Vonnegūts Kurts

Titāna sirēnas

Kurts Vonnegūts

TITĀNA SIRĒNAS

PIRMĀ NODAĻA STARP LAIMI UN LAIDNI

Es laikam esmu kādam tur, augšā, iepaticies.

Maleahijs Konstants

Tagad visi zina, kā atrast sevī dzīves jēgu.

Bet cilvēcei nav vienmēr tā laimējies. Pirms nepilna gadsimta ļaudīm bija grūti tikt klāt mīklainajiem kambariem sevī.

Viņi pat nespēja nosaukt nevienu no piecdesmit trim ieejām dvēselē.

Ārišķīgas reliģijas bija liels bizness.

Cilvēce, neapjēgdama patiesības, kas mīt ikvienā cilvēkā, skatījās uz āru - tiecās arvien uz āru. Šādi čīkstēdamas ārup, cilvēce cerēja noskaidrot, kas īsti nosaka visu pasaules un esības kārtību un kāda tai ir jēga.

Cilvēce trenca savus aģentus arvien tālāk un tālāk uz āru. Galu galā tā iztrenca viņus kosmosā, šajā bezkrāsainajā, bezgaršīgajā, bezgalīgajā bezsvara ārjūrā.

Izsvieda viņus kā akmeņus.

Nabaga aģenti atrada to, kas jau uz Zemes bija pārpārēm atrodams, - murgainu un bezgalīgu bezjēdzību. Kosmoss un bezgalīgais ārs sniedza trīs veltes: tukšu heroismu, lētu komēdiju un bezjēdzīgu nāvi.

Galu galā ārs zaudēja savu iedomāto pievilcību.

Neizpētīta bija palikusi tikai iekšpuse.

Tikai cilvēka dvēsele palika terra incognita.

Tā sākās labestības un gudrības laiks.

Kādi bija cilvēki vecajos laikos, kad viņu dvēseles vēl nebija izpētītas?

Šeit sekos patiess stāsts no Murgu laikmeta, kurš ilga apmēram - daži gadi šurp vai turp - no Otrā pasaules kara līdz Trešajai Lielajai Depresijai.

Bija pūlis.

Pūlis bija sapulcējies uz gaidāmo materializāciju. Materializēties vajadzēja kādam vīrietim un viņa sunim, vajadzēja uzrasties no zila gaisa - vispirms kā neskaidriem veidoliem, galu galā kļūstot tikpat miesīgiem kā kuram katram dzīvam vīrietim un sunim.

Pūlim nebija paredzēts skatīties materializāciju. Tā bija strikti privāts pasākums privātīpašuma robežās, un pūlis nekādā ziņā nebija aicināts pamielot acis.

Materializācijai, gluži kā modernam, civilizētam nāvessodam pakarot, vajadzēja notikt aiz augstiem, neizteiksmīgiem, apsargātiem mūriem. Un pūlis aiz mūra bija loti līdzīgs tiem pūliem, kas mēdz pulcēties aiz kārtuvju mūriem.

Pūlis zināja, ka neko neredzēs, tomēr tā dalībnieki guva prieku, atrodoties tuvumā, skatoties neizteiksmīgajā mūrī un iztēlojoties, kas notiek aiz tā. Mūris tikai pastiprināja materia- lizācijas mistēriju, tāpat kā pakāršanas mistēriju; trulais mūris bija gluži kā ekrāns, uz kura pūla neveselīgā iztēle projicēja pornogrāfiskus attēlus.

Pūlis bija sapulcējies Nūportas pilsēta, Rodailendas štatā, ASV, uz Zemes, Saules sistēmā, Piena Ceļā. Mūra žogs ieskāva Ramfurda savrupnamu un dārzu.

Desmit minūtes pirms noteikta materializācijas laika policijas aģenti izplatīja baumas, ka materializācija notikusi priekšlaicīgi, turklāt ārpus mūra, un ka vīrietis ar suni ir visiem skaidri redzami divus kvartālus talflk. I'ulis lēkšiem metās lūkot brīnumu minētajā krustojuma.

Pūlis bija l<n traks pēc brīnumiem.

Paša pū|a gala bija kada sieviete, lais svera trīssimt mārciņas. Viņai biju struma, pamatīgs kākslis un pelēcīga sešgadīga meitiņa. Viņa turēja meitenīti aiz rokas un raustīja šurpu turpu kā bumbiņu elastīgas aukliņas galā. - Vanda Džūna, - viņa teica, - ja tu neuzvedīsies kārtīgi, es tevi nekad vairs neņemšu līdzi uz materializāciju!

