viņi bija viena vecuma, četrdesmitgadīgi, tātad bērnu taisīšanas buma atvases. Viņiem nebija bērnu. Monikas lēciena dēj Zoltana daikts vairs nedarbojās. Zoltans raudāja un smējās, protams, par to, bet arī par kaimiņu puiku, kam nebija muzikālās dzirdes, bet kas tomēr bija komponējis un in- strumentējis visnotaļ pieņemamu, kaut arī drusku epigonisku stīgu kvartetu Bēthovena stilā. Viņš to bija veicis ar jaunu kompjūtera programmu, ko sauca Volfgangs.

Riebīgā puikas tēvam likās, ka viņa dēla printera torīt izdrukātā partitūra noteikti jāparāda Zoltanam, lai uzzinātu, vai tā kam der.

Varētu likties, ka Zoltans ir ticis emocionāli iedragāts vairāk nekā pietiekami, jo vairs nedarbojās viņa kājas un daikts starp tām, taču vēl viņa vecākais brālis Frenks, arhitekts, pirms mēneša bija izdarījis pašnāvību, kad viņa pašcieņa bija saņēmusi gandrīz identisku triecienu. Jā, un drīz vien laikatrīce

izrāva Frenku Peperu no kapa, lai viņš varētu vēlreiz, sievai un trim bērniem skatoties, izšķaidīt sev smadzenes.

Lūk, kas bija noticis: Frenks bija aizgājis uz aptieku pēc prezervatīviem vai košļājamās gumijas, vai vēl kā cita, un farmaceits paziņoja, ka viņa sešpadsmitgadīgā meita esot kļuvusi par arhitekti un domājot izstāties no vidusskolas, jo tā esot tukša laika šķiešana. Viņa bija uzprojektējusi padsmitnieku atpūtas centru kādā trūcīgā rajonā. To paveikt viņai palīdzēja jauna lcompjūterprogramma, ko skola bija iegādājusi arodu mācībai tiem audzēkņiem, kam neaptēstības dēl izglītības perspektīvas nesniedzās tālāk par divgadīgo koledžu. Programmu sauca Palladio.

Frenks aizgāja uz kompjūteru veikalu un palūdza, vai nevarētu pirms iegādāšanās izmēģināt Palladio. Viņš loti šaubījās, vai tā varēs palīdzēt tādam speciālistam kā viņš - izglītotam un ar dabas dotu talantu. Tad nu turpat veikalā Palladio pusstundas laikā izsniedza Frenkam prasīto: darba rasējumus, pēc kuriem būvuzņēmējs varētu uzcelt trīsstāvu autostāvvietu Tomasa Džefersona stilā.

Frenks bija sagudrojis tik traku pieprasījumu, cik vien spēja, pārliecināts, ka Palladio pasūtīs viņu vienu māju tālāk - ar visu ideju. Bet nē! Programma piedāvāja viņam izvēlni pēc izvēlnes, jautājot, cik mašīnām paredzēta stāvvieta, kurā pilsētā (jo tajās ir atšķirīgi būvniecības noteikumi), un vai paredzēta vieta arī furgoniem, un tā tālāk, un tālāk. Tā pat apjautājās par apkārtējām mājām un vai Džefersona stils tur iederēsies. Tā piedāvāja iztaisīt alternatīvus plānus Maikla Greivsa vai I. M. Pei stilā.

Programma sniedza Frenkam energoapgādes un cauruļvadu plānus, kā arī aptuvenas aplēses, cik varētu izmaksāt šādas ēkas celtniecība atkarībā no tā, kurā valstī tiktu celts - jebkurā pasaules malā.

Tad Frenks aizgāja mājās un nošāvās pirmoreiz.

Pirmajā no diviem 2000. gada Ziemassvētku priekšvakariem Zoltans Pepers smējās un raudāja sievas kabinetā akadēmijā. Un

viņš savai glītajai, bet lempīgajai sievai sacīja šādus vārdus: - Agrāk par cilvēku, kurš savā darbā cietis katastrofālu neveiksmi, sacīja, ka viņam pasniegta paša galva uz paplātes. Tagad mūsu galvas mums pasniedz ar pinceti.

Ar to viņš, protams, domāja mikroshēmas.

10.

ALIJA NOMIRA ŅŪDŽERSIJĀ. Viņa ar vīru

Džimu, ari hūžeru, ir apglabāti Kraunhilas kapsētā dzimtajā Indianapolisā. Tur dus ari Džeimss Vitkombs Railijs, hūžeru dzejnieks, vecpuisi palicis žūpa. Turpat arī Džons Dilindžers, tautas iemīļotais 1930. gadu banku laupītājs. Tur dus arī mūsu vecāki, Kurts un Edīte, un Tēva mazais brālītis Alekss Vonne- gūts, Hārvardā izglītojies dzīvības apdrošināšanas aģents, kurš ikreiz, kad klājās labi, sacīja: - Ja tas nav jauki, kas tad vispār ir jauki? - Un arī divas iepriekšējās mūsu vecāku senču paaudzes: aldaris, arhitekts, tirgotāji un mūziķi, un, protams, viņu sievas.

Pilna māja!

Zemnieku dēls Džons Dilindžers reiz izbēga no cietuma, piedraudēdams ar koka pistoli, ko bija izgrebis no salauzta veļas tovera dēlīša. Viņš to nokrāsoja melnu ar kurpju smēru! Viņa rīcība bija tik izklaidējošai Bēguļodams, laupīdams bankas un zuzdams kokos, Dilindžers aizrakstīja sajūsminātu vēstuli Henrijam Fordam. Viņš pateicās vecajam antisemītam par to, ka tas ražo tik ātrus un lieliski vadāmus mūkamos auto!

Tajos laikos vēl bija iespējams aizmukt no policijas, ja labāk prati braukt un tev bija labāka mašīna. Godīga spēle! Tā

jau mēs Amerikā runājam, ka gribam, lai visiem būtu vienādi spēles noteikumi! Turklāt Dilindžers aplaupīja tikai bagātos un ietekmīgos, bankas ar bruņotu apsardzi, un viņš to darīja pats, personīgi.

Dilindžers vis nebija slīpēts ņirga un blēdis. Viņš bija sportists.

Mūžam nebeidzamajos meklējumos pēc kaitīgas literatūras mūsu valsts skolu grāmatu plauktos pārraugi, piepūlē siekalas rīdami, tomēr ir atstājuši bez aizdomu ēnas divus pašus kaitīgākos stāstus. Viens ir stāsts par Robiņu Hudu. Lai cik mazizglītots bija Džons Dilindžers, tieši tas noteikti bija viņa iedvesmas avots: cienījams paraugs, ko īsts vīrietis var savā dzīvē darīt.

Tolaik intelektuāli pieticīgajās amerikāņu mājās televīzija vēl nepārpludināja bērnu prātus ar neskaitāmiem stāstiem. Viņi dzirdēja vai lasīja tikai dažus stāstus un tāpēc varēja tos atcerēties un varbūt pat kaut ko no tiem mācīties. Visā angliski runājošajā pasaulē viens no šādiem stāstiem bija par Pelnrušķīti. Vēl viens bija par Neglīto Pīlēnu. Un vēl viens bija par Robiņu Hudu.

Un bija vēl kāds stāsts, kurš tāpat kā leģenda par Robiņu Hudu, bet atšķirībā no “Pelnrušķītes” un “Neglītā Pīlēna”, pauda dziju necieņu pret pastāvošo iekārtu. Tas bija Jaunajā Derībā lasāmais stāsts par Jēzus Kristus dzīvi.

FIB aģenti, pildīdami Dž. Edgara Hūvera, neprecētā un homoseksuālā FIB direktora, pavēli, nošāva Dilindžeru. Vienkārši ņēma un nošāva, kad viņš ar dāmu nāca ārā no kinoteātra. Viņš nebija izvilcis ieroci, nebija meties uz priekšu vai sānis, nebija mēģinājis bēgt. Tāpat kā visi citi, kas no filmas atgriezās īstajā pasaulē, viņš tobrīd modās no apbūruma. Viņš tika nogalināts tāpēc, ka pārāk ilgi bija licis FIB aģentiem, kuri

visi kā viens valkāja platmales, izskatīties non compos mentis - pēc pamuļķiem.

Tas notika 1934. gadā. Man bija vienpadsmit gadu. Alijai bija sešpadsmit. Alija raudāja un plosījās, un mēs abi sūri lādējām Dilindžera dāmu, ar kuru viņš bija uz kino. Šī kuņa, un citādi viņu nevarēja nosaukt, bija paziņojusi FIB, kur tovakar būs Dilindžers. Viņa teica, ka pati būšot oranžā kleitā. Neuzkrītošais dēlietis viņai pie sāna, nākot ārā, būšot tas cilvēks, kuru FIB homoseksuālais direktors bija izslavējis par Sabiedrības Ienaidnieku Numur Viens.

Kuņa bija ungāriete. Kā pauž sena paruna: “Ja tavs draugs ir ungārs, tad ienaidnieku tev nevajag.”

Vēlāk Alija nofotografējās Kraunhilā pie Dilindžera lielā kapakmens, netālu no Rietumu Trīsdesmit astotās ielas žoga. Es pats šad un tad uzdūros šim akmenim, kad šaudīju vārnas ar savu 22. kalibra pusautomātisko šauteni, ko mūsu uz ieročiem pasistais Tēvs bija uzdāvinājis man dzimšanas dienā. Vārnas tolaik uzskatīja par cilvēces ienaidniecēm. Ja tik viņām dotu iespēju, viņas apēstu visu mūsu kukurūzu.

Viens man pazīstams puika nošāva klinšu ērgli. Ja jūs būtu redzējuši, cik tam bija plati spārni!

Alija tik loti necieta medības, ka es pārstāju ar tām nodarboties un Tēvs tāpat. Kā esmu rakstījis citur, viņš sāka traki aizrauties ar ieročiem un medībām, lai pierādītu, ka nav sievišķīgs, kaut arī nodarbojās ar dažādām mākslām - bija arhitekts, gleznotājs un keramiķis. Publiskajās lekcijās es pats bieži saku: - Ja jūs gribat īsti pamatīgi sāpināt savus vecākus un ja jums nepietiek dūšas būt homoseksuāliem, tad jūs vismaz varat sākt nodarboties ar mākslu.

Tēvs cerēja, ka vismaz makšķerēdams varēs apliecināt savu vīrišķību. Taču mans lielais brālis Bernards sabojāja arī šo prieku, sacīdams, ka makšķerēšana ir tas pats, kas Šveices kabatas pulksteņu vai citu tikpat smalku mehānismu dauzīšana.

2001. gada ballītē es izstāstīju Kilgoram Trautam, kā mans brālis un māsa piedabūja Tēvu kaunēties par medībām un makšķerēšanu. Trauts citēja Šekspīru: - “Cik asāk gan par čūskas dzeloni dzel nepateicīgs bērns!”

Trauts bija izglītojies pašmācības ceļā, viņš nebija beidzis pat vidusskolu. Tāpēc es biju drusku pārsteigts, ka viņš spēj citēt Šekspīru. Es jautāju, vai viņš iemācījies no galvas daudz šā izcilā autora citātu. Viņš atbildēja: - Jā, dārgais kolēģi, ieskaitot vienu teikumu, kas apraksta cilvēku dzīvi tik pilnīgi, ka visi rakstnieki pēc viņa būtu mierīgi varējuši neko nerakstīt.

- Kurš teikums tas būtu, mister Traut? - es jautāju.

Un viņš atbildēja: - “Ir visa pasaule vien skatuve, un visi ļaudis tikai lomas spēlē.”

II.

PAGĀJUŠAJĀ PAVASARĪ ES uzrakstīju vēstuli kādam vecam draugam par to, ka es acīmredzot vairs nespēju sarakstīt publicējamu prozu, jo veltīgi pūlos jau daudzus gadus. Šis draugs ir Edvards Mjuirs, mana vecuma dzejnieks un reklāmas darbinieks, kas dzīvo Skārsdeilā. Savā romānā “Kaķa šūpulis” es rakstīju, ka ikviens cilvēks, kura dzīve loģiski neizskaidrojamu iemeslu pēc pastāvīgi saskaras ar tavējo, loti iespējams, pieder tavam karasam - kopienai, ko Dievs radījis, lai paveiktu kaut ko Savā labā. Eds Mjuirs noteikti ir mana karaša loceklis.

Paklausieties: kad pēc Otrā pasaules kara es mācījos Čikāgas universitātē, tur bija arī Eds, kaut arī tad mēs vēl neiepazināmies. Kad es aizbraucu uz Skenektediju Ņujorkas štatā strādāt kompānijas General Electric sabiedrisko attiecību daļā, Eds devās turp un kļuva par pasniedzēju Savienības koledžā. Kad es aizgāju no GE un pārvācos uz Koda ragu, viņš tur uzradās kā Izcilo Grāmatu programmas popularizētājs. Tad mēs beidzot iepazināmies, un, pateicoties Dieva pirkstam vai kam citam, par Izcilo Grāmatu grupas vadītājiem kļuva mana pirmā sieva Džeina un es.

Un kad viņš iestājās darbā kādā Bostonas reklāmas aģentūrā, tā rīkojos ari es, iepriekš nezinādams par vina ceļiem. Kad izjuka Eda pirmā laulība, izjuka arī manējā, un tagad mēs abi esam Ņujorkā. Taču izstāstīt es gribēju, lūk, ko: kad es aizsūtīju viņam vēstuli par savu kā rakstnieka strupceļu, viņš to pārveidoja dzejā un atsūtīja atpakaļ.

Viņš bija atmetis manus sveicienus un dažas pirmās rindas, kurās es cildināju viņa bijušā Savienības koledžas studenta Deivida Marksona grāmatu “Lasītāja strupceļš”. Es paudu, ka Deividam nevajadzētu pateikties Liktenim, ka tas ļāvis viņam uzrakstīt tik labu grāmatu laikā, kad daudzus jo daudzus cilvēkus vairs nevar iekārdināt ar romāniem, lai cik lieliski tie būtu. Apmēram tā. Man nav šīs prozā rakstītās vēstules kopijas. Taču dzejoļa formā tā izskatās šādi:

Nekādu paldies Liktenim.

Kad aiziesim, nevienu vairs Ar tinti papīrs aprakstītais Nesajūsminās.

Un mani kaite moka -

Tā līdzīga ir migrējošai pneimonijai -

Migrējošais rakstītāja strupceļš.

Ikkatru dienu papīru ar vārdiem aprakstu,

Bet stāsti nenonāk nekur,

Vismaz ne tur, kur gribētos.

Kāds vācu jauneklis ir komponējis operu Pēc “Lopkautuves Nr. 5”.

Pirmizrāde Minhenē, jūnijā.

Es nebraukšu.

Neinteresē.

Man tīk Okama bārdas nazis'

Vai Taupības likums, kas pauž,

Ka vienkāršākais lietas skaidrojums Visdrīzāk ir tas pareizākais.

Un vēl es tagad ticu, pateicoties Deividam,

Ka rakstītāja strupceļš ir vien atskārsme,

Kā patiesībā beidzas tavu mīļo dzīves, - Ak, taču it nemaz, kā cerējām Ar savu ķermeņa angļu valodu.

Jo kas ir Proza? - Ķermeņa angļu valoda.

Lai nu tā būtu.

Tas bija mīli no Eda puses. Ir vēl kāds jauks stāsts par Edu, kad viņš braukāja apkārt “Izcilo Grāmatu” uzdevumā. Viņš bija mazpazīstams dzejnieks, palaikam kādu viņa dzejoli iespieda The Atlantic Monthly un tamlīdzīgi izdevumi. Taču vina vārds bija gandrīz vienāds ar kāda cita - slavena dzejnieka - vārdu. Slavenais bija skots Edvins Mjuirs, kas nomira 1959. gadā. Paizglītoti ļaudis dažkārt jautāja Edam, vai viņš ir tas dzejnieks, ar to domādami Edvinu.

Reiz Eds kādai sievietei paskaidroja, ka viņš nav tas dzejnieks, un viņa izteica dziļu nožēlu. Viņa teica, ka viens no viņas mīļākajiem dzejoļiem esot “Dzejnieks apsedz savu bērnu”. Tad nu saturieties: šī dzejoļa autors ir amerikānis Eds Mjuirs!

' Viljams Okams (ap 1285-1349), angļu filosofs. “Princips, ka pieņēmumu skaits jāsamazina līdz absolūtajam minimumam, ir pazīstams kā Okama bārdas nazis." (Ideju vārdn., R., 1999)

12.

ES SAPŅOJU, KAUT būtu sarakstījis “Musu pilsētu”. Es sapņoju, kaut būtu izgudrojis skrituļslidas.

Es jautāju A. E. Hočneram, nelaikā Ernesta Hemingveja draugam un biogrāfijas pētniekam, vai Hemingvejs vēl bez sevis kādreiz ir nošāvis dzīvu cilvēku. Hočners atbildēja: - Nē.

Es jautāju izcilajam vācu rakstniekam, nelaiķim Heinri- ham Bellām, kāda ir kļūmīgākā vācu rakstura īpašība. Viņš atbildēja: - Paklausība.

Es jautāju vienam no saviem adoptētajiem māsasdēliem, cik labi es viņaprāt dejoju. Viņš atbildēja: - Normāli.

Kad es Bostonā sāku strādāt reklāmas aģentūrā, jo biju nonācis uz sēkla, kāds projektu vadītājs jautāja man, kādas cilmes ir uzvārds “Vonnegūts”. Es atbildēju: - Vācu. - Viņš teica: - Vācieši nogalināja sešus miljonus manu brālēnu un māsīcu.

Vai gribat zināt, kāpēc man nav AIDS un kāpēc, atšķirībā no daudziem citiem cilvēkiem, es neesmu HIV pozitīvs? Gluži vienkārši: es nedrātējos pa labi, pa kreisi.

Trauts teica, ka par to, kāpēc AIDS un jauni sifela, tripera un citu sērgu paveidi plosās pa pasauli kā nojūgušās Eivonas lēdijas, pastāv šāds stāsts: 1945. gada 1. septembri, uzreiz pēc Otrā pasaules kara beigām, visu ķīmisko elementu pārstāvji noturēja sapulci uz Tralfamadoras planētas. Vini vēlējās protestēt pret to, ka daži viņu biedri tikuši inkorporēti nejēdzīgi lielos, lempīgos un smirdīgos organismos, proti, cilvēkos.

Tādi elementi kā polonijs un iterbijs, kuri nekad nav bijuši būtiskas cilvēku daļas, tomēr bija sašutuši, ka ķimikālijas kā tādas var tik nelietīgi izmantot.

Ogleklis pret savu gribu bija vēstures gaitā pieredzējis neskaitāmus slaktiņus, tomēr tas pievērsa sapulces uzmanību tikai viena cilvēka publiskai sodīšanai ar nāvi - par valsts nodevību piecpadsmitā gadsimta Anglijā. Viņš tika pakārts, līdz gandrīz beigts. Tad atdzīvināts. Viņam tika uzšķērsts vēders.

Bende izvilka viņa zarnu rituli. Viņš pacēla rituli sodāmajam pie acīm un šur un tur pielika tam degošu lāpu. Ritulis joprojām bija savienots ar pārējiem vīrieša orgāniem. Tad bende un viņa palīgi piesēja pa zirgam pie katras no viņa četrām ekstremitātēm.

Viņi uzšāva zirgiem ar pātagu, un tie sarāva vīru četros baismīgos gabalos. Šos gabalus pēc tam uzsprauda apskatei - uz gaļas āķiem tirgus laukumā.

Kā vēstīja Trauts, jau pirms sapulces sākuma ticis nolemts, ka neviens nedrīkst stāstīt tās briesmas, ko cilvēki nodarījuši saviem bērniem. Vairāki delegāti draudēja boikotēt sapulci, ja viņiem būs jāklausās tik briesmīgi stāsti. Kāda būtu jēga?

- Jau tas vien, ko pieaugušie bija nodarījuši citiem pieaugušajiem, neatstāja šaubu, ka cilvēku dzimums ir jāiznīcina, -

sacīja Trauts. - Vēl līdz nelabumam skaidrot, ko pieaugušie izdarījuši ar bērniem, būtu tas pats, kas apzeltīt liliju, ja ļauts tā izteikties.

Slāpeklis raudādams stāstīja, kā Otrā pasaules kara laikā pret savu gribu kļuvis par nacistu nāves nometņu sargu un ārstu sastāvdaļu. Kālijs stāstīja sirdi stindzinošus stāstus par spāņu inkvizīciju, kalcijs par gladiatoru cīņām un skābeklis par melno afrikāņu aizvešanu verdzībā.

Nātrijs teica, ka nu reiz ir gana un sniegt papildu liecības butu tikpat kā vest ogles uz Ņūkāslu. Tas izteica ierosinājumu, ka visām ķimikālijām, kas tiek izmantotas medicīniskos pētījumos, jāsavienojas, kad vien iespējams, lai radītu aizvien spēcīgākas antibiotikas. Tās, savukārt, liks slimību ierosinātājiem pārveidoties par jauniem paveidiem, kas būs izturīgi pret šīm zālēm.

Drīz vien, kā pareģoja nātrijs, visas cilvēku kaites, ieskaitot pinnes un cirkšņu niezi, būs ne tikai neārstējamas, bet arī nāvējošas. - Cilvēki izmirs, - sacīja nātrijs, vismaz tā apgalvoja Trauts, - un visi elementi atkal būs brīvi no grēka tāpat kā Visuma dzimšanas brīdī.

Dzelzs un magnijs pievienojās nātrija ierosinājumam. Fosfors aicināja balsot. Lēmums tika pieņemts vienbalsīgi, ar aplausiem.

13 .

2000. GADA ZIEMASSVĒTKU priekšvakarā, kad Zoltans Pepers teica sievai, ka ļaudīm to galvas tagad tiek pasniegtas ar pinceti, nevis uz paplātes, Kilgors Trauts atradās tieši blakus Amerikas Mākslas un literatūras akadēmijai. Tomēr viņš nevarēja Peperus dzirdēt. Bieza mūra siena šķīra Trautu no paraplēģiskā komponista žēlabām par to, kā cilvēkus spiež sacensties ar mašīnām, kas gudrākas par viņiem.

Pepers uzdeva šādu retorisku jautājumu: - Kāpēc gan ir tik svarīgi mūs visus tik atjautīgi un dārgi pazemot? Mēs jau tāpat neesam īpašā sajūsmā par sevi.

Trauts sēdēja uz lāvas bezpajumtnieku patversmē, kur agrāk bija Amerikas indiāņu muzejs. Šo, iespējams, visu laiku ražīgāko īso stāstu rakstnieku policija bija aizturējusi reidā Ņujorkas Tautas bibliotēkā, Piektās avēnijas un Četrdesmit Otrās ielas stūrī. Viņu un apmēram trīsdesmit citus bibliotēkas iemītniekus, ko Trauts dēvēja par “svētlopiem”, savāca un melnā skolnieku autobusiņā aizveda uz patversmi tālu, ellē, Rietumu 155. ielā.

Jau piecus gadus pirms Trauta ierašanās Amerikas indiāņu muzejs bija pārvācis uz drošāku rajonu savas sakauto aborigēnu grabažas un diorāmas, kurās tēlota viņu dzīve laikā, pirms sūdi ķēra ventilatoru.

Patlaban Trautam bija astoņdesmit četri gadi, kārtējā robež- šķirtne tika pārvarēta 2000. gada 11. novembrī. Viņš nomirs 2001. gada Darba svētkos*, joprojām astoņdesmitčetrgadlgs. Taču līdz tam laikatrīce būs devusi viņam un mums, visiem pārējiem, negaidītu bonusu, ja to tā var saukt, - desmit papildu gadus.

Kad atkārtojums būs beidzies, viņa rakstītajās, taču nepabeigtajās atmiņās ar nosaukumu “Mani desmit gadi autopilotā” būs šādas rindas: “Klausieties, ja tā nav laikatrīce, kas velk mūs no vienas bedres otrā, tad tas ir kaut kas tikpat ļauns un varens.”

“Šis cilvēks,” es rakstīju “Laikatrīcē viens”, “bija vienīgais bērns ģimenē, kurā tēvs, koledžas pasniedzējs Northemptonā, Masačūsetsā, nogalināja māti, kad dēlam bija tikai divpadsmit gadu.”

Es rakstīju, ka Trauts kopš 1975. gada rudens bija klaidonis un savus stāstus meta ārā, nevis iesniedza publicēšanai. Es rakstīju, ka tas sākās, kad viņš saņēma ziņu par sava vienīgā bērna nāvi. Leons Trauts bija dezertējis Savienoto Valstu jūras kājnieks un, kā jau esmu rakstījis, viņam nejaušā negadījumā tika nocirsta galva, strādājot par metinātāju kuģubūvētavā Zviedrijā, kur viņam bija piešķirts politiskais patvērums.

Es rakstīju, ka Trautam bija piecdesmit deviņi gadi, kad viņš sāka savus klejojumus, un māju viņam vairs nebija līdz pat tam laikam īsi pirms nāves, kad viņam piešķīra Ernesta He- mingveja luksa numuru Rodailendas rakstnieku atpūtas centrā Ksanadu.

Darba svētki - oficiālā brīvdiena ASV septembra pirmaja pirmdiena.

Kad Trauts reģistrējās bijušajā Amerikas indiāņu muzejā, bijušajā atgādinājumā par visu laiku plašāko un ilgāko genocīdu, “Māsas B-36” gluži vai dedzināja caurumu viņam kabatā. Viņš bija pabeidzis stāstu Tautas bibliotēkā, bet policija viņu aizturēja, iekāms viņš paspēja no tā atbrīvoties.

Tāpēc viņš nevilka nost savu armijas norakstīto preču veikalā pirkto jūrnieka mēteli, tikai pateica patversmes klerkam, ka viņu sauc Vinsents van Gogs un ka viņam nav neviena dzīva radinieka. Tad viņš atkal devās laukā, un tur bija tik auksts, ka pat bronzas mērkaķis varētu pautus atsaldēt. Viņš ielika stāsta manuskriptu drāšu tīkla bezvāka atkritumu kurvī, kas bija pieķēdēts un ar piekaramo atslēgu pieslēgts pie ugunsdzēsības hidranta tieši pretī Amerikas Mākslas un literatūras akadēmijai.

Kad viņš pēc desmit minūšu prombūtnes atgriezās patversmē, klerks viņu uzrunāja: - Kur tu biji palicis? Mēs jau sākām uztraukties, Vins! - Vēl klerks ierādīja Trautam viņa lāvu. Tā bija tieši pie sienas, kas šķīra patversmi no akadēmijas.

Šīs sienas akadēmijas pusē virs Monikas Peperes rožkoka rakstāmgalda karājās Džordžijas O’Kīfijas glezna ar izbalojušu govs galvaskausu tuksnesī. Trauta pusē tieši virs viņa lāvas bija piesprausts plakāts ar padomu nekad nekur nebāzt savu daiktu, iepriekš neuzvelkot tam prezervatīvu.

Pēc laikatrīces grūdiena un kad atkārtojums beidzot bija galā, un atkal sāka darboties brīvā griba, Trauts iepazinās ar Moniku. Starp citu, viņas galds reiz bija piederējis romānistam Henrijam Džeimsam. Viņas krēsls reiz bija piederējis komponistam un diriģentam Leonardam Bernsteinam.

Kad Trauts aptvēra, cik tuvu viņa lāva bijusi Monikas galdam veselu piecdesmit vienu dienu pirms laikatrīces, viņš izteicās šādi: - Ja man būtu bijis granātmetējs, es būtu varējis izbliezt caurumu sienā starp mums. Ja es nebūtu nogalinājis nevienu no mums vai abus, es būtu varējis tev pajautāt: - Ko gan tik jauka meitene kā jūs darāt šādā vietā?

14.

SKRANDAINIS BLAKUS LĀVĀ novēlējaTrautam priecīgus Ziemassvētkus. Trauts atbildēja: - Ting-ling! Ting-ling!

Tā bija tikai sagadīšanās, ka šī atbilde iederējās svētkos, it kā atsaucoties uz Santaklausa ragavu zvaniņiem. Taču Trauts būtu sacījis “Ting-ling” katram, kas viņu uzrunātu ar tukšu frāzi, piemēram, “Kā klājas?” vai “Lai jums jauka diena!”, vai tamlīdzīgi, neatkarīgi no gadalaika.

Ar žestiem, balss toni un rēķinoties ar konkrēto situāciju, viņš tiešām spēja to pateikt kā “Priecīgus Ziemassvētkus arī jums!” Tikpat labi tas varēja nozīmēt gan “labdien”, gan “uz redzēšanos”, tāpat kā havajiešu aloha. Vecais zinātniskās fantastikas rakstnieks ar šo vārdu varēja pateikt ari “lūdzu” un “paldies”, “jā” un “nē”, “es jums pilnīgi piekritu” un “ja jūsu smadzenes būtu dinamīts, tad ar to nepietiktu, lai noblieztu jums cepuri no galvas”.

Ksanadu 2001. gada vasarā es viņam jautāju, kā “ting-ling” kļuvis par tik biežu appoggiatura vai rotājuma noti viņa runā. Viņa sniegtais izskaidrojums vēlāk izrādījās virspusējs. - Es tā brēkāju kara laikā, - viņš teica. - Kad manis izsauktā artilērijas zalve trāpīja tieši mērķi, es saucu: “Ting-ling! Ting-ling!”

Apmēram pēc stundas - tas notika pēcpusdienā pirms ballītes - viņš ar līku pirksta mājienu paaicināja mani savā numurā.

Viņš aizvēra aiz mums durvis. - Jūs tiešām gribat zināt par “ting-ling”? - viņš man jautāja.

Es biju gluži apmierināts ar pirmo izskaidrojumu. Trauts pats gribēja, lai es uzzinu vairāk. Mans nevainīgais jautājums bija izsaucis viņam atmiņas par spocīgo bērnību Northemp- tonā. Tikt vaļā no tām viņš varēja tikai izstāstot.

-   Tēvs noslepkavoja māti, kad man bija divpadsmit gadu,

-   sacīja Trauts.

-   Mātes līķis bija pagrabā, - turpināja Trauts, - bet es zināju tikai to, ka viņa ir pazudusi. Tēvs dievojās, ka viņam neesot ne jausmas, kas ar mammu noticis. Viņš teica, kā jau sievu slepkavas bieži saka, ka varbūt viņa aizbraukusi apciemot radiniekus. Viņš bija nogalinājis māti no rīta, kad es biju aizgājis uz skolu. Tovakar viņš pasūtīja vakariņas divām personām. Viņš teica, ka no rīta ziņos policijai par mātes pazušanu, ja līdz tam laikam no viņas nebūs nekādu ziņu. Viņš teica: “Pēdējā laikā viņa ir loti nogurusi un nervoza. Vai esi to ievērojis?”

-   Viņš bija ārprātīgs, - sacīja Trauts. - Cik ārprātīgs? Pusnaktī viņš ienāca manā guļamistabā. Viņš pamodināja mani. Viņš teica, ka izstāstīs man kaut ko svarīgu. Tā bija tikai rupja anekdote, bet šis nabaga slimais vīrs bija iedomājies, ka tā ir līdzība par šaušalīgajiem triecieniem, ko viņam dzīvē nācies pārciest. Anekdote bija par bēgli, kas meklēja glābiņu no policijas kādas sev pazīstamas sievietes mājās.

-   Šīs dāmas dzīvojamai istabai bija jumta griesti, kas sniedzās līdz pat korei, un telpu zem tiem šķērsoja raupjas sijas. - Trauts ieturēja pauzi. Likās, ka viņš aizrāvies ar šo stāstu tāpat kā savulaik viņa tēvs.

Tad viņš turpināja šajā luksa numurā, kas nosaukts pašnāvnieka Ernesta Hemingveja vārdā: - Viņa bija atraitne.

Bēglis bija izģērbies kails, kamēr sieviete aizgāja sameklēt kaut ko no sava vīra drēbēm. Taču viņš nepaspēja tās uzvilkt, jo policisti jau dauzīja pa durvīm ar saviem stekiem. Tad nu bēglis paslēpās uz sijas. Tomēr, kad sieviete ielaida policistus, viņa neparasti lielie pauti karājās pār sijas malu - skaidri redzami.

Trauts atkal ieturēja pauzi.

-   Policisti jautāja sievietei, kur tas tips palicis. Sieviete atteica, ka nesaprotot, par kādu tipu policisti runā, - sacīja Trauts. - Viens no policistiem pamanīja pautus karājamies no sijas un jautāja, kas tie tādi. Sieviete teica, ka tie esot ķīniešu tempļa zvaniņi. Policists noticēja. Viņš sacīja, ka vienmēr gribējis dzirdēt ķīniešu tempļa zvaniņu skaņas… Viņš iebelza pa tiem ar steku, bet nekāda skaņa neatskanēja. Tad viņš iesita vēlreiz, daudz stiprāk, loti, loti stipri. Vai zināt, ko tas čalis uz sijas nobrēcās? - Trauts man jautāja.

Es atteicu, ka nezinu vis.

-Viņš nobrēcās: “TING-LING, TU, KUŅASDĒLS TĀDS!”

15.

ARĪ AKADĒMIJAI BŪTU vajadzējis aizvākt savus

darbiniekus un dārgumus uz kādu drošāku rajonu, kad Amerikas indiāņu muzejs tā izdarīja ar saviem genocīda pieminas materiāliem. Tomēr akadēmijas biedru rūkošais un demoralizētais pulks nespēja sadūšoties pieņemt lēmumu pārvākties, tāpēc tā palika šai nožēlojamā nomalē, kur jūdzēm tālu uz visām pusēm nebija nekā, izņemot ļaudis, kuru dzīves nebija dzīvošanas vērtas.

Pavisam atklāti runājot, vienīgie, kas uztraucās par akadēmijas likteni, bija tās darbinieki - kantoristi, apkopēji, saimniecības pārziņi un apsargi. Viņus, protams, nebija pārņēmis vecmodīgu mākslas veidu valdzinājums. Viņiem vajadzēja darbu, lai cik bezjēdzīgs tas būtu. Šis stāvoklis atgādināja Lielo Depresiju 1930. gados, kad ļaudis līksmoja, dabūjuši kaut jel kādu darbu.

Trauts šādi raksturoja darbu, ko viņš varēja tolaik dabūt: “tas bija kā tīrīt mēslus no dzegužpulksteņiem”.

Akadēmijas izpildsekretārei noteikti vajadzēja darbu. Monika Pepere, kas tik loti atgādināja manu māsu Aliju, bija vienīgā apgādniece sev un vīram Zoltanam, kuru pati bija darījusi hors de combat - cīņas nespējīgu - ar savu daiļo lēcienu. Tad

nu viņa bija nocietinājusi ēku, aizstājot koka parādes durvis ar tērauda brunudurvīm, kurās bija lūramais caurums, arī aizverams un nobruoojams.

Vina bija izdarījusi visu, lai šī vieta izskatītos tikpat pamesta un izpostīta kā Kolumbijas universitātes drupas divas jūdzes uz dienvidiem. Pie logiem bija tērauda slēģi, kas savukārt bija nomaskēti, aizsitot ar vienkāršu melni krāsotu finieri. Maskēšanās nolūkos visu fasādi klāja grafiti - šo baigi spilgto mākslas darbu bija radījuši akadēmijas darbinieki. Pati Monika bija ar oranžas un sarkanas krāsas baloniņiem uzpūtusi “FUCK ART!” pāri tērauda parādes durvīm.

Gadījās tā, ka afroamerikāņu apsargs, vārdā Dadlijs Prinss, skatījās pa durvju actiņu tieši tobrīd, kad Trauts lika atkritumu tvertnē “Māsas B-36”. Dievs zina, skrandaiņi pie šīs miskastes nebija nekāds jaunums, taču Trauts, kuru Prinss noturēja par sieviešu, nevis vīriešu kārtas miskastnieci, uzstājās ar veselu izrādi.

Lūk, kāds pa gabalu izskatījās Trauts: izejamu bikšu vietā viņam kājās bija trīs kārtas garo, silto apakšbikšu, kas zem armijas norakstītā bezdzimuma šineļa atklāja viņa lielu formu. Jā, un vēl viņam kājās bija nevis zābaki, bet sandales, atkal šķietami sievišķīgs akcents, tāpat kā lakats ap galvu, darināts no zīdaiņu sedziņas ar sarkaniem baloniņiem un ziliem lācīšiem.

Trauts stāvēja pie drāšu sieta bezvāka tvertnes, runāja un žestikulēja, it kā tvertne būtu redaktors vecmodīgā izdevniecībā un it kā viņa četru dzeltenu lappušu rokraksts būtu izcils romāns, kuru noteikti izķers kā karstus pīrāgus. Viņš it nemaz nebija traks. Vēlāk viņš par savu priekšnesumu sacīja: - Tā bija pasaule, kas pārcietusi nervu sabrukumu. Es šajā murgā tikai drusku izklaidējos, strīdēdamies ar izdomātu redaktoru par reklāmas budžetu un par to, kuram kuru būs jāspēlē filmā, un par manu piedalīšanos TV raidījumos, un tā tālāk, tā bija pavisam nekaitīga blēņošanās.

Viņa uzvedība bija tik neparasta, ka viena īsta miskast- niece garāmejot pajautāja: - Vai ar tevi viss kārtībā, zaķīt?

Trauts uz to atbildēja, cik sparīgi spēdams: - Ting-ling! Ting-ling!

Kad Trauts atgriezās patversmē, bruņotais sargs Dadlijs Prinss atbultēja tērauda parādes durvis un, garlaicības mākts un ziņkārības urdīts, izvilka manuskriptu. Viņš gribēja uzzināt, no kā gan tik aizrautīgi bija atvadījusies šī miskastniece, kurai, kā varētu likties, būtu pulka iemeslu izdarīt pašnāvību.

16 .

RAU, KĀDS - NO “Laikatrīces viens” un lai kāda tam būtu jēga - ir Kilgora Trauta sniegtais laikatrīces un tās seku, proti, atkārtojuma, izskaidrojums, ņemts no viņa nepabeigtajām atmiņām “Mani desmit gadi autopilotā”:

“2001. gada laikatrlce bija kosmiski krampji, kas sarāva Liktens muskuļus. Kad Ņujorkā bija šī gada 13. februāris, pulksten 2:27 pēc pusdienas, Visumam uznāca pašapziņas krīzlte. Vai vajadzēja turpināt visu laiku izplesties? Kāda jēga?

Visums virmoja neizlēmlbā. Varbūt vajadzēja uzrīkot ģimenes salidojumu tur, kur tas viss sākās, un pēc tam taisīt atkal vienu lielu sprādzienu?

Visums pēkšņi sarāvās par desmit gadiem. Tas aizplivināja mani un visus pārējos atpakaļ uz 1991. gada 17. februāri, bridi, kad es pulksten 7:51 stāvēju rindā pie donoru centra Sandjego, Kalifornijā.

Tomēr Visums sev vien zināmu iemeslu dēļ atcēla ģimenes salidojumu, vismaz pagaidām. Tas atsāka izplešanos. Es nevaru pateikt, kādas frakcijas, ja tādas vispār bija, deva izšķirošās balsis izplešanās vai saraušanās jautājumā. Kaut ari man ir veseli astoņdesmit četri gadi uz kamiešiem, vai pat deviņdesmit četri, ja skaitām atkārtojumu, daudziem jautājumiem par Visumu es joprojām nezinu atbildes.