Materializācijas notika jau deviņus gadus, ik pēc piecdesmit deviņām dienām. Pasaules mācltākie un godprātīgākie viri bija lūgšus lūgušies atļauju noskatīties materializāciju. Lai kādiem vārdiem šie dižie vīri izteica savus lūgumus, viņi tika salti atraidīti. Atteikums vienmēr bija vienāds, ar Ramfurda kundzes sekretāres roku rakstīts.

Vinstona Nailsa Ramfurda kundze lūdza mani informēt jūs, ka viņa nevar nosūtīt ielūgumu, kuru jūs lūdzāt. Vina ir pārliecināta, ka jūs sapratīsiet viņas viedokli šajā jautājumā: parādība, kuru jūs vēlaties novērot, ir ģimenes traģiska un iekšēja lieta un nekādi nav domāta svešinieku acīm, lai cik cildena būtu viņu intereses motivācija.

Ramfurda kundze un viņas darbinieki neatbildēja ne uz vienu no daudzajiem tūkstošiem jautājumu par materializāciju. Ramfurda kundze uzskatīja, ka viņa ir pasaulei loti, loti maz informācijas parādā. Šo ārkārtīgi niecīgo mazumiņu viņa sniedza ar ziņojumu divdesmit četras stundas pēc katras materializācijas. Ziņojums nekad nebija garāks par simt vārdiem. Virs- sulainis to ielika stikla vitrīniņā, kas bija pieskrūvēta pie mūra blakus vienīgajai ieejai Ramfurda īpašumā.

Šī vienīgā ieeja bija durvis rietumu puses mūri. Tās bija kā Alises durtiņas uz Brīnumzemi, nieka četrarpus pēdas augstas. Toties no dzelzs un ar milzīgu slēdzeni.

Platie dārza vārti bija aizmūrēti.

Ziņojumi, kas parādījās stikla vitrīnā pie dzelzs durvīm, arvien bija neizteiksmīgi un nīgri. Tajos ietvertā informācija varēja tikai sagādāt vilšanos ikvienam, kam bija kaut drusciņa intereses. Tika precīzi nosaukts, cikos misis Ramfurdas vīrs

Vinstons un viņa suns Kazaks materializējies un cikos vioi atkal dematerializējušies. Gan vīrieša, gan suna veselības stāvoklis allaž tika raksturots kā "labs". Ziņojumi lika noprast, ka misis Ramfurdas vīram piemīt spēja gan skaidri redzēt pagātni, gan pareģot nākotni, taču tie nesniedza nevienu redzējuma piemēru nevienā virzienā.

Patlaban pūlis bija aizvilināts no žoga, dodot iespēju pie rietumpuses dzelzs durtiņām netraucēti piebraukt īrētam limuzīnam. No limuzīna izkāpa slaids vīrietis Edvarda laika dendija drēbēs un uzrādīja kaut kādu papīru policistam, kurš sargāja durvis. Vīrietis bija maskējies ar saulesbrillēm un neīstu bārdu.

Policists pamāja, un vīrietis pats atslēdza durvis ar atslēgu, ko izņēma no kabatas. Viņš pieliecies iegāja iekšā un ar dārdu aizcirta aiz sevis durvis.

Limuzīns aizbrauca.

"Nikns suns!" brīdināja uzraksts virs dzelzs durtiņām. Vasaras saulriets ugunīgi zaigoja žiletēs un stikla lauskās, kas bija iestrādātas mūra žoga augšmalas javā.

Cilvēks, kurš iegāja pa durtiņām, bija pirmais, ko misis Ramfurda jelkad bija uzaicinājusi uz materializāciju. Viņš nebija izcils zinātnieks. Viņš pat nebija labi izglītots. Viņš jau pirmā kursa vidū tika izslēgts no Virdžīnijas universitātes. Viņš bija Maleahijs Konstants no Kalifornijas, Holivudas, bagātākais cilvēks Amerikā - un slavens izvirtulis.

"Nikns suns!" - bija paudis uzraksts virs dzelzs durtiņām. Bet šaipus žogam bija tikai suņa skelets. Tam ap kaklu bija nežēlīgi dzelkšņota kaklasiksna, pieķēdēta pie sienas. Tas bija loti liela suņa - mastifa - skelets. Tā lielie zobi bija sakosti. Galvaskauss un žokli veidoja smalki noformētu, nekaitīgu miesas plēšanas aparāta modeli. Žokli aizcirtās šādi - klak. Šeit, lūk, atradās spožās acis, šeit - varen dzirdīgās ausis, tur aizdompilnās nāsis, tur plēsēja smadzenes. Muskuļu cīpslas bija piestiprinātas šeit un šeit, kādreiz tās lāva zobiem iecirsties miesā šādi - klak.