Tas, ka atkārtojums ilga tieši desmit gadus, ja neskaita nieka četras dienas, dažuprāt ir pierādījums tam, ka Dievs tiešām ir

un ka Viņš atbalsta decimālo sistēmu. Šie daži apgalvo, ka Viljam ir pa desmit roku un kāju pirkstiem, tāpat kā mums, un ka arī Viņš tos lieto aritmētiskos nolūkos.

Es tomēr šaubos. Nekā nevaru padarīt. Tāds nu es esmu. Pat ja mans tēvs, ornitoloģijas profesors Reimonds Trauts no Smita koledžas Northemptonā, Masačūsetsā, nebūtu nogalinājis manu māti, mājsaimnieci un dzejnieci, es domāju, ka būtu bijis tāds pats. Tomēr jāatkārto: es nekad neesmu nodarbojies ar dažādu reliģiju salīdzinošu izpēti, tāpēc nevaru sniegt kompetentu atbildi. Skaidri es zinu tikai to, ka pārliecināti musulmaņi netic Santaklausam.”

Pirmajā no diviem 2000. gada Ziemassvētku priekšvakariem joprojām reliģiozais bruņotais sargs, afroamerikānis Dad- lijs Prinss domāja, ka Trauta “Māsas B-36” varētu būt vēsts akadēmijai no Dieva Tēva. Galu galā uz Būbū planētas notiekošais nebūt nebija īpaši atšķirīgs no tā, kas šķita notiekam uz viņa paša planētas, sevišķi ar viņa darbadevējiem, Amerikas Mākslas un literatūras akadēmijas atliekām, tālu, ellē, Rietumu 155. ielā, divas mājas uz rietumiem no Brodveja.

Ar Dadliju Prinsu, kā arī ar Moniku Peperi un mani Trauts iepazinās pēc atkārtojuma beigām, kad atkal sāka darboties brīvā griba. Laikatrīce ar Prinsu bija izrīkojusies tik skarbi, ka viņš bija sācis nievāt ideju par gudru un taisnīgu Dievu, tāpat kā savulaik mana māsa Alija. Reiz Alija par savu un visu citu cilvēku dzīvi izteicās šādi: - Ja Dievs ir, tad Viņš noteikti ienīst cilvēkus. Tas ir viss, kas man sakāms.

Kad Trauts uzzināja, cik nopietni pirmajā no 2000. gada Ziemassvētku priekšvakariem Prinss uztvēris “Māsas B-36” un kā Prinss iedomājies, ka miskastniece, izmetot ārā dzeltenās manuskripta lapas, sniegusi šādu priekšnesumu tieši tāpēc, lai Prinss ieinteresētos par tām un izvilktu no miskastes, vecais zinātniskās fantastikas autors teica šādus vārdus: - Gluži saprotami, Dadlij. Katram, kas spēja ticēt Dievam tā, kā jūs reiz ticējāt, noticēt Būbū planētai ir tīrais nieks.

Jel uzklausiet, kam būs jānotiek ar Dadliju Prinsu, šo monumentālo varas un kārtības iemiesojumu apsardzes firmas uniformā, kas gādāja par apdraudētās akadēmijas drošību cauru diennakti ar pistoles maksti pie jostas, tikai piecdesmit vienu dienu pēc 2000. gada Ziemassvētkiem, pirmajiem no diviem: laikatrīce aizplivinās viņu atpakaļ vieninieka kamerā, čokā, Ņujorkas štata stingra režīma pieaugušo labošanas iestādē Atēnā, sešdesmit jūdzes uz dienvidiem no viņa dzimtās pilsētas Ročes- teras, kur viņam piederēja mazs video nomas punkts.

Protams, laikatrīce padarīja vinu desmit gadus jaunāku, bet šajā gadījumā tas nebija nekāds iepriecinājums. Tas nozīmēja, ka viņš atkal bija notiesāts uz dubultu mūža ieslodzījumu bez apžēlošanas iespējām par desmitgadīgas meitenītes Kimberlijas Vangas izvarošanu un slepkavību. Šī ķīniešu un itāļu ieceļotāju atvase bija gājusi bojā Ročesteras trakomājā, bet Dadlijs nebūt nebija pie tā vainīgs!

Tiesa, Dadlijs jau atkārtojuma sākumā, tāpat kā mēs pārējie, varēja atcerēties visu, kas ar viņu notiks nākamajos desmit gados. Viņš zināja, ka pēc septiņiem gadiem viņu attaisnos, kad uz upurēs biksītēm atrastajam ejakulētajam materiālam tiks veikta DNS analīze. Šis attaisnojošais pierādījums tiks atkal uziets pergamīna aploksnē apgabala prokurora milzīgajā seifā. Prokurors bija iesēdinājis Dadliju, cerēdams tikt izvirzīts par gubernatora kandidātu.

Un, ak jā, šis pats prokurors pēc sešiem gadiem tiks atrasts ar cementa galošām kājās Kajugas ezera dibenā. Prinss tikmēr grasījās atkal iegūt vidējās izglītības diplomu un atkal padarīt Jēzu par savas dzīves centru, un tā tālāk, un tālāk.

Un tad, kad viņu atkal atbrīvos, viņš atkal uzstāsies TV diskusijās kopā ar citiem cilvēkiem, kas tikuši netaisni ieslodzīti un taisnīgi atbrīvoti, un stāstīs, ka nonākšana cietumā bijusi viņa mūža lielākā veiksme, jo tur viņš atradis Jēzu.

17 .

GAN VIENĀ, GAN otrā 2000. gada Ziemassvētku priekšvakarā, un nav svarīgi, kurā, jo atšķīrās tikai ļaužu viedokli par notiekošo, bijušais cietumnieks Dadlijs Prinss aiznesa “Māsas B-36” uz Monikas Peperes kabinetu. Viņas virs Zoltans invalida ratiņos tobrīd pareģoja lasltprasmes galu it drīzā nākotnē.

- Pravietis Muhameds to nespēja izdarīt, - sacīja Zoltans. - Jēzus, Marija un Jāzeps droši vien to nevarēja izdarīt, Marija Magdalēna arī nevarēja. Imperators Kārlis Lielais pats atzina, ka nevar to izdarīt. Tas bija pārāk grūti! Neviens visā Rietumu puslodē to nespēja, pat gudrie maiji, inki un acteki nevarēja izdomāt, kā to izdarīt, līdz ieradās eiropieši. Lielākā dala eiropiešu tolaik paši nemācēja lasīt un rakstīt. Nedaudzie pratēji skaitījās speciālisti. Ka es tev saku, dārgum, loti drīz, pateicoties televīzijai, stāvoklis būs tieši tāds pats!

Un tad Dadlijs Prinss sacīja, gan pirmajā reizē, gan atkārtojumā: - Atvainojiet, bet man liekas, kāds mēģina mums kaut ko pavēstīt…

Monika aši un ar augošu nepacietību izlasīja “Māsas B-36” un paziņoja, ka tās ir blēņas. Viņa pasniedza stāstu vīram. Taču Zoltanam pietika ar autora vārdu vien, lai viņš taptu gluži vai

elektrizēts. - Ak Dievs, ak Dievs! - viņš izsaucās. - Pēc gadsimta ceturkšņa klusēšanas Kilgors Trauts atkal ir ienācis manā dzīvē!

Lūk, kā izskaidrojama šāda Zoltana Pepera reakcija: kad Zoltans otru gadu mācījās Floridas pilsētiņas Fortloderdeilas vidusskolā, viņš pārrakstīja vienu stāstu no sava tēva veco zinātniskās fantastikas žurnālu kolekcijas. Viņš iesniedza to angļu valodas skolotājai misis Florensai Vilkersonei kā pats savu darbu. Tas bija viens no pēdējiem stāstiem, ko Kilgors Trauts jelkad iesniedza publicēšanai. Kad Zoltans mācījās vidusskolā, Trauts jau bija bezpajumtnieks.

Plaģiētais stāsts bija par planētu kādā citā galaktikā, kur dzīvoja mazi zaļi vienacaini cilvēciņi. Acs viņiem bija tieši pieres vidū, un pārtiku viņi varēja iegūt tikai tad, ja spēja pārdot kādas preces vai pakalpojumus citiem. Galu galā uz šīs planētas aptrūkās klientu, un neviens nevarēja izdomāt, kā šo stāvokli varētu jēdzīgā ceļā mainīt. Visi mazie zaļie cilvēciņi nomira badā.

Misis Vilkersonei radās aizdomas par plaģiātu. Zoltans atzinās, domādams, ka viņa rīcība uztverama ar humoru, nevis nopietni. Viņam plaģiātisms šķita kas līdzīgs tam, ko Trauts būtu saucis par dumgrēcību: “piedauzīga atkailināšanās aklas tā paša dzimuma personas klātbūtnē”.

Misis Vilkersone nolēma, ka Zoltans jāpārmāca. Viņa lika puisim visas klases priekšā rakstīt uz tāfeles: “ES ZAGU KIL- GORA TRAUTA ĪPAŠUMU”. Vēl viņa lika Zoltanam visu nākamo nedēļu viņas stundās sēdēt ar kaklā pakārtu plāksnīti, uz kuras bija burts P. Ja viņa mūsdienās ar kādu audzēkni tā izrīkotos, viņa tiktu notiesāta viens un divi, turklāt smagi. Taču tas notika toreiz, nevis tagad.

Iedvesmu šādi sodīt jauniņo Zoltanu Peperu misis Vilkersone smēlās, protams, Nataniela Hotorna romānā “Sarkanais burts”. Šajā grāmatā kādai sievietei bija jānēsā uz krūtīm liels A, kas nozīmēja adultery, proti, laulības pārkāpšanu, jo

viņa bija ļāvusi kādam vīrietim, kas nebija viņas virs, ejakulēt savā dzemdes kaklā. Viņa neatzinās, kā šo vīrieti sauc. Viņš bija mācītājs!

Tā kā Dadlijs Prinss bija sacījis, ka stāstu atkritumu tvertnē pie akadēmijas ielikusi miskastniece, Zoltanam neienāca prātā iespēja, ka tas varētu būt bijis pats Trauts. - Varbūt tā bija viņa meita vai mazmeita… - viņš prātoja. - Trauts pats noteikti jau sen ir miris. Es vismaz tā ceru, un kaut viņš sapūtu ellē!

Taču Trauts bija turpat kaimiņos! Un viņš jutās brīnišķīgi! Ticis vaļā no “Māsām B-36”, viņš jutās tik atvieglots, ka bija sācis jaunu stāstu. Kopš četrpadsmit gadu vecuma viņš bija caurmērā ik pēc desmit dienām pabeidzis jaunu stāstu. Iznāk apmēram trīsdesmit seši stāsti gadā. Šis stāsts varbūt bija viņa divtūkstoš piecsimtais! Tā darbība nenotika uz citas planētas. Darbības vieta bija kāda psihiatra kabinets Sentpolā, Mine- sotā.

Dvēseļdaktera vārds bija arī stāsta nosaukums: “Doktors Šādenfroids”. Šis ārsts, kā jau pieklājas, lika saviem pacientiem atgulties uz kušetes un runāt, taču viņi varēja pļāpāt tikai par visādām muļķībām vai trakiem gadījumiem, kas notikuši ar pavisam svešiem cilvēkiem, kuri aprakstīti dzeltenajā presē vai rādīti TV raidījumos.

Ja pacients nejauši pateica “es” vai “mans”, vai “man”, vai “sevi”, Dr. Šādenfroids plosījās kā nelabais. Viņš izlēca no sava polsterētā krēsla. Piecirta kāju. Vicinājās ar rokām.

Viņš piebāza savu pietvīkušo seju pacientam klāt. Viņš šņāca un auroja apmēram šādi: - Kad reiz tu iemācīsies, ka nevienu neinteresē, kas kaiš tev, tev, tev, tu, garlaicīgā, sīkā, nejēdzīgā mēslu pika! Tava vienīgā problēma ir tā, ka tu iedomājies, ka tu esi svarīgsl Tev tas ir jāpārvar vai arī jāaizvāc sava pakaļa no šejienes pie visiem velniem!

18

SKRANDAINI NO BLAKUS lāvas pajautāja Trautam, ko viņš tur raksta. Tā bija “Doktora Šādenfroida” ievada rindkopa. Trauts atteica, ka raksta stāstu. Skrandainis bilda, ka varbūt Trauts par to blakus mājā var tikt pie naudas. Kad Trauts uzzināja, ka kaimiņos atrodas Amerikas Mākslas un literatūras akadēmija, viņš teica: - Manis pēc tur varētu būt kaut vai ķīniešu frizieru koledža. Es nerakstu literatūru, bet tos varen smalkos mērkaķus kaimiņos interesē tikai literatūra. Šie mākslinieki-ākstinieki kaimiņos cenšas ar tinti uz papīra radīt dzīvus, elpojošus trīsdimensiju tēlus, - viņš turpināja. - Teicami! It kā planēta jau tāpat nemirtu nost tāpēc, ka uz tās dzīvu, elpojošu trīsdimensiju radījumu ir trīs miljardi par daudz!

Patiesībā vienīgie cilvēki kaimiņos, protams, bija Monika un Zoltans Peperi, kā arī apsardzes dienas maiņa - trīs vīri Dadlija Prinsa vadībā. Kantora darbiniekiem un apkopējiem Monika bija iedevusi brīvdienu, lai tie var pagūt iepirkties Ziemassvētkiem. Gadījās tā, ka tie visi bija kristieši vai agnostiķi, vai ateisti.

Apsardzes nakts maiņa šoreiz sastāvēja tikai no musulmaņiem. Kā Trauts Ksanadu rakstīja atmiņās “Mani desmit gadi autopilotā”: “Musulmani netic Santaklausam.”

-   Visā savā rakstnieka karjerā, - Trauts sacīja bijušajā Amerikas indiāņu muzejā, - es esmu radījis tikai vienu dzīvu, elpojošu trīsdimensiju radījumu. Es to izdarīju ar savu daiktu dzemdes kaklā. Ting-ling! - Ar to viņš domāja savu dēlu Leonu, kurš kara laikā dezertēja no Savienoto Valstu jūras kājniekiem un kuram pēc tam tika nocirsta galva Zviedrijas kuģubūvētavā.

-   Ja es būtu šķiedis laiku, radīdams šādus tēlus, - sacīja Trauts, - es nekad nebūtu varējis pievērst uzmanību tiešām svarīgiem jautājumiem: postošiem dabas spēkiem, nežēlīgiem izgudrojumiem, pajolīgiem ideāliem, valdībām un ekonomi- kām, kas liek gan varoņiem, gan varonēm justies kā izdirstām krizdolēm.

Trauts botu varējis sacīt, un arī par mani tā varētu teikt, ka viņš radīja karikatūras, nevis raksturus. Turklāt viņš nebija oriģināls savās dusmās uz tā saukto literatūras pamatstrāvu. Tādas ir raksturīgas visiem, kas raksta zinātnisko fantastiku.

19

.

STRIKTI ŅEMOT, DAUDZI Trauta stāsti, ja neņemam vērā to neticamos personāžus, nebūt nebija zinātniskā fantastika. Piemēram, “Doktors Šādenfroids” nebija zinātniskā fantastika, ja nu vienīgi tiem, kam tik loti trūkst humora sajūtas, ka viņi uzskata psihiatriju par zinātni. Stāsts, ko viņš ievietoja akadēmijas atkritumu tvertnē pēc “Doktora Šādenfroida”, bija “Bingo ballīte bunkurā” - vēstījums par visnotaļ reālām personām.

Darbība notiek Ādolfa Hitlera plašajā, bumbudrošajā bunkurā zem Berlīnes drupām Vācijā, Eiropā, Otrā pasaules kara beigās. Šajā stāstā Trauts savu un arī manu karu dēvē par “Rietumu civilizācijas otro neveiksmīgo mēģinājumu izdarīt pašnāvību”. Viņš tā darīja arī sarunās un vienreiz manā klātbūtnē piemetināja: - Ja tev pirmoreiz kaut kas neizdodas, lūdzu, lūdzu, mēģini vēlreiz!

Ielas līmenī Padomju Savienības tanki un kājnieki atrodas tikai dažus simtus jardu no bunkura dzelzs durvīm. “Hitlers, šis visderdzīgākais cilvēks, kāds jelkad dzīvojis, pazemes slazdā vairs nesajēdz: apdirsties vai sajukt prātā. Viņš tur atrodas kopā ar savu mīļāko Evu Braunu un dažiem tuviem draugiem, ieskaitot Jozefu Gebelsu, savu propagandas ministru, tur ir arī Gebelsa sieva un bērni.”

Tā kā nav cita darāmā, kas paustu kaut jel kādu apņēmību, Hitlers bildina Evu. Viņa pieņem bildinājumu!

Šajā vietā Trauts stāstā uzdeva retorisku jautājumu, kuru izcēla atsevišķā rindkopā:

“Vai nav vienalga?”

Laulības ceremonijas laikā visi aizmirst par savām ķibelēm. Kad līgavainis ir noskūpstījis līgavu, ballītes noskaņa atkal saplok. “Gebelsam ir kropla pēda,” rakstīja Trauts. “Taču Gebelsam vienmēr ir bijusi kropla pēda. Tā nav problēma.” Gebelss atceras, ka viņa bērni ir paņēmuši līdzi bingo spēli. Tā bija neskarta atņemta amerikāņu karavīriem kaujā Ardēnu kalnos pirms kādiem četriem mēnešiem. Es pats šajā kaujā tiku neskarts saņemts gūstā. Vācija resursu taupīšanas nolūkos bija pārstājusi ražot pati savas bingo spēles. Šā iemesla dēļ, kā arī tāpēc, ka bunkurā patvērušies pieaugušie Hitlera augšupejas un tagad lejupslīdes laikā allaž bija loti aizņemti, Gebelsa bērni bija vienīgie, kas zināja šīs spēles noteikumus. Viņi tos bija iemācījušies no kāda kaimiņu bērna, kura ģimenei piederēja pirmskara bingo komplekts.

Šajā stāstā ir tēlota visai neparasta ainiņa: puika un meitene skaidro bingo noteikumus un kļūst par Visuma centru vairākiem nacistiem parādes formās, ieskaitot nojūgušos Ādolfu Hitleru.

Par to, ka mums ir pieejama “Bingo ballīte bunkurā” un četri citi stāsti, kurus Trauts pirms laikatrīces izmeta ārā pie akadēmijas, jāpateicas Dadlijam Prinsam. Pirmajā reizē, kad šī desmitgade vēl bija svaigs materiāls, viņš, atšķirībā no Monikas Peperes, turpināja ticēt, ka miskastniece izmanto atkritumu tvertni kā pastkasti, apzinādamās, ka viņš pa actiņu tērauda parādes durvīs vēro tās trakās dejas.

Prinss savāca katru stāstu un apdomāja saturu, cerēdams atklāt tajā iekodētas svarīgas ziņas no kādas augstākas varas. Pēc darba, atkārtojumā vai neatkārtojumā, viņš bija un palika vientuļš afroamerikānis.

20 .

2001. GADA VASARĀ Ksanadu Dadlijs Prinss pasniedza Trautam stāstu paciņu, par spīti Trauta cerībām, ka Pilsētas tīrības departaments būs tos sen sadedzinājis vai apracis, vai iemetis okeānā tālu no krasta un ka vienīgais stāstu lasītājs būs palicis viņš pats. Kā Trauts man stāstīja, viņš sēdējis salīcis un kails Ernesta Hemingveja luksa numura divguļamajā gultā un ar riebumu šķirstījis netīrās lapeles. Diena bija karsta. Viņš bija tikko iznācis no savas džakuzi vannas.

Taču tad viņa skats uzslīdējis ainai, kurā divi antisemītiski bērneļi māca spēlēt bingo augsta ranga nacistiem ārprātīgi teatrālās uniformās. Trautu pārņēma uzjautrinājums un izbrīns, viņš nemūžam nebija ticējis, ka izdosies uzrakstīt kaut ko lielisku, jo nekad, maigi izsakoties, nebija augstās domās par sevi kā rakstnieku. Viņš cildināja šo ainu kā atbalsi, lūk, kādam pravietojumam no Jesajas grāmatas:

“Tad vilks mājos pie jēra, un panteris apgulsies pie kazlēna; teļš un jauns lauva, un barokli būs kopā, un mazs zēns tos ganīs.”*

Baroklis ir jebkurš jauns mājlops, kuru nobaro nokaušanai.

' Jesajas 11:6.

-   Es lasīju šo ainu, - Trauts stāstīja man un Monikai, - un jautāju sev: “Kā gan es šito dabūju gatavu?”

Tā nebija pirmā reize, kad es dzirdēju cilvēku, kas veicis pamatīgu darbu, uzdodam šo lielisko jautājumu. Vēl 1960. gados, sen, sen pirms laikatrīces, man piederēja liela, jauka, veca māja Bārnsteiblas ciemā Koda ragā, kur es kopā ar savu pirmo sievu, Džeinu Mariju Vonnegūtu, dzimušu Koksu, audzināju četrus puikas un divas meitenes. Piebūve, kurā es strādāju, bruka kopā.

Es liku, lai to noplēš pavisam un aizved projām. Tad nolīgu savu draugu Tedu Adleru, mana vecuma vīru ar zelta rokām, lai uzcel man jaunu, tādu pašu kā iepriekšējo. Teds viens pats izbūvēja formu pamatiem, tad pārraudzīja betona ieliešanu no maisītāja auto. Viņš pašrocīgi lika betona blokus uz pamatiem, pats uzcēla visu piebūvi, pats apmeta, apšuva ar dēliem, uzlika jumtu, ievilka komunikācijas. Pats ielika logus un durvis. Iekštelpu sienas apsita ar Sheetrock plāksnēm un kārtīgi savienoja tās.

Sheetrock bija pēdējais solis. Visu nokrāsot no iekšpuses un ārpuses es grasījos pats. Sacīju Tedam, ka gribu izdarīt vismaz to, citādi viņš būtu tūdaļ ķēries klāt. Kad viņš bija beidzis un aizvedis uz izgāztuvi visus gružus, kas man nederēja iekuram, viņš pasauca mani, nostājās trīsdesmit pēdu atstatumā no manas jaunās piebūves un skatījās.

Un tad viņš uzdeva šo jautājumu: - Kā gan es šito dabūju gatavu?

Tagad, 1996. gada vasarā, šis jautājums joprojām ir viens no maniem trim mīļākajiem citātiem. Divi no šiem trim ir jautājumi, nevis krietnas pamācības. Otru jautājumu uzdeva Jēzus Kristus: “Ko ļaudis saka mani esam?”’

' Lakas 9:18.

Trešā citāta autors ir mans dēls Marks, pediatrs, akvare- lists un saksofonists. Esmu to jau citējis vienā citā grāmatā: “Mēs esam šeit, lai cits citam palīdzētu tikt cauri šai padarīšanai - lai kas tā būtu.”

Kāds varētu protestēt: - Dārgais doktor Vonnegūt, visi taču nevar būt pediatri!

“Bingo ballītē bunkurā” nacisti spēlē bingo, un propagandas ministrs, iespējams, visspējīgākais apvārdotājs pasaules vēsturē, sauca uzvarošos un zaudējošos lauciņus spēlmaņu kārtīm. Uz kara noziedzniekiem dziļā pazemē šī spēle iedarbojās tikpat nomierinoši kā uz vecām, nekaitīgām pļāpu tašām baznīcas gadatirgos vēl šobaltdien.

Vairāki kara noziedznieki bija piesprauduši Dzelzs Krustu, kuru piešķīra tikai tiem vāciešiem, kuri kaujas laukā bija parādījuši tik pārmērīgu bezbailību, ka to varēja raksturot kā psiho- pātisku. Hitleram arī tāds bija. Viņš to bija nopelnījis kā kaprālis Rietumu civilizācijas pirmajā neveiksmīgajā mēģinājumā izdarīt pašnāvību.

Es biju ierindnieks otrajā tizlajā mēģinājumā to visu izbeigt. Tāpat kā Ernests Hemingvejs, es nekad neesmu nošāvis cilvēku. Varbūt arī Hitlers nekad nav nostrādājis šo vareno joku. Viņš nedabūja savas valsts augstāko apbalvojumu par daudzu cilvēku nogalināšanu. Viņam tika par to, ka bija varen brašs raitnieks. Ne jau visiem kaujas laukā ir jākoncentrējas tikai uz nogalināšanu. Es pats biju izlūks, devos uz vietām, ko mūsējie vēl nebija okupējuši, un lūkoju pēc ienaidniekiem. Ja es tiem uzdūros, es nedrīkstēju ar tiem cīnīties. Man vajadzēja palikt nepamanītam un dzīvam, lai varētu ziņot saviem komandieriem, kur viņi bijuši un ko darījuši.

Tas notika ziemā, un es saņēmu savas valsts otru zemāko apbalvojumu - Purpura sirdi - par to, ka biju apsaldējies.

Kad pārnācu no kara mājās, mans tēvocis Dans klapēja man pa muguru un auroja: - Tagad tu esi īsts vīrietis!

Es gandrīz vai nožmiedzu savu pirmo vācieti.

Atgriežoties pie Trauta stāsta: itin kā Dievs tiešām būtu Debesis, tieši fīrers iesaucas: - BINGO! - Ādolfs Hitlers uzvar! Tad viņš neticīgi saka, vāciski, protams: - Es nespēju noticēt… Nekad agrāk neesmu spēlējis šo spēli, un tomēr es uzvarēju, es uzvarēju! Vai tas nav brīnums? - Viņš ir katolis.

Viņš pieceļas no savas vietas pie galda. Viņa skatiens, kā vēstī Trauts, joprojām ir piekalts uzvaru nesošajai kārtij viņam priekšā, “it kā tā būtu Turīnas līķauta skranda”. Šis pimpis jautā: - Vai gan tas var nozīmēt ko citu, kā vien to, ka patiesībā situācija nav tik slikta, kā mums likās?

Eva Brauna sabojā skaisto mirkli, norīdama cianīda kapsulu. Gebelsa sieva iedeva to viņai kā kāzu dāvanu. Gebelsa kundzei ir vēl citas kapsulas - pašas ģimenes locekļiem. Par Evu Braunu Trauts rakstīja šādi: “Viņas vienīgais noziegums bija tāds, ka viņa lāva briesmeklim ejakulēt savā dzemdes kaklā. Tādas ķibeles gadās pat viskrietnākajām sievietēm.”

Virs bunkura sprāgst komunistu divsimt četrdesmit milimetru haubices lādiņš. Uz apdullinātajiem bēguļiem no satricinātajiem griestiem nobirst kalka putekli. Hitlers joko, lai parādītu, ka nav zaudējis humora izjūtu. - Snieg! - viņš iesau- cas. Tā ir arī poētiska līdzība, kas pauž, ka pienācis pēdējais laiks darīt sev galu, ja vien viņš negrib kļūt par iesprostotu superzvaigzni ceļojošā kumēdiņu trupā kopā ar bārdainu kundzi un šķebu, kas kož dzīvām vistām nost galvas.

Viņš pieliek pistoli pie galvas. Visi saka: - Neiri, neiri, nein! - Viņš pārliecina klātesošos, ka nošaušanās ir vienīgā iespējamā cienīgā rīcība. Taču kādiem vajadzētu būt viņa pēdējiem vārdiem? Viņš saka: - Kā būtu: “Es neko nenožēloju”?

Gebelss atbild, ka šāds paziņojums būtu visai piemērots, taču diemžēl franču kabarē dziedātāja Edīte Piafa jau ir guvusi

pasaules slavu, gadu desmitiem franciski izdziedādama tieši šos vārdus. - Viņas iesauka, - saka Gebelss, - ir “Zvirbulītis”. Ja es pārāk nemaldos, tu taču negribēsi, lai tevi atceras kā zvirbullti…

Hitlers joprojām nav zaudējis humora izjūtu. Viņš saka: - Kā būtu: “BINGO”?

Tomēr viņš ir piekusis. Viņš atkal pieliek pistoli pie galvas. Viņš saka: - Es vispār nelūdzu, lai mani laiž pasaulē.

Pistole saka: - DANK!

21.

ES ESMU AMERIKAS Humānistu asociacijas goda prezidents. AHA mītne, ko es nekad neesmu redzējis, atrodas Ņujorkas štata pilsētā Amhērstā. Šajā bezdarbīgajā amatā es stājos nelaiķa rakstnieka un bioķīmiķa Dr. Aizeka Azimova vietā. Organizācija, šī garlaicīgā padarīšana, pastāv, lai mēs varētu pavēstīt pārējiem, ka mūsu ir daudz. Mēs labprātāk nodzīvotu savu dzīvi kā humānisti, nerunājot par to un arī nedomājot par to vairāk, kā mēs domājam par savu elpošanu.

Humānisti mēģina uzvesties pieklājīgi un godprātīgi, negaidot nekādu pēcnāves atalgojumu vai sodu. Visuma radītājs līdz šim ir palicis mums neizzināms. Mēs kalpojam, cik labi spēdami, visaugstākajai abstrakcijai, kuru mēs kaut cik spējam izprast, proti, mūsu kopienai.

Vai mēs esam organizētu reliģiju pārstāvju ienaidnieki? Nē. Mans lielais karalaika draugs Bernards V. O’Hērs, nu jau miris, Otrā pasaules kara laikā zaudēja savu katolisko ticību. Man tas nepatika. Es domāju, ka cilvēkam nevajadzētu tik daudz zaudēt.

Man nekad nav bijusi šāda ticība, tāpēc ka mani audzināja interesanti augstas morāles cilvēki, kuri tomēr, tāpat kā Tomass Džefersons un Bendžamins Frenklins, palika skeptiski

pret visu, ko priesteri sacīja par pasaulē notiekošo. Tomēr es sapratu, ka Bērnijs ir zaudējis ko svarīgu un godājamu.

Atkārtoju, man tas nepatika, tieši tāpēc, ka man loti patika viņš.

Pirms dažiem gadiem es runāju Humānistu asociācijas rīkotajā Dr. Azimova piemiņas pasākumā. Es teicu: - Aizeks tagad ir Debesis. - Tas bija visjocīgākais, ko es varēju pateikt humānistu sabiedrībā. Telpa nolīgojās vien. Tas bija gluži kā Trauta stāstā “Nav joka lieta”, kara tribunāla ainā, tieši pirms Klusais okeāns aprija trešo atombumbu, lidmašīnu foy’s Pride un visu pārējo.

Kad es pats, nedod Dievs, būšu beigts, es ceru, kāds āksts ari par mani sacīs: - Viņš tagad ir debesīs.

Man patīk gulēt. Vienā citā grāmatā es publicēju jaunu rek- viēmu vecai mūzikai, kurā es rakstīju, ka novēlēt aizgājējiem miegu kā pēcnāves dzīvi nav nekas slikts.

Manuprāt, debesīs it nemaz nav vajadzīgi jauni moku kambari un bingo spēles.

Vakar, trešdien, 1996. gada 3. jūlijā, es saņēmu prasmīgi rakstītu vēstuli no cilvēka, kas vispār nebija lūdzis, lai viņu laiž pasaulē, un daudzus gadus bija ieslodzīts mūsu brīnišķīgajās labošanas iestādēs, vispirms kā nepilngadīgs, pēc tam kā pieaudzis likumpārkāpējs. Teju viņu grasījās palaist pasaulē, kurā viņam nebija ne draugu, ne radinieku. Brīvā griba grasījās sākt darboties pēc pauzes, kas bijusi krietni garāka par desmit gadiem. Ko lai viņš iesāk?

Es, Amerikas Humānistu asociācijas goda prezidents, šodien aizrakstīju viņam atbildi: - Iestājieties kādā draudzē! - Es tā rakstīju tāpēc, ka vairāk par visu šādam pieaugušam bezmāju bērnam ir vajadzīga kaut jel kāda ģimene.

Humānismu šādam cilvēkam es nevarēju ieteikt. Es to neieteiktu lielākajai daļai šis planētas iedzīvotāju.

Vācu filosofs un sifilitikis Fridrihs Vilhelms Nlče teica, ka tikai dziļi ticīgs cilvēks var atļauties reliģiska skepticisma greznību. Humānisti lielākoties ir visai izglītoti un pārtikuši vidusšķiras ļaudis, kuriem ir itin jēdzīgas dzīves, gluži kā man, un viņi spēj rast gana aizgrābtības laicīgās zināšanās un cerībās. Lielākā dala laužu to nespēj.

Francūzis Voltērs, “Kandida” autors un līdz ar to humānistu Ābrahams, slēpa savu nicinājumu pret Romas katoļu baznīcas hierarhiju no saviem mazāk izglītotajiem, vienkāršāka prāta un vairāk iebiedētajiem kalpotājiem, jo zināja, ka viņiem reliģija ir svarīga spēcinātajā.

2001. gada vasarā es ar visai trīsošu sirdi izstāstīju Trautam, kādu padomu biju devis vīram, kuram draudēja drīza izraidīšana no cietuma. Viņš jautāja, vai es esmu pēc tam saņēmis vēl kādu ziņu no šī cilvēka, vai zināju, kas ar viņu noticis šajos piecos gados, vai desmit, ja vēlamies pieskaitīt atkārtojumu. Es neko nebiju saņēmis un neko nezināju.

Viņš jautāja, vai es pats jelkad esmu mēģinājis iestāties baznīcā, kaut vai joka pēc, lai uzzinātu, kā tas ir. Viņš to bija darījis. Es atbildēju, ka vistuvāk kaut kam tādam biju, kad grasījos precēties otrreiz, ar Džilu Kremencu, un domāju, ka būtu jauki un arīdzan stilīgi apprecēties Mazajā Baznīciņā Aiz Stūra, disnejiskā episkopālā dievnamiņā Manhetenā, Austrumu Divdesmit devītajā ielā, netālu no Piektās avēnijas.

-   Kad baznīcā uzzināja, ka es esmu šķiries, - es teicu, - man norīkoja veselu virkni šķīstīšanās pasākumu, kas bija jāveic, lai es kļūtu tik tīrs, ka varu tur laulāties.

-   Redzi nu! - atteica Trauts. - Iedomājies visu to sviestu, kas tev būtu jāpiecieš, ja tu būtu iznācis no cietuma. Un, ja tas nabaga kuņasdēls, kas tev rakstīja, tiešām atrada baznīcu, kas ņēma viņu pretī, tad tagad viņš droši vien ir atpakaļ cietumā.

-   Par ko? - es jautāju. - Par to, ka aplaupījis nabaga drau- dzlti?

-   Nē, - atbildēja Trauts. - Par to, ka viqš būtu iepriecinājis Jēzu Kristu, nošaudams kādu ārstu, kas ietu uz darbu abortu fabrikā.

22 .

MAN PIEMIRSIES, KO es darīju 2001. gada 13. februārī, kad notika laikatrīce. Katrā ziņā neko sevišķu. Es noteikti nerakstīju vēl vienu grāmatu. Debestiņ, man taču bija septiņdesmit astoņi gadi! Manai meitai Lilijai bija astoņpadsmit!

Tomēr vecais Kilgors Trauts joprojām rakstīja. Viņš sēdēja uz savas lāvas patversmē, kur visi domāja, ka viņu sauc Vin- sents van Gogs, un nupat iesāka jaunu stāstu par kādu Londonas strādnieku šķiras pārstāvi, ko sauca Alberts Hārdijs, tāpat kā stāstu. Alberts Hārdijs piedzima 1896. gadā ar galvu starp kājām, un ģenitālītes rotājās viņam pie kakla, tās izskatījās “pēc kabacīša”.

Alberta vecāki iemācīja puikam staigāt uz rokām un ēst ar kājām. Tikai tā bija iespējams noslēpt dzimumorgānus ar biksēm. Šie dzimumorgāni nebija tik pārmērīgi lieli kā bēgļa pauti Trauta tēva ting-ling līdzībā. Ne jau tas bija galvenais.

Monika Pepere sēdēja pie sava galda tikai vienu pēdu atstatu, taču ar Trautu vēl nebija iepazinusies. Viņa ar Dadliju Prinsu un savu vīru joprojām ticēja, ka stāstus atkritumu tvertnē likusi veca sieviete un tātad nekādi nevarēja mitināties kaimiņos. Tuvākie minējumi bija tādi, ka viņa varbūt nākusi no apdauzītu veceņu patversmes Konventa avēnijā vai arī de-

toksikācijas centra abu dzimumu personām draudzes namā pie Sv. Jāņa katedrāles.

Pati Monika ar Zoltanu mitinājās dzīvokli Tērtlbejā, drošā rajonā septiņas jūdzes tālu, Apvienoto Nāciju tīkamajā pavēnī. Uz darbu un no darba viņu veda šoferis limuzīnā, kas bija īpaši pielāgots Zoltana ratiņiem. Akadēmija bija pasakaini bagāta. Nauda nebija problēma. Pateicoties pagātnē saņemtām dāsnām dāvanām no vecmodīgas mākslas mīļotājiem, tā bija bagātāka par vairākām Apvienoto Nāciju loceklēm, ieskaitot, protams, Mali, Svazilendu un Luksemburgu.

Tajā pēcpusdienā limuzīns bija Zoltana rīcībā. Viņš bija ceļā pie Monikas. Laikatrīces brīdī Monika gaidīja Zoltana ierašanos. Viņš nonāca līdz pat akadēmijas durvju zvanam, kad pēkšņi tika aizplivināts atpakaļ uz 1991. gada 17. februāri. Viņš kļuva desmit gadus jaunāks un atkal vesels!

Saki vēl, ka no durvju zvana nevar satrūkties!

Taču, atkārtojumam beidzoties un brīvajai gribai atkal sākot darboties, visi un viss atradās tieši turpat, kur bija laikatrīces brīdī. Tad nu Zoltans atkal bija paraplēģisks invalīds ratiņos un zvanīja pie durvīm. Viņš neaptvēra, ka pēkšņi pašam jānolemj, ko tagad darīs viņa pirksts. Tā kā pirkstam nebija rīkojuma darīt ko citu, tas turpināja zvanīt un zvanīt.

Tieši to pirksts darīja, kad Zoltanu saplacināja no brauktuves noskrējis ugunsdzēsēju auto. Tā šoferis vēl nebija aptvēris, ka viņa ziņā ir braucamo stūrēt.

Kā Trauts rakstīja “Manos desmit gados autopilotā”: “Visu postu nodarīja brīvā griba. Laikatrīce un tās sekas nepārrāva ij ne zirnekļtīkla pavedienu, ja vien kāds cits spēks to nebija izdarījis pirmajā piegājienā.”

Monika laikatrīces brīdī strādāja ar Ksanadu budžetu. Šis rakstnieku centrs Pointcionā, Rodailendā, piederēja Džūlija

Kinga Bouvena fondam, kuru savukārt pārvaldīja akadēmija. Džūlijs Kings Bouvens, miris vēl pirms Monikas dzimšanas, bija baltādains vecpuisis, kurš kļuva bagāts 1920. gados un trīsdesmito sākumā ar stāstiem un priekšlasījumiem par smieklīgajiem, taču aizkustinošajiem Amerikas melno laužu mēģinājumiem atdarināt Amerikas baltos veiksminiekus, lai arī viņiem dzīvē veiktos.

Vēstures pieminekļa čugunā lietā norāde uz robežas starp Pointcionas publisko pludmali un Ksanadu vēstīja, ka šajā savrupnamā Bouvens dzīvojis un strādājis no 1922. gada līdz savai nāvei 1936. gadā. Tur bija piebilsts, ka prezidents Vorens G. Hārdings pasludinājis Bouvenu par “Savienoto Valstu Smieklu laureātu, tumšu izlokšņu meistaru un Marka Tvena reiz nēsātā Humora karaļa krona mantinieku”.

Kad es 2001. gadā izlasīju šo norādi, Trauts man atgādināja: - Vorens G. Hārdings dzemdināja ārlaulības meitu, Baltā nama slotu kambarī ejakulēdams kādas stenogrāfistes dzemdes kaklā.

23

.

KAD TRAUTS TIKA aizplivināts atpakaļ uz rindu pie donoru centra Sandjego, Kalifornijā, 1991. gadā, viņš atcerējās, kā paredzēts beigties stāstam “Alberts Hārdijs” - par čali ar galvu starp kājām un daiktu pie kakla. Taču viņam nebija iespējas uzrakstīt šīs beigas veselus desmit gadus, līdz atkal sāka darboties brīvā griba. Alberts Hārdijs tiks saspridzināts lupatu lēveros, kad būs zaldāts otrajā kaujā pie Sommas Pirmajā pasaules karā.

Alberta Hārdija identifikācijas žetons netiks atrasts. Viņa ķermeņa daļas saliks kopā tā, it kā viņš būtu bijis tāds pats kā citi, ar galvu uz kakla. Daikts viņam netiks pielikts atpakaļ. Pavisam atklāti runājot, viņa daiktam būs visai maz izredžu kļūt par rūpīgu meklējumu objektu.

Alberts Hārdijs tiks apglabāts Francijā pie Mūžīgās Uguns, Nezināmā Kareivja kapā, “beidzot normāls”.

Es pats tiku aizplivināts uz šo pašu māju Longailendā, Ņujorkā, kur es tagad rakstu, pusceļā cauri atkārtojumam. 1991. gadā, tāpat kā tagad, es blenzu savu publicēto darbu sarakstā un prātoju: “Kā gan es šito dabūju gatavu?”

Tobrīd es jutos tāpat kā tagad un tāpat kā Hermaņa Melvila aprakstītie vaļu zvejnieki, kas vairs nerunāja vispār. Viņi bija pateikuši pilnīgi visu, ko varēja pateikt.

2001. gadā es izstāstīju Trautam par kādu savu bērnības draugu, rudmati Deividu Kreigu, tagadējo būvuzņēmēju Ņūor- leānā, Luiziānā, kas mūsu karā nopelnīja Bronzas zvaigzni par to, ka Normandijā bija iznīcinājis vācu tanku. Kopā ar vienu draugu viņš uzdūrās šim tērauda briesmonim, kas viens pats stāvēja mežā. Tā dzinējs nedarbojās. Ārpusē pie tanka neviena nebija. Iekšā radio spēlēja populāru mūziku.

Deivs ar draugu aizčāpoja pēc granātmetēja. Kad viņi atgriezās, tanks joprojām bija turpat. Iekšā radio joprojām spēlēja mūziku. Viņi uzblieza pa tanku ar granātmetēju. Vācieši nelēca ārā pa tornīti. Radio apklusa, un tas arī bija viss. Beigta balle.

Deivs ar draugu tinās no turienes projām.

Trauts teica, ka viņaprāt mans bērnības draugs godam nopelnījis savu Bronzas zvaigzni. - Viņš gandrīz noteikti nogalināja arī cilvēkus, ne tikai radio, - viņš sacīja, - tādējādi aiztaupīdams tiem vilšanās un apnikuma pilnus gadus civilistu dzīvē. Viņš deva tiem iespēju, runājot angļu dzejnieka Hausmana vārdiem, “mirt godībā un mūžam nenovecot”.

Trauts ieturēja pauzi, ar kreisās rokas īkšķi nostiprināja augšējo zobu platīti un tad turpināja: - Es būtu varējis uzrakstīt kādu dižpārdokli, ja man būtu pieticis pacietības veidot trīsdimensiju raksturus. Bībele varbūt tiešām ir Visdižākais Visu Laiku Stāsts, taču populārākie stāsti vienmēr būs par kādu izskatīgu pāri, kas dzīvo zaļi, kopodamies ārpus ģimenes loka, un tad viņiem tas jāpārtrauc tāda vai šāda iemesla pēc, kamēr izjūtas vēl ir svaigas.

Tas man lika atcerēties Stīvu Adamsu, vienu no manas māsas Alijas trim dēliem, kurus es ar savu pirmo sievu Džeinu adoptēju, kad Alijas neveiksminieks vīrs gāja bojā vilcienā, kas noskrēja no uzvilkta paceļamā tilta Ņūdžersijā, un Alija divas dienas vēlāk nomira no visaptveroša vēža.

Kad Stīvs, kurš tolaik mācījās Dārtmutas koledžas pirmajā kursā, Ziemassvētku brīvdienās atbrauca mājās uz Koda ragu, viņš bija tuvu asarām, jo, profesora piespiests, bija tikko izlasījis Ernesta Hemingveja “Ardievas ieročiem”.

Stīvs, kas tagad ir pusmūža kino un televīzijas komēdiju scenārists, toreiz bija tik krāšņi satriekts, ka es ķēros pārlasīt, kas viņu tik loti iespaidojis. “Ardievas ieročiem” izrādījās uzbrukums laulībai kā tādai. Hemingveja varonis ir ievainots karā. Viņš ar savu kopēju iemīl viens otru. Pārītis izbauda savu mīlu tālu no kaujas laukiem, patērēdami vislabāko pārtiku un vīnu un iepriekš neapprecēdamies. Meitene klust grūta, pierādot, it kā par to varētu šaubīties, ka viņš patiešām ir īsts vīrietis.

Meitene ar bērniņu nomirst, un viņam līdz ar to nav jāgādā pastāvīgs darbs, māja, dzīvības apdrošināšana un visa pārējā draņķība, un viņam paliek burvīgas atmiņas.

Es sacīju Stīvam: - Tās asaras, kuras Hemingvejs grib tev izvilināt, ir atvieglojuma asaras! Izskatījās taču, ka tam čalim nāksies apprecēties un turēties pie mājas. Bet tagad viņam tas nav jādara. Hei! Izglābšanās par mata tiesu!

Trauts teica, ka viņš var iedomāties tikai vēl vienu grāmatu, kas pauž tikpat lielu nicinājumu pret laulību kā “Ardievas ieročiem”.

-   Kas tā būtu? - es jautāju.

Viņš atbildēja, ka tā ir Henrija Deivida Toro grāmata, saucas “Valdena”.

-   Man patika, - es sacīju.

24

.

1996. ĢADĀ ES lekcijās stāstu, ka piecdesmit procenti vai pat vairāk amerikāņu laulību izjūk tāpēc, ka lielākajai daļai no mums vairs nav lielas radu saimes. Tagad apprecoties, viss, ko tu dabū, ir viens vienīgs cilvēks.

Es klāstu, ka pāri skandalējas ne jau par naudu vai seksu, vai varu. Patiesībā viņi saka: “Tu neesi pietiekami daudz cilvēku!”

Zigmunds Freids teica, ka viņš nezinot, ko sievietes grib. Es zinu, ko sievietes grib. Viņas grib, lai ir daudz cilvēku, ar ko runāties.

Man jāpateicas Trautam par vīr-sievas stundas jēdzienu kā laulāto tuvības mērvienību. Tas nozīmē stundu, kad vīrs ar sievu ir pietiekoši tuvu, lai apjaustu viens otra klātbūtni, lai kaut ko pateiktu otram, bez kliegšanas un ja ir vēlēšanās. Savā stāstā “Zelta kāzas” Trauts raksta, ka nav nemaz obligāti kaut kas jāsaka, lai vīr-sievas stunda skaitītos.

“Zelta kāzas” ir viens no tiem stāstiem, ko Dadlijs Prinss pirms laikatrīces izglāba no atkritumu tvertnes. Tas ir par kādu floristu, kas pūlas celt sava veikala apgrozījumu, pārliecinādams cilvēkus, kas vai nu strādā mājās, vai arī pavada daudz stundu kopā, audzinādami bērnus, ka viņiem ir tiesības svinēt vairākas kāzu gadadienas vienā gadā.

Viņš aprēķina, ka vidusmēra pārim, kurā laulātie nestrādā kopā, vidēji var ieskaitīt četras vlr-sievas stundas katru darba dienu un sešpadsmit stundas nedējas nogalē. Gulēšana vienā gultā ciešā miegā neskaitās. Līdz ar to standarta vlr-sievas nedēļā ir trīsdesmit sešas vlr-sievas stundas.

Viņš pareizina to ar piecdesmit divi. Noapaļojot uz leju, standarta vlr-sievas gadā ir tūkstoš astoņsimt vlr-sievas stundu. Viņš sludina, ka ikvienam pārim, kas uzkrājis šādu vīr- sievas stundu daudzumu, ir tiesības svinēt kāzu gadadienu, saņemt puķes un piemērotas dāvanas, kaut vai šis stundu daudzums sasniegts nieka divdesmit nedēļās!

Ja pāri šādā veidā pastāvīgi uzkrāj vīr-sievas stundas, kā es ar sievu to esmu darījis abās savās laulībās, tad rubīna kāzas var droši svinēt jau pēc divdesmit gadiem un zelta kāzas pēc divdesmit pieciem!

Es negrasos še apspriest savu intīmo dzīvi. Varu tikai pateikt, ka mani joprojām sajūsmina sieviešu augumi, un arī kapā es likšos, joprojām alkdams glāstīt viņu pupus un dibenus. Varu arī pateikt, ka mīlēšanās, ja tā notiek no sirds, ir viena no labākajām idejām, ko Sātane ielika ābolā un ar čūsku kā starpnieci iedeva Ievai. Tomēr visvislabākā ideja šajā ābolā bija džezs.

25

ALIJAS VĪRS DŽIMS Adamss tiešām ar vilcienu nogāzās no atvērta paceļamā tilta divas dienas pirms Alijas nāves slimnīcā. Trakāk, nekā raksta romānos!

Džims bija iegrūdis ģimeni parādos, ražodams paša izgudrotu rotaļlietu. Tas bija aizkorķēts gumijas baloniņš, kam iekšā mīksts māls. Tas bija māls ar ādu!

Uz baloniņa bija uzzīmēta klauna seja. Klaunam varēja ar pirkstiem atvērt muti, izstiept tam degunu vai iespiest dziļāk acis. Džims to nosauca par Putiju Pusu. Tomēr Putijs Puss nekļuva populārs. Vēl ļaunāk, tas uzkrāja milzīgus parādus par ražošanā un reklāmā ieguldītajiem līdzekļiem.

Alijai un Džimam, indianapoliešiem Ņūdžersijā, bija četri dēli un nevienas meitas. Viens no puikām vēl bija raudulīgs zīdainis, un neviens no viņiem vispār netika lūdzis, lai vinu laiž pasaulē.

Mūsu ģimenē puikas un meitenes bieži nāk pasaulē ar dabas dotām zīmēšanas, gleznošanas, veidošanas un tamlīdzīgām dāvanām, arī Alijai tādas bija. Manas meitas no laulības ar Džeinu, Edīte un Nanete, ir profesionālas pusmūža mākslinieces, kam notiek izstādes un kas pārdod savas gleznas. To dara ari mūsu dēls, doktors Marks. Es tāpat. To būtu varējusi

darīt ari Alija, ja vien būtu gribējusi smagi strādāt un drusku pašiverēties. Taču, kā esmu rakstījis citviet, viņa mēdza sacīt:

-   Tikai tas, ka tev ir talants, nenozīmē, ka tev ar to kaut kas jādara.

Savā romānā “Zilbārdis” es rakstīju: “Uzmanieties no dievu dāvanām!” Laikam taču, to rakstot, man prātā bija Alija, un arī tad, kad “Laikatrīcē viens” es liku Monikai Peperei ar oranžas un sarkanas krāsas baloniņiem uzpūst “FUCKART!” uz akadēmijas tērauda durvīm. Es esmu gandrīz pārliecināts, ka Alija nezināja par šādas akadēmijas esamību, taču šos vārdus vioa būtu priecājusies ieraudzīt jebkur.

Mūsu tēvs, arhitekts, Alijas pieaugšanas gados sajūsmināti gvelza par ikvienu viņas mākslas darbu, it kā viņa būtu jauns Mikelandželo, un Alijai bija kauns. Viņa nebija dumja, un viņai piemita gaumes izjūta. Tēvs, pats to negribēdams, ik reizi atgādināja, cik ierobežotas ir viņas spējas, un šādi sabojāja to kluso prieciņu, ko viņa, ne uz ko īpaši necerēdama, tomēr varēja gūt, šīs spējas liekot lietā.

Varbūt Alija juta arī aizbildnieciskumu, to, ka viņu pārmērīgi slavē par pieticīgu sniegumu tāpēc, ka viņa ir skaista meitene. Tikai vīrieši varēja kļūt par lieliem māksliniekiem.

Kad man bija desmit un Alijai piecpadsmit gadi, un mūsu lielajam brālim Bērnijam, dzimušam zinātniekam, bija astoņpadsmit, es pie vakariņu galda reiz pavēstīju, ka sievietes pat nav labākās pavāres un drēbnieces. Vīrieši ir labākie. Tad Māte izgāza man uz galvas ūdens krūku.

Taču Mātes galva attiecībā uz Alijas izredzēm bija tikpat pilna ar blēņām kā Tēva galva, tikai nevis par mākslinieces karjeru, bet par iespējām apprecēt bagātu vīru. Lielās Depresijas laikā ģimene savilka jostas, lai Alija varētu kopā ar turīgo hūžeru mantiniecēm iet Tjūdorholā, meiteņu skolā, tā sauktajā “Divdurvju ellē” vai “Dāmu depo”, četrus kvartālus uz dienvidiem no Šortridžas vidusskolas, kur viņa būtu varējusi gūt to

pašu, ko guvu es, - daudz plašāku, demokrātiskāku un trakoti heteroseksuālu bezmaksas izglītību.

Manas pirmās sievas Džeinas vecāki, Hārvijs un Ria Koksi, rīkojās tāpat: sūtīja savu vienīgo meitu uz Tjūdorholu un pirka viņai turīgu meiteņu drēbes, un viņas dēļ turējās Vudstokas golfa kluba biedros, ko nemaz īsti nevarēja atļauties, - lai tik vina varētu apprecēt vīrieti, kura ģimenei ir nauda un vara.

Kad beidzās Lielā Depresija un pēc tās arī Otrais pasaules karš, doma, ka vīrietim no bagātas un ietekmīgas Indianapo- lisas ģimenes varētu atļaut precēt sievieti no ģimenes, kurai nepieder pat pods, kur čurāt, - ja vien viņai būtu bagātas meitenes manieres un gaume, - izrādījās tikpat stulba kā mēģinājumi pārdot baloniņus ar slapja māla pikām iekšā.

Bizness paliek bizness.

Alijai nācās samierināties ar Džimu Adamsu vīra lomā - skaistu, šarmantu, jautru truliķi bez naudas un profesijas, kurš kara laikā bija dienējis armijas sabiedrisko attiecību daļā. Džeinai šajā neprecēto sieviešu murgainākajā laikā nācās samierināties ar čali, kas atgriezās kā ierindnieks, kas, aizejot karā, bija izgāzies visos priekšmetos Kornela universitātē un kam nebija ne jausmas, ko darīt tagad, kad atkal bija sākusi darboties brīvā griba.

Padomājiet: Džeinai bija bagātas meitenes manieres un drēbes, un viņa turklāt ar izcilām sekmēm mācījās Svortmoras koledžā un izcēlās tur kā apdāvināta literāte!

Man pašam likās, ka es varētu kļūt par pusdullu zinātnieku, jo tāda bija mana izglītība.

26.

"OKSFORDAS CITĀTU VĀRDNĪCAS" trešajā izdevumā angļu dzejnieks Semjuels Teilors Kolridžs (1772-1834) runā par “poētisko ticību, ko veido brīvprātīga atteikšanās no neticēšanas mirklim”. Lai izbaudītu dzeju, romānus, stāstus un arī lugas, ir svarīgi būt gatavam pieņemt dažādas blēņas. Tomēr daži rakstnieku apgalvojumi ir vienkārši pārāk nejēdzīgi, lai tiem varētu noticēt.

Piemēram, kurš gan ticēja Kilgoram Trautam, kad viņš “Manos desmit gados autopilotā” rakstīja šādi: “Saules sistēmā ir kāda planēta, uz kuras cilvēki ir tik stulbi, ka viņiem veselu miljonu gadu nepieleca, ka šai planētai ir arī otra puse. Viņi to izsecināja tikai pirms piecsimt gadiem! Tikai pirms piecsimt gadiem! Un tomēr viņi sevi dēvē par Homo Sapiens… Stulbums? Gribat runāt par stulbumu? Vienā no šīm pusēm ļaudis bija tik stulbi, ka viņiem pat nebija alfabēta! Viņi vēl nebija izgudrojuši riteni!”

Apžēlojieties, mister Traut…

Likās, ka viņš īpaši ņirgājas par Amerikas iedzimtajiem, kuri, kā varētu domāt, jau bija pienācīgi sodīti par savu dumjību. Par to ir rakstījis Noams Čomskis, profesors no Masačū- setsas Tehnoloģiju institūta, kur savus akadēmiskos grādus

ieguva mans brālis, tēvs un ari vecaistēvs, bet no kura izkrita manas mātes brālis Pīts Lībers: “Pēc pašreizējām aplēsēm, laikā, kad Kolumbs, kā mēs sakām, “atklāja” Latīņameriku, šajā kontinentā dzīvoja apmēram astoņdesmit miljoni iedzimto, - un vēl apmēram divpadsmit līdz piecpadsmit miljoni uz ziemeļiem no Riograndes.”

Čomskis turpina: “Līdz 1650. gadam bija iznīcināti apmēram 95 procenti Latīņamerikas iedzīvotāju, un, kad bija noteiktas Savienoto Valstu kontinentālās robežas, tajās bija palikuši vien divsimt tūkstoši sākotnējo iedzīvotāju.”

Manuprāt, Trauts nevis kārtējo reizi izkārnās uz mūsu aborigēniem, bet uzdod jautājumu, varbūt pat pārāk bikli: vai lielie atklājumi, tādi kā otras puslodes esamība vai atomenerģijas pieejamība, tiešām padara cilvēkus laimīgākus nekā iepriekš?

Es pats domāju, ka atomenerģija ir padarījusi cilvēkus nelaimīgākus nekā iepriekš, un tas, ka jādzīvo divu pusložu planētā, ir darījis mūsu aborigēnus daudz mazāk laimīgus, vienlaikus nebūt nepadarot riteņa un alfabēta ļaudis, kas viņus “atklāja”, īpaši priecīgākus par dzīvi kā agrāk.

Taču jāatgādina, ka es esmu monopolārās depresijas slimnieks no monopolārās depresijas slimnieku dzimtas. Tāpēc es tik labi rakstu.

Vai divas puslodes ir labākas par vienu? Es zinu, ka zinātniskā līmenī anekdotiski pierādījumi nav ne siltu slienu bļodiņas vērti, taču mans vecvectēvs no mātes puses nomainīja puslodes tieši laikā, lai paspētu dabūt ievainojumu kājā mūsu bēdīgi slavenajā Pilsoņu karā, karojot Ziemeļnieku pusē. Viņu sauca Pēters Lībers. Viņš nopirka Indianapolisā alus brūzi, un tas zēla un plauka. Viens viņa brūvējums Parīzes 1889. gada izstādē ieguva zelta metālu. Tā slepenā piedeva bija kafija.

Taču Pēters Llbers atstāja alus darītavu savam dēlam Albertam, manas mātes tēvam, un devās atpakaļ uz dzimto puslodi. Viņš bija nolēmis, ka tur tomēr labāk. Un man ir stāstīts par kādu fotogrāfiju, kuru bieži izmanto mūsu mācību grāmatās, it kā rādot imigrantu izkāpšanu šejienes krastā. Patiesībā viņi kāpj kuģī, lai brauktu atpakaļ, no kurienes nākuši.

Šī puslode nav nekāds rožu dārzs. Mana māte šeit izdarīja pašnāvību, un mans svainis ar vilcienu nobrauca no atvērta paceļamā tilta.

27.

KĀ TRAUTS MAN stāstīja, pirmais stāsts, ko viņam nācās pārrakstīt, kad laikatrīce aizplivināja vinu atpakaļ uz 1991. gadu, saucās “Suņa brokastis”. Tas bija par kādu traku zinātnieku, vārdā Fleonu Sunoko, kurš strādāja Nacionālajā veselības institūtā Betesdā, Mērilendā. Dr. Sunoko uzskatīja, ka patiesi gudriem cilvēkiem galvā ir mazītiņi radiouztvērēji un ka viņi savas spožās idejas saņem no ārpuses.

-   Tie gudrīši neko nevarētu bez palīdzības no ārpusesl - Trauts man vēstīja Ksanadu. Attēlodams trako Sunoko, Trauts pats šķita pārliecināts, ka kaut kur atrodas varen milzīgs kompjūters, kurš pa radioviļņiem ir pateicis priekšā Pitagoram par taisnleņķa trijstūriem, Ņūtonam par gravitāciju, Darvinam par evolūciju, Pastēram par mikrobiem, Einšteinam par relativitāti un tā tālāk, un tālāk.

-   Šis kompjūters, lai kur tas atrastos un lai kāds tas būtu, tikai izliekas, ka palīdz mums, bet patiesībā mēģina mūs, dumiķus, nobendēt, dodot pārāk daudz vielas pārdomām, - sacīja KiIgors Trauts.

Trauts teica, ka viņam neesot nekādu iebildumu vēlreiz rakstīt “Suņa brokastis” vai jebkuru no citiem trīssimt vai vairāk stāstiem, ko viņš pārrakstīja un vēlreiz izmeta ārā, pirms

atkal sāka darboties brīvā griba. - Rakstīt vai pārrakstīt: man viss viens, - viņš teica. - Man ir septiņi duči gadu, taču joprojām ir jautri un interesanti, tāpat kā četrpadsmit gadu vecumā, kad es atklāju, ka varu pielikt pildspalvu pie papīra un stāsts uzrakstīsies pats no sevis.

-    Gribat zināt, kāpēc es pateicu tiem cilvēkiem, ka mani sauc Vinsents van Gogs? - viņš jautāja. Un tagad katram gadījumam jāizskaidro, ka īstais Vinsents van Gogs bija holandietis, kurš Francijas dienvidos nodarbojās ar glezniecību un kura darbus tagad pieskaita pasaules visvērtīgākajiem dārgumiem, taču savas dzīves laikā viņam izdevās pārdot tikai divus no tiem. - Tas nebija tikai tāpēc, ka viņš, tāpat kā es, nepievērsa uzmanību savam izskatam un nicināja sievietes, lai gan arī tam bija zināma loma, - sacīja Trauts. - Galvenais van Goga un manā gadījumā ir tas, ka viņš gleznoja gleznas, kas viņam pašam likās ārkārtīgi svarīgas, kaut gan visiem citiem tās likās galīgi smērējumi, un es rakstu stāstus, kas man liekas ārkārtīgi svarīgi, kaut gan visi citi tos uzskata par galīgiem smērējumiem. Vai man nav paveicies?

Trauts bija vienīgā atzinīgā publika, kas bija vajadzīga viņam pašam un viņa darbiem. Tas lāva viņam pieņemt desmitgades atkārtojuma apstākļus bez izbrīna. Tā bija tikai kārtējā muļķība pasaulē ārpus viņa pasaules, un tā nebija viņa uzmanības vērta vairāk par kariem, ekonomiskām krīzēm, sērgām, orkāniem, TV zvaigznēm, par jebko.

Brīdī, kad atkal sāka darboties brīvā griba, viņš spēja kļūt par tik saprātīgu varoni akadēmijas apkaimē manuprāt tāpēc, ka Trauts, atšķirībā no gandrīz visiem pārējiem, neredzēja būtisku atšķirību starp dzīvi kā dejā zju un dzīvi kā pirmreizēju materiālu.

Par to, cik maz viņu iespaidoja atkārtojums, salīdzinot ar elles mokām gandrīz visiem citiem, “Manos desmit gados autopilotā” viņš rakstīja: “Man nebija vajadzīga laikatrīce, lai es

uzzinātu, ka dzīve ir suda vērta. To man jau bija iemācījusi paša bērnība, krucifiksi un vēstures grāmatas.”

Lai būtu fiksēts: Dr. Fleons Sunoko no NVI, kurš ir bagāts neatkarīgi no darbavietas, līgst kapu apzadzējus, lai tie viņam piegādā mirušo Mensa biedru smadzenes. Mensa ir valsts mēroga klubs cilvēkiem ar augstu intelekta koeficientu jeb 7Q, ko nosaka ar standartizētiem verbālo un neverbālo prasmju testiem, ar testiem, kuri pretstata pārbaudāmos visādiem Džo un Džeinām Zildeguņiem, proti, lumpenproletariātam.

Doktora briesmekļi piegādā viņam arī tādu cilvēku smadzenes, kas gājuši bojā patiesi muļķīgos negadījumos, pie sarkanās gaismas gājuši pāri ielai ar dzīvu satiksmi, piknikos mēģinājuši iekurt kokogļu krāsniņas ar benzīnu un tādā garā - salīdzinājuma labad. Lai nerastos aizdomas, smadzenes viņi piegādā pa vienām, spainīšos, kas zagti tuvējā Kentucky Fried Chickens uzņēmumā. Lieki piebilst, ka Sunoko priekšniecībai nav ne jausmas, ar ko viņš tur vēlās vakara stundās nodarbojas.

Viņi ievēro tikai to, ka doktoram trakoti garšo cepti cāli, kurus tas pasuta spaiņiem vien un nekad nepacienā citus. Viņi arī brīnās, kā Sunoko spēj palikt tik kārns. Parastajā darba laikā viņš dara to, par ko viņam maksā, proti, mēģina sintezēt tādu pretapaugļošanās tableti, kas atņems seksam visu jaukumu, tādējādi mazinot padsmitnieku pārošanos.

Taču vakaros, kad neviena cita nav klāt, viņš graiza augstā 7Q smadzenes, meklēdams sīkos radiouztvērējus. Viņš nedomā, ka Mensa biedriem tie implantēti ķirurģiskā ceļā. Viņš domā, ka šie cilvēki piedzimuši ar tiem, tātad radiouztvērējiem jābut miesas veidojumiem. Savā slepenajā dienasgrāmatā Sunoko ir ierakstījis: “Bez palīdzības cilvēka smadzenes, kas taču ir tikai vienu suņa brokastu tiesa, trīs ar pus mārciņas asinīm piesūcināta sūkļa, nekādi nebūtu varējušas sacerēt dziesmu “Zvaigžņu putekli”, kur nu vēl Bēthovena Devīto simfoniju.”

Kādu vakaru viņš atrod mazu, nezināmas izcelsmes puņķu krāsas izcilnlti, ne lielāku par sinepju sēkliņu, kāda Mensa biedra iekšējā ausī, turklāt šis biedrs skolas laikā bija uzvarējis daudzos pareizrakstības konkursos. Heirēka!

Viņš pārbauda kādu nelaiķa stulbeni, kura bija gājusi bojā, jo, stāvēdama uz skrituļslidām, bija ķerstījusi ātri garāmbraucošu mašīnu durvju rokturus. Nevienā no viņas iekšējām ausīm nav puņķu krāsas izcilnīša. Heirēka!

Sunoko pārbauda vēl piecdesmit smadzenes, pusi no neticami stulbiem cilvēkiem un pusi no neticami gudriem cilvēkiem. Izcilnīši atrodas tikai, kā saka, kodolfiziku iekšējās ausīs. Tātad izcilnīši noteikti ir tas iemesls, kāpēc gudrīšiem tik labi veicas IQ testos. Ja tas būtu tikai parasts audu gabaliņš, tad tas nevarētu ietekmēt rezultātus vairāk kā viena pūtīte. Tas noteikti ir uztvērējs! Un šādi uztvērēji noteikti piegādā pareizās atbildes pat uz visāķīgākajiem jautājumiem šiem mensiešiem un Phi Beta Kappām, un viktorīnu uzvarētājiem.

Tas ir Nobela prēmijas mēroga atklājums! Tāpēc Fleons Sunoko, vēl pat nepublicējis sava pētījuma rezultātus, dodas uz veikalu un nopērk fraku Stokholmas ceremonijai.

28

TRAUTS RAKSTĪJA: “Fleons Sunoko izlēca pa

Nacionālā veselības institūta logu un nositās darbinieku autostāvvietā. Viņam mugurā bija jaunā fraka, kas tā ari nenonāca Stokholmā. Viņš bija apjēdzis, ka pats ar savu pētījumu pierādījis - viņam nav nekādu nopelnu tā veikšanā. Viņu bija saspridzinājusi paštaisīta petarde! Neviens, kurš izdarījis kaut ko tik brīnišķīgu, nebūtu varējis to veikt tikai ar cilvēka smadzenēm, ar šīm parastajām suņa brokastīm kaula podā. Viņš to varēja paveikt tikai ar palīdzību no ārpuses.”

Kad pēc desmit gadu pārtraukuma atkal sāka darboties brīvā griba, Trauts pāreju no dejā vu uz neierobežotām iespējām veica gandrīz nemanāmi. Atkārtojums bija viņu novedis laiktelpas plūsmas punktā, kurā viņš atkal sāka rakstīt stāstu par britu karavīru, kuram galva atradās tur, kur vajadzēja atrasties daiktam, un daikts tur, kur vajadzēja būt galvai.

Atkārtojums beidzās klusi un bez brīdinājuma.

Tas bija šaušalīgs mirklis ikvienam, kas vadīja jebkādu pašgājēja tipa transporta līdzekli vai arī bija tā pasažieris, vai atradās tā ceļā. Desmit gadus visi mehānismi, tāpat kā cilvēki, bija darījuši tieši to pašu, ko pirmoreiz šās desmitgades gaitā, protams, bieži vien ar liktenīgiem rezultātiem. Kā Trauts rakstīja “Manos desmit gados autopilotā”: “Vienalga, atkārtojums

vai pirmā reize, mūsdienu transports ir spēle par mata tiesu.” Tomēr otrajā reizē nevis cilvēce, bet Visuma žagošanās bija atbildīga par itin visām nelaimēm. Varbūt izskatījās, ka [audis kaut ko stūrē, taču patiesībā viņi nestūrēja. Viņi nevarēja pa- stūrēt.

Atkal citēšū Trautu: “Zirgs zināja ceļu uz mājām.” Taču, kad atkārtojums beidzās, zirgs, kas patiesībā varēja būt jebkas, sākot no motorollera un beidzot ar reaktīvo lidmašīnu, vairs nezināja ceļu uz mājām. Kādam vajadzēja pateikt ļaudīm, kas tagad jādara, citādi viņi kļūtu par aklām un amorālām Ņūtona kustības likumu rotaļlietiņām.

Trauts, sēdēdams uz lāvas akadēmijas kaimiņu mājā, nedarbojās ar bīstamu vai grūti vadāmu ierīci, tikai ar lodīšu pildspalvu. Kad sāka darboties brīvā griba, viņš vienkārši turpināja rakstīt. Viņš pabeidza stāstu. Stāsts, kurš lūdzās tapt izstāstīts, kā ar spārniem pārnesa autoru pāri tam, kas lielākajai daļai no mums bija šaušalīgs bezdibenis.

Tikai pēcāk, kad viņš bija beidzis savu aizraujošo darāmo, proti, stāstu, Trauts varēja sākt brīvi lūkoties, ko dara apkārtējā pasaule vai, patiesi, Visums - ja tas vispār kaut ko dara. Un, kā jau cilvēkam bez kultūras un sabiedrības, viņam piederēja unikāla brīvība pielietot Okama bārdasnazi vai, ja jums tīk, taupības likumu pilnīgi visām situācijām: vismaz deviņos gadījumos no desmit parādības visvienkāršākais izskaidrojums ir patiesāks par jebkuru smalku izgudrojumu.

Trauts domāja par to, kā gan viņam izdevies pabeigt stāstu, kaut arī tas bija tik ilgi liegts, un viņa pārdomas nesarežģīja parastie pieņēmumi par dzīves jēgu un par Visumā iespējamo vai neiespējamo, un tamlīdzīgi. Tādējādi vecais zinātniskās fantastikas autors varēja doties taisni pie šādām vienkāršām patiesībām: ka pēdējos desmit gadus visi ir piedzīvojuši to pašu, ko viņš, un ka viņš nav nedz nojūdzies, nedz nomiris un nonācis ellē, un ka Visums ir drusciņ sarāvies, bet tad atkal atsācis

izplešanos, padarot visus un visu par to pagātnes robotiem, un, starp citu, parādot, ka pagātne ir nemaināma un neiedragā- jama, jo, proti:

Raksta Rakstītājs un, uzrakstījis,

Tālāk iet: nedz tavas Žēlabas, nedz Viltus To neatsauks, lai svītrotu kaut Rindu,

Un tavas Asaras ne Vārda nenoskalos.’

Un tad, 2001. gada 13. februāra pēcpusdienā, Ņujorkā, tālu, ellē, Rietumu 155. ielā un arī visur citur, pēkšņi atkal sāka darboties brīvā griba.

' Omāra Haijama 51. rubaja E. Ficdžeralda brīvaja angļu tulkojuma (1859).

29 .

ARĪ MANA PĀREJA no dejā vu uz neierobežotām iespējām notika, turpinot jau iesāktas darbības. Vērotājs no malas būtu varējis secināt, ka es sāku pielietot brīvo gribu tieši tajā mirkli, kad tā kļuva iespējama. Taču noticis bija, lūk, kas: tieši pirms laikatrīces grūdiena es biju iegāzis sev klēpī bļodiņu ar ļoti karstu cāļa un nūdeļu zupu, pielēcis kājās un ar plikām rokām mēģinājis notraukt verdošo buljonu un nūdeles no savas bikšu priekšas. Tieši tas man bija jādara ari atkārtojuma beigās.

Kad sāka darboties brīvā griba, es vienkārši turpināju mēģināt nodabūt zupu no sevis, pirms tā izsūcas cauri līdz apakšbiksēm. Trauts gluži pareizi atzīmēja, ka manu rīcību vadījuši refleksi un ka tā nav bijusi pietiekami radoša, lai tiktu uzskatīta par brīvas gribas izpausmi.

- Ja jūs būtu padomājis, - viņš teica, - jūs būtu attaisījis bikses un nolaidis tās pie potītēm, jo tās jau šā vai tā bija piesūkušās ar zupu. Lai cik cītīgi berzētu bikšu virspusi, tādā veidā nevarētu aizkavēt zupas izsūkšanos līdz apakšbiksēm.

Trauts noteikti bija viens no pirmajiem cilvēkiem visā plašajā pasaulē un ne tikai tālu, ellē, Rietumu 155. ielā, kas apjēdza, ka atkal sākusi darboties brīvā griba. Viņam tas bija interesanti,

atšķirībā no daudziem citiem. Lielākajai daļai citu cilvēku pēc tam, kad desmit gadus tika nežēlīgi atkārtotas visas viņu kļūdas, neveiksmes un tukšie panākumi, bija, Trauta vārdiem runājot, “pilnīgi pie pakaļas, kas tālāk notiks”. Vēlāk šis sindroms ieguva savu vārdu: Pēclaikatrīces apātija jeb PLA.

Patlaban Trauts veica eksperimentu, ko daudzi no mums bija izmēģinājuši jau atkārtojuma sākumā. Viņš tīšām skali runāja visādas bezjēdzīgas muļķības, piemēram, “trallallā, čun- gur-mungur, pista-vista rasasā!” un tādā garā. Mēs visi kaut ko tādu mēģinājām gvelzt otrajā 1991. gadā, cerēdami pierādīt, ka joprojām spējam sacīt vai darīt, ko gribam, ja vien pietiekami stipri cenšamies. Mums tas, protams, neizdevās. Taču, kad Trauts pēc atkārtojuma mēģināja pateikt “ūdeļādas teleskops” vai ko tamlīdzīgu, viņš to, protams, spēja.

Nekādu problēmu!

Kad sāka darboties brīvā griba, Eiropā, Āfrikā un Āzijā bija nakts. Lielākā dala cilvēku bija gultā vai vismaz sēdus. Viņu puslodē nokrita pavisam nedaudz laužu, salīdzinot ar mūsējo, kur lielum lielais vairākums bija nomodā.

Cilvēks, kurš tobrīd gāja, gan vienā, gan otrā puslodē, parasti bija paliecies uz vienu vai otru pusi, proti, nebija līdzsvarā, un viņa vai viņas svars bija nevienādi sadalīts starp viņa vai viņas kājām. Kad sāka darboties brīvā griba, viņš vai viņa, protams, nokrita un nesteidzās celties, pat ja tas gadījās ielas vidū un virsū brauca mašīnas. Lūk, kā darbojās pēclaikatrīces apātija!

Nav grūti iztēloties, kādas pēc brīvās gribas atsākšanās izskatījās kāpņu un eskalatoru apakšas, sevišķi Rietumu puslodē.

Tada ir ta ļauna Pasaule!

īstajā dzīvē mana māsa Alija, kurai bija lemts tikai četrdesmit viens gads, lai Dievs mielo viņas dvēseli, domāja, ka nokrišana ir viena no smieklīgākajām lietām, kas cilvēkam var gadīties. Ar to es nedomāju cilvēku nokrišanu insulta vai sirdstriekas, vai sarautu cīpslu dēļ. Es runāju par cilvēkiem, kuri ir desmit gadus veci vai vecāki, piederīgi jebkurai rasei un dzimumam, un atrodas pieņemami labā fiziskā formā, bet kādā gluži parastā dienā un mirklī pēkšņi ņem un nožaujas.

Kad Alijas nāve jau nepārprotami tuvojās un daudz vairs nebija palicis, es joprojām spēju viņu iepriecināt, spēju sniegt viņai mirdzošu mirkli, ja drīkstu tā izteikties, stāstīdams par kādu varenu nožaušanos. Šis stāsts nedrīkstēja būt no redzētas filmas vai dzirdēts no citiem. Tam vajadzēja būt manis paša redzētam raupjam atgādinājumam par gravitācijas spēku.

Tikai viens no maniem stāstiem bija par profesionālu izklaides speciālistu. Tas bija no laikiem, kad man bija tā laime redzēt, kā uz Indianapolisas Apollo teātra skatuves savus pēdējos elpas vilcienus dveš vodeviļas žanrs. Kāds absolūti brīnišķīgs vīrs, viens no maniem svētajiem, savas iestudētās uzstāšanās gaitā vienubrīd allaž gāzās orķestra bedrē un tad rāpās atpakaļ uz skatuves ar lielajām bungām kaklā.

Visos manos pārējos stāstos, kurus Alija nenogurdama klausījās, līdz bija beigta un pagalam, darbojās amatieri.

30

REIZ, KAD ALIJAI bija piecpadsmit un man desmit gadi, viņa izdzirdēja kādu gāžamies pa mūsu pagraba kāpnēm: Blagada-blagada-blanks! Viņa domāja, ka tas esmu es, tāpēc nostājās kāpņu augšgalā un smējās kā kutināta. Tas notika 1932. gadā, trīs gadus kopš Lielās Depresijas sākuma.

Taču tas nebiju es. Tas bija kāds virs no gāzes kantora, ieradies pierakstīt skaitītāja rādījumus. Viņš izklumzāja no pagraba galīgi apdauzīts un pārskaities līdz nāvei.

Citreiz Alijai jau bija sešpadsmit gadi vai pat vairāk, jo viņa brauca mašīnā pie stūres un es biju pasažieris, un mēs ieraudzījām kādu sievieti, kas pieturā izkāpa no tramvaja horizontāli, ar galvu pa priekšu un paralēli ietvei. Viņas papēži bija kaut kur ieķērušies.