Skelets bija simbolisks, dekorācija, daiļrunīgs priekšmets, kuru uzstādījusi sieviete, kas tikpat kā ne ar vienu nerunāja. Šeit pie mūra neviens suns savā postenī nebija nomiris. Misis Ramfurda bija nopirkusi kaulus no veterinārārsta, likusi tos izbalināt, nolakot un sastiprināt kopā. Skelets bija viens no misis Ramfurdas daudzajiem rūgtajiem un mīklainajiem komentāriem par nekrietnajiem trikiem, kurus ar viņu izstrādājis laiks un pašas vīrs.

Vinstona Nailsa Ramfurda kundzei bija septiņpadsmit miljoni dolāru. Vinstona Nailsa Ramfurda kundzei bija visaugstākais sabiedriskais stāvoklis, kāds vien Amerikas Savienotajās Valstīs ir iegūstams. Vinstona Nailsa Ramfurda kundzei bija laba veselība, glīta āriene un arī talants.

Viņa bija apdāvināta dzejniece. Viņa bija anonīmi izdevusi plānu dzejas krājumiņu ar nosaukumu "Starp laimi un laidni". Grāmata saņēma itin labus vērtējumus.

Nosaukums bija cēlies no fakta, ka visi vārdi, kas loti mazās vārdnīcās atrodami starp "laimi" un "laidni", attiecas uz "laiku".

Taču, lai cik bagātīgi misis Ramfurda būtu ar visu apveltīta, viņas izdarības tomēr nebija normālas - nedz suņa skeleta pieķēdēšana pie žoga, nedz vārtu aizmūrēšana, nedz slavenā klasicistiskā dārza aizlaišana Jaunanglijas džungļos.

Morāle: nauda, sabiedriskais stāvoklis, veselība, izskats un talants vēl nenozīmē visu.

Maleahijs Konstants, visbagātākais amerikānis^ aizslēdza aiz sevis Alises Brīnumzemes durvis. Saulesbrilles un lieko bārdu viņš iekāra efejās pie mūra. Mundri paiedams garām suņa skeletam, viņš ieskatījās rokas pulkstenī ar saules bateriju. Pēc septiņām minūtēm šeit materializēsies un pa dārzu izskraidīsies dzīvs mastifs, vārdā Kazaks.

"Kazaks kož," misis Ramfurda bija rakstījusi ielūgumā, "tāpēc esiet, lūdzu, punktuāls."

Konstants pasmaidīja par brīdinājumu, ka jābūt punktuālam. Būt punktuālam nozīmē ne tikai ierasties kaut kur laikā, bet arī eksistēt kā punktam. Konstants eksistēja kā punkts - un nespēja iztēloties, kāda varētu būt cita veida eksistence.

Tā bija viena no lietām, ko viņš grasījās noskaidrot - kāda ir sajūta, eksistējot citādi. Misis Ramfurdas vīrs eksistēja citādi.

Vinstons Nailss Ramfurds bija ar savu privāto kosmoskuģi ieskrējis tieši vidū kādam kartēs neatzīmētam hronosinklastis- kajani infundibulam divu dienu attālumā no Marsa. Viņam līdzi bija tikai suns. Tagad Vinstons Nailss Ramfurds un viņa suns Kazaks eksistēja kā vilņveida parādība - cik noprotams, pulsējot greizā spirālē, kuras sākums bija Saulē un gals Betel- geizē.

Teju, teju Zeme grasījās šķērsot šo spirāli.

Turpat vai katrs īss hronosinklastisko infundibulu izskaidrojums noteikti liktos aizvainojošs šās jomas speciālistiem. Lai vai kā, vislabākais īsais izskaidrojums droši vien ir Dr. Kirila Hola sniegtais "Bērnu brīnumu un triku enciklopēdijas" četrpadsmitajā izdevumā. Attiecīgo šķirkli ar laipnu izdevēju atļauju šeit citēsim pilnībā:

HRONOSINKLASTISKIEINFUNDIBULI - Iedomājies, ka tavs tētis ir visgudrākais cilvēks, kāds jebkad dzīvojis uz Zemes, un ka viņš zina visu, ko vien var zināt, un ka viņam vienmēr par visu ir pilnīga taisnība, un ka viņš spēj pierādīt savu taisnību visos jautājumos. Tagad iedomājies kādu citu bērnu kādā jaukā pasaulē miljoniem gaismas gadu attālumā, un šā bērniņa tētis ir visgudrākais cilvēks, kāds jebkad dzīvojis tajā jaukajā un ļoti tālajā pasaulē. Un viņš ir tikpat gudrs kā tavs tētis, un viņam ari ir taisnība. Abi tēti ir gudri, abiem ir taisnība.