Kā esmu rakstījis citviet un stāstījis arī intervijās, mēs ar Aliju gadiem ilgi smējāmies par šo sievieti. Viņa nebija nopietni savainota. Piecēlās kājās vienā mierā.

Kādu citu gadījumu redzēju tikai es, bet Alijai patika par to klausīties. Viens čalis kādai skaistai sievietei, kas nebija viņa sieva, piedāvājās iemācīt dejot tango. Tas notika kokteiļu vakarā, kas jau gāja uz beigām.

Nedomāju, ka tur bija klāt šī čala sieva. Nevaru iztēloties, kā viņš būtu izteicis šādu piedāvājumu sievas klātbūtnē. Viņš

nebija profesionāls deju skolotājs. Pavisam tur bija kādi desmit cilvēki, ieskaitot namatēvu un namamāti. Tie vēl bija skaņuplašu laiki. Namatēvs ar namamāti bija pieļāvuši taktisku kļūdu, uzlikdami uz atskaņotāja plati ar tango mūziku.

Tad nu šis čalis mirdzošām acīm un ieplestām nāsīm tvēra daiļo dāmu savās rokās, spēra soli un nožāvās.

Jā, un visi cilvēki, kas nožāvās “Laikatrīcē viens” un tagad arī šajā grāmatā, ir gluži kā uzraksts “FUCK ART!”, kas ar baloniņiem uzpūsts uz akadēmijas tērauda parādes durvīm. Tie ir veltījums manai māsai Alijai. Tā ir tāda pornogrāfija, kāda patika Alijai: cilvēki, kuriem cienīgu stāju laupījusi gravitācija, nevis sekss.

Lūk, pantiņš no kādas dziesmas, kas bija populāra Lielās Depresijas laikā:

Tētis naktī pārnāk mājā,

Lāgā neturas uz kājām.

Gaismu slēdz ar kreiso īkšķi,

Nogāžas ar lielu blīkšķi -

Tik dēl jums, daiļās dāmas, dēl jums…

Tomēr izrādās, ka impulss smieties, kad visnotaļ veselīgi cilvēki ņem un nožaujas, nebūt nav visus un visu aptverošs. Šādu atskārsmi man nožēlojamā kārtā nācās gūt Anglijā, Londonā, Karaliskā baleta izrādē “Gulbju ezers”. Es biju publikā ar savu meitu Nanniju, kam tolaik bija sešpadsmit gadu. Tagad, 1996. gada vasarā, viņai ir četrdesmit viens. Tātad tas notika pirms divdesmit pieciem gadiem!

Balerīna dejoja uz pirkstgaliem un liri-liri-liri-lī aizdejoja aiz kulisēm, kā jau viņai bija paredzēts. Taču tad aiz skatuves

atskanēja troksnis, it kā viņa būtu iegrūdusi kāju spainī un ar visu spaini nogāzusies pa dzelzs kāpnēm.

Es uzreiz iezviedzos pilnā rīklē.

Es biju vienīgais, kas tā darīja.

Līdzīgs gadījums notika manā bērnībā kādā Indianapoli- sas simfoniskā orķestra koncertā. Tajā gan es nebiju iesaistīts, un tam nebija sakara ar smiešanos. Mūzika tobrīd spēlētajā skaņdarbā kļuva arvien skaļāka, un tai bija paredzēts spēji aprauties.

Vienā rindā ar mani, apmēram desmit vietas tālāk, sēdēja kāda kundze. Šī kreščendo laikā vina sarunājās ar draudzeni, un arī viņai nācās runāt arvien skaļāk un skaļāk. Tad mūzika aprāvās. Kundze auroja: - BET ES CEPU SVIESTĀ!

31 .

OTRĀ DIENĀ PĒC manas izgašanas Karaliskaja baletā es ar meitu Nanniju devos uz Vestminsteras abatiju. Viņa bija satriekta, kad pēkšņi nonāca sera īzaka Ņūtona kapa priekšā. Ja mans vecākais brālis Bērnijs, dzimis zinātnieks, kurš zīmē kā ar vistas kāju, viņas vecumā būtu nonācis šajā vietā, viņš būtu vēl trakāk apdirsies.

Un tur jau kurš katrs izglītots cilvēks varētu izkārnīt tādu kluci, ka sienā var mūrēt, ja padomātu, cik ārkārtīgi patiesas idejas šis šķietami parastais mirstīgais bija paudis, kaut arī viņa rīcībā, vismaz, cik mums zināms, bija tikai signāli no viņa suņa brokastīm, no viņa trim ar pus mārciņām asiņaina sūkļa. Šis viens kailais primāts bija izgudrojis diferenciālrēķinus! Viņš izgudroja spogulteleskopu! Viņš atklāja un izskaidroja, kā prizma sašķeļ saules staru tā veidotājkrāsās! Viņš noteica un pierakstīja agrāk nezināmus likumus, kas nosaka kustību, gravitāciju un optiku!

Apžēlojieties!

- Izsaucam doktoru Fleonu Sunoko! Uzasiniet savu mik- rotomu! Te jums reiz būs īstas smadzenes!

Manai meitai Nannijai ir dēls, Maksis, kuram tagad, 1996. gadā, atkārtojuma pusceļā, ir divpadsmit gadu. Kad nomirs

Kilgors Trauts, viņam būs septiņpadsmit gadu. Šopavasar aprīli Maksis skolai uzrakstīja patiešām labu referātu par seru īzaku Ņūtonu, supermenu ar gluži parastu ārieni. No referāta es uzzināju ko jaunu: ļaudis, kas skaitījās Ņūtona priekšniecība, ieteica viņam netērēt tik daudz laika dabaszinātņu skarbajām patiesībām un vairāk pievērsties teoloģijai.

Man gribētos domāt, viņi tā rīkojās nevis sava stulbuma dēļ, bet lai atgādinātu Ņūtonam, cik lielu mierinājumu un iedrošinājumu vienkāršajai tautai sniedz reliģijas šķitums.

Kilgoram Trautam ir stāsts “Empire State” - par kādu meteorītu, kurš pēc lieluma un formas ir visai līdzīgs šim Manhe- tenas debesskrāpim. Meteorīts tuvojas Zemei, pavērsis pret to smailāko galu, ar nemainīgu ātrumu - piecdesmit četras jūdzes stundā. Stāstā teikts: “Zinātne nekad nevienu nav uzmundrinājusi. Patiesība par cilvēces stāvokli ir pārāk drausmīga.”

Un patiesība par situāciju visā pasaulē nekad nebūs draņķīgāka kā pirmajās pāris stundās pēc atkārtojuma beigām. Tiesa, ne tāpēc, ka miljoniem kājāmgājēju gulēja zemē, jo brīvās gribas trieciena brīdī viņu svars nebija vienādi sadalīts starp abām kājām. Lielākajai daļai no viņiem nekas īpašs nekaitēja, izņemot tos, kuri bija atradušies kāpņu vai eskalatoru augšgalā. Vairākums nebija savainoti vairāk kā tā sieviete, kuru mēs ar Aliju redzējām horizontāli ar galvu pa priekšu izšaujamies no tramvaja.

Kā jau teicu iepriekš, vislielākais posts cēlās no pašgājēja tipa transporta līdzekļiem, kādu, protams, nebija agrākā Amerikas indiāņu muzeja telpās. Tur viss palika mierīgi, kaut arī ārā automobiļu saskriešanās blarkšķi un ievainoto un mirstošo kliedzieni sasniedza kulmināciju īstā kreščendo.

“Bet es cepu sviestā!” Nudien.

Bezpajumtnieki jeb “svētlopi”, kā viņus dēvēja Trauts, lai- katrīces brīdī sēdēja vai gulēja, uz vēdera vai muguras. Tādā

pašā stāvoklī viņi atradās arī, atkārtojumam beidzoties. Vai gan brīvā griba varēja viņiem kaitēt?

Vēlāk Trauts par viņiem sacīja: - Pat pirms laikatrīces viņiem bija vērojami simptomi, kurus nebūtu iespējams atšķirt no PLA simptomiem.

Kad vadību zaudējis ugunsdzēsēju auto ar lielajām kāpnēm ietriecās akadēmijas ieejā ar labo priekšējo lukturi un ij negrasījās apstāties, vienīgi Trauts pielēca kājās. Auto turpmākajai kustībai nebija nekāda sakara ar cilvēkiem, un tai nemaz nevarēja būt nekāda sakara ar cilvēkiem. Sadursme ar akadēmiju izraisīja pēkšņu ātruma samazinājumu, kas savukārt lika apstulbušajiem ugunsdzēsējiem aizlidot pa gaisu ar ātrumu, kāds auto bija pirms trieciena, braucot lejup no kalna, no Brodveja. Redzēdams, cik tālu ugunsdzēsēji aizlidojuši, Trauts lēsa, ka šis ātrums bijis ap piecdesmit jūdzēm stundā.

Šādi palēnināts un atcilvēkots, ugunsdzēsēju auto strauji pagriezās pa kreisi un iebrauca tieši kapsētā, otrā ielas pusē. Te sākās stāvs kāpums. Ticis gandrīz līdz kapu kalniņa virsotnei, auto apstājās un tad ripoja atpakaļ. Sadursme ar akadēmiju bija izsitusi ātrumkārbu brīvgaitāl

Kalnup auto bija nesusi tikai inerce. Jaudīgais motors rēca pa tukšo. Vienīgais pretspars, ko tas varēja dot gravitācijai, bija tā masas inerce. Tas vairs nebija savienots ar aizmugurējo riteņu piedziņas vārpstu!

Klausieties: gravitācija izvilka šo rēcošo sarkano briesmekli atpakaļ uz Rietumu 155. ielas un tad ar pakalu pa priekšu ripināja uz Hudzonas upes pusi.

Ugunsdzēsēju auto trieciens pa akadēmiju bija slīps, tomēr tik spēcīgs, ka vestibilā no griestiem nokrita kristāla lustra.

Smalkais gaismas ķermenis ķēra grīdu tikai dažas collas no bruņotā apsarga Dadlija Prinsa. Ja viņš nebūtu stāvējis taisni, vienādi sadalījis svaru starp abām kājām, viņš būtu kritis uz priekšu, proti, uz parādes durvju pusi. Lustra būtū viņu nositusi!

Parunāsim vēl par sagadīšanos? Laikatrīces brīdī Monikas Peperes paraplēģiskais vīrs zvanīja pie durvīm. Dadlijs Prinss grasījās iet atvērt tērauda parādes durvis. Taču, pirms viņš paspēja spert soli šajā virzienā, viņam aiz muguras gleznu galerijā iekaucās dūmu detektors. Viņš sastinga. Kurp doties?

Tāpēc, kad sāka darboties brīvā griba, viņš bija šīs pašas dilemmas priekšā. Dūmu detektors aiz muguras bija izglābis viņa dzīvību!

Kad Trauts uzzināja par šo brīnumaino, dūmu detektora nodrošināto izglābšanos no lustras nestas nāves, viņš citēja Ketrinu Lī Beitsu, deklamējot, nevis dziedot:

Ai, skaistie debess klajumi Un druvu dzintarviļņi,

Un kalni majestātiskie Pār augļu dārziem pilniem!

Amerika! Amerika!

Dieva žēlastībā rasta,

Plešas ļaužu brālībā No krasta līdz pat krastam.

Kilgors Trauts iebrāzās pa ieeju, kas vairs nebija slēgta, dažas minūtes pēc tam, kad bija atkal stājušies spēkā skarbie brīvās gribas likumi, bet uniformā tērptais bijušais ieslodzītais, pateicoties PLA, tobrīd bija kļuvis par stingu pieminekli neiz- lēmībai. Trauts kliedza: - Mostieties! Dieva dēļ, mostieties! Brīvā griba! Brīvā griba!

Tērauda parādes durvis gulēja uz grīdas, un uz tām bija noslēpumains uzraksts “UCK AR”, Trautam nācās lēkt tām pāri, lai tiktu pie Prinsa. Jāpiebilst, ka durvis tur gulēja ar visām eņģēm un stenderi. Nevis atslēga, bet stendere nebija izturējusi triecienu un atdalījusies no sienas. Durvis ar eņģēm, bultām, actiņu un visu pārējo bija lietošanas kārtībā - lūk, cik

mazu pretestību stendere bija izrādījusi trakajam kāpņu vedējam.

Namdaris, kas bija licis jaunās durvis, bija nevis iemūrējis stenderes stūrus mūrī, bet apzāģējis tos. Viņš bija blēdis! Vēlāk Trauts par viņu sacīja vārdus, kurus var teikt par visiem namdariem, stiprinājumu apzāģētajiem: - Brīnums, kā viņš pēc tam naktī varēja mierīgi gulēt!

32 .

1996. GADĀ, ATKĀRTOJUMA PUSCEĻĀ UZ 2001. gadu, es savās runās stāstu, ka pēc Otrā pasaules kara kļuvu par Čikāgas universitātes Antropoloģijas nodaļas studentu. Es jokoju, ka man nemūžam nevajadzēja studēt šo priekšmetu, jo es neciešu primitīvus cilvēkus. Viņi ir tik staZ&z! Patiesais iemesls, kāpēc apsīka mana interese par cilvēka kā dzīvnieka pētīšanu, bija tāds, ka mana sieva Džeina Marija Koksa Vonnegūta, kura savā pēdējā stundā bija Džeina Marija Koksa Jarmolinska, tolaik laida pasaulē mazuli, vārdā Marku. Mums vajadzēja piķi.

Džeina pati, Svortmoras Phi Beta Kappa, bija ieguvusi pilnībā apmaksātu studiju vietu universitātes krievu valodas nodaļā. Kļuvusi grūta ar Marku, vina atteicās no šīs stipendijas. Es atceros, kā mēs bibliotēkā sameklējām krievu valodas nodaļas vadītāju, un mana sieva šim melanholiskajam bēglim no staļinisma pateica, ka viņai jāpārtrauc studijas, jo vina inficējusies ar pēcteci.

Pat ja nebūtu pierakstījis, es nemūžam nevarētu aizmirst profesora atbildi Džeinai: - Mana dārgā misis Vonnegūta, grūtniecība taču ir dzīves sākums, nevis beigas.

Taču par šīm studijām es gribēju pateikt, lūk, ko: vienā priekšmetā, ko es mācījos, man vajadzēja izlasīt un sagatavoties

diskusijai par “Ieskatu vēsturē”, ko sarakstījis angļu vēsturnieks Arnolds Toinbijs, kurš tagad jau ir Debesīs. Viņš rakstīja par grūtībām un atbildēm uz tām, klāstīdams, ka dažādas civilizācijas izdzīvoja vai sabruka atkarībā no tā, vai spēja pārvarēt grūtības, kas stājās to ceļā. Viņš sniedza piemērus.

To pašu varētu sacīt par indivīdiem, kas gribētu rīkoties varonīgi, un jo sevišķi to var sacīt par Kilgoru Trautu 2001. gada 13. februāra pēcpusdienā un vakarā, pēc tam, kad sāka darboties brīvā griba. ja viņš būtu atradies Taimsskvēra tuvumā vai kāda lielāka tilta vai tuneļa vienā vai otrā galā, vai lidostā, kur piloti gaidīja, ka viņu lidmašīnas, kā jau atkārtojumā parasts, pašas no sevis droši pacelsies un nolaidīsies, - tad grūtības būtu pārmērīgi lielas ne tikai Trautam, bet arī jebkuram citam.

Iznākdams no patversmes un skatīdamies, kas tas par blīkšķi kaimiņos, Trauts, protams, ieraudzīja briesmīgu skatu, tomēr darbojošos personu tajā bija maz. Šur un tur mētājās pa kādam mirušajam vai mirstošajam, to nebija kaudzēm, tie nebija iesprostoti degošās vai sadragātās lidmašīnās vai autobusos. Tie joprojām bija indivīdi. Dzīviem vai mirušiem, viņiem vēl bija personības, viņu sejās un drēbēs bija lasāmi atsevišķi dzīvesstāsti.

Šajā Rietumu 155. ielas posmā, tālu, ellē, nomalē, satiksmes tikpat kā nebija, jo iela neveda nekur. Līdz ar to rēcošais nezvērs ar lielajām kāpnēm bija solists šajā izrādē, un Trauts noraudzījās, kā gravitācija to ar pakalu pa priekšu aizvelk uz Hudzonas upes pusi. Par spīti trokšņiem, kas skanēja no dzīvākām ielām, Trauts jutās tik brīvi, ka spēja kārtīgi apdomāt nelaimīgā ugunsdzēsēju auto uzvedību un, kā viņš man vēlāk Ksanadu stāstīja, mierīgi secināt, ka pareizam jābūt vienam no trim izskaidrojumiem: vai nu ātrums ir ielikts brīvgaitā vai atpakaļgaitā, vai arī saplīsusi piedziņas vārpsta, vai arī nojūdzies sajūgs.

Viņš nekrita panikā. Lauka artilērijas izlūka pieredze bija viņam iemācījusi, ka panika var situāciju tikai pasliktināt.

Ksanadu viņš sacīja: - īstajā dzīvē, tāpat kā operā, ārijas tikai pasliktina jau tā bezcerīgas situācijas.

Tik tiešām, viņš nekrita panikā. Tomēr viņš vēl nebija aptvēris, ka ir vienīgais, kas turas uz kājām un ir pie pilnas sajēgas. Viņš bija lielās līnijās sapratis, kas lēcies Visumam - tas bija sarāvies un tagad atkal izpletās. Tas bija vienkāršākais. Tas, kas īstenībā notika, ja neskaita notikumu tiešamību, tikpat labi varēja būt ar tinti uz papīra izklāstīts turpinājums kādam stāsta uzstādījumam, kuru viņš pats pirms daudziem gadiem bija uzrakstījis, saplēsis gabalos un izmetis autoostas tualetes podā vai kur citur.

Atšķirībā no Dadlija Prinsa Kilgoram Trautam nebija vidējās izglītības diploma, taču viena īpašība viņam bija pārsteidzoši kopīga ar manu vecāko brāli Bērniju, kam bija Masačū- setsas Tehnoloģiju institūtā iegūts doktora grāds fizikālajā ķīmijā. Gan Bērnijam, gan Trautam jau kopš agriem pusaudža gadiem patika prātā spēlēt spēles, kas sākās ar šādu jautājumu: “Ja mūsu apkaimē apstākli izmainītos tā un tā, kas tad notiktu? Kas tad būtu?”

Taču no laikatrīces un atkārtojuma uzstādījuma Trautam Rietumu 155. ielas tālākā gala relatīvajā mierā nebija izdevies izsecināt, lūk, ko: teju visus ļaudis jūdzēm plašā apkaimē bija sastindzinājusi ne tikai nāve vai smagas traumas, bet arī PLA. Viņš vairākas dārgas minūtes velti notērēja, gaidīdams, kad ieradīsies jaunu un sparīgu ātrās palīdzības mediķu vienības un policisti, un ugunsdzēsēji, un katastrofu speciālisti no Sarkanā Krusta un Federālās krīzes situāciju novēršanas aģentūras, - lai ievestu kārtību.

Lūdzu, atcerieties, Dieva dēļ: viņam bija astoņdesmit četri sūda gadi uz kamiešiem! Tā kā Trauts katru dienu skuvās, viņu bieži noturēja par miskastnieci, nevis miskastnieku, un līdz ar to viņš nevienam nekādi nespēja iedvest respektu, pat tad, kad nebija uzsējis savu bērna sedziņas lakatu. Attiecībā uz sanda

lēm: tās vismaz bija stipras. Tās bija darinātas no tā paša materiāla, no kā darināti kosmoskuģa Apollo 11 bremžu loki. Šis kuģis 1969. gadā nogādāja uz Mēnesi Nīlu Armstrongu, pirmo cilvēku, kas spēra tur savu kāju.

Sandales bija armijas apgādes pārpalikums no Vjetnamas kara - vienīgā kara, ko mēs jelkad esam zaudējuši, kara, no kura dezertēja Trauta vienīgais bērns Leons. Amerikāņu patruļnieki šajā konfliktā mēdza vilkt sandales virs saviem vieglajiem džungļu zābakiem. Viņi tā darīja tāpēc, ka ienaidnieki džungļu takās mēdza izlikt sūdos pamērcētas naglas ar aso galu uz augšu - lai amerikāņi tiktu pie smagām infekcijām.

Trautam viņa sirmajā vecumā gauži negribējās atkal spēlēt krievu ruleti ar brīvo gribu, sevišķi, ja no tās atkarīgas citu dzīvības, tomēr galu galā viņš aptvēra, ka jāsāk kustināt lcāje- les, lai notiek kas notikdams. Ko gan citu viņš varēja darīt?

33 .

MANS TĒVS BIEŽI un neprecīzi citēja Šekspīru, bet es nekad neesmu redzējis viņu lasām grāmatu.

Jā, un šeit es gribētu apgalvot, ka visu laiku dižākais angliski rakstošais rakstnieks varbūt ir Lanselots Endrjūss (1555-1626) un nevis Eivonas Bards (1564-1616). Tolaik dzeja nudien strāvoja gaisā. Nu, piemēram:

Kungs ir mans gans; man nebūs iekārot.

Viņš vēlē man zaļās ganībās atgulties:

Viņš ved mani pie klusiem ūdeņiem.

Viņš atjauno dvēseli manu: Viņš ved mani pa taisnības takām Savā vārdā.

Jā, es staigāju ielejā šajā, nāves ēnā, un nebaidos ļauna: jo Tu esi ar mani; Tavs scepteris un Tavs zizlis mierina mani.

Tu klāj man galdu manu ienaidnieku priekšā: Tu svaidi man galvu ar ellu; mans biķeris pāri plūst.

Patiesi krietnums un žēlastība pavadīs mani visās manās dienās: un Kunga namā mitināšos es mūžam.

Lanselots Endrjuss bija galvenais tulkotājs un parafrazetajs starp tiem pētniekiem, kas deva mums Karaļa Džeimsa Bībeli.

Vai Kilgors Trauts jelkad ir rakstījis dzejoļus? Cik man zināms, viņš ir uzrakstījis tikai vienu. Viņš to izdarīja savas dzīves pēdējā dienā. Viņš skaidri apzinājās, ka Drūmā Pļāvēja tuvojas un drīz būs klāt. Der zināt arī to, ka starp Ksanadu savrupnamu un ratnīcu auga nimfu koks.

Trauts rakstīja:

Kad nimfu koks Teiks limfu plokam,

Es aušu kājas ne pa jokam.

34.

MANAI PIRMAJAI SIEVAI Džeinai un ari manai māsai Alijai bija mātes, kas laiku pa laikam nojūdzās. Abas divas bija beigušas Tjūdorholu, un abas ari bija no visglītākajām un jautrākajām meitenēm Vudstokas golfa klubā. Starp citu, visiem vīriešu kārtas rakstniekiem, lai cik viņi būtu nabagi vai citādā zinā nepieņemami, ir skaistas sievas. Kādam vajadzētu to papētīt.

Džeina un Alija, paldies Dievam, nepiedzīvoja laikatrīci. Es gan lēšu, ka Džeina atkārtojumā būtu saskatījusi ko labu. Alija gan nebūtu. Džeina bija dzīvi mīloša optimiste, cīkstējās ar ļaundabīgo audzēju līdz pēdējai stundai. Alijas pēdējie vārdi pauda atvieglojumu un neko citu. Tie bija, kā jau esmu citviet atzīmējis: “Vairs nesāp, vairs nesāp…” Es nedzirdēju, kā viņa to pasaka, arī mūsu lielais brālis Bērnijs nedzirdēja. Šos vārdus mums pa tālruni paziņoja kāds slimnieku kopējs ar ārzemnieka akcentu.

Es nezinu, kādi varētu būt bijuši Džeinas pēdējie vārdi. Esmu par to apjautājies. Tolaik viņa jau bija Ādama Jarmolinska, nevis mana sieva. Acīmredzot Džeina bija ieslīgusi miegā, neko neteikdama un neapjauzdama, ka tas būs mūža miegs. Viņas bērēs kādā Vašingtonas episkopālajā baznīcā Ādams klātesošajiem sacīja, ka viņas mīļākais izsauciens bijis: “Nevaru vien sagaidīt!”

Ar šādu prieku Džeina nemitīgi gaidīja ziņas par to, kā klājas tam vai šim no mūsu sešiem bērniem, kas visi tagad ir pieauguši, paši ar saviem bērniem: psihiatriskās slimnīcas kopējs, komēdiju scenārists, pediatrs, gleznotāja, lidmašīnas pilots un grafiķe.

Es neteicu runu episkopālajā izvadīšanā. Nebija, ko teikt. Viss, ko es būtu varējis sacīt, būtu domāts tikai viņas ausīm, bet viņa bija prom. Mūsu pēdējā saruna, divu vecu draugu, india- napoliešu, saruna, notika divas nedēļas pirms viņas nāves. Mēs runājām pa tālruni. Viņa bija Vašingtonā, kur atradās Jarmo- linsku ģimenes nams. Es biju Manhetenā, precējies, tāpat kā tagad, ar fotogrāfi un rakstnieci Džilu Kremencu.

Es neatceros, kurš no mums zvanīja kuram, kurš pirmais cēla klausuli. Tā varēja būt gan viņa, gan es. Lai kurš tas bija, izrādījās, ka saruna būtībā ir atvadas.

Mūsu dēls Marks, ārsts, pēc viņas nāves sacīja, ka pats nemūžam nebūtu ļāvies visām tām medicīniskajām procedūrām, kurām piekrita viņa, lai tikai paliktu dzīva, cik ilgi vien iespējams, lai mirdzošām acīm turpinātu sacīt: “Es nevaru vien sagaidīt!”

Mūsu pēdējā saruna bija intīma. Džeina man jautāja - it kā es varētu zināt -, pēc kā varēs pateikt īsto viņas nāves mirkli. Viņa teica, ka jūtoties kā tēls kādā manā grāmatā. Savā ziņā viņa tāda arī bija. Mūsū laulības divdesmit divos gados es vienmēr biju lēmis, uz kurieni mēs tagad pārvāksimies: uz Čikāgu vai Skenektediju, vai Koda ragu. Mūsu rīcību noteica mans darbs. Viņai nekad nav bijis maizes darba. Pietika ar sešu bērnu audzināšanu.

Es viņai pa tālruni stāstīju, ka Koda ragā, Bārnsteiblas ostā, Skadersleinas galā uz grantētā slīpuma virs muliņiem stāvēs kāds iededzis, paskarbs, garlaikots, taču ne nelaimīgs desmitgadīgs

zēns, kuru mēs nepazīstam. Viņš laiski skatīsies ostas ūdeņos, te uz putniem, te uz laivām, neko īpašu nemeklēdams.

Turpat, Skadersleinas galā pie 6A šosejas, jūdzes desmitdaļu no muliņiem, atrodas liela, veca māja, kurā mēs audzinājām savu dēlu un divas meitas, kā arī manas māsas trīs dēlus, līdz visi bija pieauguši. Tagad tur dzīvo mūsu meita Edīte ar savu vīru, celtnieku, Džonu Skvibu un dēlēniem Viļu un Baku.

Es stāstīju Džeinai, ka šis puika pacels no zemes akmeni, tikai tāpēc, ka nav ko darīt, kā jau puika. Viņš ar slaidu loku metīs akmeni ūdenī. Tajā brīdī, kad akmens ietrieksies ūdenī, viņa nomirs.

Džeina spēja no sirds ticēt visam, kas lika dzīvei šķist baltas maģijas pilnai. Tas bija viņas spēka avots. Viņa bija augusi kvēkeru ģimenē, bet pārstājusi iet uz draudzes sapulcēm pēc četriem laimīgajiem gadiem Svortmorā. Apprecējusies ar Ādamu, viņa iestājās episkopālajā draudzē, kamēr Ādams bija un palika jūds. Viņa nomira, ticēdama Svētajai Trīsvienībai, Debesīm, Ellei un visam pārējam. Man prieks par to. Kāpēc? Tāpēc, ka es viņu mīlēju.

35.

TIE, KAS STĀSTA stāstus ar tinti uz papīra, ir vai nu jozēji, vai šlūcēji, cik nu tas vispār vairs ir svarīgi. Jozēji uzraksta stāstu aši, brīkš-brākš, klumburu klumburiem, kā tik pagadās. Pēc tam vini to lēni un rūpīgi pārstrādā, izlabodami vietas, kas galīgi nav izdevušās, vai izsvītrodami lieko. Šļūcēji raksta lēnīgi, katru teikumu izstrādādami, līdz tas viņus pilnībā apmierina, un tikai tad ķeras pie nākamā. Kad stāsts ir pabeigts, tas tiešām ir pabeigts.

Es esmu šlūcējs. Lielākā dala vīriešu ir šļūcēji, un lielākā dala sieviešu ir jozējas. Atkal: kādam vajadzētu to papētīt. Varbūt rakstnieki, atkarībā no dzimuma, jau piedzimst kā jozēji vai šlūcēji. Nesen es ciemojos Rokfellera universitātē, kur meklē un atrod arvien vairāk gēnu, kas sliecas pavēlēt mums uzvesties tā vai šā, gluži kā tas notiek atkārtojumā pēc laikatrīces. Pat pirms šī apmeklējuma man bija licies, ka Džeinas un mani bērni, kā arī Alijas un Džima bērni, kaut arī nav kļuvuši par savstarpēji līdzīgiem pieaugušajiem, tomēr izauga par tieši tādiem cilvēkiem, par kādiem viņiem bija jaizaug.

Visiem sešiem nav ne vainas.

Tomēr jāatkārto, ka visiem sešiem ir bijušas neskaitāmas iespējas, lai viss būtu kārtībā. Ja var ticēt tam, ko raksta avīzēs vai rāda un stāsta televīzijā un Informācijas Superšosejā, lielākajai daļai cilvēku nav tādu iespēju.

Man šķiet, ka rakstnieki jozēji priecājas, cik brīnišķīgi, ka cilvēki ir smieklīgi vai traģiski, vai vēl kaut kādi, - lai tikai botu stāstīšanas vērti, - bet viņi neinteresējas, kāpēc un kā gadījies, ka cilvēki vispār ir pasaulē.

Šlūcēji, kuri darina vai vismaz cenšas darināt teikumu pēc teikuma, cik iedarbīgus vien var, iespējams, patiesībā laužas pa šķietamām durvīm un žogiem, izgriež sev ceļu caur šķietamiem dzeloņstiepļu mudžekļiem, visu laiku atrazdamies ugunslīnijā un iprīta atmosfērā, meklēdami atbildes uz mūžīgiem jautājumiem: “Ko gan mums, sasodīts, vajadzētu darīt? Kas šeit, ellē, vispār patiesībā notiek?”

Ja šlūcēji nevēlas pieņemt šlūcēja Voltēra teikto: “II faut cultiver notre jardin - vajag apstrādāt mūsu dārzu,”* tad jāķeras pie cilvēktiesību politikas, kuru es esmu gatavs apspriest. Sākšu ar pāris patiesiem gadījumiem no laika, kad Eiropā beidzās Trauta un mans karš.

Notika tā: dažas dienas pēc 1945. gada 7. maija, kad Vācija, būdama tieši vai netieši atbildīga par apmēram četrdesmit miljonu cilvēku nāvi, beidzot padevās, uz dienvidiem no Drēz- denes netālu no Čehijas robežas atradās anarhijas pārņemta saliņa, kuru vēl nebija okupējuši Padomju Savienības spēki. Tur atrados arī es, un esmu to drusku aprakstījis savā romānā “Zilbārdis”. Bija palaisti vaļā daudzi tūkstoši karagūstekņu, tādi paši kā es, turpat arī nāves nometņu izdzīvotāji ar tetovētām rokām, ārprātīgie, notiesāti noziedznieki, čigāni un sazin, kas vēl.

Turklāt: tur bija arī vācu armijas vienības, joprojām bruņotas, tomēr sašļukušas, tās meklēja kādu, kam padoties, - lai tikai tie nebūtu padomju spēki. Mēs ar lielisko kara biedru Bernardu V. O’Hēru parunājāmies ar dažiem no šiem vāciešiem. O’Hērs, kas pēc tam kļuva par advokātu, tagad jau ir

' Voltēra darba “Kandids” pēdejie vardi, (latviski - Rīga, Zvaigzne, 1979,185. lpp.)

Debesis. Taču tolaik mēs abi klausījāmies vāciešu ieteikumus, ka Amerikai tagad būtu jādara tas pats, ko darījuši viņi, proti, jācīnās ar bezdievīgajiem komunistiem.

Mēs atbildējām, ka tā vis nedomājam. Mēs cerējām, ka PSRS mēģinās līdzināties ASV, pārņemot runas un ticības brīvību, taisnīgu tiesu un godīgas varasvīru vēlēšanas, un tā tālāk. Mēs, savukārt, varētu mēģināt darīt to, ko viņi teicās darām, proti, godīgāk sadalīt patēriņa preces, pakalpojumus un iespējas: “No katra pēc spējām, katram pēc vajadzībām.” Tādā garā.

Okama bārdasnazis.

Un tad mēs ar O’Hēru, faktiski nebūdami daudz lielāki par parastiem puikām, aizgājām uz kādu neapsargātu šķūni šajos pavasarīgajos laukos. Mēs meklējām kaut ko ēdamu, jebko. Taču tur, siena stirpā, mēs atradām ievainotu un acīmredzami mirstošu nacistu kapteini no izslavēti cietsirdīgajām Schutz- staffel jeb SS daļām. Bija visnotaļ iespējams, ka līdz pat nesenam laikam viņš bija plānojis un vadījis turpat netālu klimstošo nāves nometņu gūstekņu biedru mocīšanu un iznīcināšanu.

Tāpat kā visiem esesiešiem un arī visiem nāves nometņu izdzīvotājiem, šim kapteinim uz rokas droši vien bija ietetovēts numurs. Vai gribat parunāt par pēckara ironiju? Tur bija daudz ironijas.

Viņš lūdza, lai mēs ar O’Hēru ejam prom. Viņš teica, ka drīz būšot viņa pēdējā stundiņa un viņš esot noilgojies pēc šī brīža. Kad dzīrāmies iet projām, nejuzdami pret viņu neko ne labu, ne ļaunu, viņš nokremšļojās, dodams zīmi, ka viņam tomēr ir vēl kas sakāms. Te nu atkal esam pie pēdējiem vārdiem. Ja viņam tādi bija, vai gan kāds cits bez mums būtu tos uzklausījis?

- Es esmu vienkārši izpostījis pēdējos desmit savas dzīves gadus, - viņš sacīja.

Vai gribat parunāt par laikatrīci?

36.

MANA SIEVA DOMĀ, ka es sevi uzskatu par baigo nazi. Viņa maldās. Es neuzskatu sevi par baigo nazi.

Mans varonis Džordžs Bernards Šovs, sociālists un trāpīgs, humorpilns dramaturgs, kad viņam jau bija pāri astoņdesmit, sacīja - ja viņu uzskatot par gudru, tad viņam nudien esot žēl to cilvēku, kurus uzskata par dumjiem. Viņš teica, ka, nodzīvojis tik garu mūžu, viņš beidzot esot tapis vismaz tik gudrs, lai varētu puslīdz kārtīgi veikt kantorista pienākumus.

Tieši tāpat jūtos arī es.

Kad Londonas pašvaldība gribēja viņam piešķirt Nopelnu ordeni, viņš pateicās, bet piebilda, ka pats to sev jau esot piešķīris.

Es būtu pieņēmis ordeni. Es būtu gan redzējis iespēju palaist pasaules klases joku, taču nemūžam neatļautos jokoties tā, lai kādam citam būtu jājūtas kā izdirstai krizdolei.

Uzrakstiet man to uz kapa!

1996. gada atvasarā es sev jautāju, vai esmu kādreiz turējies pie kādiem uzskatiem, no kuriem man tagad vajadzētu atteikties. Es apsveru sava tēvoča Alekša sniegto paraugu. Viņš bija mana tēva vienīgais brālis, bez bērniem, Hārvardā izglītojies apdrošināšanas aģents no Indianapolisas, un viņš jau pusaudža gados rosināja mani lasīt augsta līmeņa sociālistiskus autorus - Šovu, Normanu Tomasu, Jūdžinu Debsu, Džonu Dos Pasosu - nevis tikai būvēt lidmašīnu modelīšus un sist kulakā. Pēc Otrā pasaules kara tēvocis Alekss kļuva tik politiski konservatīvs kā pats erceņģelis Gabriels.

Taču man joprojām patīk tas, ko mēs ar O’Hēru teicām vācu karavīriem tūlīt pēc tam, kad tikām atbrīvoti: ka Amerika noteikti kļūs sociālistiskāka, tā vairāk pūlēsies dot visiem darbu un nodrošināt mūsu bērnus vismaz tik, lai tie nebūtu badā, salā un bez pamatizglītības un lai tiem nebūtu jādzīvo nāves bailēs.

Lai tik sokas!

Es joprojām katrā runā citēju Jūdžinu Debsu (1855-1926) no Terhotas Indiānas štatā, pieckārtēju valsts prezidenta kandidātu no Sociālistu partijas:

“Kamēr ir kāda zemāka šķira, es esmu no tās. Kamēr ir kādas noziedzīgas aprindas, es esmu tām piederīgs. Kamēr kaut viens ir cietumā, es neesmu brīvs.”

Pēdējos gados es esmu atklājis, ka pirms Debsa citāta der atgādināt, ka viņš ir jāuztver nopietni. Citādi daudzi publikā sāk smieties. Viņi smejas no labas sirds, nevis ļaunuma, jo zina, ka man patīk dzīt jokus. Taču tā ir zīme, kas raksturo mūsu laikus, - ja jau tik aizkustinošu Kalna sprediķa atbalsi var uztvert kā vecmodīgas, pilnīgi jēgu zaudējušas muļķības.

Tās nav muļķības.

37.

KILGORA TRAUTA APSKRAMBĀTO

džungļu sandalu zoles kraukšķēja vien uz kristāla gabaliņiem no nokritušās lustras, kad viņš metās pāri nokritušajām tērauda durvīm ar stenderi un uzrakstu “UCKAR”. Tā kā kristāla suķes bija tikai uz durvīm un stenderes un nevis zem tiem, kriminoloģijas ekspertam nāktos tiesā liecināt - ja pret blēdīgo namdari jelkad tiktu celta apsūdzība ka šā blēža darba auglis nokritis pirmais. Lustra noteikti vēl kādu sekundīti šūpojusies, līdz ļāvusi gravitācijai izdarīt to, ko gravitācijai acīmredzot patīk darīt ar pilnīgi visu.

Dūmu detektors gleznu galerijā joprojām gaudoja. - Droši vien, - Trauts vēlāk sacīja, - turpinādams to darīt pats pēc savas brīvas gribas. - Viņš jokoja, uzjautrinājās, kā bija paradis, par ideju, ka tāda brīvā griba vispār jebkad jelkādam vai jelkam ir bijusi, atkārtojumā vai pirms tā.

Akadēmijas durvju zvans bija apklusis tajā brīdī, kad Zol- tanu Peperu ķēra ugunsdzēsēju auto. Atkal Trauta vārdi:

-   Durvju zvans klusēdams it kā sacīja: “Šoreiz nekādu komentāru nebūs.”

Tomēr pats Trauts, kā jau esmu teicis, ieiedams akadēmijā, lika lietā brīvo gribu un turklāt piesauca jūdeokristīgās tradīcijas galveno dievību: - Mostieties! Dieva dēl, mostieties, mostieties! Brīvā griba! Brīvā griba!

Ksanadu Trauts sacīja - ja ari tajā pēcpusdienā un vakarā ir rīkojies varonīgi, viņa ieiešana akadēmijā, “izliekoties”, kā viņš teica, “par Polu Revieru* laiktelpas plūsmā”, patiesībā bijusi “vistīrāko baiļu izpausme”.

Viņš meklēja patvērumu no arvien pieaugošās rīboņas Brodvejā tikai puskvartālu atstatu un no patiešām nopietnu sprādzienu dārdiem citās pilsētas dalās. Pusotru jūdzi uz dienvidiem, netālu no prezidenta Grānta kapličas, milzīgs Sanitārijas departamenta kravinieks, zaudējis kārtīgu vadību, izdrāzās cauri daudzdzīvokļu mājas vestibilam un ietriecās namziņa dzīvoklī. Auto apgāza viņa gāzes plīti. Šīs pamatīgās ierīces caurule saplīsa un piepildīja sešstāvu ēkas kāpnes un lifta šahtu ar metānu, kam piejaukta skunksa smaka. Lielākā dala īrnieku iztika no sociālajiem pabalstiem.

Un tad: BLADĀC!

-    Šādam negadījumam vajadzēja notikt agri vai vēlu, - Ksanadu sacīja Kilgors Trauts.

Vecais zinātniskās fantastikas autors vēlāk atzinās, ka bruņoto un uniformā tērpto Dadliju Prinsu gribējis rosināt darbībai tikai tāpēc, lai pašam nekas vairs nebūtu jādara. - Brīvā griba! Brīvā griba! Brīvā griba! - viņš auroja Prinsam ausī.

Prinss ij nepakustējās. Viņš mirkšķināja acis, bet tie bija tikai refleksi, tāpat kā man ar nūdeļu zupu. Prinsa vienīgā patstāvīgā doma bija šāda: ja viņš tagad pakustinās kaut vienu muskulīti, var gadīties, ka viņš atkal nonāks Ņujorkas štata stingra režīma pieaugušo labošanas iestādē Atēnā 1991. gadā.

Var saprast!

' Pols Reviers (Paul Revere, 1735-1818), leģendārs amerikāņu mākslinieks un neatkarības cinltājs.

Tad nu Trauts pagāja garām Prinsam, joprojām it kā meklēdams kādu numero uno. Dūmu detektors gaudoja kā negudrs. Ja šī ēka tiešām dega un ja uguni nevarēs nodzēst, Trautam nāksies sameklēt citu kaktu, kur šāds vecākās paaudzes pilsonis var ielīst un nogaidīt, kamēr aprimstas elle, kas iet vaļā ārā.

Gleznu galerijā viņš atrada uz tasītes atstātu aizsmēķētu cigāru. Šis cigārs, kaut arī Ņujorkas apgabalā skaitījās nelegāla prece, tobrīd tomēr nevarēja un droši vien nemūžam nevarētu radīt briesmas nekam, izņemot sevi. Tā smaguma centrs atradās tasītes vidū, tāpēc, pamazām izkūpēdams, tas nekur nevarēja nokrist. Taču dūmu detektors gaudoja tā, it kā būtu pienācis vienīgās mums pazīstamās civilizācijas gals.

Trauts “Manos desmit gados autopilotā” šādi rezumēja, ko viņam būtu vajadzējis tajā pēcpusdienā pateikt dūmu detektoram: - Muļķības! Saņemies jel, tu bezsmadzeņu nervu sabrukumi

Spocīgi bija, lūk, kas: galerijā atradās tikai Trauts un neviens

cits!

Vai gan varēja būt, ka Amerikas Mākslas un literatūras akadēmiju apsēduši poltergeisti?

38.

ŠODIEN, PIEKTDIEN, 1996. gada 23. augustā, es saņēmu jauku vēstuli no kāda gados jauna svešinieka, ko sauc Džefs Mihaličs, kurš studē fiziku īlinoisas universitātē Urbanas pilsētā un, domājams, ir serbu vai horvātu izcelsmes. Džefs raksta, ka vidusskolā viņam fizika loti patikusi un viņam bijušas teicamas atzīmes, taču, “kopš es sāku studēt fiziku universitātē, man ar to ir lielas grūtības. Tas man ir pamatīgs trieciens, jo skolā es biju pieradis, ka man tā padodas. Biju iedomājies, ka nav nekā, ko es nevaru izdarīt, vajag tikai stipri gribēt.” Mana atbilde būs šāda: “Tev varbūt derētu izlasīt Sola Be- lova romānu “Ogija Mārča piedzīvojumi”. Cik es atceros, tā beigās ir šāda atskārsme: mums nevajadzētu meklēt mokošus izaicinājumus, bet drīzāk izraudzīties tādus mērķus, kas mums šķiet dabiski un interesanti, uzdevumus, kurus acīmredzot esam dzimuši pildīt. Attiecībā uz fizikas valdzinājumu: tajā ietilpst divi no vissaistošākajiem vidusskolā mācītajiem priekšmetiem: mehānika un optika. Taču viņpus šīm rotaļīgajām disciplīnām atrodas tādas prāta spēles, kas ir tikpat atkarīgas no dabas dota talanta kā mežraga vai šaha spēle. Savās runās par dabas dotiem talantiem es izsakos šādi: ja jūs dodaties uz lielu pilsētu, un katra universitāte ir liela pilsēta, tad jums noteikti nāksies tajā sadurties ar Volfgangu Amadeju Mocartu. Palieciet mājās! Palieciet mājās!”

Citiem vārdiem sakot: lai kā jaunam cilvēkam liktos, cik varens ķēriens viņam vai viņai ir uz to vai šo, agri vai vēlu viņam vai viņai nāksies šajā jomā sadurties ar kādu, kas viņam vai viņai, kā saka, izgriezis jaunu pakaļas caurumu.

Manam bērnības draugam Viljamam H. Č. “Skipam” Feili- jam, kurš nomira pirms četriem mēnešiem un tagad ir Debesīs, otro gadu mācoties vidusskolā, bija pamatots iemesls uzskatīt sevi par nepārspējamu galda tenisa spēlētāju. Es ari neesmu pingpongā nekāds lempis, taču ar Skipu negribēju ielaisties. Viņš prata savas serves iegriezt tā, ka es varēju visiem spēkiem pūlēties atsist, bet jau iepriekš zināju, ka bumbiņa ietrieksies man nāsī vai izlidos pa logu, vai pat atpakaļ uz fabriku, tikai ne uz galda.

Taču trešajā vidusskolas gadā Skipam gadījās uzspēlēt ar mūsu klasesbiedru Rodžeru Daunsu. Pēc tam Skips sacīja: - Ro- džers man izgrieza jaunu pakaļas caurumu.

Trīsdesmit piecus gadus vēlāk es lasīju lekciju Kolorādo universitātē un, sit mani nost! - publikā sēdēja tas pats Ro- džers Daunss! Rodžers bija šajā pusē kļuvis par uzņēmēju un respektētu cīnītāju Senioru tenisa līgā. Tad nu es apsveicu viņu ar vareno mācību, ko viņš senlaikos bija devis Skipam galda tenisā.

Rodžers dedzīgi vēlējās zināt, ko Skips bija teicis pēc spēles. Es sacīju: - Skips teica, ka tu viņam esot izgriezis jaunu pakaļas caurumu.

Rodžers bija trakoti gandarīts un pelnīti, protams.

Es neprasīju, bet domāju, ka šī ķirurģiskā metafora nevarēja būt viņam sveša. Dzīve, kā zināms, ir darvinisks eksperiments un, Trauta vārdiem runājot, “sūda vērta”, tāpēc arī Rodžers noteikti ir ne reizi vien atstājis tenisa laukumu, pats pārciešot savas pašapziņas kolostomiju.

Vēl kāds jaunums iz šīs augusta dienas atkārtojuma pusceļā, kad atkal tuvojas jauns rudens: mans lielais brālis Bērnijs, dzimis zinātnieks, kurš par negaisa mākoņu elektrizēšanos zina vairāk nekā teju vai visi citi, sirgst ar neārstējamu, liktenīgu vēzi, kas ir pārāk dziļi ielaists, lai to spētu iebiedēt Onkoloģiskās Apokalipses Trīs Jātnieki: ķirurģija, ķīmijterapija un apstarošana.

Bērnijs joprojām jūtas labi.

Par to vēl ir daudz par agru runāt, taču, kad viņš, nedod Dievs, nomirs, es nedomāju, ka viņa pīšļus vajadzētu apglabāt Kraunhilas kapsētā blakus Džeimsam Vitkombam Railijam un Džonam Dilindžeram, kas pieder tikai Indiānai. Bērnijs pieder Pasaulei.

Bērnija pelnus vajadzētu izkaisīt virs virpuļviesula galotnes.

39.

TUR NU BIJA - indianapolietis Rodžers Daunss

Kolorādo. Te nu esmu - indianapolietis Longailendas Saut- forkā. Manas sievas, indianapolietes Džeinas Marijas Koksas, pelni ir iekaisīti pie neiezīmēta ķiršu koka saknēm Bārn- steiblas ciemā Masačūsetsā. Šī koka zarotni var redzēt no piebūves, ko man no jauna uzbūvēja Teds Adlers un tad jautāja: - Kā gan es šito dabūju gatavu?

Līgavaiņa vedējs Džeinas un manās kāzās, kas notika Indi- anapolisā, indianapolietis Bendžamins Hics, tagad ir atraitnis Kalifornijā, Santabarbarā. Šopavasar Bens maķenīt salaida ar vienu no manām Indianapolisas māsīcām. Vina ir atraitne no Mērilendas krastiem, un mana māsa nomira Ņūdžersijā, un mans brālis, kaut arī vēl tā nejūtas, mirst Olbeni, Ņujorkas štatā.

Mans bērnības draugs Deivids Kreigs, kurš Otrajā pasaules karā apklusināja radio, kas vācu tankā spēlēja populāru mūziku, tagad ir būvuzņēmējs Ņūorleānā. Mana māsīca Emija, ar kuru kopā es pildīju laboratorijas darbus Šortridžas vidusskolas fizikas kabinetā un kuras tētis man, kad atgriezos no kara, sacīja, ka es beidzot esmu kļuvis par vīrieti, tagad dzīvo Luiziānā, tikai trīsdesmit jūdzes uz austrumiem no Deiva.

Diaspora!

Kāpēc tik daudzi no mums aiztinās no pilsētas, ko cēluši mūsu senči, kur tiek cienīti mūsu ģimeņu vārdi, kuras ielas un izloksne ir mums tik loti pazīstama un kur, kā es vēl jūnijā teicu Batlera universitātē, tiešām atrodams viss labākais un sliktākais Rietumu civilizācijā?

Piedzīvojumi!

Iespējams arī, ka mēs gribējām izbēgt no kāda jaudīga vil- cējspēka - ne no gravitācijas, kas ir visur, - no spēka, kas velk uz Kraunhilas kapsētu.

Kraunhila dabūja manu māsu Aliju. Tā nedabūja Džeinu. Tā nedabūs manu brāli Bērniju. Mani arī tā nedabūs.

1990. gadā es lasīju lekciju kādā universitātē Ohaio dienvidos. Tiku izmitināts tuvējā motelī. Kad pēc savas uzstāšanās atgriezos motelī un dzēru savu parasto viskiju ar sodu, lai varētu gulēt kā bērniņš, jo tieši tā man patīk gulēt, bārā draudzīgi drūzmējās veci ļaudis, acīmredzami vietējie, kas šķita varen labi noskaņoti cits pret citu. Viņi daudz smējās. Visi prata plēst jokus.

Apjautājos bārmenim, kas viņi tādi ir. Bārmenis teica, ka viņi svin Zeinsvilas vidusskolas 1940. gada izlaiduma piecdesmito jubileju. Tas tiešām izskatījās burvīgi. Tas tiešām izskatījās labi un pienācīgi. Es 1940. gadā beidzu Šortridžas vidusskolu un tagad nebraucu uz savu salidojumu.

Šie ļaudis varētu būt darbojošās personas Torntona Vail- dera “Mūsu pilsētā”, visjaukākajā no visām lugām.

Viņi, tāpat kā es, bija tik veci, ka varēja atcerēties laikus, kad augstākajai izglītībai vēl nebija sevišķi lielas ekonomiskas nozīmes. Tik un tā kaut ko varēja sasniegt. Un es tolaik savam tēvam sacīju, ka varbūt nemaz negribu kļūt par ķīmiķi kā mans lielais brālis Bērnijs. Es varētu aiztaupīt viņam veselu kaudzi naudas, ja iestātos darbā kādā avīzē.

Saprotiet: es varēju iet koledžā tikai, ja izvēlējos tos pašus kursus, ko mans brālis. Tēvs ar Bērniju šajā ziņā bija vienis prātis. Jebkura cita veida augstāko izglītību viņi sauca par dekoratīvu. Viņi smējās par tēvoci Alekšu, apdrošināšanas aģentu, jo viņa Hārvardas izglītība esot gaužām dekoratīva.

Tēvs man ieteica aprunāties ar viņa labu draugu Fredu Beitsu Džonsonu, advokātu, kas jaunībā bijis reportieris nu jau izputējušā demokrātu dienas avīzē The Indianapolis Times.

Es gluži labi pazinu misteru Džonsonu. Mēs ar Tēvu un viņu šad un tad braucām šaut trušus un pīles Brauna apgabalā - pirms Alijas asaras kļuva tik rūgtas, ka mēs to pārstājām darīt. Džon- sons savā kabinetā atzvēlās grozāmajā krēslā un, piemiedzis acis, apjautājās, kā es esot izplānojis savu žurnālista karjeru.

-   Nu, es domāju, ser, - es iesāku, - es varētu dabūt darbu “Kulveras Pilsoni” un kādus trīs, četrus gadus pastrādāt tur. Es diezgan labi pazīstu to apkaimi. - Kulvera bija pilsētiņa pie Mak- sinkukija ezera Indiānas ziemeļos. Mums tur bija vasarnīca.

-   Un pēc tam? - viņš jautāja.

-   Ar šādu pieredzi, - es turpināju, - man vajadzētu tikt darbā kādā daudz lielākā avīzē, varbūt Ričmondā vai Kokomo.

-   Un pēc tam?

-   Pēc kādiem pieciem gadiem šādā avīzē, - es sacīju, - es domāju, es būtu gatavs tēmēt uz Indianapolisu.

-   Jā… Atvaino, - viņš sacīja, - man tagad jāpiezvana.

-   Protams, protams… - es teicu.

Zvanīdams viņš pagriezās krēslā ar muguru pret mani. Viņš runāja klusi, bet es nemēģināju noklausīties. Spriedu, ka tā nebūt nav mana darīšana.

Viņš nolika klausuli un pagriezās atkal pret mani. - Apsveicu! - viņš sacīja. - Tev ir darbs The Indianapolis Times.

40.

ES TOMĒR NEIESTĀJOS darbā THE Indiana- polis Times, bet aizbraucu uz koledžu tālajā Itakā, Ņujorkas štatā. Kopš tā laika es, tāpat kā Blānša Dibuā “Ilgu tramvajā”, vienmēr esmu bijis atkarīgs no svešinieku labvēlības.

Tagad, kad līdz ballītei Ksanadu ir palikuši tikai pieci gadi, es prātoju, kas gan būtu iznācis no manis, ja es savu pieauguša cilvēka dzīvi būtu pavadījis starp saviem skolas biedriem, mīlēdams un ciezdams, tāpat kā darījuši vinu vecāki un vecvecāki paši savā pilsētā.

Šis cilvēks ir prom!

Viņš piecu asu dzelmē dus;

Par koraļļiem tā kauli kļūs Un viņa acis pēries būs:

It nekam tur nebūs zust,

Bet tikai iēni pārvērsties Un dīvi, daiļi laistīties.'

Ariela dziesmiņa no V. Šekspīra “Vētras” 1. celiena, 2. ainas.

Viņš zinātu dažas anekdotes, kuras zinu ari es, piemēram, to, kuru man izstāstīja Freds Beitss Džonsons - reiz, kad mēs ar viņu, Tēvu un dažiem citiem medījām Brauna apgabalā. Es vēl biju mazs puika. Freds stāstīja, ka bariņš puišu, tādi kā mēs, Kanādā medījuši briežus un aļņus. Kādam vajadzējis gatavot ēdienu, citādi viņi visi nomirtu badā.

Viņi vilka salmiņus, lai izlozētu, kuram būs jāpaliek gatavot, kamēr pārējie no rīta līdz vakaram medīs. Lai joks taptu tiešāks, Freds teica, ka īsāko salmiņu izvilcis mans tēvs. Tēvs prata gatavot. Māte neprata. Viņa lepojās ar to, ka neprot gatavot, kā arī nemazgā traukus un tā tālāk. Man patika ciemoties pie citiem puikām, kuru mātes to visu darīja.

Mednieki vienojās, ka tam, kurš izrādīs nepatiku pret Tēva gatavoto ēdienu, pašam būs jāklūst par pavāru. Tad nu Tēvs gatavoja arvien draņķīgākas un draņķīgākas maltītes, kamēr pārējie varen labi pavadīja laiku mežā. Tomēr, lai cik drausmīgas bija vakariņas, mednieki allaž paziņoja, ka tās ir tik gardas, ka mēli var norīt, klapēja Tēvam pa muguru, un tādā garā.

Kādu rītu, kad viņi atkal aizsojoja mežā, Tēvs pie apmetnes atrada svaigu aļņa mēslu čupu. Viņš izcepa tos motoreļļā. Vakarā viņš tos pasniedza kā karstus pīrādziņus.

Pirmais čalis, kas pagaršoja, uzreiz izspļāva ēdmaņu. Viņš nespēja to nedarīt! - Jēzin! - viņš iebrēcās. - Tas jau garšo pēc motoreļļā ceptiem aļņa mēsliem!

Un tad viņš piebilda: - Bet labi, bet labil

Es domāju - Māte bija izaudzināta par tik nederīgu radījumu tāpēc, ka viņas tēvs Alberts Lībers, aldaris un biržas spekulants, ticēja, ka Amerikā reiz būs aristokrātija, tāda pati kā Eiropā. Viņš droši vien sprieda, ka tajā krastā un ar laiku arī mūsu krastā piederību šādai kastai pierāda sievas un meitas, kas ir tīri dekoratīvas.

41.

ES NEDOMĀJU> KA daudz esmu zaudējis, tāpēc ka neuzrakstīju romānu par Albertu Llberu un to, kāpēc viņš lielā mērā bija atbildīgs par manas mātes pašnāvību 1944. gada Mātes dienas priekšvakarā. Vācu cilmes amerikāņiem India- napolisā trūkst universāluma. Viņi nekad nav kļuvuši par vispārinātiem tēliem - ar līdzjūtību uztveramiem vai vismaz par ļaundariem, - ne filmās, ne grāmatās, ne lugās. Man būtu bijis jāsāk viņus skaidrot no nulles.

Paldies par kūkām!

Izcilais kritiķis H. L. Menkens, pats vācu cilmes amerikānis, taču visu mūžu nodzīvojis Baltimorā, Mērilendā, reiz atzinās, ka viņam grūti koncentrēties, lasot Villas Kateres romānus. Lai kā viņš censtos, viņam nekādi neizdodoties ierosināt sevī milzu interesi par čehu imigrantiem Nebraskā.

Tā pati problēma.

Lai nepaliktu nepateikts: mana vecātēva Alberta Lībera pirmā sieva Alise, dzimusi Barusa, manas māsas vārdamāsa, nomira, laižot pasaulē savu trešo bērnu, tēvoci Rūdiju, kuru izmeta no Masačūsetsas Tehnoloģiju institūta, bet kurš tomēr dzemdināja kodolfiziķi, manu brālēnu Albertu, kas mīt Delmerā, Kalifornijā. Brālēns Alberts ziņo, ka nupat esot kļuvis akls.

Radiācija nav vainīga pie brālēna Alberta akluma. Vaina ir cita un būtu varējusi piemeklēt kuru katru, zinātnieku vai ne- zinātnieku. Pats brālēns Alberts dzemdināja zinātnieku, kas nodarbojas nevis ar kodolfiziku, bet ar kompjūterprogram- mām.

Kā laiku pa laikam mēdza izsaukties Kilgors Trauts: - Dzīve turpinās!

Mans sakāmais ir, lūk, kāds: manas mātes tēvs, aldaris, republikāņu plātīzers un neoaristokrātisks saldās dzīves baudītājs, pēc savas pirmās sievas nāves apprecēja vijolnieci. Izrādījās, ka viņa ir klīniski psiha. Nevairīsimies! Dažas sievietes tādas ir! Viņa kaislīgi ienīda vīra bērnus. Viņa bija greizsirdīga par vīra mīlestību pret tiem. Viņa gribēja visu uzmanību sev. Dažas sievietes tādas ir!

Šis sievišķais elles ērms, kas varen smalki prata spēlēt vijoli, pazemoja Māti, tēvoci Pītu un tēvoci Rūdiju viņu augšanas gados tik neganti, gan fiziski, gan garīgi, ka viņi nekad netika tam pāri. Vecaistēvs Lībers šķīrās no šīs trakās, bet par vēlu.

Ja pietiekami plašs būtu to potenciālo grāmatu pircēju loks, kas varētu interesēties par turīgiem vācu cilmes amerikāņiem Indianapolisā, tad es mīļuprāt būtu cirtis augšā vienu ģimenes sāgu par to, kā mans vecaistēvs faktiski noslepkavoja manu māti, sensenos laikos viņu šādi pievildams, - kaut arī tas notika loti lēni.

“Ting-ling, tu, kuņasdēls tāds!”

Pagaidu nosaukums: Vējiem līdzi.

Kad Māte apprecējās ar manu tēvu, jaunu arhitektu ar pieticīgiem līdzekļiem, tad politiķi, salonu turētāji un Indianapoli- sas vācu cilmes amerikāņu sabiedrības krējums sadāvināja viņiem veselu gūzmu gultas veļas, kristāla un porcelāna trauku, sudraba un drusku pat zelta galdlietas.

Seherezāde!

Kas gan varētu apšaubīt, ka pat Indiānā ir sava, sena aristokrātija, kuras bezjēdzīgie īpašumi var sacensties ar ākstībām otrā zemes puslodē?

Manam brālim, māsai, tēvam un man pašam Lielās Depresijas laikā šī mantība likās stulbu grabažu kaudze. Tagad tā ir izklīdusi pasaulē tikpat plaši kā Šortridžas vidusskolas 1940. gada absolventi.

Auf Wiedersehen.

42 .

MAN VIENMĒR IR bijis grūti pabeigt īsos stāstus plašai publikai pieņemamā veidā. īstajā dzīvē, tāpat kā atkārtojumā pēc laikatrīces, cilvēki nemainās, neko nemācās no savām kļūdām un neatvainojas. īsā stāstā viņiem ir jādara vismaz divas no šim trim lietām, citādi stāstu tikpat labi var izmest drāšu sieta bezvāka atkritumu kurvi, kas pieķēdēts un ar piekaramo atslēgu pieslēgts pie ugunsdzēsības hidranta tieši priekšā Amerikas Mākslas un literatūras akadēmijai.

Labi, to vēl es varētu nokārtot. Taču, kad esmu licis kādam varonim mainīties un/vai gūt kādu mācību, un/vai atvainoties, tad visas darbojošās personas šā vai tā paliek stāvam, sabāzuši īkšķus pakaļā. Tādā veidā nedrīkst pavēstīt lasītājam, ka stāstiņš ir galā.

Iesācēja dienās, kad mans prāts vēl bija zaļš un es vispār nebiju lūdzis, lai mani laiž pasaulē, es prasīju padomu savam tālaika literārajam aģentam - kā gan lai pabeidz stāstu, ja negrib nogalināt visas tajā darbojošās personas? Viņš bija agrāk strādājis par kāda ietekmīga žurnāla prozas redaktoru un arī par sižetu konsultantu kādā Holivudas studijā.

Viņš atbildēja: - Manu zēn, nekas nav vienkāršāk: varonis uzkāpj zirgā un aizjāj saulrietā.

Pēc daudziem gadiem viņš tīšām nošāvās ar divpadsmitā kalibra bisi.

Kads viņa draugs un klients apgalvoja, ka viņš nekādi nevarot būt izdarījis pašnāvību, tas viņam nemaz neesot raksturīgi.

Es atbildēju: - Pat militāri sagatavots cilvēks nekādi nevar ar bisi nejauši sašķaidīt sev galvu.

Pirms daudziem gadiem, tik sen, ka es vēl biju Čikāgas universitātes students, man gadījās parunāties ar manu bakalaura darba vadītāju par mākslu kā tādu. Tolaik man nebija ne jausmas, ka es pats pievērsīšos kādai no mākslām.

Viņš jautāja: - Zini, kas ir mākslinieki?

Es nezināju.

-   Mākslinieki, - viņš paskaidroja, - ir cilvēki, kas saka: “Es nevaru savest kārtībā ne savu valsti, ne novadu, ne pilsētu, pat savu laulību ne. Taču, sasper jods, šo audekla gabalu vai šo as- toņarpus reiz vienpadsmit collu papīra lapu vai māla piku, vai šīs divpadsmit notis es varu padarīt tieši tādus, kādiem tiem jābūtl”

Piecus gadus vēlāk viņš izdarīja to pašu, ko Otrā pasaules kara beigās izdarīja Hitlera propagandas ministrs, tā sieva un bērni. Viņš norija ciankāliju.

Es aizrakstīju viņa atraitnei vēstuli, pauzdams, cik daudz man nozīmējis viņa mācītais. Atbildi es nesaņēmu. Iespējams, ka viņa bija pārāk sāpju pārņemta. Iespējams arī, ka viņa bija nikna kā pūķis uz nelaiķi par to, ka tas izvēlējies vieglāko izeju.

Šo pašu vasaru kādā ķīniešu restorānā es jautāju rakstniekam Viljamam Staironam, cik daudziem cilvēkiem uz visas planētas ir tas pats, kas mums - dzīvošanas vērta dzīve. Drusku paprātojuši, mēs nonācām pie daudzuma - septiņpadsmit procenti.

Otrā dienā es pastaigājos pa Manhetenu ar kādu vecu draugu, ārstu, kurš Belvjū slimnīcā ārstē visa veida atkarības. Daudzi viņa pacienti ir arī bezpajumtnieki un HIV pozitīvi. Es viņam pateicu par Stairona un manis izdomātajiem septiņpadsmit procentiem. Viņš piekrita, ka tā varētu gan būt.

Kā esmu rakstījis arī citur, šis cilvēks ir svētais. Pēc manas definīcijas svētais ir cilvēks, kas godprātīgi uzvedas negodprātīgā sabiedrībā.

Es jautāju viņam, kāpēc puse viņa Belvjū pacientu neizdara pašnāvību. Viņš atteica, ka arī pašam ir nācis prātā šis jautājums. Viņš to dažkārt uzdodot, it kā tā būtu parasta formālas diagnosticējošas aptaujas dala, - vai viņiem mēdzot būt domas par pašiznīcināšanos. Ārsts teica, ka gandrīz vai visi bez izņēmuma esot pārsteigti un pat apvainojoties par šādu jautājumu. Tik slimīgas domas viņiem nekad nenākot prātā!

Ap to brīdi mēs gājām garām kādam viņa bijušajam pacientam, kas stiepa lielu plastmasas kuli, pilnu ar salasītām skārdenēm. Tas bija viens no Kilgora Trauta “svētlopiem”, kas tomēr ir savā ziņā lieliski par spīti ekonomiskajam bezspēcī- gumam.

- Sveiks, dakter! - viņš uzsauca.

Jautājums: Kas ir ta balta viela putnu mēslos?

Atbilde: Tie arī ir putnu mēsli.

43

TIKTĀL PAR ZINĀTNI un to, cik tā var būt noderīga šajos ekoloģisko katastrofu laikos. Černobiļa joprojām ir štengrāka par Hirosimas bērnu ratiņiem. Mūsu padušu dezodoranti ir izgrauzuši caurumus ozona slānī.

Un tagad saturieties: mans lielais brālis Bērnijs, kurš zīmē kā ar vistas kāju un kurš, sliktā omā būdams, mēdza sacīt, ka viņam nepatīk gleznas tāpēc, ka tās neko nedara, vienkārši gadu no gada karājas pie sienas, - viņš šovasar ir kļuvis par mākslinieku.

Ta ir māksla vai nav?

Es nediršu! Šis fizikālās ķīmijas zinātņu doktors no Masa- čūsetsas Tehnoloģiju institūta tagad ir nabago laužu Džeksons Polloks! Viņš uz plakanas, necaurlaidīgas virsmas, piemēram, loga rūts vai vannas istabas flīzes, uzspiež pa šņaucienam dažādu tonu un blīvuma krāsu. Tad viņš piespiež šai virsmai otru tādu pašu virsmu, atvelk nost… et voilā! Tam nav nekāda sakara ar viņa vēzi. Sākdams brālis vēl nezināja, ka viņam tāds ir, un šā vai tā vaina ir viņa plaušās, nevis smadzenēs. Viņš vienkārši kādu dienu slaistījās pa māju, vecs, pa pusei pensio- nējies perdelis bez sievas, kas uzreiz noprasītu, ko viņš tur, Dieva dēļ, dara… et voilā! Labāk vēlu nekā nekad, tas ir viss, kas man sakāms.

Tad nu viņš man atsūtīja dažas melnbaltas savu ķeburaino miniatūru kserokopijas, lielākoties zarainas formas, varbūt tie bija koki, varbūt krūmi, varbūt arī sēnes vai caurumaini lietussargi - taču tiešām visai interesanti.Tāpat kā mana dejot- prasme, šie darbi bija normāli. Kopš tā laika viņš ir atsūtījis arī krāsainos oriģinālus, un man tie loti patīk.

Taču kserokopijām pievienotā vēstule nebija vēstījums par negaidītu laimību. Tas bija nelabojama tehnokrāta izaicinājums māksliniekiem-ākstiniekiem, no kuriem es biju paraugeksem- plārs. “Tā ir māksla vai nav?” viņš jautāja. Protams, pirms piecdesmit gadiem viņš nebūtu varējis uzdot šo jautājumu tik ņirdzīgā toni, jo tad vēl nebūtu radusies pirmā īsti amerikāniskā glezniecības skola, abstraktais ekspresionisms, un nebūtu vēl dieviškots Džeks Uzšlācējs - Džeksons Polloks, kurš arī zīmēja kā ar vistas kāju.

Bērnijs piebilda, ka viņa darbošanās ir saistīta arī ar loti interesantu zinātnisku parādību. Kādā veidā? Man atlika minēt, varbūt ar to, kā dažādas krāsas piciņas uzvedas, kad tās saspiež tā vai citādi un tām nav cita ceļa, kur sprukt, kā vien plaknē augšup vai lejup, vai uz sāniem. Likās, ka viņš grib pateikt - ja arī mākslinieku-ākstinieku pasaule nepieņems viņa bildes, tās tomēr var norādīt ceļu uz labāku smērvielu vai sau

ļošanās krēmu ražošanu vai sazin ko vēl. Kaut kādu jaunu horizontālo konstanci!

Viņš teica, ka neparakstīšot savas bildes un publiski neizpaudīšot, kā tās taisītas, un neaprakstīšot tapšanas procesu. Viņš vienkārši gaidīja, ka sirdīgi kritiķi pūzdami, pirzdami pūlēsies atbildēt uz viņa viltīgi nevainīgo jautājumu: “Tā ir māksla vai nav?”

Es ar prieku ķēros pie atklāti atriebīgas atbildes epistulas - lai dabu par to, ka viņš ar Tēvu bija noskaudis man humanitāru augstskolas izglītību!

“Mīļais Brāli!

Tas ir gandrīz tāpat kā stāstīt tev, kas ir putni un bites,” es iesāku. “Ir daudz labu laužu, kurus labdabīgi ietekmē daži, bet ne visi, cilvēku radītie krāsu un figūru izkārtojumi uz plakanām virsmām - būtībā bezjēdzība. Tevi pašu priecē daži skaņdarbi, trokšņu sakārtojumi un arī būtībā bezjēdzība. Ja es nolaistu spaini pa pagraba kāpnēm un tad pavēstītu, ka šis manis radītais blarkšķis ir filosofiski līdzvērtīgs “Burvju flautai”, tas nebūtu gara un nepatīkama strīda sākums. No tavas puses visnotaļ apmierinoša un pilnīga atbilde būtu šāda: “Man patīk Mocarta darbs, bet tas spaiņa blarkšķis riebjas.” īsta vai šķietama mākslas darba apcerēšana ir sabiedriska aktivitāte. Vai nu tavs ar mākslas darbu pavadītais laiks sniedz gandarījumu, vai nesniedz. Pēc tam tev nav jāpaskaidro, kāpēc. Tev nekas nav jāsaka. Mīļais brāli, tev ir pelnīta izcila eksperimentētāja slava. Ja tu tiešām gribi zināt, vai tavas bildes, kā tu saki, “ir māksla vai nav”, tev tās kaut kur jāizstāda publiskai apskatei un jālūko, vai svešiniekiem tās patiks vai nepatiks. Tā to spēli spēlē. Pēc tam paziņo man par rezultātiem!”

Es turpināju: “Ļaudis, kas spēj ar patiku uztvert dažādas gleznas, grafikas un tamlīdzīgas lietas, tomēr reti to spēj, ja

neko nezina par mākslinieku. Atkal tā ir drīzāk sabiedriska, nevis zinātniska situācija. Jebkurš mākslas darbs ir puse sarunā starp diviem cilvēkiem, un ļoti noder zināt, kas tevi uzrunā. Vai viņam vai viņai ir nopietna vai humorpilna cilvēka reputācija, vai viņš vai viņa ir ticīgais, cietējs, jāklis vai dumpinieks, vai viņš ir godīgs? Nav tikpat kā nevienas iecienītas gleznas, ko būtu gleznojis cilvēks, par kuru mēs neko nezinām. Mēs varam pat šo to izsecināt, kā dzīvojuši Lasko alu apgleznotāji Francijā. Es uzdrošinos apgalvot, ka neviena glezna nevar piesaistīt nopietnu uzmanību, ja tā skatītāja prātā nesaistās ar kādu konkrētu cilvēka tipu. Ja tu negribi atklāt, kas ir šo darbu autors, un pateikt, kāpēc ceri, ka citi tos atzīs par uzmanības vērtiem, tad ar to pašu spēlīte būs cauri.

Gleznas ir slavenas to cilvēciskuma, nevis gleznieciskuma dēj.”

Es turpināju: “Vēl te ir amata puse. īstiem gleznu mīļotājiem patīk, kā saka, spēlēt līdzi, uzmanīgi apskatīt virsmas, lai redzētu, kā šī ilūzija ir radīta. Ja tu negribi izpaust, kā tu taisi savas bildes, tad jau otrreiz spēlīte ir cauri.

Lai tev sokas, un kā vienmēr - sirsnīgi sveicieni!” Es beidzu vēstuli. Un parakstījos.

ES PATS AR melnu tušu gleznoju bildes uz acetata plēvēm. Mākslinieks Džo Petro III, kas ir uz pusi jaunāks par mani un dzīvo Kentuki pilsētā Leksingtonā, drukā tās ar siet- spiedi. Katrai krāsai, kuru es gribu redzēt Džo drukātajā attēlā, es ar to pašu melno tušu gleznoju atsevišķu lapu. Savas tikai ar melnu gleznotās bildes es neredzu krāsās, kamēr Džo tās nav uzdrukājis, pa vienai krāsai pēc kārtas.

Es taisu negatīvus viņa pozitīviem.

Varētu atrast vieglākus, ātrākus un lētākus veidus, kā taisīt bildes. Tie mums varētu atstāt vairāk laika golfam, lidmodelīšu gatavošanai un kulakā sišanai. Mums to vajadzētu papētīt. Džo darbnīca izskatās gandrīz vai kā no Viduslaikiem izkāpusi.

Pēc tam, kad manā galvā atslēdzās mazais uztvērējaparā- tiņš, kas uztver vēstis no spožo ideju dzimtenes, lai kur tā būtu, es nevaru vien pienācīgi pateikties Džo par manu negatīvu pārvēršanu viņa pozitīvos. Māksla ir loti aizraujoša.

Tā ir superstimulants.

Klausieties: tikai trīs nedēļas pirms šo rindu rakstīšanas brīža, kas ir 1996. gada 6. septembris, mēs ar Džo izstādījām

divdesmit sešus savus kopdarbus galerijā 1/1 Denverā, Kolo- rādo. Vietējā alus mikrodarītava Wynkoop šim gadījumam par godu radīja īpašu alus šķirni. Uz etiķetes bija viens no maniem pašportretiem. Alus nosaukums bija “Kurta mundrummies- tiņš”.

Jūs domājat, draņķīgs joks? Nē, nē! Alum pēc mana ieteikuma bija drusciņ pievienota kafija. Kas tur tik īpašs? Pirmkārt, garšoja tiešām labi, un, otrkārt, tas bija veltījums manas mātes tēvam Albertam Līberam, kurš bija aldaris, līdz viņa uzņēmumam galu darīja 1920. gada prohibīcija. Alus šķirnei, kas

Indianapolisas alus darītavai 1889. gadā nopelnīja Parīzes izstādes Zelta medaļu, bija slepena piedeva - kafija!

Ting-ling!

Vai vēl nav gana Denveras pigoru? Labi, vai zināt, ka Wyn- koop alus darītavas īpašnieku, čali apmēram Džo gados, sauc Džons Hikenlupers? Kas tad ir? Re, kas: kad es pirms piecdesmit sešiem gadiem mācījos Kornela universitātē, lai kļūtu par ķīmiķi, es nonācu vienā studentu korporācijā ar puisi, ko sauca Džons Hikenlupers.

Ting-ling?

Brūveris bija viņa dēls! Mans korporācijas brālis nomira, kad dēlam bija tikai septiņi gadi. Es par viņu zināju vairāk nekā viņa paša dēls! Es varēju izstāstīt šim jaunajam denverietim, ka viņa tētis, kopā ar vēl vienu Delta Upsilon brāli, Džonu Loku, korporācijas nama otrā stāva kāpņu laukumiņā tirgoja saldumus, bezalkoholiskus dzērienus un cigaretes, kas glabājās lielā skapī.

Viņi nokrustīja šo pasākumu par Hikenlupera Loken- bāru. Mēs to saukājām par Lokenlupera Hikenbāru un

Bārkenhikera Lupenloku, un Lokenbārkera Lupenhiku, un tamlīdzīgi.

Laimīgās dieniņas! Mums likās, ka mēs dzīvosim mūžīgi.

Vecs alus jaunās pudelēs. Veci pigori jaunos cilvēkos.

Es izstāstīju jaunajam Džonam Hikenluperam kādu pigoru, ko man iemācīja viņa tētis. Tas darbojās šādi: viņa tētis varēja man pateikt, lai kur mēs atrastos: “Vai tu esi bruņurupuču kluba biedrs?” Un man nebija citas iespējas, kā vien pilnā rīklē ieauroties: “NŪJA, KA, ĶITVAINAZĪT!”

Es varēju to pašu darīt ar viņa tēti. Jebkurā īpaši svinīgā un svētā pasākumā, tādā kā korporācijas jaunbiedru iesvētīšana, es varēju viņam pačukstēt: “Vai tu esi bruņurupuču kluba biedrs?” Un viņam nebūtu citas iespējas, kā vien pilnā rīklē ieauroties: “NŪJA, KA, ĶITVAINAZĪT!”

45.