Taču, ja viņi kādreiz satiktos, viņi šaušalīgi sastrīdētos, jo ne par ko nebūtu vienis prātis. Tu teiksi, ka tavam tētim ir taisnība un tā otra bērna tētim nav, taču Visums ir loti, loti liels. Tajā pietiek vietas, lai ļoti, loti daudziem cilvēkiem būtu taisnība un tomēr viņi nebūtu vienis prātis.

Iemesls, kāpēc tētiem var būt taisnība un tomēr viņi var iekulties šausmīgos ķīviņos, ir tāds, ka pastāv daudz dažādu veidu, kā var būt taisnība. Un tomēr Visumā ir vietas, kur katrs tētis var beidzot aptvert, par ko runā otrs tētis. Tās ir tādas vietas, kur visas dažādās patiesības sader kopā tikpat labi kā detaļas tava tēta rokas pulkstenī. Sīs vietas sauc par hronosinklastiskajiem infundibuliem.

Saules sistēma, šķiet, ir pilna ar hronosinklastiskajiem infundibuliem. Par vienu lielu infundibulu mēs skaidri zinām,, ka tas mēdz uzturēties starp Zemi un Marsu. Mēs to zinām tāpēc, ka viens Zemes vīrietis un vina suns iebrauca tajā taisni iekšā.

Varētu domāt, ka būtu jauki aizbraukt uz hronosin- klastisko infundibulu un ieraudzīt daudzos un dažādos veidus, kā var būt pilnīga taisnība, taču tas ir loti bīstami. Sis nabaga vīrs un vina nabaga suns ir izkliedēti milzonīgos plašumos, turklāt ne tikai telpā, bet arī laikā.

"Hrono-" nozīmē laiku, "-sinklastisks" nozīmē vienlaikus izliekts uz visām pusēm gluži kā apelsīna miza. "Infundi- buls" ir tas, ko senie romieši, piemēram, Jūlijs Cēzars un Nērons, sauca par piltuvi, fa tu nezini, kas ir piltuve, palūdz māmiņai, lai vina tev parāda.

Alises Brīnumzemes durvju atslēga bija atsūtīta kopā ar ielūgumu. Maleahijs Konstants iebāza atslēgu bikšu kabatā - biksēm bija kažokādas odere - un gāja pa vienīgo taciņu, kas veda no durvīm. Tā slīga dziļā ēnā, bet līmeniskie saulrieta stari pielēja koku galotnes ar Maksfīlda Pariša gleznām raksturīgu gaismu.

Konstants spēra soļus un vēzēja ielūgumu, aiz katra līkuma gaidīdams uzbrukumu. Ielūgums bija rakstīts ar violetu tinti. Misis Ramfurdai bija tikai trīsdesmit četri gadi, bet rokraksts kā vecai tantei - smalki cilpains un ķeburains. Viņai nepārprotami riebās Konstants, kuru viņa nekad nebija satikusi. Ielūguma tonis bija, maigi izsakoties, negribīgs, tas bija rakstīts kā uz piešņaukta kabatlakata.

"Mans vīrs savas iepriekšējās materializācijas laikā," viņa ielūgumā rakstīja, "uzstāja, lai jūs būtu klāt nākamajā.

Es nespēju viņu no tā atrunāt par spīti daudziem acīmredzami nelabvēlīgiem apstākļiem. Viņš uzstājīgi apgalvo, ka loti labi pazīstot jūs, jo esot saticis jūs uz Titāna, kas, cik es noprotu, ir Saturna mēness."

Ielūgumā nebija neviena teikuma, kurā nebūtu vārda "uzstāt". Misis Ramfurdas vīrs bija uzstājis, lai viņa dara to, kas ir pilnīgā pretrunā ar viņas viedokli, savukārt viņa uzstāja, lai Maleahijs Konstants uzvedas, cik labi vien spēj, kā džentlmenis, kas viņš nebija.