VĒL KĀDS VECS joks: “Labdien! Mans vārds ir Spal- dings. Es nešaubos, ka jūs esat pazīstami ar manām olām!” Tas vairs neizsauc smieklus, jo Spaldinga putnu fabrika vairs nav ietekmīga vistu olu ražotāja, tāpat kā Lībera Zelta Medaļas alus vairs nav populāra vieglā narkotika Vidējos Rietumos un Vonnegūta Dzelzspreču kompānija vairs savā novadā neražo un netirgo izturīgas un ārkārtīgi praktiskas lietas.

Dzelzspreču kompāniju tīri un godīgi izkonkurēja dzīvelī- gāki sāncenši. Indianapolisas alus darītavu aizdarīja Savienoto Valstu konstitūcijas 1919. gadā pieņemtais XVIII pants, kas pasludināja ārpus likuma reibinošu dzērienu ražošanu, pārdošanu un pārvadāšanu.

Indianapolisas humorists Kins Habards izteicās, ka pro- hibīcijā ir “labāk, nekā pavisam bez dzeramā”. Reibinoši dzērieni palika ārpus likuma līdz 1933. gadam. Šajā laikā alkohola kontrabandistam Alam Kaponem jau piederēja vai visa Čikāga un Džozefs P. Kenedijs, nākamā un noslepkavotā prezidenta tēvs, bija kļuvis par multimiljonāru.

Otrā dienā pēc Džo Petro III un manas izstādes atklāšanas, svētdienas rītausmā, es pamodos viens Denveras vecākās viesnīcas “Oksforda” istabā. Es zināju, kur atrodos un kā esmu

tur nokļuvis. Nebūt nebija tā, ka es iepriekšējā vakarā būtu sadzēries Vecātēva alu līdz baltajām pelītēm.

Es apģērbos un izgāju ārā. Neredzēju nevienu citu piecēlušos cilvēku. Nebraukāja arī mašīnas. Ja brīvajai gribai būtu labpaticis sākt atkal darboties tobrīd un es, nenoturot līdzsvaru, butu nogāzies no kātiem, neviens nebūtu uzbraucis man virsū.

Brīdī, kad sāk darboties brīvā griba, droši vien vislabāk ir būt mbuti - pigmejam Zairā, Āfrikas mūžamežos.

Divsimt jardus no manas viesnīcas slējās čaula, kas agrāk bija šis pilsētas pukstošā sirds ar spēcīgi pulsējošiem priekškambariem un kambariem. Tā ir pilsētas dzelzceļa stacija, kuras celtniecība pabeigta 1880. gadā. Tagad tajā pietur tikai divi vilcieni dienā.

Es pats biju pietiekami antīks, lai atcerētos tvaika lokomotīvju brīnišķīgo šņācienu un dunoņas mūziku, sērīgās svilpes un riteņu metronomisko klaudzoņu sliežu savienojumos, un to, kā, pateicoties Doplera efektam, tuvojoties pārbrauktuvēm, šķietami pieauga skaļumā un noklusa brīdinājuma zvana signāls.

Es atcerējos arī strādnieku šķiras vēsturi, tāpēc ka pirmie efektīvie Amerikas darbaļaužu streiki cīņā par labāku samaksu, lielāku cieņu un drošākiem darba apstākļiem tika izsludināti tieši pret dzelzceļiem. Un pēc tam pret oglraktuvju, tēraudlietuvju un tekstilfabriku īpašniekiem un vēl pret daudziem citiem. Daudz asiņu tika izliets šais cīņās, kas lielākajai daļai manas paaudzes amerikāņu rakstnieku likās vismaz tikpat cīņas vērtas kā jebkurš ārējais ienaidnieks.

Optimisms, kas caurstrāvoja tik daudzus mūsu sacerējumus, bija balstīts uz ticību, ka pēc Lielās brīvības hartas un pēc tam Neatkarības deklarācijas, un tad Tiesību hartas, un tad Vergu brīvlaišanas manifesta, un tad konstitūcijas XIX panta, ar kuru 1920. gadā sievietēm tika piešķirtas vēlēšanu tiesības,

varētu ieviest arī kādu likumu ekonomiska taisnīguma nodrošināšanai. Tas būtu loģisks nākamais solis.

Un pat 1996. gadā es savās runās mēdzu ieteikt sekojošus konstitūcijas papildinājumus:

XXVIII      pants: Ikkatrs jaundzimušais ir sirsnīgi jāsagaida, un par viņu jārūpējas līdz brieduma sasniegšanai.

XXIX        pants: Ikkatram pieaugušajam, kam būs tāda vajadzība, tiks nodrošināts jēgpilns darbs ar samaksu, par kuru var izdzīvot.

Taču mēs, klienti, kalpotāji un investētāji, šāda taisnīguma vietā esam radījuši tik milzīgus papīra bagātību kalnus, ka to pārvaldītāju saujiņa var piesavināties daudzus miljonus un miljardus, nevienam nekaitējot. Šķietami nekaitējot.

Daudzi manas paaudzes cilvēki ir vīlušies.

VAI SPĒJAT TAM noticēt? ICilgors Trauts, kas

pirms nonākšanas Ksanadu nekad nebija redzējis nevienu teātra

izrādi, pēc atgriešanās no mūsu kara, proti, Otrā pasaules kara,

ne tikai uzrakstīja lugu, bet pat publicēja ar savu vārdu! Es

nupat esmu to izdabūjis no Kongresa bibliotēkas atmiņas ban-

kām, un to sauc “Vecais, krunkainais ģimenes kalps”.

Tā ir gluži vai kā dzimšanas dienas dāvana no mana kom-

pjūtera šeit, Sinklera Lūisa numurā, Ksanadu. Oho! Vakar bija

2010. gada 11. novembris. Man ir tikko apritējuši astoņdesmit

astoņi gadi vai arī deviņdesmit astoņi, ja gribat skaitīt atkārto-

jumu. Mana sieva, Monika Pepere Vonnegūta, apgalvo, ka as-

toņdesmit astoņi esot loti laimīgs skaitlis ūn deviņdesmit astoņi

tāpat. Viņa ir traki aizrāvusies ar numeroloģiju.

Manai mīļajai meitiņai Lilijai 15. decembrī paliks divde-

smit astoņi gadi! Kas būtū domājis, ka es piedzīvošū šo dienu?

“Vecais, krunkainais ģimenes kalps” ir luga par kāzām. Līgavu sauc Mirabile Dietu, viņa ir jaunava. Līgavaini sauc Flagrantē Delicto, viņš ir cietsirdīgs brunču mednieks.

Sotto Voce ir vīriešu kārtas viesis, kas ceremonijas laikā stāv maliņā un ar mutes kaktiņu čukst blakus stāvošajam čalim:

-   Man šitāda ņemšanās nav vajadzīga. Es vienkārši atrodu sievieti, kas mani ienīst, un uzdāvinu viņai māju.

46

Un otrs čalis brīdi, kad līgavainis skūpsta līgavu, atbild: - Visas sievietes ir psihas. Visi vīrieši ir truliķi.

Vecais, krunkainais, lugas nosaukumā iekļuvušais ģimenes kalps stāv aiz pukpodā augošas palmas un raud gaužas asaras. Viņu sauc Skrotums

Monika joprojām ir kā apsēsta ar cigāra noslēpumu - kurš gan to atstāja kūpam akadēmijas gleznu galerijā desmit minūtes pirms tam, kad atkal sāka darboties brīvā griba. Ir pagājuši vairāk nekā deviņi gadi! Kam tas vairs svarīgi? Ja arī uzzināsim, ko tas mums dos? Tas būtu tikpat vērtīgi kā zināt, kas ir baltā viela putnu mēslos.

Kilgors Trauts šo cigāru ņēma un nodzēsa uz tasītes. Kā viņš pats atzina Monikai un man, viņš to spiedis, spiedis un spiedis tik cītīgi, it kā tas būtu atbildīgs ne tikai par gaudojošo detektoru, bet arī par visu dārdoņu pilsētā.

-   Pirmo ello to riteni, kas visskaļāk čīkst, - viņš sacīja.

Viņš stāstīja, ka savas rīcības nejēdzīgumu aptvēris tikai tad, kad jau bija nocēlis kādu gleznu no sienas un dzīrās ar rāmja stūri sašķaidīt detektoru, taču tas apklusa pats no sevis.

Viņš pielika gleznu atpakaļ un pat pārliecinājās, vai tā karājas taisni. - Tas nezin kāpēc likās svarīgi, - viņš sacīja, - lai glezna karātos kārtīgi un taisni, un tāpat kā citas. Es vismaz varēju šo haotiskā Visuma daļiņu padarīt tieši tādu, kādai tai jābūt. Es jutos pateicīgs par iespēju to izdarīt.

Viņš atgriezās vestibilā, cerēdams, ka bruņotais sargs būs pamodies no sastinguma. Taču Dadlijs Prinss bija nekustīgs kā statuja, joprojām pārliecināts, ka pakustējies viņš atkal attapsies cietumā.

' Mirabile Dietu - brīnišķīgi sacīts (lat.), Flagrante Delicto - nozieguma vietā, burtiski: noziegumam degot (lat.), Sotto Voce - pusbalsī (it.), Scrolum - sēklinieku maisiņš (lat.).

Trauts vēlreiz vērsās pie viņa, teikdams: - Mostieties! Mostieties! Jums atkal ir brīvā griba, un te ir darbs darāms! - Un tā tālāk.

Nekā.

Trautam radās iedvesma! Viņš vairs nemēģināja iesmērēt sargam brīvās gribas jēdzienu, kuram pats neticēja, toties sacīja šādus vārdus: - Jūs bijāt smagi slims! Tagad jūs atkal esat vesels. Jūs bijāt smagi slims! Tagad jūs atkal esat vesels.

Šī mantra iedarbojās!

Trauts būtu varējis kļūt par izcilu reklāmistu. To pašu var teikt par Jēzu Kristu. Jebkuras veiksmīgas reklāmas pamatā ir ticams solījums. Jēzus solīja labāku dzīvi pēc nāves. Trauts solīja labāku dzīvi šeit un tagad.

Dadlija Prinsa garīgais nāves stingums sāka atslābt! Trauts steidzināja viņa atlabšanu, mudinādams viņu plikšķināt pirkstus, pamīņāties, izbāzt mēli, pagorīt dibenu un tamlīdzīgi izrīkoties.

Trauts, kam nebija izdevies tikt pat pie vidējās izglītības diploma, tomēr bija kļuvis par īstās dzīves doktoru Franken- šteinu!

47 .

TĒVOCI ALEKSU VONNEGŪTU, kurš teica, ka vajag skali gavilēt ikreiz, kad nejauši jūtamies laimīgi, viņa sieva, tante Reja, uzskatīja par muļķi. Katrā ziņā viņš bija dumjš tolaik, kad zaļš kā salātu lapa sāka studijas Hārvardā. Tēvocim Aleksam lūdza domrakstā izklāstīt, kāpēc viņš mērojis tik tālu ceļu no Indianapolisas, lai studētu Hārvardā. Kā tēvocis pats sajūsmināti stāstīja, viņš uzrakstījis: “Tāpēc, ka mans vecākais brālis studē Masačūsetsas Tehnoloģiju institūtā.”

Viņam nekad nav bijis bērnu un arī šaujamieroču ne. Toties viņam bija daudz grāmatu, un viņš arvien pirka jaunas un deva man lasīt tās, kuras uzskatīja par īpaši labi uzrakstītām. Viņš bija grūta pārbaudījuma priekšā ikreiz, kad pašam iegribējās sameklēt to vai citu grāmatu, lai skali nolasītu man priekšā kādu sevišķi burvīgu fragmentu. Kāpēc grūti? Viņa sievai, tantei Rejai, it kā esot bijušas mākslinieciskas noslieces, un viņa kārtoja grāmatas tēvoča bibliotēkā pēc to lieluma, krāsas un iesējuma veida.

Tāpēc sava varoņa H. L. Menkena eseju krājumu viņam nācās raksturot šādi: - Man liekas, tas bija zaļš un apmēram tik liels.

Viņa māsa, mana tante Irma, kādreiz, kad jau biju pieaudzis, sacīja man: - Visi Vonnegūtu vīrieši līdz nāvei baidās no sievietēm. - Abi viņas brāļi baidījās no viņas, tas gan ir tiesa.

Klausieties: mana tēvoča Alekša Hārvardas izglītība, atšķirībā no šodienas apstākļiem, nebija trofeja, kas iegūta, uzvarot citus sīkā darviniskā kaujā. Viņa tēvs, arhitekts Bernards Von- negūts, aizsūtīja Alekšu uz Hārvardu, lai viņš tur kļūtu kulturāls, un tāds viņš tiešām kļuva, kaut arī palika niecīgs dzīvības apdrošināšanas aģents zem smagumsmaga sievas papēža.

Es vienmēr būšu pateicīgs viņam un, netieši, droši vien arī agrāko laiku Hārvardai pārgūto spēju brīnišķīgās grāmatās, tostarp dažās loti jautrās grāmatās, atrast gana lielu iemeslu justies pagodinātam par atrašanos dzīvajo vidū - lai vai kas notiktu visapkārt.

Tagad izskatās, ka grāmatām tādā formā, kādu tik loti bijām iemīļojuši mēs ar tēvoci Alekšu - virināmām, neaizslēgtām kastītēm, kas piebāztas ar tintes izraibinātām lapām, - draud iznīcība. Mani mazbērni jau lielākoties lasa tikai vārdus, kas parādās video ekrānā.

Lūdzu, lūdzu, lūdzu, mazdrusciņ pagaidiet!

Savas izgudrošanas laikā grāmatas bija tikpat izcili praktiskas valodas informācijas glabātājas un tālāknodevējas kā jaunākie Silīcija ielejas brīnumi, - kaut arī tika taisītas no tikai nedaudz pārveidotām mežu, lauku un dzīvnieku valsts izejvielām. Taču nevis viltīga aprēķina, bet tikai sagadīšanās pēc grāmatu veidols, faktūra un patīkami nelielā pretestība dažādām manipulācijām iesaistīja mūsu rokas un acis, un pēc tam arī prātus un dvēseles garīgā piedzīvojumā, kuru es nudien negribētu atstāt saviem mazbērniem nezināmu.

48.

VISAI PIKANTI MAN šķiet tas, ka divi no šī gadsimta izcilākajiem rakstniekiem, dzejnieks un dramaturgs, abi mēdza noliegt savu izcelsmi no Vidējiem Rietumiem, konkrētāk no Sentluisas Misūri štatā. Tie ir T. S. Eliots, kurš uz mūža beigām izklausījās pēc Kenterberijas arhibīskapa, un Tenesijs Viljamss, Sentluisas Vašingtona universitātes un Aiovas universitātes audzēknis, kurš uz mūža beigām izklausījās pēc Eš- lija Vilksa no “Vējiem līdzi”.

Tiesa gan, Viljamss ir dzimis Misisipi štatā, taču jau septiņu gadu vecumā tika atvests uz Sentluisu. Un par Tenesiju viņš sevi nosauca pats, divdesmit septiņu gadu vecumā. Pirms viņš to sev nodarīja, viņš bija Toms.

Kouls Porters ir dzimis Indiānas štata pilsētiņā Peru, kuras nosaukumu izrunā Pl-RŪ. Vai zināt dziesmiņas “Night and Day” un “Begin the Beguine”? Nav sliktas, nemaz nav sliktas.

Kilgors Trauts ir dzimis slimnīcā Bermudu salās, kur viņa tēvs Reimonds vāca materiālus savai doktora disertācijai par izmirstošajiem Bermudu ērgļiem. Šo vareno zilo putnu, pasaules lielāko jūras plēsēju, vienīgā palikusī ligzdošanas vieta

atradās uz Miroņa klints, citādi neapdzīvotā lavas smailē bēdīgi slavenā Bermudu trijstūra vidū. Starp citu, Trauts tika ieņemts tieši uz Miroņa klints savu vecāku medusmēneša laikā.

Attiecībā uz šiem ērgļiem īpaši interesanti ir tas, ka pie populācijas straujās samazināšanās vainojamas bija nevis kādas cilvēku nelietības, bet gan, cik varēja spriest, šo putnu mātītes. Agrāk, droši vien daudzus gadu tūkstošus, mātītes bija perējušas olas, audzinājušas mazuļus un pēdīgi mācījušas lidot, nosperot tos no klints galotnes.

Taču, kad tur ieradās doktorants Reimonds Trauts ar savu līgavu, viņš atklāja, ka mātītes skarbi paātrinājušas bērnkopī- bas procesu, olas uzreiz nosperot no klints galotnes.

Tādējādi liktenis, pateicoties Bermudu ērgļu mātīšu iniciatīvai vai kā nu tas būtu saucams, Kilgora Trauta tēvam bija pielēmis kļūt par evolūcijas speciālistu, kas pētī sugu likteņus noteicošos mehānismus, tādus mehānismus, kas neatbilst Darvina dabiskās izlases Okama bārdasnazim.

Tāpēc, kad mazajam Kilgoram bija deviņi gadi, Trautu ģimenei, lai lūst vai plīst, 1926. gada vasaru vajadzēja pavadīt teltī pie Vilšanās ezera Jaunskotijas iekšzemē. Šajā apvidū Dal- hausijas dzeņi bija mitējušies tricināt savas smadzenes, kaļot koku, un dzīroja ar treknajiem dunduriem uz briežu un aļņu mugurām.

Dalhausijieši, protams, ir visparastākie Austrumkanādas dzeņi, kuri sastopami no Ņūfaundlendas līdz Manitobai un no Hudzona līča līdz Detroitai Mičiganas štatā. Vilšanās ezera apkaimes iemītnieki no saviem sugas brāļiem neatšķīrās ne ar apspalvojumu, ne knābja lielumu un veidu vai ko tamlīdzīgu, viņi tikai bija atteikušies no grūtā kukaiņu ieguves veida, pa vienam čakarējot tos laukā no aliņām koku stumbros, ko šie kukaiņi tur bija atraduši vai izgrauzuši.

Dzeņu dundurdzīres tika pirmoreiz novērotas 1916. gadā, kad Zemes otrā puslodē risinājās Pirmais pasaules karš. Tomēr

Vilšanās ezera dalhausijieši netika gadu no gada novēroti ne pirms, ne pēc tam. Pētniekus kavēja rijīgo dunduru mākoņi, kas bieži atgādināja mazus tornado, tā vismaz apgalvoja Trauts. Katrā zinā dalhausijiešu saimes atkritēju mītnes vieta cilvēkiem bija tikpat kā neapdzīvojama.

Tad nu Trautu ģimene vasaru pavadīja, dienu un nakti ģērbušies kā bitenieki, cimdos, kreklos ar garām piedurknēm, kas apsietas delnas locītavās, un garās biksēs, kas apsietas pie potītēm, un platmaļu cepurēs ar sietu, kas sargāja viņu galvas un kaklus, lai cik ellīgi karsts butu laiks. Tēvs, māte un dēls, iejūgušies zārdveida vilktuvēs, aizdabūja savu mantību līdz ar smago filmēšanas kameru un trijkāji uz purvaino apmetnes vietu.

Dr. Trauts bija iecerējis tikai pafilmēt parastos dalhausijie- šus, kas nebija atšķirami no citiem dalhausijiešiem, taču bakstījās nevis pa koku stumbriem, bet pa briežu un aļņu mugurām. Šīs vienkāršās ainas būtu gana interesantas un rādītu, ka zemākie dzīvnieki ir spējīgi ne tikai uz bioloģisku, bet arī kultūrevolūciju. Pārdomājot redzamo, varētu pat izvirzīt pieņēmumu, ka viens putns šajā barā bijis tāds kā Alberts Ein- šteins, kurš vispirms teoretizējis un pēc tam praktiski pierādījis, ka dunduri ir tikpat barojoši kā jebkuras radības, ko varētu izbakstīt no koka stumbra.

Taču Dr. Trautu gaidīja pamatīgs pārsteigumiņš! Šie putni bija ārkārtīgi resni un līdz ar to viegls medījums plēsoņām, bet tas vēl nebija viss. Viņi arī sprāga! Netālu no dalhausijiešu ligzdām auga piepes, kuru sporas atrada iespēju kļūt par jaunu slimību šo uzbarojušos putnu zarnu traktā - pateicoties kaut kādām vielām, kas atradās apēstajos dunduros.

Piepju jaunais dzīves stils putna miesās izraisīja prāva oglekļa dioksīda daudzuma uzkrāšanos līdz brīdim, kad tas

pēkšņi izlauzās tik vareni, ka putns uzsprāga! Kāds dalhausijs, kurš varbūt bija pēdējais Vilšanās ezera eksperimenta veterāns, uzsprāga gadu vēlāk kādā Detroitas parkā, dodams starta signālu otriem briesmīgākajiem rasu nemieriem šīs Motoru pilsētas vēsturē.

49.

REIZ TRAUTS UZRAKSTĪJA stāstu par kādiem citiem rasu nemieriem. Tie notika uz planētas, kas bija divreiz lielāka par Zemi un riņķoja ap Vēmu, zvaigzni pirms diviem miljardiem gadu.

Kad mēs ar lielo brāli Bērniju bijām Amerikas Dabas vēstures muzejā Ņujorkā, - un tas notika sen pirms atkārtojamā perioda, - es pajautāju, vai viņš tic Darvina evolūcijas teorijai. Viņš atbildēja, ka tic, un es jautāju, kāpēc, un viņš teica: - Tāpēc, ka tā ir vienīgā spēle šajā miestā.

Bērnija atbilde bija nobeigums kādam vecam jokam, tāpat kā bļāviens: “Ting-ling, tu, kuņasdēls tāds!” Kāds čalis grasās iet spēlēt kārtis, un draugs viņu brīdina, ka tā spēlmaņu kompānija blēdās. Čalis atteic: - Jā, es zinu, bet tā ir vienīgā spēle šajā miestā.

Esmu par slinku, lai sameklētu precīzu citātu, bet britu astronoms Freds Hoils izteicās apmēram šādi: ticēt Darvina teorētiskajam evolūcijas mehānismam ir tas pats, kas ticēt, ka viesuļvētra var izbrāzties cauri metāllūžņu izgāztuvei un iztaisīt lidmašīnu Boeing 747.

Lai vai kas nodarbojas ar dzīvo būtņu radīšanu, es nevaru nepateikt, ka žirafe un degunradzis tomēr ir smieklīgi.

Un tādas ir arī cilvēka smadzenes, kuras spēj, sadarbībā ar jutīgākām kermeqa daļām, tādām kā vairošanās daiktu, ienīst dzīvi, vienlaikus izliekoties to mīlam, un attiecīgi uzvesties: “Nošaujiet mani, kamēr es esmu laimīgs!”

Ornitologa dēls Kilgors Trauts “Manos desmit gados autopilotā” rakstīja: “Fiduciārijs ir mītisks putns. Dabā tas nekad nav eksistējis, nav varējis eksistēt un neeksistēs.”

Trauts ir vienīgais cilvēks, kas jelkad ir teicis, ka fiduciārijs vispār būtu putns. Šis vārds (no latīņu fiducia, paļāvība, uzticība) patiesībā apzīmē tādu Homo Sapiens, kam uztic glabāšanā citu cilvēku īpašumus, ieskaitot valstu kases, un mūsdienās it īpaši šo bagātību papīra un elektroniskās izpausmes.

Viņš vai viņa, vai tas nevar eksistēt, pateicoties smadzenēm, daiktam un visam pārējam. Tad nu pašlaik, 1996. gada vasarā, atkārtojumā vai pirmoreiz, mums kā vienmēr ir bezgo- dīgi kapitāla pārziņi, kas padara sevi par multimiljonāriem un multimiljardieriem un mētājas ar naudu kā ar spilveniem, kamēr to varētu labāk izmantot, radot jēdzīgas darba vietas un apmācot cilvēkus šos darbus darīt, un nodrošinot mūsu bērniem kārtīgu un drošu audzināšanu un sirmgalvjiem kārtīgas un drošas vecumdienas.

Dieva dēļ, mums vairāk jāpalīdz savai iebiedētajai tautai tikt cauri šai padarīšanai - lai kas tā būtu!

Kāpēc nauda būtu jāizšķiež, risinot problēmas? Tāpēc, ka nauda tam ir domāta.

Vai valsts bagātības vajadzētu pārdalīt? Tā ir tikusi un joprojām tiek pārdalīta - tikai gaužām nejēdzīgā veidā un tikai dažu cilvēku labā.

Atjaujiet atzīmēt, ka mēs ar Kilgoru Trautu nekad nelietojam semikolus. Tie neko nedara, neko nenorāda. Tie ir trans- vestīti hermafrodlti.

Jā, un jebkurš sapnis labāk rūpēties par mūsu ļaudīm arī paliks transvestīts hermafrodīts, ja neradīsim veidu, kā sniegt mums visiem plašas radu saimes atbalstu un kompāniju, jo ģimenes lokā savstarpēja dalīšanās un līdzjūtība ir daudz iespējamāka nekā milzīgā nācijā, un tajā Fiduciārijs jeb Uzticības Persona varētu galu galā arī nebūt tik mītisks putns kā Ruhs vai Fēnikss.

50.

ES ESMU TIK vecs, ka varu atcereties laiku, kad vārdu fuck, proti, “pist”, uzskatīja par tik pārpilnu ar nelāgu maģiju, ka neviens cienījams izdevums to nedrukāja. Vēl kāds vecs joks: “Bērni, vienmēr atcerieties, ka vārds fuck jums jāaizmirst!”

Bija kāds vārds, kurš it kā bija tikpat pilns ar indi, bet kuru tomēr drīkstēja lietot pieklājīgā sabiedrībā, ja vien runātāja tonis pauda drausmas un riebumu, un šis vārds bija “komunisms”. Tas apzīmē paradumus, kurus daudzās pirmatnējās sabiedrībās piekopa tikpat bieži un nevainīgi kā pišanos.

Tāpēc klaji ārprātīgā Vjetnamas kara laikā šādu patriotismu un klīrīgumu visai eleganti komentēja satīriķis Pols Krasners, kurš nodrukāja zilibaltsarkanas autobuferu uzlīmes ar uzrakstu: FUCK COMMUNISM!

Manam romānam “Lopkautuve Nr. 5” tolaik uzbruka par tajā lietoto vārdu motherfucker, proti, “mātespisējs”. Kādā romāna sākuma epizodē pret četriem amerikāņu karavīriem, kas saņemti gūstā vācu aizmugurē, tiek pavērsts ierocis. Viens amerikānis uzšņāc otram, kurš - tas man jāpiebilst - vēl nekad nevienu nebija pisis: - Noliecies, tu, stulbais mātespisēj!

Tāpēc, kopš šo vārdu publikācijas brīža, dēlu mātēm, līk- ņājot saimniecības darbos, nākas valkāt šķīstības jostu.

Es, protams, saprotu, ka joprojām izplatītais un varbūt uz mūžiem paliekošais riebums pret vārdu “komunisms” ir visnotaļ sakarīga reakcija uz tām šausmām un stulbībām, ko pieļāva PSRS diktatori, sevi dēvēdami par, jānudien! - komunistiem, tāpat kā Hitlers sevi dēvēja par, jānudien! - kristieti.

Tomēr Lielās Depresijas bērniem joprojām šķietas drusciņ nožēlojami, ka tirānu noziegumu dēļ jāizslēdz no pieklājīgas domāšanas vārds, kas sākumā mums nenozīmēja neko citu, kā vien varbūtēji jēdzīgu alternatīvu Volstrītas ākstībām.

Jā, un vārds “sociālistisks” nozīmēja otro burtu saīsinājumā “PSRS”, tāpēc līdz ar “komunismu” jāteic ardievas arī “sociālismam”. Ardievu arī tu, Jūdžina Debsa dvēsele, kas nāci no Terhotas Indiānā, kur mēness maigi atspīd Vobašas upes ūdeņos! Kur no laukiem nāk svaigi pļauta siena smarža…

“Kamēr kaut viens ir cietumā, es neesmu brīvs.”

Lielā Depresija bija īstais laiks, kad apspriest visu veidu alternatīvas Volstrītas ākstībām, kas pēkšņi bija iznīcinājušas tik daudzus uzņēmumus, ieskaitot bankas. Šīs ākstības atstāja daudzus amerikāņu miljonus bez jelkādām iespējām samaksāt par pārtiku, mitekli un drēbēm.

Nu, un tad?

Tas taču bija gandrīz vai pirms gadsimta, ja pieskaitām atkārtojumu! Aizmirstiet! Gandrīz visi, kas tolaik bija dzīvi, tagad ir beigtāki par skumbriju tomātos. Lai viņiem Viņsaulē laimīgs sociālisms!

Tagad, 2001. gada 13. februāra pēcpusdienā, svarīgi ir tas, ka Kilgoram Trautam izdevās atmodināt Dadliju Prinsu no pēclaikatrīces apātijas. Trauts mudināja viņu runāt, sacīt jebko, vienalga, cik muļķīgu. Trauts ieteica viņam sacīt: “Es zvēru pie karoga!” vai vienalga ko citu, lai tikai sev pierādītu, ka tagad viņš pats var lemt savu likteni.

Iesākumā Prinss runāja nedroši. Viņš nezvērēja pie karoga, taču lika manīt, ka pūlas saprast visu, ko Trauts viņam līdz šim teicis. Viņš sacīja: - Jūs teicāt, ka man kaut kas esot…

-   Jūs bijāt smagi slims. Tagad jūs atkal esat vesels, un te ir darbs darāms, - sacīja Trauts.

-   Pirms tam, - nerimās Prinss. - Jūs teicāt, ka man kaut kas esot…

-   Nav svarīgi, - teica Trauts. - Es biju uztraucies. Es nerunāju sakarīgi.

-   Es tomēr gribu zināt, par ko jūs teicāt, ka man tas esot, - sacīja Prinss.

-   Es teicu, ka jums ir brīva griba, - piekāpās Trauts.

-   Brīva griba, brīva griba, brīva griba… - īgnā izbrīnā atbalsoja Prinss. - Es vienmēr biju gribējis zināt, kas man īsti ir. Tagad tas ir nosaukts vārdā.

-   Neņemiet vērā, ko es teicu! - sacīja Trauts. - Tagad ir jāglābj dzīvības!

-   Zināt, ko jūs varat darīt ar to brīvo gribu? - jautāja Prinss.

-   Nē, - atbildēja Trauts.

-   Iebāziet to sev pakaļā!

51.

AMERIKAS MĀKSLAS UN literatūras akadēmijas vestibilā nonākušo Trautu, kas tur modināja Dadliju Prinsu no PLA, es salīdzinu ar Dr. Frankenšteinu, atsaucoties, protams, uz romāna “Frankenšteins jeb modernais Prometejs” antivaroni. Šajā grāmatā, ko sarakstījusi Mērija Volstonkrafta Šellija, angļu dzejnieka Persija Biša Šellija otrā sieva, zinātnieks Frankenšteins dažādiem līķiem piederošas ķermeņa daļas saliek kopā cilvēka veidolā.

Frankenšteins dod šim veidojumam strāvas triecienu. Grāmatā rezultāts ir tieši pretējs tam, kādu vēlākos laikos panāca Amerikas īstajos valsts cietumos ar īstiem elektriskajiem krēsliem. Lielākā dala cilvēku domā, ka Frankenšteins ir radītais briesmonis. Nē. Frankenšteins ir zinātnieks.

Prometejs grieķu mitoloģijā iztaisa pirmos cilvēkus no dubļiem. Viņš nozog Debesīs uguni un atnes cilvēkiem, lai tie varētu sildīties un gatavot ēdienus, un nevis, gribas cerēt, lai sadedzinātu visus tos sīkos dzeltenos izdzimteņus Hirosimā un Nagasaki, kas atrodas Japānā.

Šīs manas brīnišķīgās grāmatas 2. nodaļā es pieminu sanākšanu Čikāgas universitātes kapelā, lai atcerētos piecdesmito gadadienu kopš Hirosimas atombombardēšanas. Es tolaik teicu - man jāciena sava drauga Viljama Stairona viedoklis, ka

Hirosimas bumba esot izglābusi viņam dzīvību. Stairons tolaik bija Savienoto Valstu jūras kājnieks, kurš bumbas nomešanas laikā tika apmācīts iebrukumam Japānas salās.

Tomēr man nācās piebilst, ka es zinu vienu vārdu, kurš pierāda, ka mūsu demokrātiskā valdība spēj bez jebkādas militāras jēgas ar derdzīgu jūsmu, ārprātīgā rasisma un asinskārības uzplūdā noslepkavot daudzus jo daudzus neapbruņotus vīriešus, sievietes un bērnus. Es pateicu to vārdu. Tas bija ārzemniecisks vārds. Tas vārds bija “Nagasaki”.

Vienalga! Arī tas notika loti, loti sen, un vēl desmit gadus senāk, ja vēlaties pieskaitīt atkārtojumu. Tieši šobrīd man liekas, ka noteikti vajag paust sajūsmu, cik loti atbilstoši cilvēku stāvoklim joprojām, daudzus gadus kopš brīvā griba pārstājusi būt jaunums, ir pielietojami vārdi, kas atdzīvināja Dadliju Prinsu un tagad ir vispārzināmi kā Kilgora Ticības apliecība: “Jūs bijāt smagi slimi. Tagad jūs atkal esat veseli, un te ir darbs darāms.”

Esmu dzirdējis, ka skolotāji daudzās valsts skolās ikkatras mācību dienas sākumā skaitot audzēkņiem Kilgora Ticības apliecību pēc tam, kad audzēkņi noskaitījuši Lojalitātes zvērestu un Tēvreizi. Skolotāji apgalvo, ka tas palīdzot.

Kāds draugs man stāstīja, ka bijis kāzās, kurās mācītājs ceremonijas kulminācijas brīdī teicis šādus vārdus: - Jūs bijāt smagi slimi. Tagad jūs atkal esat veseli, un te ir darbs darāms. Es jūs pasludinu par vīru un sievu.

Toties kāda mana draudzene, bioķīmiķe kaķu barības rūpnīcā, stāstīja, ka reiz Kanādā, Toronto, apmetusies viesnīcā un reģistratūrā lūgusi, lai viņu no rīta pamodina pa telefonu. Otrā rītā viņa pēc zvana pacēlusi klausuli, un atskanējusi operatora balss: - Jūs bijāt smagi slima. Tagad jūs atkal esat vesela, un te ir darbs darāms. Pulkstenis ir septiņi no rīta, un gaisa temperatūra ārā ir trīsdesmit divi grādi pēc Fārenheita jeb nulle grādu pēc Celsija.

2001. gada 13. februāra pēcpusdienā vien un ari turpmāko pāris nedēju laikā Kilgora Ticības apliecība izdarīja tikpat daudz, lai glābtu dzīvību uz Zemes, cik divas paaudzes iepriekš Einšteina E vienāds ar mc kvadrātā bija izdarījis, lai darītu dzīvībai galu.

Trauts lika Dadlijam Prinsam pateikt šos burvju vārdus abiem pārējiem bruņotajiem vīriem akadēmijas apsardzes dienas maiņā. Tie devās uz bijušo Amerikas indiāņu muzeju un pateica šos vārdus katatoniskajiem bezpajumtniekiem. Paprāvs atmodināto svētlopu bariņš, apmēram katrs trešais, paši kļuva par anti-PLA sludinātājiem. Bruņojušies tikai un vienīgi ar Kilgora Ticības apliecību, šie skrandainie hroniska bezdarba veterāni izklīda pa tuvējo apkaimi, lai atgrieztu citas elpojošās statujas derīgā dzīvē, lai palīdzētu cietušajiem vai vismaz iedabūtu tos kaut kur, ellē, zem jumta, pirms viņi vienkārši nosalst.

“Dievs mīt sīkumos,” mums pauž kāds Anonīms “Bārtleta populāro citātu” sešpadsmitajā izdevumā. Šo prātulu ilustrē šāda šķietami niecīga detaļa - tas, kas notika ar bruņoto limuzīnu, kurš nogādāja pie akadēmijas durvīm Zoltanu Peperu, lai tur viņu, spiežot durvju zvanu, sadragātu ugunsdzēsēju kāpnes. Limuzīna šoferis Džerijs Riverss bija izkrāvis uz trotuāra savu paraplēģisko pasažieri un tā ratiņus, un pats pabraucis piecdesmit jardus uz rietumiem.

Tas notika vēl atkārtojuma laikā. Taču, neatkarīgi no atkārtojuma vai neatkārtojuma, Džerijam nebija atļauts atstāt superdārgo braucamo tieši pie akadēmijas, lai nerastos aizdomas, ka šī ēka tomēr nav gluži pamesta. Ja Džerijs nebūtu saņēmis šādu norādījumu, limuzīns būtu saņēmis ugunsdzēsēju mašīnas triecienu un, iespējams, bet ne noteikti, Zoltans Pepers nebūtu gājis bojā, zvanīdams pie durvīm.

Taču par kādu cenu? Akadēmijas ieeja nebūtu izgāzta, Kilgors Trauts nebūtu ticis pie Dadlija Prinsa un pārējiem

bruņotajiem sargiem. Trauts nebūtu varējis uzvilkt akadēmijā atrasto apsardzes rezerves uniformu, kas viņu darīja līdzīgu varas pārstāvim. Viņš nebūtu varējis apbruņoties ar akadēmijas granātmetēju, ar kuru viņš pēc tam ņēmās apklusināt ielu malās atstāto auto iedarbojušos signalizāciju.

52.

GRANĀTMETĒJS AMERIKAS MĀKSLAS

un literatūras akadēmijai piederēja tāpēc, ka bandīti, sagraudami Kolumbijas universitāti, sava uzbrukuma smailē bija izvirzījuši Nacionālās gvardes Varavīksnes divīzijai zagtu tanku. Viņi bija pat tik nekaunīgi, ka uzbruka, pacēluši Veco Zvaigžņoti Svītroto Svētumu.

Pilnīgi iespējams, ka šie bandīti, ar kuriem neviens negrib strīdēties, tāpat kā neviens negrib strīdēties ar desmit lielākajām korporācijām, uzskata sevi par tādiem pašiem amerikāņiem kā citi. “Amerika,” MDGA rakstīja Kilgors Trauts, “ir spēle, kurā piedalās trīssimt miljoni uzparikšu, kuras tikai vakar izgudrojis Rūbijs Goldbergs.”

“Un tāpēc ir vieglāk, ja cilvēkam ir plaša radu saime,” viņš piebilda, lai gan pats bija bez tādas izticis laikā no 1945. gada 11. septembra, kad viņu atvaļināja no armijas, līdz 2001. gada 1. martam, kad viņš ar Moniku Peperi, Dadliju Prinsu un Dže- riju Riversu ieradās Ksanadu ar bruņotu limuzīnu, kam astē bija piekabināts pārlādēts furgoniņš.

Rūbijs Goldbergs bija kādas avīzes karikatūrists iepriekšējās kristiešu tūkstošgades pēdējā gadsimtā. Viņš zīmēja absurdi sarežģītus un nejēdzīgus aparātus, kuros ģēpeles, lūkas, zvani,

svilpes, iejūgti mājlopi, lodlampas, pastnieki, spuldzītes, petardes, spoguļi, rācijas, fonogrāfi, ar tukšām patronām pielādētas pistoles un viss kas cits tika izmantots, lai veiktu kādu vienkāršu uzdevumu, piemēram, nolaistu žalūzijas.

Jā, un Trauts pravietoja par cilvēka vajadzību pēc plašas radu saimes, un ari es to joprojām daru, jo ir taču acīmredzami, ka mums, tāpēc ka mēs esam cilvēki, šāda tuvinieku saime ir vajadzīga tāpat kā olbaltumvielas, ogļhidrāti, tauki, vitamīni un minerālvielas.

Es tikko lasīju par kādu tēvu, padsmitnieku, kas bija nāvējoši sakratījis savu mazuli, tāpēc ka tas vēl nespēja kontrolēt savu tūpļa slēdzējmuskuli un nemitējās brēkt. Plašākā ģimenes lokā apkārt būtu bijuši citi cilvēki, kas būtu izglābuši un nomierinājuši mazuli un arī tēvu.

Ja tēvs būtu audzis plašā tuvinieku saimē, viņš varbūt nebūtu tik briesmīgs tēvs vai vispār vēl nebūtu tēvs, jo bija taču pārāk jauns, lai būtu labs tēvs, vai ari bija pārāk traks, lai jelkad. būtu labs tēvs.

1970. gadā es biju Nigērijas dienvidos, pašās Biafras kara beigās, biafriešu pusē, zaudētāju pusē, lielākoties ibo cilts pārstāvētā pusē, sen pirms atkārtojuma. Es satiku kādu ibo tēvu ar jaundzimušu bērniņu. Viņam bija četri simti radinieku! Kaut arī risinājās zaudējumam nolemts karš, viņš ar sievu grasījās apceļot visus radiniekus, lai iepazīstinātu tos ar mazo.

Kad biafriešu armijai vajadzēja papildspēkus, lielās ibo ģimenes sanāca kopā un lēma, kuriem būs jāiet karā. Miera laikā ģimenes sanākot lēma, kuram vajadzētu mācīties augstskolā, bieži vien pat Kalifornijas Tehnoloģiju institūtā vai Oksfordā, vai Hārvardā, tālu no mājām. Un tad visa ģimene savāca naudiņu ceļam, mācību maksai un drēbēm, kas piemērotas tam klimatam un sabiedrībai, uz kuru ģimenes atvase dosies.

Es tur satiku ibo rakstnieku Činua Akebi. Tagad viņš dzīvo un raksta šeit, Ņujorkas štatā, Anandeilā pie Hudzonas, un māca vietējā Barda koledžā. Es jautāju viņam, kā ibo ciltij klājas šajā laikā, kad Nigērijā valda asinskāra hunta, kas regulāri pakar savus kritizētājus par to, ka tiem ir pārāk daudz brīvas gribas.

Činua teica, ka ibo ļaudīm nav nekādas lomas valsts pārvaldē un viņi tādu nemaz negribot. Viņš teica, ka ibo iztiekot ar vienkāršiem rūpaliem, tā esot maz iespēju saķīvēties ar valdību vai tās draugiem, tādiem kā Shell naftas kompānijas pārstāvji.

Viņiem noteikti bija notikuši daudzi saieti, kuros apspriesti ētikas un izdzīvošanas modeļu jautājumi.

Un bērnus ar gaišākajām galvām viņi joprojām sūta tālu projām uz labākajām universitātēm.

Slavinādams ģimenes ideju un ģimenes vērtības, es ar tām nedomāju vīrieti, sievieti un viņu bērnus, kas tikko ieradušies pilsētā, nobijušies līdz nāvei, un šajā ekonomiskajā, tehnoloģiskajā, ekoloģiskajā un politiskajā haosā nejēdz ne rīta, ne vakara. Es runāju par to, kas loti daudziem amerikāņiem ir sve- loti vajadzīgs: par to, kas man bija Indianapolisā pirms Otrā pasaules kara un kas bija Torntona Vaildera “Mūsu pilsētas” varoņiem, un kas ir ibo cilts ļaudīm.

45. nodaļā es ierosināju divus konstitūcijas labojumus. Lūk, vēl divi. Nav taču daudz gribēts no dzīves. Tiesību harta jau arī nav nekas liels.

XXX pants: Katrs cilvēks, sasniedzot likumā noteiktu pubertātes vecumu, tiks pasludināts par pieaugušu svinīgā publiskā rituālā, kura laikā viņš vai viņa uzņemsies savus jaunos pienākumus kopienā un par to saņems attiecīgus cieņas apliecinājumus.

XXXI pants: Ar visiem iespejamiem līdzekļiem jārada ikkatram cilvēkam sajūta, ka viņa vai viņas aiziešana būs sāpīgs zaudējums visiem pārējiem.

Tie ir būtiski elementi ideālā cilvēka gara diētā, un, protams, tos pārliecinoši nodrošināt spēj tikai plašas radu saimes.

53 .

ROMĀNĀ "FRANKENŠTEINS JEB

nais Prometejs” briesmonis kļūst ļauns, jo atklāj, cik pazemojoši būt dzīvam un tomēr tik pretīgam, tik nepopulāram. Viņš nogalina Frankenšteinu, kurš, atkārtoju, bija zinātnieks, nevis briesmonis. Un te man steigšus jāpiebilst, ka mans vecākais brālis Bernards nekad nav bijis Frankenšteina tipa zinātnieks, viņš nekad nav strādājis un nebūtu piekritis strādāt, lai izstrādātu jelkādus tīši destruktīvus aparātus. Viņš nav bijis ari Pandora, kas būtu palaidusi pasaulē jaunas indes vai jaunas slimības, vai ko tamlīdzīgu.

Saskaņā ar grieķu mitoloģiju Pandora ir bijusi pirmā sieviete. Viņu iztaisījuši dievi, kuri bijuši nikni uz Prometeju par to, ka tas uztaisījis no māliem vīrieti un nospēris viņiem uguni. Sievietes radīšana bija dievu atriebība. Viņi iedeva Pandorai lādīti. Prometejs lūdzās, lai viņa netaisa to vaļā. Pandora lādīti atvēra. No lādītes izspruka viss ļaunums, ko tagad ir mantojis cilvēks.

Pēdējā lādīti atstāja cerība. Tā aizlidoja projām.

Šo depresīvo stāstiņu neizgudroju es. To neizgudroja arī Kil- gors Trauts. To izgudroja senie grieķi.

Taču pateikt es vēlos, lūk, ko: Frankenšteina briesmonis bija nelaimīgs un destruktīvs, kamēr cilvēki, kurus Trauts atmodināja akadēmijas apkaimē, caurmērā bija visai dzīvespriecīga un sabiedriska kompānija, lai gan lielākā dala no viņiem nekādi nevarētu uzvarēt nevienā skaistumkonkursā.

Man jāsaka, ka lielākā dala nevarētu uzvarēt nevienā skaistumkonkursā, jo notikumos bija iesaistīta vismaz viena satriecoši skaista sieviete. Tā bija akadēmijas kantora darbiniece Klāra Zaina. Monika Pepere ir pārliecināta, ka tieši Klāra Zaina smēķējusi cigāru, kas iedarbināja gleznu galerijas ugunsgrēka signalizāciju. Monikas pratināta, Klāra Zaina dievojās, ka nemūžam neesot smēķējusi nevienu cigāru un viņai riebjoties cigāri, un tad viņa nozuda.

Man nav ne jausmas, kas ar viņu pēc tam notika.

Klāra Zaina un Monika kopa ievainotos bijušajā Amerikas indiāņu muzejā, ko Trauts bija pārveidojis par lazareti. Tieši tad Monika noprasīja Klārai par cigāru, un Klāra apvainojusies no- tinās.

Trauts, nesdams pēkšņi par savējo kļuvušo granātmetēju, kopā ar Dadliju Prinsu un abiem pārējiem bruņotajiem sargiem bija izmetis ārā visus bezpajumtniekus, kas joprojām kavējās patversmē. Viņi to darīja, lai atbrīvotu gultasvietas cilvēkiem ar lauztiem kauliem un galvaskausiem un citām traumām - viņiem vairāk nekā bezpajumtniekiem bija vajadzīga un pienācās iespēja atgulties siltumā zem jumta.

Tā bija šķirošana, līdzīga Kilgora Trauta reiz veiktajai Otrā pasaules kara kauju laukos. “Es nožēloju tikai to, ka man ir tikai viena dzīvība, ko atdot par savu dzimteni!” sacīja Amerikas patriots Nātans Heils. “Triecam plukatas dirst!” teica Amerikas patriots Kilgors Trauts.

Tomēr tas bija Džerijs Riverss, Peperu milzīgā limuzīna šoferis, kurš ar savu sapņu kuģi lavierēja starp sasistām mašīnām

un to upuriem, bieži vien braukdams pa ietvi, lai nonāktu Ko- lumbijas raidīšanas kompleksā Rietumu 52. ielā. Riverss atmodināja darbiniekus, sacīdams: - Jūs bijāt smagi slimi, bet tagad jūs atkal esat veseli, un te ir darbs darāms! - Un tad viņš pierunāja tos pārraidīt šo pašu ziņojumu gan pa radio, gan pa televīziju no viena Amerikas krasta līdz otram.

Tiesa, lai piedabūtu viņus to izdarīt, Riversam nācās sameloties. Viņš teica, ka visi patlaban atgūstoties no nezināmu personu veikta uzbrukuma ar nervu gāzi. Tāpēc pirmā Kilgora Ticības apliecības versija, kas sasniedza daudzmiljonu nāciju un pēc tam laužu miljardus visā pasaulē, bija šāda: “Šis ir CBS ārkārtas paziņojums! Ir noticis nezināmu personu veikts uzbrukums ar nervu gāzi. Jūs bijāt smagi slimi, bet tagad jūs atkal esat veseli, un te ir darbs darāms. Lūdzu, gādājiet, lai visi bērni un vecāki cilvēki atrodas drošībā, telpās!”

54 .

PROTAMS! TIKA PIEĻAUTAS arī kļūdas! Taču Trauta darbošanās ar granātmetēju, lai apklusinātu automašīnu signalizāciju, nebija kļūda. Ja kādreiz tiks sarakstīta rokasgrāmata par to, kā uzvesties pilsētas vidē atkārtotas laika- trīces gadījumā, kad pēc atkārtojuma atkal sāks darboties brīvā griba, tajā vajadzētu iekļaut rekomendāciju ikkatru mikrorajonu apgādāt ar granātmetēju, kura atrašanās vietu zinātu tikai pieaugušie ar atbildības sajūtu.

Kļūdas? Rokasgrāmatā vajadzētu norādīt, ka transporta līdzekli paši par sevi nav atbildīgi par postu, ko nodarījuši ar vai bez vadības. Sodīt automobiļus, it kā tie būtu sadumpojušies vergi, kuriem pienākas rīkstes, nozīmē lieki šķiest laiku! Turklāt braukšanas kārtībā esošas vieglās un smagās mašīnas, kā arī autobusus padarīt par grēkāžiem tikai tāpēc, ka tie ir braucami, nozīmē atņemt glābējiem un izglābtajiem pārvietošanās līdzekļus.

Savā MGDA Trauts pamāca: “Piekaut līdz nāvei kāda svešinieka ielas malā atstātu dodžu - tas var gan sniegt īslaicīgu atvieglojumu no stresa, taču, kopumā ņemot, jāsaprot: dodža īpašnieka sajuta, ka dzīve ir sūda vērta, būs vēl stiprāka nekā iepriekš. Nedariet citu mašīnām to, ko jūs negribētu, lai dara jūsējai. Tā ir vistīrākā māņticība,” viņš turpina, “ka automobilis ar izslēgtu motoru varētu pēkšņi iedarboties bez cilvēka palīdzības. Ja pēc tam, kad sāk darboties brīvā griba, jūs vienkārši nevarat neizraut aizdedzes atslēgas mašīnām bez vadītāja ar izslēgtu motoru, tad ladzu, lūdzu, iemetiet šīs atslēgas pastkastē, nevis notekas restēs vai kādā piedrazotā kaktā!”

Trauta paša vislielākā kļūda droši vien bija Amerikas Mākslas un literatūras akadēmijas pārvēršana par morgū. Tērauda parādes durvis ar visu stenderi tika ieliktas atpakaļ vietā, lai nelaistu ārā siltumu. Daudz jēdzīgāk būtu bijis sarindot līķus ārā, kur temperatūra turējās krietni zem nulles.

Un no Trauta nevarēja gaidīt, lai viņš par to uztrauktos tālu ellē, Rietumu 155. ielā, bet kādam atmodinātam Federālās aviācijas administrācijas pārstāvim gan vajadzēja iedomāties, ka pēc tam, kad aprimās dārdi un grautiņš uz zemes, gaisā joprojām bija lidmašīnas, kas darbojās autopilotā. To apkalpēm un pasažieriem, joprojām durniem no neārstētas PLA, bija galīgi pie vienas vietas, kas notiks, kad beigsies degviela.

Pēc desmit minūtēm vai varbūt stundas, vai trim stundām, vai vienalga kāda laika, šim par gaisu smagākajam lidaparātam, dažkārt savu sešu jūdžu augstumā, nāktos atdot galus vai nolikt karoti līdz ar visiem, kas uz borta.

Mbuti pigmeju ciltij Zairas mūžamežos Āfrikā 2001. gada 13. februāris visticamāk bija apmēram tāda pati diena kā jebkura cita, ja vien pēc atkārtojuma beigām nevienam no viņiem neuzkrita uz galvas kāda neģēlīga lidmašīna.

Pēc brīvās gribas darbības atsākšanās visdraņķīgākie lidaparāti ir helikopteri jeb heluki, gaisa skrūves, kuras pirmais iztēlojās ģeniālais Leonardo da Vinči (1452-1519). Heluki nespēj planēt. Heluki vispār negrib lidot.

Pat karuseļu vilcieniņi un velna rati ir drošākas vietas par helikopteriem.

Jā, un kad Ņujorkā tika izsludināts karastāvoklis, bijušais Amerikas indiāņu muzejs tika pārvērsts par kazarmām un Kil- gors Trauts atbrīvots no granātmetēja, un akadēmijas telpas pievāca virsnieku klubs, bet Trauts kopā ar Moniku Peperi, Dadliju Prinsu un Džeriju Riversu limuzīnā aizbrauca uz Ksa- nadu.

Trautam, agrākajam klaidonim, bija mugurā dārgas drēbes, ieskaitot dārgas kurpes, zeķes, apakšveļu, aproču pogas un pieskaņotus Lul Vitona čemodānus, kas bija piederējuši Zoltanam Peperam. Visi bija vienis prātis, ka Monikas vīram viņā saulē būs labāk. Ko gan viņš botu varējis no dzīves cerēt?

Kad Trauts Rietumu 155. ielas vidū atrada Zoltana saplacinātos un izstieptos ratiņus, viņš tos pieslēja pie koka un pasludināja par modernu mākslas darbu. Abi lielie riteņi bija saspiesti kopā, tā ka izskatījās pēc viena. Trauts teica, ka tā esot sešas pēdas liela alumīnija un ādas dievlūdzējvabole, kas mēģina braukt ar vienriteni.

Viņš to nosauca par Divdesmit pirmā gadsimta Garu.

55.

PIRMS DAUDZIEM GADIEM es Kentuki der- bijā iepazinos ar rakstnieku Diku Frensisu. Es zināju, ka viņš savulaik bijis panākumiem bagāts šķēršļu skrējienu žokejs. Teicu, ka viņš, izrādās, ir brangāks vīrs, nekā es biju gaidījis. Viņš atbildēja, ka sīkaliņš nemaz nevarētu novaldīt zirgu šķēršļu skrējienā. Domāju, ka šis viņa tēls tik ilgi palicis man atmiņas priekšplānā tāpēc, ka tas atgādina dzīvi kopumā: tikai jānovalda ir sava pašcieņa, nevis zirgs, jo arī no pašcieņas taču gaida, ka tā tiks pāri šķēršļiem, dzīvžogiem un peļķēm.

Mana mīlā trīspadsmitgadīgā meitiņa Lilija, kas ir izaugusi par glītu pusaudzi, man šķietas, tāpat kā lielākā dala amerikāņu pusaudžu, valdām savu pašcieņu no visa spēka - patiesi baismīgā šķēršļu skrējienā.

Batlera universitātes jaunajiem absolventiem, tikai drusku vecākiem par Liliju, es teicu, ka viņus dēvē par X paaudzi, tikai divus klikšķus no beigām, lai gan viņi taču ir A paaudze tikpat lielā mērā kā reiz Ādams un Ieva. Kādas muļķības!

Esprit de l’escalier! - Vēlu atjēdzos! Bet labāk vēlu nekā nekad! Tikai tagad, 1996. gadā, grasīdamies rakstīt nākamo teikumu, es sapratu, cik bezjēdzīga manai jauneklīgajai publikai varēja likties Ēdenes dārza līdzība, jo pasaule taču ir pārmēru blīvi apdzīvota ar citiem slepeni izbiedētiem cilvēkiem

un tajā ir aplam daudz dažnedažādu dabas un cilvēka radītu slazdu un lamatu.

Nākamais teikums: man vajadzēja viņiem pateikt, ka viņi ir kā Diks Frensiss jaunībā - jāšus lepna un nemierīga dzīvnieka mugurā pie šķēršļu skrējiena starta vārtiem.

Turklāt: ja zirgs atkal un atkal izvairās no šķēršļiem, viņu palaiž ganībās. Lielākajai daļai mana vecuma un vecāku vidusšķiras amerikāņu, kas vēl ir dzīvi, pašcieņa ir palaista ganībās, un tur nebūt nav tik slikti. Pašcieņas gremo. Prātuļo.

Ja pašcieņa salauž kāju, tā nekad nesadzīst. Saimniekam nākas pašcieņu nošaut. Nāk prātā mana māte un Ernests He- mingvejs, un mans bijušais literārais aģents, un Ježijs Kosin- skis, un mans negribīgais bakalaura darba vadītājs Čikāgas universitātē, un arī Eva Brauna.

Taču Kilgors Trauts gan ne. Trauta neiedragājamā pašcieņa bija tas, ko es viņā mīlēju visvairāk. Gadās, ka vīrieši mīl vīriešus, gan miera laikā, gan karā. Es mīlēju arī savu kara biedru Bernardu V. O’Hēru.

Daudziem cilvēkiem nekas neizdodas tāpēc, ka viņu smadzenes, viņu trīsarpus mārciņas smagie asiņainie sūkļi, viņu suņu brokastis, nedarbojas pietiekoši labi. Tiešām var gadīties, ka neveiksmju cēlonis ir tik ļoti vienkāršs. Dažiem cilvēkiem, lai kā viņi pūlētos, vienkārši nekas nepielec! Tā tas ir!

Es esmu vienos gados ar kādu savu brālēnu, kuram pagalam nevedās mācības Šortridžas vidusskolā. Arī futbola laukumā viņš bija visai lempīgs, toties ļoti lādzīgs. Viņš pārnesa mājās briesmīgu liecību. Tēvs jautāja viņam: - Ko tas īsti nozīmē? Mans brālēns atbildēja šādi: - Vai tad tu nezini, tēt? Es esmu stulbs, stulbs!

Iebāziet to savā pīpē un aizsmēķējiet: manas mātes tēvocis Karls Baruss bija Amerikas Fiziķu biedrības dibinātājs un prezidents. Viena no Brauna universitātes ēkām ir nosaukta viņa

vārdā. Tēvocis Karls Baruss tur ilgus gadus bija profesors. Man nebija lemts viņu satikt. Mans lielais brālis gan paspēja. Līdz pat šai vasarai, 1996. gadam, mēs ar Bērniju bijām uzskatījuši viņu par necilu, tomēr krietnu un nevainojamu cilvēka izpratnes vairotāju attiecībā uz Dabas likumiem.

Taču šāgada jūnijā es apjautājos Bērnijam, kādus tieši atklājumus, lai cik mazi tie būtu, veicis mūsū ievērojamais radinieks, kūra gēnus tik bagātīgi mantojis Bērnijs. Brāļa atbilde neatskanēja viens un divi, tā neatskrēja vēja spārniem. Bērnijs pašās vecumdienās attapās, ka tēvocis Karls, kurš tik loti bija ieinteresējis viņu par fiziķa karjeru, nekad nav stāstījis, ko sasniedzis pats.

-   Būs jāpaskatās… - norūca Bērnijs.

Pieturiet cepures!

Klausieties: tēvocis Karls kaut kad ap 1900. gadu eksperimentēja ar rentgena staru un radioaktivitātes iedarbību uz kondensāciju slēgtā telpā - tas bija koka cilindrs, pilns ar miglu, ko viņš pats bija tajā sapūtis. Viņš secināja un kā neapstrīdamu faktu publicēja atziņu, ka jonizācija kondensācijas procesā ir relatīvi nenozīmīga.

Taču apmēram tajā pašā laikā, mani draugi un kaimiņi, skotu fiziķis Čārlzs Tomsons Rīzs Vilsons veica līdzīgus eksperimentus ar miglas kambari, kas taisīts no stikla. Viltīgais skots pierādīja, ka rentgena staru un radioaktivitātes radītajiem joniem ir gan liels sakars ar kondensāciju. Viņš kritizēja tēvoci Kārlu par to, ka tas ignorējis eksperimenta vides piesārņojumu, ko radījušas cilindra koka sienas, un par prasto miglas radīšanas metodi, un par to, ka viņš nav savu miglu norobežojis no sava rentgenaparāta elektriskā lauka.

Vilsons turpināja eksperimentus, darīdams elektriski uzlādēto daļiņu ceļus miglas kambarī redzamus ar neapbruņotu aci. Par šo veikumu viņš kļuva par vienu no 1927. gada Nobela prēmijas saņēmējiem fizikā.

Tēvocis Karls noteikti jutās kā izdirsta krizdole!

56.

PĀRLIECINĀTS LUDĪTS LĪDZ. pašam galam, tāpat kā Kilgors Trauts un tāpat kā Neds Luds, - varbūtēji, bet ne noteikti fiktīvais strādnieks, kurš esot dauzījis ražošanas mašīnas Lesteršīrā, Anglijā, deviņpadsmitā gadsimta sākumā, - es turpinu klabināt rakstāmmašīnu. Tādējādi es joprojām par vairākām tehnoloģiju paaudzēm apsteidzu Viljamu Staironu un Stīvenu Kingu, kas, tāpat kā Trauts, raksta ar pildspalvu parastā, dzeltenā bloknotā.

Es laboju savu mašīnrakstu ar pildspalvu vai zīmuli. Esmu ieradies Manhetenā darīšanās. Es piezvanu sievietei, kas jau daudzus gadus pārraksta manus izlabotos darbus. Viņai arī nav kompjūtera. Varbūt man vajadzētu viņu norakstīt. Viņa ir pārvākusies no lielpilsētas uz kādu miestiņu laukos. Es apvaicājos, kāds viņas pusē laiks. Apvaicājos arī, vai viņas iekārtotajā barotavā nav rādījušies kādi neparasti putni. Jautāju, vai vāveres vēl nav iemanījušās tikt tajā iekšā, un tādā garā.

Jā, vāveres ir atkal iemanījušās tikt klāt putnu barībai. Ja nepieciešams, viņas spēj kļūt par īstām cirkus māksliniecēm.

Senāk manai mašīnrakstītājai bija ķibeles ar muguru. Es apjautājos, kā jūtas viņas mugura. Viņa saka, ka mugurai neesot ne vainas. Viņa, savukārt, vaicā, kā klājas manai meitiņai Lilijai. Es atbildu, ka itin labi. Viņa vaicā, cik tad Lilijai tagad īsti irto gadu, un es paziņoju, ka decembrī būs četrpadsmit.

Viņa saka: - Četrpadsmit! Vai man dieniņ! Un nupat taču viņa vēl bija pavisam maziņa…

Es saku, ka man ir atkal viens pārrakstāmu lapu žūksnltis. Viņa atteic: - Labi. - Man nāksies sūtīt tās viņai pa pastu, jo viņai nav faksa. Atkārtoju: varbūt man vajadzētu viņu norakstīt.

Es joprojām strādāju mūsu pilsētas nama trešajā stāvā, un lifta mums nav. Tad nu es ņemu savas lapas un bum-bu-rum, klumzāju lejā pa kāpnēm. Es nonāku pirmajā stāvā, kur savu darba kabinetu iekārtojusi mana sieva. Kad viņa bija Lilijas vecumā, viņas mīļākā lasāmviela bija stāsti par Nensiju Drū: meiteni-privātdetektīvi.

Nensija Drū Džilai ir tas pats, kas man Kilgors Trauts, tāpēc Džila vaicā: - Kur tu iesi?

Es atbildu: - Es iešu nopirkt aploksni.

Viņa saka: - Tu neesi trūcīgs. Kāpēc tu nenopērc tūkstoš aploksnes un neieliec tās skapī? - Vina domā, ka tā rīkoties būtu loģiski. Viņai ir kompjūters. Viņai ir fakss. Viņas telefonam ir automātiskais atbildētājs, tāpēc viņa nepalaiž garām svarīgus ziņojumus. Viņai ir kserokss. Viņai ir visas tās grabažas.

Es saku: - Es pavisam drīz būšu atpakaļ.

Bet es izeju pasaulē! Pie laupītājiem! Pie autogrāfu medniekiem! Narkomāniem! Cilvēkiem ar īstu darbu! Varbūt kādu pavieglu sievišķi! Pie Apvienoto Nāciju ierēdņiem un diplomātiem!

Mūsu māja ir netālu no ANO, tāpēc te bieži redzami dažnedažādi patiešām svešāda paskata ļaudis, kas kāpj iekšā un ārā no neatļautās vietās noliktiem limuzīniem. Viņi no visa spēka pūlas novaldīt savu pašcieņu - tāpat kā mēs visi. Slādams puskvartālu līdz preses bodītei, kur pārdod arī aploksnes, es, ja vien vēlos, varu justies kā Hamfrijs Bogarts vai Pī- ters Lors “Kasablankā”, visu laiku trešajā labākajā filmā.

Visu laiku labākā filma, kā ikvienam, kam ir vismaz puse smadzeņu, zināms, ir “Mana dzīve kā sunim”. Otrā labākā filma ir “Viss par Ievu”.

Pastāv pat iespēja, ka es satikšu Ketrinu Hepbernu, īstu kinozvaigzni! Viņa dzīvo tikai vienu kvartālu no mums! Kad es viņu uzrunāju un atgādinu, kā mani sauc, viņa vienmēr saka: - Ak jā, jūs esat tas mana brāļa draugs… - Es nepazīstu viņas brāli.

Šodien gan tā nelaimējas, bet ko nu bēdāt. Es esmu filo- sofs. Kā gan citādi.

Eju iekšā preses bodītē. Rindā stāv relatīvi trūcīgi cilvēki, kuru dzīves diez vai ir dzīvošanas vērtas. Viņi grib pirkt loterijas biļetes vai citus krāmus, un visi ir gluži mierīgi. Viņi izliekas nezinām, ka es esmu slavenība.

Šajā bodītē saimnieko viena ģimene, indieši, visīstākie in- diešil Saimniecei ir mazs rubīniņš starp acīm. Tas vien ir gājiena vērts. Kam gan vajadzīga aploksne?

Atcerieties, lūk, ko: skūpsts joprojām ir skūpsts, nopūta joprojām ir nopūta.

Indiešu aplokšņu krājumu es pazīstu tikpat labi kā viņi paši. Bez viņu palīdzības es sameklēju deviņas reiz divpadsmit collas lielu, stipra Manilas papīra aploksni, vienlaikus atcerēdamies joku par beisbola komandu Chicago Cubs. “Lauvēniem” it kā bija paredzēts pārvākties uz Filipīnām un tikt pārdēvētiem par “Manilas mapēm”. Tas būtu labs joks arī par Bostonas komandu Red Sox - sarkanās zeķes.

Es iestājos rindā un patērzēju ar citiem stāvētājiem, tiem, kas grasās pirkt nevis loterijas biļetes, bet ko citu. Loterijas slimnieki, cerību un numeroloģijas novārdzināti, tikpat labi varētu būt pēclaikatrīces apātijas upuri. Viņiem varētu pārbraukt ar asfalta rulli. Viņiem būtu vienalga.

57.

NO PRESES BODĪTES es dodos vienu kvartālu uz dienvidiem - uz pasta nodalu, kur esmu slepeni iemīlējies darbiniecē aiz letes. Savus papīrus jau esmu ielicis biezajā aploksnē. Es uzrakstu adresi un tad ieņemu savu vietu vēl vienas garas rindas galā. Tagad man vajag nosūtīt! Mmmmm!

Sieviete, kurā es esmu iemīlējies, nezina, ka es esmu viņā iemīlējies. Gribat parunāt par pokera spēlētāju ģīmjiem? Ieskatoties man acīs, viņa neieraudzītu vairāk emociju kā skatoties uz meloni!

Tā kā viņa strādā sēdus un lete ir augsta, un viņai mugurā ir darba virsvalks, es esmu redzējis viņu tikai no kakla augšup. Ar to pietiek! Sākot ar kaklu un augstāk viņa ir kā Pateicības dienas mielasts! Ar to es negribu teikt, ka viņa izskatītos pēc cepta tītara ar saldajiem kartupeļiem un dzērveņu mērci. Es gribu teikt, ka viņa manī rada sajūtu, it kā šāds ēdiens būtu nolikts man priekšā. Uzcienājies! Uzcienājies!

Es ticu, ka arī bez rotām viņas kakls, seja, ausis un mati būtu Pateicības dienas mielasts. Tomēr viņai katru dienu ir citādi karekļi ausīs un kaklā. Mati viņai dažkārt ir uzsprausti un dažkārt izlaisti. Dažkārt uzbužināti, dažkārt taisni. Un ko tik visu viņa nenostrādā ar savām acīm un lūpām! Vienu dienu es pērku pastmarku no grāfa Drakulas meitas! Otrā dienā viņa ir Jaunava Marija.

Šoreiz viņa ir Ingrida Bergmane filmā “Stromboli”. Taču viņa vēl ir tālu. Rindā pirms manis vēl ir daudzi veci sakārņi, kas vairs nejēdz saskaitīt sīknaudu, un imigranti, kas nesakarīgi buldurē un tracinoši iedomājas, ka šī buldurēšana ir angļu valoda.

Vienreiz man šajā pasta nodaļā kāds iztīrīja kabatas, it kā tās būtu šī tīrītāja abonementa kastīte.

Es lietderīgi izmantoju gaidīšanas laiku. Es uzzinu par stulbiem priekšniekiem un darbiem, kādus nekad nestrādāšu, un pasaules malām, kurās nekad nenonākšu, un slimībām, kuras es, cerams, nekad nedabūšu, un dažnedažādiem suņiem, kādi ir šiem cilvēkiem, un tā tālāk. Vai es to uzzinu ar kompjūteru? Nē. Es to uzzinu ar izzūdošās sarunāšanās mākslas starpniecību.

Beidzot manu vēstuli nosver un ar pastmarku apvelti vienīgā sieviete visā plašajā pasaulē, kas mani varētu darīt patiesi laimīgu. Ar viņu man tas nebūtu jātēlo.

Es eju mājās. Esmu trakoti labi pavadījis laiku. Klausieties: mēs esam šeit, uz Zemes, lai pendelētos apkārt. Neļaujiet nevienam iestāstīt jums ko citu!

58.

SAVOS SEPTIŅDESMI TRĪS gados autopilotā, lai kā būtu ar atkārtojumu, man ir nācies mācīt literāro jaunradi. Pirmoreiz es to darīju Aiovas universitātē 1965. gadā. Pēc tam nāca Hārvarda un tad Ņujorkas Pilsētas koledža. Es to vairs nedaru.

Es mācīju, kā būt sabiedriskam ar tinti uz papīra. Es teicu saviem studentiem, ka rakstīšanas laikā viņiem jācenšas, lai šais randiņos “uz aklo” sastaptie svešinieki labi pavadītu laiku. Otra iespēja - mēģināt vadīt tiešām kārtīgus prieka namus, kur labi katram un visiem, lai gan tu patiesībā strādā pilnīgā vienatnē. Es teicu, ka gaidu, lai viņi to paveic tikai ar horizontālās rindās sakarīgi sakārtotiem divdesmit sešiem fonētiskiem simboliem, desmit cipariem un kādām astoņām pieturzīmēm - tāpēc ka viņi jau nav pirmie, kuriem kas tāds jāpaveic.

1996. gadā, kad kino un televīzija ir tik labi iemanījušies noturēt gan lasītpratēju, gan analfabētu uzmanību, man jāsāk šaubīties par savu, padomājot jāatzīst, visai dīvaino šarma skolu. Taču vienu nevar noliegt: mēģinājumi savaldzināt tikai ar vārdiem uz papīra potenciālajiem ar tinti notraipītajiem Donžuāniem un Kleopatrām iznāk loti lēti! Viņiem nav jāmēģina piedabūt superslavenus aktierus un aktrises iesaistīties filmā, lai tā atpelnītos, nav jāmedī tikpat slavens režisors un

pēc tam jāizspiež daudzi jo daudzi dolāriņu miljoni no cilvēku visdziļāko vēlmju ekspertiem, kas sirgst ar maniakālo depresiju.

Un tomēr, un tomēr… Kāpēc vispār? Lūk, mana atbilde - daudziem cilvēkiem izmisīgi vajag saņemt šādu ziņu: “Es jūtos un domāju gandrīz tāpat kā tu, mani satrauc daudzas tās pašas lietas, kas tevi, lai gan lielākajai daļai pārējo tās nerūp. Tu neesi viens šajā pasaulē.”

Stīvs Adamss, viens no maniem trim adoptētajiem māsasdēliem, pirms dažiem gadiem bija veiksmīgs televīzijas komēdiju scenārists Losandželosā, Kalifornijā. Viņa vecākais brālis Džims agrāk bija Miera korpusā un tagad strādā par psihiatrisko slimnieku kopēju. Viņa jaunākais brālis Kurts ir Continental Airlines pilots ar lielu stāžu, viņam ir olas dzeltenums uz cepures un zelta tresītes uz piedurknēm.Vienīgais, ko Stīva jaunākais brālis jebkad vēlējies, bija kļūt par lidotāju. Viņa sapnis piepildījās!

Stīvam nācās sūri grūti iemācīties, ka visiem televīzijas jokiem jābūt par notikumiem, kuriem lielu uzmanību pievērsusi šī pati televīzija, turklāt loti nesen. Ja joks ir par kaut ko, kas mēnesi vai ilgāk nav rādīts pa televizoru, tad skatītāji neaptvers, kur slēpjas āķis, kaut arī fonā skanēs smiekli par to, par ko it kā būtu jāsmejas arī viņiem.

Zināt ko? Televīzija ir izdzēsēja.

Pagātnes izdzēšana varbūt tiešām daudziem cilvēkiem palīdz vieglāk tikt cauri šai padarīšanai, lai kas tā būtu. Džeina, mana pirmā sieva, Svortmoras koledžā ieguva savu Phi Beta Kappa atslēgu par spīti vēstures katedras iebildumiem. Viņa bija rakstījusi un pēc tam mutiskajos eksāmenos atkārtojusi un aizstāvējusi savu uzskatu, ka no vēstures var mācīties vienīgi to, ka pati vēsture ir pilnīgi bezjēdzīga, tāpēc labāk studēt ko citu, piemēram, mūziku.

Es viņai piekritu, un ari Kilgors Trauts būtu piekritis. Taču tolaik vēsture vēl nebija izdzēsta. Savu rakstnieka gaitu sākumā es vēl varēju atsaukties uz pagātnes, pat tālas pagātnes, notikumiem un personībām ar visnotaļ reālu cerību, ka krietnā skaitā lasītāju šo notikumu pieminēšana izsauks zināmas emocijas, pozitīvas vai negatīvas.

Piemēram, šāds notikums: atentāts pret šīs valsts visu laiku dižāko prezidentu Ābrahamu Linkolnu, ko veica draņķīgs, divdesmit sešus gadus vecs aktieris Džons Vilkss Būts.

Šis atentāts bija svarīgs notikums “Laikatrīcē viens”. Vai ir vēl palicis kāds, kas jaunāks par sešdesmit un nestrādā vēstures katedrā un kuram tas nebūtu pie vienas vietas?

59.

"LAIKATRĪCĒ VIENS" DARBOJĀS tads Eliass Pembruks, izdomāts Rodailendas kuģubūves inženieris un Ābrahama Linkolna asistents kara flotes jautājumos mūsu Pilsoņu kara laikā. Es rakstīju, ka viņa ieguldījums bijis nozīmīgs, konstruējot transmisiju dzelzīs kaltajam bruņukuģim “Uzraugs”, taču viņu nonievājusi paša sieva Džūlija, kas iemīlējusies daijā aktierī un maitasgabalā, ko sauca Džons Vilkss Būts.

Džūlija rakstīja Būtam mīlestības vēstules. Randiņš tika sarunāts uz 1863. gada 14. aprīli, divus gadus pirms Būts no mugurpuses sašāva Linkolnu ar derindžera pistoli. Viņa devās no Vašingtonas uz Ņujorku kopā ar pavadoni, kāda admirāļa nodzērušos sievu, it kā lai iepirktos un pamuktu no aplenktās galvaspilsētas satraukumiem. Viņas apmetās viesnīcā, kurā jau uzturējās Būts, un tovakar aizgāja uz izrādi - Viljama Šekspīra “Jūliju Cēzaru”, kurā viņš spēlēja Marku Antoniju.

Kā Marks Antonijs Būts teica vārdus, kas viņa gadījumā bija šaušalīgi pravietiski: “Tavs nodarītais Jaunums dzīvos vēl pēc tevis.”

Pec izrādes Džūlija ar pavadoni aizgaja aiz kulisēm un apsveica ne tikai Džonu Vilkšu, bet arī viņa brāļus - Džūniju, kas

tēloja Brutu, un Edvinu, kas tēloja Kasiju. Šie trīs brāli, amerikāņi, no kuriem Džons Vilkss bija jaunākais, kopā ar savu britu tēvu, DžUniju Brutu Būtu, veidoja līdz pat šim laikam lielāko traģiku ģimeni angliskā teātra vēsturē.

Džons Vilkss galanti noskūpstīja Džūlijas roku, it kā vini būtu tikko iepazinušies, un vienlaikus slepus iedeva viņai paciņu ar hlorālhidrāta kristāliem, kam bija jāklūst par aktīvo in- gredientu pavadones džinā.

Būts bija licis Džūlijai manīt, ka, ierazdamās viņa viesnīcas numurā, viņa saņems vienīgi glāzi šampanieša un vienu skūpstu, kuru varēs lolot atmiņās visu atlikušo mūžu pēc kara, mūžu Rodailendā, kas citādi paliktu pavisam pelēks. Bovarī kundze!

Džūlijai nebija ne mazāko aizdomu, ka Būts varētu sazāļot viņas šampanieti tieši tāpat, ar hlorālhidrātu, kā viņa bija sazāļojusi savas pavadones pirmsmiega šļuku karalaika baltā zibens.

Ting-ling!

Būts izņēma viņu cauri! Viņai līdz tam laikam nebija bērnu. Kaut kas nebija kārtībā ar viņas vīra metamo. Viņai bija trīsdesmit viens gads! Aktierim bija divdesmit četri!

Neticami?

Viņas vīrs bija sajūsmā. Sieva stāvoklī? Tad jau galu galā ar Kara flotes sekretāra asistenta Eliasa Pembruka metamo viss bija kārtībā! Pacelt enkurus!

Lai laistu pasaulē bērnu, Džūlija atgriezās Rodailendā, Pem- brukā, pilsētiņā, kas bija tā nosaukta par godu viņas vīra senčiem. Viņa bija nobijusies līdz nāvei, ka mazuļa ausu augšdaļa būs tāda pati kā Džonam Vilksam Būtam - nevis izliekta, bet smaila kā sātanam. Taču bērnam bija normālas ausis. Tas bija puika. Viņu nokristīja par Ābrahamu Linkolnu Pembruku.

Tas, ka Amerikas vēstures visegomaniakālākā un postošākā ļaundara vienīgais pēctecis nosaukts tieši šādi, nekļuva

ārkārtīgi ironiski līdz dienai, kad apritēja divi gadi, kopš Būts ejakulēja Džūlijas dzemdes kaklā, viņai esot pamatīgi iemidzinātai, - šajā dienā Būts raidīja svina gabalu suna brokastīs - Linkolna smadzenēs.

2001. gadā Ksanadu es pajautāju Kilgoram Trautam, kāds ir viņa viedoklis par Džonu Vilkšu Būtu. Viņš teica, ka Būta priekšnesums Forda teātrī Vašingtonā, 1865. gada Lielajā Piektdienā, 14. aprīlī, kad viņš nošāva Linkolnu, tad lēca no teātra ložas uz skatuves un salauza kāju, bijis “tāds, kāds ir sagaidāms ikreiz, kad aktieris ņemas radīt pats savu dramaturģiju”.

60.

DŽŪLIJA NEVIENAM NEIZPAUDA savu noslēpumu. Vai viņa ko nožēloja? Protams, bet ne mīlestību. 1882. gadā, kad viņai apritēja piecdesmit, par piemiņu savam vienīgajam romānam, lai cik tas būtu bijis īss un nelaimīgs, viņa nodibināja amatieru teātra grupu - Pembrukas Masku un parūku klubu. Dibināšanas iemeslu zināja tikai viņa pati.

Un Ābrahams Linkolns Pembruks, nenojauzdams, kā dēls viņš patiesībā ir, 1889. gadā nodibināja Indianhedas manufaktūru, kas kļuva par Jaunanglijas lielāko tekstilrūpniecības uzņēmumu līdz 1947. gadam, kad Ābrahams Linkolns Pembruks III atstāja uz ielas savus streikojošos darbiniekus un pārcēla uzņēmumu uz Ziemelkarolīnu. Pēc tam Ābrahams Linkolns Pembruks IV pārdeva rūpnīcu kādai starptautiskai korporācijai, kura to pārcēla uz Indonēziju, bet pats Pembruks Ceturtais nomira no dzeršanas.

Neviens no viņiem nebija aktieris. Neviens no viņiem nebija slepkava. Nevienam nebija elfa ausu.

Pirms Ābrahams Linkolns Pembruks III pārvācās no Pembrukas pilsētiņas uz Ziemelkarolīnu, viņš izņēma cauri kādu

neprecētu afroamerikāņu kalponi, Rozmariju Smitu. Viņš dāsni samaksāja par tās klusēšanu. Kad piedzima viņa dēls Frenks Smits, viņš jau bija prom.

Pieturiet cepures!

Frenkam Smitam ir smailas ausis! Frenks Smits ir viens no lieliskākajiem aktieriem amatierteātru vēsturē! Viņš ir pa pusei melnais, pa pusei baltais, un tikai piecas pēdas desmit collas garš. Taču 2001. gada vasarā viņš satriecoši pārliecinoši nospēlēja titullomu Pembrukas Masku un parūku kluba uzvestajā Roberta E. Šervuda lugā “Eibs Linkolns Ilinoisā”. Par skaņu efektiem bija atbildīgs Kilgors Trauts!

Pēcizrādes ballīte notika Ksanadu pludmalē. Gluži kā Fe- deriko Fellīni filmas 8V2 pēdējā ainā arī šeit bija tout le monde, pilnīgi visi - ja ne personīgi, tad dubultnieku pārstāvēti. Monika Pepere bija līdzīga manai māsai Alijai. Desiņu cepējs, vietējais vīrs, kuram vasarā tika maksāts par šādu ballīšu apkalpošanu, bija līdzīgs manam nelaiķa izdevējam Sīmo- ram Lorensam (1926-1993), kas izglāba mani no neglābjamas aizmirstības, no izšķīšanas, izdodams “Lopkautuvi Nr. 5” un pēc tam ar sava apgāda zīmi atgriezdams apritē visas manas iepriekšējās grāmatas.

Kilgors Trauts izskatījās pēc mana tēva.

Vienīgais skaņu efekts, kurš aiz kulisēm bija jārada Trau- tam, bija paredzēts lugas jeb, Trauta vārdiem izsakoties, “cilvēka radītās laikatrīces” pēdējā cēliena pēdējās ainas pēdējos mirkļos. Viņam bija piešķirta sena tvaika svilpe no Indianhe- das manufaktūras ziedu laikiem. Kāds santehniķis, kas bija kluba biedrs un izskatījās stipri līdzīgs manam brālim, bija piemontējis šo priecīgi sērīgo svilpi balonam ar saspiestu gaisu, un pa vidu tiem bija ventilis. Arī pats Trauts visā, ko viņš rakstīja, bija tāds: priecīgi sērīgs.

Protams, bija daudz kluba biedru, kam nepietika lomu “Eibā Linkolnā Ilinoisā” un kas būtu gribējuši vismaz palaist šī

lielā misiņa gaiļa balsi - pēc tam, kad viņi bija redzējuši un dzirdējuši, kā to ģenerālmēģinājuma laikā iedarbina pats santehniķis. Taču visvairāk klubs vēlējās, lai Trauts beidzot varētu justies kā mājās, kā nozīmīgs plašas radu saimes loceklis.

Ne jau tikai šī kluba ļaudis un Ksanadu personāls, un vietējās Anonīmo Alkoholiķu un Anonīmo Azartistu nodaļas, kuras noturēja sapulces Ksanadu zālītē, un daudz cietušās sievietes, bērni un vecīši, kas bija guvuši tur patvērumu, jutās pateicīgi Trautam par viņa dziedinošo un iedrošinošo mantru, kas nelaimīgus laikus lāva uztvert kā parastu komu: “Jūs bijāt slimi, bet tagad jūs atkal esat veseli, un te ir darbs darāms.” Visa pasaule bija viņam pateicīga.

61.

TRAUTS BIJA TRAKOTI nobažījies, ka palaidīs garām svilpes brēcināšanas mirkli, ka visu samaitās savai ģimenei, un tāpēc santehniķis, kas izskatījās pēc mana brāļa, stāvēja aiz viņa un aparāta, uzlicis rokas uz Trauta vecajiem pleciem. Viņš tos viegli saspiedīs, kad pienāks īstais brīdis Trauta debijai šovbiznesā.

Lugas pēdējās ainas darbība notika vagonu šķirotavā aiz Springfīldas dzelzceļa stacijas Ilinoisā. Darbības laiks bija 1861. gada 11. februāris. Ābrahams Linkolns, kuru tobrīd spēlē Džona Vilksa Būta pusafrikāniskais mazmazmazdēls, ir tikko, Savienoto Valstu visdrūmākajā laikā, ievēlēts par to prezidentu, un grasās pa dzelzceļu atstāt savu mīļo pilsētu, lai ar Dieva palīgu dotos uz Vašingtonu.

Buta mazmazmazdēls saka vārdus, ko toreiz tiešām teica arī pats Linkolns:

“Šajā šķiršanās brīdī neviens, ja vien nenonāktu manā situācijā, nevarētu justies skumjāk. Šai vietai un jums, šejienes ļaudīm, es esmu pateicību parādā par visu. Es esmu šeit nodzīvojis ceturtdaļgadsimtu un no jaunekļa pārtapis par vecu vīru. Šeit ir piedzimuši mani bērni un viens arī apglabāts. Tagad es braucu projām, nezinādams, kad un vai vispār varēšu atgriezties.

Es tieku aicināts uzņemties prezidenta pienākumus laikā, kad vienpadsmit no mūsu suverēnajiem štatiem ir paziņojuši

par savu nolūku atdalīties no Savienības un kad kara draudi top ar katru dienu jo baismīgāki.

Man ir gaidāms smags pienākums. Gatavodamies to uzņemties, es esmu mēģinājis noskaidrot: kāds ir tas dižais princips vai ideāls, kas tik ilgi saturējis kopā šo Savienību? Un esmu nonācis pie pārliecības, ka lietas būtība ir nevis vienkārša koloniju atdalīšanās no savas tēvzemes, bet gan Neatkarības deklarācijas kvēle, kas deva brīvību šās zemes ļaudīm un cerību visai pasaulei. Šī kvēle bija sena sapņa piepildījums, sapņa, kas mitis cilvēku sirdīs cauri laikiem, sapņa, ka viņi kādu dienu varēs nokratīt savas važas un rast brīvību dzīves brālībā. Mēs esam panākuši demokrātiju, un tagad ir jautājums, vai tā spēs izdzīvot.

Iespējams, ka mums ir pienākusi drausmīga atmošanās diena un šis sapnis ir beidzies. Ja tā, tad baidos, ka tas ir beidzies uz visiem laikiem. Es neticu, ka cilvēkiem jelkad vēl būs tādas iespējas, kādas ir bijušas mums. Varbūt mums tas jāatzīst un jāatzīst arī, ka mūsu brīvības un vienlīdzības ideāli ir pagrimuši un nolemti. Esmu dzirdējis nostāstu par kādu austrumu valdnieku, kurš reiz uzdevis saviem gudrajiem izdomāt teicienu, kas būs patiess un piemērots visiem laikiem un visām situācijām. Gudrie atgriezās pie viņa ar vārdiem: “Un arī tas beigsies.”

Tā ir mierinoša doma grūtā laikā: “Un arī tas beigsies.” Un tomēr - ticēsim, ka tā nav taisnība! Dzīvosim, lai pierādītu, ka spējam kopt to dabas pasauli, kas ir ap mums, un to prāta un morāles pasauli, kas ir mūsos, lai mēs nodrošinātu individuālu, sabiedrisku un politisku labklājību, kuras virzība vienmēr būs uz priekšu un kura nebeigsies, kamēr vien pastāvēs zeme.

Es uzticu jūs Visaugstā gādībai, cerēdams, ka jūs atcerēsities mani savās lūgšanās… Ardievu, mani draugi un kaimiņi!”

Aktieris, kas spēlēja armijas virsnieka Kavano lomu, sacīja:

-   Laiks doties ceļā, prezidenta kungs! Labāk kāpiet vagonā.

Linkolns iekāpa vagonā, pūlim dziedot “Džons Brauns krita kaujas laukā”.

Cits aktieris, pārmijnieka lomā, pamāja ar savu lukturi.

Šai brīdi Trautam bija jāiedarbina svilpe, un viņš to arī darīja.

Nolaižoties priekškaram, aiz kulisēm atskanēja šņuksts. Tas nebija izrādē paredzēts. Tā bija improvizācija. Tas bija aizkustinājuma šņuksts par skaistumu. Tas nāca no Kilgora Trauta.

62 .

VISS, KO RUNĀJA pēc izrādes ballītē pludmalē, iesākumā tika bilsts nedroši, kā atvainojoties, gandrīz vai tā, it kā angļu valoda būtu mūsu otrā valoda. Mēs skumām ne tikai par Linkolna, bet arī par amerikāņu daiļrunības nāvi.

Vēl viena dubultniece tur bija Rozmarija Smita, Masku un parūku kluba kostīmu māksliniece un trupas premjera Frenka Smita māte. Viņa līdzinājās Idai Jangai, vergu mazmeitai, kas manā bērnībā Indianapolisā bija mūsu ģimenes kalpone. Idai Jangai kopā ar tēvoci Alekšu bija tikpat liela loma manis audzināšanā kā maniem vecākiem.

Neviens ne tuvu nelīdzinājās tēvocim Aleksam. Viņam nepatika, kā es rakstu. Es viņam veltīju romānu “Titāna sirēnas”, un viņš sacīja: “Jauniem ļaudīm jau droši vien patiks…” Neviens nelīdzinājās arī manai tantei Ellai Vonnegūtai Stjuartei, mana tēva māsīcai. Viņai ar vīru Kerfūtu piederēja grāmatnīca Luis- vilā, Kentuki. Manas grāmatas viņi netirgoja, jo uzskatīja manu valodu par neķītru. Tas bija tolaik, kad es vēl tikai sāku.

Citas aizgājēju dvēseles, kuras es neatsauktu dzīvē, ja man būtu tāda vara, bet kuras tomēr bija pārstāvētas ar dubultniekiem:

deviņi mani skolotāji Šortridžas vidusskolā un Fībija Hērtija, kas vidusskolas laikā nolīga mani uzrakstīt pusaudžu apģērbu reklāmu Bloksu universālveikalam, mana pirmā sieva Džeina, mana māte un tēvocis Džons Rauhs, vēl vienas tēva māsīcas vīrs. Tēvocis Džons uzrakstīja manas dzimtas Amerikas gaitu vēsturi, kuru es ievietoju savā grāmatā “Pūpolu svētdiena”.

Džeinu, neko nenojauzdama, aizstāja ijipra, jauna sieviete, kas māca bioķīmiju Rodailendas universitātē, Kingstonā, un vienubrīd vina, man dzirdot, sacīja šādus vārdus - attiecībā tikai uz nule redzēto teātra izrādi un rietošo sauli: - Nevaru vien sagaidīt, kas vēl šovakar notiks!

Šajā 2001. gada ballītē tikai mirušajiem bija dubultnieki. Arturs Gārvijs Ulms, dzejnieks un Ksanadu pastāvīgais sekretārs, Amerikas Mākslas un literatūras akadēmijas darbinieks, bija maza auguma un ar lielu degunu, līdzīgs manam kara biedram Bernardam V. O’Hēram.

Mana sieva Džila, paldies Dievam, bija dzīvajo vidū un piedalījās personiski, tāpat kā Nokss Bergers, mans Kornelas kursabiedrs. Pēc Rietumu civilizācijas otrā neveiksmīgā pašnāvības mēģinājuma Nokss kļuva par prozas redaktoru žurnālā Collier’s, kas ik nedēļu iespieda piecus īsos stāstus. Nokss izgādāja man labu literāro aģentu, pulkvedi Kenetu Litaueru, pirmo pilotu, kas Pirmā pasaules kara laikā pļaujošā uzbrukumā apšaudīja ierakumus.

Starp citu, Trauts “Manos desmit gados autopilotā” izteica viedokli, ka mums vajadzētu sākt numurēt laikatrīces tāpat, kā mēs numurējam pasaules karus un futbola superkausus.

Pulkvedis Litauers pārdeva kādu duci manu stāstu, varbūt pat vairāk, dažus no tiem Noksam, dodams man iespēju aiziet no darba kompānijā General Electric un kā neatkarīgam rakstniekam pārvākties uz Koda ragu kopā ar Džeinu un abiem

mūsu bērniem. Kad žurnāli televīzijas dēl izputēja, Nokss kļuva par lēto mikstvāku oriģināldarbu redaktoru. Šādā statusā viņš izdeva trīs manas grāmatas: “Titāna sirēnas”, “Kanārijputniņu kaķu būri” un “Māti nakti”.

Nokss palīdzēja man uzsākt rakstnieka gaitas un uzturēja mani šajās gaitās, kamēr vairs nespēja to. Un tad kā mans glābējs parādījās Sīmors Lorenss.

Vēl šajā ballītē nepārprotami personīgi bija klāt pieci vīri, kas ir uz pusi jaunāki par mani un kas ir rosinājuši mani turpināt darboties arī norieta gados, tāpēc ka viņus loti interesē mans darbs. Viņi nebija ieradušies satikt mani. Viņi gribēja beidzot iepazīties ar Kilgoru Trautu. Viņi ir: Roberts Veide, kurš šajā 1996. gada vasarā Monreālā uzņem filmu pēc “Mātes nakts”, Marks Līdss, kurš ir sarakstījis un izdevis asprātīgu enciklopēdiju par manu dzīvi un darbu, Aza Pjerats un Džeroms Klinkovics, kas nemitīgi papildina manu bibliogrāfiju un arī paši ir rakstījuši esejas par mani, kā arī Džo Petro III, numurēts kā tāds pasaules karš, kurš iemācīja man sietspiedes mākslu.

Tur bija arī mans tuvākais biznesa partneris Dons Fārbers, advokāts un aģents, ar savu jauko sievu Annu. Tur bija arī mans tuvākais draugs Sidnejs Ofits. Tur bija kritiķis Džons Leonards, akadēmiķi Pīters Rīds un Lorija Rekstrova, fotogrāfs Klifs Makārtijs un citi jauki svešinieki, pārāk daudzi, lai visus varētu pieminēt.

Tur bija arī profesionālie aktieri Kevins Makārtijs un Niks Nolte.

Manu bērnu un mazbērnu tur nebija. Es nesūdzos, tas ir pilnīgi saprotams. Tā nebija mana dzimšanas diena, un es tur nebiju goda viesis. Šī vakara varoņi bija Frenks Smits un Kil- gors Trauts. Maniem bērniem un bērnubērniem tovakar bija

citas zivis cepamas. Varbūt man vajadzētu teikt, ka maniem bērniem un bērnubērniem bija citi omāri, gliemji, austeres, kartupeli un kukurūzas vālītes sautējamas citās jūraszālēs.

Lai kas tas būtu!

Saprotiet pareizi! Atcerieties tēvoci Kārlu Barusu un saprotiet pareizi!

63.

ŠIS NAV ŠAUSMU romāns. Mans nelaiķa draugs Bordens Dils, pirmklasīgs dienvidnieku romānists, tik dienvid- niecisks, ka lūdza savus izdevējus nesūtīt grāmatu eksemplārus recenzēšanai uz ziemeļiem no Meisona un Diksona vilktās robežlīnijas, rakstīja arī šausmu romānus - ar sievišķu pseidonīmu. Es lūdzu vinu definēt, kas ir šausmu romāns. Viņš sacīja: - Jauna sieviete ieiet vecā mājā un no šausmām paliek bez biksēm.

Šī saruna notika, kad mēs ar Bordenu bijām Vīnē, Austrijā, uz PEN kongresu. PEN ir starptautiska rakstnieku organizācija, kas dibināta pēc Pirmā pasaules kara. Tālāk mēs runājām par vācu rakstnieku Leopoldu fon Zaheru-Mazohu, kurš iepriekšējā gadsimta beigās savos darbos tīksminājās par pazemojumiem un sāpēm. Viņa dēļ mūsdienu valodās ir vārds mazohisms.

Bordens rakstīja ne tikai nopietnas grāmatas un šausmu romānus, bet arī kantri mūziku. Viesnīcas numurā viņam bija ģitāra, un viņš teica, ka strādājot ar dziesmu “Es nekad neesmu valsējis Vīnē”. Man viņa pietrūkst. Es gribu, lai ballītē ir arī Bordena līdzinieks, kā arī divi neveiksmīgi makšķernieki mazā airu laiviņā turpat pie krasta, pāris, kas būtu izspļauti svētie Stenlijs Lorels un Olivers Hārdijs.

Lai notiek!…

Mēs ar Bordenu prātojām par tādiem rakstniekiem kā Mazohs un Marķīzs de Sads, kas tīši vai netīši ir iedvesmojuši jaunu vārdu rašanos. Sadisms, protams, ir prieks nodarīt citiem sāpes. Sadomazohisms nozīmē sajūsmu par citu sāpinā- šanu, kamēr citi sāpina tevi vai arī tu pats sevi sāpini.

Bordens teica, ka, iztiekot bez šiem vārdiem, mūsdienās būtu tikpat grūti runāt par dzīvi kā bez vārdiem, kuri apzīmē alu vai ūdeni.

Vienīgais mūsdienu amerikāņu rakstnieks, kurš mums nāca prātā kā jauna vārda ieviesējs, taču nekādā ziņā ne kā slavens izvirtulis, jo viņš tāds nav, bija Džozefs Hellers. Viņa pirmā romāna nosaukumu Catch-22 (Lamatas-22) “Vebstera Koledžas vārdnīca” definē šādi: “Problemātiska situācija, kuras vienīgo risinājumu izslēdz šo problēmu veidojošie apstākli.” Izlasiet šo grāmatu!

Es izstāstīju Bordenam, ko Hellers teica kādā intervijā, atbildot uz jautājumu, vai viņš baidās no nāves. Hellers teica, ka viņš nekad neesot piedzīvojis zoba kanāla tīrīšanu. Toties daudzi viņam pazīstami cilvēki esot to piedzīvojuši. Pēc viņu stāstītā Hellers secinājis, ka arī viņš droši vien varētu to izturēt, ja rastos tāda vajadzība.

Tieši tāda pati sajūta viņam esot arī attiecībā uz nāvi.

Tas atsauc man atmiņā kādu ainu no Džordža Bernarda Šova lugas jeb viņa radītās laikatrīces “Atgriežoties pie Metu- zāla”. Luga kopumā ir desmit stundas gara! Pilnībā tā pēdējoreiz uzvesta 1922. - manas dzimšanas gadā.

Aina bija šāda: Ādams un Ieva, kas radīti jau pirms krietna laika, stāv pie savas bagātīgās, mierīgās un skaistās fermas vārtiem un gaida, kad savā ikgadējā vizītē ieradīsies viņu saimnieks, Dievs. Ikkatras iepriekšējās vizītes laikā, un tādas nu jau bija

piedzīvotas simtiem, Ādams ar Ievu varēja pateikt Viņam tikai to, ka viss ir ļoti jauki un ka viņi jūtas pateicīgi.

Taču šoreiz Ādams ar Ievu ir loti satraukti, nobijušies, bet lepni. Viņiem ir kaut kas jauns, par ko viņi grib ar Dievu parunāt. Tad Dievs ierodas, sirsnīgs, liels, spēcīgs un veselīgs, tāds kā mans vecaistēvs, aldaris Alberts Lībers. Viņš apjautājas, vai viss kārtībā, un domā, ka zina atbildi, jo viss Viņa radītais ir tik nevainojams, cik nevainojamu vien Viņš spēja iztaisīt.

Ādams ar Ievu, vēl vairāk iemīlējušies nekā jebkad agrāk, pasaka Viņam, ka jūtas ļoti labi, taču vēl labāk viņi justos, ja varētu zināt, ka tas viss kādreiz beigsies.

Čikāga ir labāka pilsēta par Ņujorku, tāpēc ka Čikāgā starp mājām ir celiņi. Atkritumi netiek sakrauti uz ietves. Veikalu apgādes mašīnas neaizšķērso brauktuves.

Reiz nelaiķa amerikāņu rakstnieks Nelsons Olgrēns, kad mēs 1966. gadā mācījām Aiovas universitātes Rakstniecības darbnīcā, sacīja mūsu kolēģim, nelaiķa čīliešu rakstniekam Hozē Donoso, šādus vārdus: - Droši vien ir jauki dzīvot tik garā un šaurā zemē.

Jūs domājat, ka senie romieši bija gudri? Paskatieties, cik stulbi ir viņu cipari! Viens no Romas pagrimuma un sabrukuma izskaidrojumiem ir tāds, ka viņu caurujvadi bijuši no svina. Angliski sanitārtehnika saucas plumbing, un šim vārdam ir kopīga sakne ar plumbum, kas latīniski nozīmē “svins”. Saindēšanās ar svinu dara cilvēkus stulbus un slinkus.

Un kāds ir jūsu attaisnojums?

Nesen es saņēmu vēstuli no kādas dumokrātes. Viņa zināja, ka es arī esmu dumokrāts, proti, ziemeļu demokrāts. Viņa

bija stāvokli un gribēja zināt, vai tā nav kļūda - laist mazu, nevainīgu bērniņu šajā draņķīgajā pasaulē.

Es atbildēju, ka manu dzīvi gandrīz vai dzīvošanas vērtu ir darījuši svētie, ar kuriem gadījies satikties, cilvēki, kas izturas nesavtīgi un rīkojas sakarīgi. Viņi mēdza uzrasties visnegaidītākajās vietās. Varbūt tu, mīļo lasītāj, varētu kļūt par svēto, kuru satiks šis jaukais bērniņš?

Es ticu iedzimtajam grēkam. Es ticu arī iedzimtajam tikumam. Paskatieties visapkārt!

Ksantipe domāja, ka viņas vīrs Sokrāts ir muļķis. Tante Reja domāja, ka tēvocis Alekss ir muļķis. Māte domāja, ka Tēvs ir muļķis. Mana sieva domā, ka es esmu muļķis.

Es atkal esmu neprātīgs, atkal savaldzināts, atkal gaidošs, smaidošs bērns. Apburts, aptracis, apmulsis esmu es.

Un pludmales ballītē, kad tikai piecdesmit metrus no krasta laiviņā sēdēja Lorels ar Hārdiju, Kilgors Trauts sacīja, ka filmas ar pamatīgu šaušanos jauniem ļaudīm patīk tāpēc, ka tajās redzams - nāve nemaz nav sāpīga, un cilvēkus ar šaujamieročiem var uzskatīt par “neatkarīgiem anesteziologiem”.

Viņš bija tik laimīgs! Viņš bija tik populārs! Uzpucēts smokingā, pletkreklā, ar sarkanu jostu un tauriņu, kas bija piederējis Zoltanam Peperam. Viesnīcas numurā es stāvēju viņam aiz muguras, lai palīdzētu uzsiet tauriņu, tieši tāpat, kā mans lielais brālis bija palīdzējis man, pirms pats iemācījos.

Liedagā viss, ko Trauts sacīja, izsauca smieklus un aplausus. Viņš nespēja tam noticēt! Viņš teica, ka piramīdas un Stoun- hendžas akmeņi slieti loti vieglas gravitācijas laikā, kad milzu akmeņus varēja svaidīt kā dīvāna spilvenus, un klausītāji bija sajūsmā. Viņi lūdzās pēc vēl kādiem stāstiem. Viņš atbildēja ar rindiņu no sava darba “Skūpsti mani vēlreiz”: - “Skaista sieviete nekādi nevar kaut cik ilgstoši ar savu rīcību atbilst savam

izskatam.” Ting-ling? - Ļaudis teica, ka viņš esot asprātīgs kā Oskars Vailds!

Saprotiet, lielākā auditorija, kādu pirms šis ballītes tika piedzīvojis Trauts, bija artilērijas divizions, kad viņš, izlūks, sniedza tam ziņas Otrā pasaules kara laikā Eiropā.

-Ting-ling! - viņš izsaucās, uzrunādams mūs visus. - Ja tas nav jauki, tad kas vispār ir jauki?

-   Jūs bijāt smagi slims, mister Traut, - es atsaucos no pūla dziļumiem, - bet tagad jūs atkal esat vesels, un te ir darbs darāms!

Tur bija ari Džanete Kosbija, mana lekciju aģente.

Desmitos vakarā vecais, sen vairs nedrukātu zinātniskās fantastikas darbu autors paziņoja, ka viņam laiks doties pie miera. Taču bija vēl kas, ko viņš gribēja pasacīt mums, savai ģimenei. Gluži kā burvis, kas meklē publikā brīvprātīgo, viņš aicināja kādu nostāties blakus un darīt, ko viņš liek. - Es, lūdzu, es! - es saucu.

Es nostājos viņam labajā pusē, un pūlis noklusa.

-   Visums ir pleties tik ļoti neaptverami, - viņš sacīja, - ja neskaitām to klupieniņu, ko mums nācās piedzīvot, ka gaisma vairs nav pietiekoši ātra, lai veiktu ceļošanas vērtus attālumus kaut vai nesaprātīgi ilgā laika posmā. Gaisma, reiz uzskatīta par visātrāko no visām parādībām, tagad nonāk vēstures kapsētā, tāpat kā poniju ekspresis… Tagad es lūgšu šim cilvēkam, kuram pietika drosmes nostāties man blakus, izvēlēties debesīs virs mums divus mirguļojošus novecojušas gaismas punktus. Gluži vienalga, kurus, galvenais, lai mirguļotu. Ja nemirgulo, tad tie ir vai nu satelīti, vai planētas. Šovakar mūs neinteresē ne satelīti, ne planētas.

Es izvēlējos divus gaismas punktus, kas likās ap desmit pēdas atstatu. Viens no tiem bija Polārzvaigzne. Man nav ne jausmas, kas bija otrs. Nebija izslēgts, ka tā bija Vēma, Trauta divus miljardus gadu vecā zvaigzne.

-   Mirguļo? - viņš noprasīja.

-   Tieši tā! - es atbildēju.

-   Goda vārds?

-   Zvēru, - es teicu.

-   Brīnišķīgi! Ting-ling! - viņš izsaucās. - Tagad tā: lai vai kādus debesu ķermeņus nozīmētu šie divi mirgulīši, ir pilnīgi skaidrs - Visums ir kļuvis tik retināts, ka gaismas ceļš no viena līdz otram ilgtu tūkstošiem vai miljoniem gadu. Ting-ling? Bet tagad es jūs lūgšu cieši paskatīties tikai uz vienu no mirgulī- šiem un pēc tam tāpat tikai uz otru.

-   Labi, - es sacīju. - Izdarīts.

-   Tam bija vajadzīga apmēram viena sekunde, vai ne? - viņš vaicāja.

-   Ne vairāk, - es atbildēju.

-   Pat ja jums būtu bijusi vajadzīga stunda, - viņš teica, - kaut kas būtu šķērsojis telpu starp šiem diviem debesu ķermeņiem, piesardzīgi izsakoties, miljons reižu ātrāk par gaismu.

-   Kas tad? - es jautāju.

-   Jūsu apziņa, - viņš paskaidroja. - Tā ir jauna Visuma īpašība, kas pastāv tikai tāpēc, ka eksistē cilvēki. Fiziķiem turpmāk, apcerot Kosmosa noslēpumus, būs jāņem vērā ne tikai enerģija, matērija un laiks, bet arī kaut kas ļoti jauns un skaists, proti, cilvēka apziņa.

Trauts ieturēja pauzi, ar kreisās rokas īkšķi piespieda augš- zobu protēzi, lai neatjurkājas, sakot mums pēdējos vārdus šajā burvīgajā vakarā.

Ar viņa zobiem viss bija kārtībā. Lūk, kāds bija viņa uzstāšanās fināls: - Es esmu atradis labāku vārdu par apziņu, - viņš teica. - Sauksim to par dvēselū - Viņš ieturēja pauzi. Tad sacīja:

-   Ting-ling?

EPILOGS

Mans lielais un vienīgais brālis Bernards, jau divdesmit piecus gadus atraitnis, nomira pēc ilgas cīņas ar vēzi, taču bez mokošām sāpēm, 1997. gada 25. aprīļa rītā astoņdesmit divu gadu vecumā, nu jau četras dienas pagājušas. Viņš bija eme- ritēts vecākais zinātniskais līdzstrādnieks Ņujorkas Štata universitātes Atmosfēras pētījumu centrā Olbeni pilsētā. Viņš bija arī piecu lielisku dēlu tēvs.

Man bija septiņdesmit četri gadi. Mūsu māsai Alisei būtu bijuši septiņdesmit deviņi. Pēc viņas ellīgi skumjās aiziešanas četrdesmit viena gada vecumā es sacīju: - No Alijas taču būtu iznākusi tik brīnišķīga veca kundze! - Neiznāca vis.

Mums ar Bernardu veicās labāk. Viņš nomira kā mīļots, jauks, jautrs un loti saprātīgs večuks, par kādu visnotaļ bija pelnījis kjūt. Pašā mūža nogalē viņu bija iejūsminājis Alberta Einšteina izteikumu krājums. Piemērs: “Visskaistākais, ko mēs varam pieredzēt, ir noslēpumains.” Vēl kāds: “Fizikas jēdzieni ir brīvi radīti cilvēka prātā, un tos nenosaka, kā varētu likties, tikai un tieši ārējā pasaule.”

Visslavenākais Einšteinam piedēvētais izteiciens ir šāds: “Nemūžam neticēšu, ka Dievs spēlē ar pasauli kauliņus.” Bernardam pašam bija tik atvērts prāts attiecībā uz Visuma izpratni, ka viņš uzskatīja lūgšanas par varbūtēji iedarbīgu tā ietekmēšanas līdzekli ārkārtas situācijās. Kad viņa dēlam Terijam bija

kakla vēzis, Bērnijs, mūžīgais eksperimentētājs, lūdza Dievu par viņa atlabšanu. Terijs tiešām izdzīvoja.

Tāpat bija arī ar sudraba jodīdu. Bērnijs prātoja, vai šīs vielas kristāli, kas tik loti līdzinās sasaluša ūdens kristāliem, nevarētu iemācīt stipri atdzisušajām pilītēm mākoņos pārvērsties par ledu, proti, sniegu. Viņš izmēģināja. Izdevās!

Savas darba dzīves pēdējo desmitgadi viņš pavadīja, pūlēdamies apgāzt loti senu un plaši atzītu uzskatu par to, kā pērkona negaisā rodas elektriskie lādiņi, kur tie dodas, ko dara un kāpēc. Viņš sadūrās ar pretestību. Pēdējā no viņa vairāk nekā simt piecdesmit rakstiem, kas tiks publicēts pēc nāves, aprakstīti eksperimenti, kas varēs neapstrīdami pierādīt viņa hipotēzes pareizumu vai aplamību.

Jebkurā gadījumā viņš nevarēja zaudēt. Lai kāds būtu eksperimentu rezultāts, viņam tas liktos varen uzjautrinošs. Jebkurā gadījumā viņš smietos kā kutināts.

Viņš bija jautrāks sarunu biedrs par mani. Lielās Depresijas laikā, vilkdamies viņam astē, es par humoru uzzināju tikpat, cik klausoties radio komiķus un skatoties kinokomēdijas. Es jutos pagodināts, ka viņš arī manus jokus uzskatīja par smieklīgiem. Izrādījās, ka viņš atsevišķā mapītē krājis manus rakstu galus, kas viņu īpaši uzjautrinājuši. Viens no tiem bija kāda vēstule, kuru es divdesmit piecu gadu vecumā aizrakstīju mūsu tēvocim Aleksam. Tolaik es vēl neko nebiju publicējis, man bija sieva un dēls, un es biju tikko pārvācies no Čikāgas uz Skenektediju Ņujorkas štatā, lai strādātu General Electric par preses aģentu.

Es dabūju šo darbu, tāpēc ka Bērnijs bija kļuvis par slavenību GE Pētījumu laboratorijā sakarā ar eksperimentiem mākoņu apsēšanā, ko viņš veica kopā ar Ērvingu Langmuiru un Vinsentu Šēferu, un arī tāpēc, ka firma bija nolēmusi sabiedrisko attiecību kārtošanai nolīgt dažus preses ļaudis darbam uz pilnu slodzi. Pēc Bērnija ieteikuma GE aizvilināja mani no

Čikāgas pilsētas ziņu aģentūras, kur es strādāju par reportieri. Vienlaikus es studēju Čikāgas universitātē, lai iegūtu maģistra grādu antropoloģijā.

Es domāju, ka tēvocis Alekss zināja, kur tolaik mēs abi ar Bērniju strādājām un ka es biju GE sabiedrisko attiecību daļā. Viņš to nezinājal

Un tēvocis Alekss kādā izdevumā bija redzējis Bērnija fotogrāfiju, kuras autortiesības, kā bija norādīts, piederēja Ske- nektedijas Gazette. Viņš aizrakstīja šai avīzei, ka esot “drus- cītiņ lepns” par savu brāļadēlu un vēlētos saņemt šīs fotogrāfijas eksemplāru. Viņš bija pievienojis savai vēstulei vienu dolāru. Gazette bija šo bildi dabūjusi no GE, tāpēc nosūtīja lūgumu manam jaunajam darbadevējam. Mans jaunais boss, visnotaļ loģiski, nodeva vēstuli man.

Es paņēmu zilu GE veidlapu un atbildēju šādi:

Dārgais mister Vonnegūt!

Misters Edvards Tomaks, Skenektedijas Gazette redaktors, ir pārsūtījis man Jūsu 26. novembra vēstuli.

General Electric darbinieka Dr. Bernarda Vonnegūta fotogrāfiju avīze bija saņēmusi no mums. Tomēr mūsu arhīvā vairs nav tās eksemplāru, un negatīvs atrodas Savienoto Valstu armijas Sakaru korpusa rīcībā. Turklāt mums ir pārāk daudz, ko darīt, lai čakarētos ar tādiem sīkmanīgiem lūgumiņiem kā Jūsējais.

Mums, protams, ir daži citi šī nabaga cilvēka fizionomijas attēli, un es tos varētu Jums nosūtīt, kad man iznāks laika. Taču nesteidziniet mani! “Druscītiņ lepns…” Tad nu gan! Hā! Vonnegūts! Hoho! Jūsu brāļadēlu ir radījis šis kantoris, un mēs viņu varam arī nožmiegt vienā mirklī - kā skudru. Tāpēc nesāciet trakot, ja tuvāko pāris nedēļu laikā bildes nesaņemsiet.

Turklāt, viens dolārs firmai General Electric izsaka ne vairāk kā tas leģendārais pirdiens vējā. Saņemiet to atpakaļ. Nenotrieciet visu uzreiz!

Ar patiesu cieņu, Gajs Fokss, Preses nodaļa, Vispārējais ziņu birojs.

Kā redzat, es parakstījos kā “Gajs Fokss”, britu vēsturē bēdīgi slavena persona.

Tēvocis Alekss tā apvainojās, ka aizlidināja pa gaisu savu paruku. Viņš aiznesa vēstuli pie advokāta, lai noskaidrotu, kādus juridiskus solus varētu spert, lai no augstām šīs kompānijas amatpersonām izspiestu visdziļāko atvainošanos un lai vēstules autoru patriektu no darba. Viņš grasījās rakstīt GE prezidentam un pavēstīt, ka tam ir darbinieks, kas nezina dolāra vērtību.

Tomēr, pirms vēl viņš spēra šos solus, kāds viņam pateica, kas vēsturē bijis Gajs Fokss un kur strādāju es, un ka vēstule ir tik pārspīlēti ķēmīga, ka tā noteikti ir mans joks. Viņš gribēja nogalināt mani par to, ka biju nostādījis viņu muļķa lomā. Nedomāju, ka viņš jelkad man piedeva, lai gan mans vienīgais nolūks bija viņu pamatīgi izsmīdināt.

Ja viņš būtu aizsūtījis manu vēstuli General Electric priekšniecībai, pieprasīdams morālu gandarījumu, es tiktu atlaists. Es nezinu, kas tad būtu noticis ar mani, manu sievu un dēlu. Tāpat es nemūžam nebūtu ticis pie vielas saviem romāniem “Mehāniskās klavieres” un “Kaķa šūpulis” un vairākiem īsajiem stāstiem.

Tēvocis Alekss atdeva šo Gaja Foksa vēstuli Bērnijam. Bērnijs uz nāves gultas atdeva to man. Citādi tā būtu pazudusi uz visiem laikiem. Taču, lūk, šeit tā ir.

Laikatrīce! Es atkal esmu 1947. gadā, tikko pārnācis no darba General Electric, un sākas atkārtojums. Mums visiem ir gribot negribot jādara tieši tas pats, kas pirmajā reizē.

Vainu mīkstinošs apstāklis, ko pieminēt Pastardienā: mēs vispār nelūdzām, lai mūs laiž pasaulē.

Es biju luteklītis mūsu ģimenē. Tagad man vairs nav neviena, kam izrādīties.

Kāda sieviete, kas pazina Bērniju tikai pēdējās desmit vina mūža dienās Olbeni Sv. Pētera slimnīcas hospisā, raksturoja viņa izturēšanos uz nāves gultas kā “galantu” un “izsmalcinātu”. Cik lielisks brālis!

Cik lieliska valoda.

Content

Vonnegūts Kurts Laikatrīce

PROLOGS

I

2.

3.

4

5.

6.

7.

8   .

9 .

10.

II.

12.

13 .

14.

15.

16 .

17 .

18

19

20 .

21.

22 .

23

24

25

26.

27.

28

29 .

30

31 .

32 .

33 .

34.

35.

36.

37.

38.

39.

40.

41.

42 .

43

45.

46

47 .

48.

49.

50.

51.

52.

53 .

54 .

55.

56.

57.

58.

59.

60.

61.

62 .

63.

EPILOGS