Maleahijs Konstants nekad nebija bijis uz Titāna. Viņš nekad, vismaz cik pašam zināms, nebija bijis ārpus savas dzimtās planētas Zemes gāzveida apvalka. Acīmredzot viņam nāksies uzzināt pretējo.

Taciņa, pa kuru gāja Konstants, bija mitra, zaļa un līkumaina, tikai mauriņa pļāvēja platumā. Faktiski tā tiešām bija mauriņa pļāvēja izdzīta sleja. Redzēt uz priekšu varēja tikai dažus solus, abpus taciņai kā mūris slējās zaļi džungļi, par kuriem bija pārvērties plašais dārzs.

Zālesplāvēja taka meta loku ap sausu strūklaku. Cilvēks, kurš bija stūmis pļāvēju, šajā vietā bija kļuvis radošs un licis taciņai sadalīties. Konstants varēja izvēlēties, pa kuru pusi strūklaku apiet. Konstants apstājās taciņu staklē un pavērās augšup. Strūklaka nudien bija brīnumaini radošs veidojums. Tas bija konuss, kuru veidoja daudzas akmens bļodas ar aizvien mazāku diametru. Šīs bļodas veidoja joslas ap četrdesmit pēdas augstu kolonnu strūklakas centrā.

Impulsa dzīts, Konstants izvēlējās nevis taciņu uz vienu vai otru pusi, bet kāpa strūklakai pāri. Viņš kāpa no bļodas uz b|odu, gribēdams nokļūt augšā, lai redzētu, no kurienes atnācis un kurp dodas.

Stāvēdams pašā augšā, vismazākajā no barokālās strūklakas b|odām, mīņādamies putnu ligzdu paliekās, Maleahijs Konstants redzēja plašo dārzu un arī lielu daļu Ņūportas un Naragansetas līča. Viņš izstiepa roku un paturēja saulē savu rokas pulksteni, lai tas sagrābjas to, kas šādiem pulksteņiem ir tas pats, kas Zemes cilvēkiem nauda.

Spirdzinošs jūras vējiņš bužināja Konstanta zilganmelnos matus. Viņš bija izskatīgs vīrietis - pussmagā svara, melnīgsnējs, ar dzejnieka lūpām un maigi brūnām acīm, kas bija dziļi iegrimušas kā Kromanjonas cilvēkam. Viņam bija trīsdesmit viens gads.

Viņam bija trīs miljardus dolāru vērts kapitāls, pa lielākai daļai mantots.

Viņa vārds nozīmēja "uzticamais vēstnesis".

Depresijas periodos, kas vienmēr sekoja alkohola, narkotiku un sieviešu lietošanai, Konstants alka tikai pēc viena - pēc vēsts, kura būtu pietiekami cildena un svarīga, lai viņam būtu vērts to pazemīgi nogādāt no viena punkta uz otru.

Moto zem ģerboņa, kuru Kostants pats sev radīja, bija vienkāršs: "Vēstnesis gaida".

Ar vēsti Konstants droši vien domāja ierakstītu vēstuli no Dieva vai kādas citas līdzvērtīgi prominentas personas.

Konstants atkal pavērās savā rokas pulkstenī. Nokāpšanai no strūklakas un nokļūšanai līdz savrupnamam bija atlikušas divas minūtes - līdz brīdim, kad Kazaks materializēsies un lūkos pēc sakožamiem svešiniekiem. Konstants iesmējās pie sevis, nodomādams, cik sajūsmināta gan būtu misis Ramfurda, ja šo vulgāro Holivudas iznireli misteru Konstantu visu viņa vizītes laiku tīrasiņu suns nelaistu lejā no strūklakas. Misis Ramfurda pat varētu likt strūklaku ieslēgt.

Pastāvēja iespēja, ka viņa tobrīd vēroja Konstantu. Sav- rupnams bija minūtes gājiena attālumā no strūklakas - no džungļiem to nošķīra izpļauta josla, trīs reizes platāka par taciņu.

Ramfurdu nams bija no marmora, pamatīga Londonas Vait- holas pils banketu zāles reprodukcija. Šī privātmāja, tāpat kā visi pārējie īsti varenie Nūportas savrupnami, bija attāla radiniece visā valstī izkaisītajām pasta un Federālās tiesas ēkām.

Ramfurdu nama smieklīgā varenība pauda, ko apzīmē jēdziens "svarīgi ļaudis". Tas noteikti bija viens no dižākajiem vēstījumiem par svaru, biezumu un blīvumu kopš Lielās Heopsa piramīdas. Savā ziņā tas pat bija labāks vēstījums par mūžīgumu nekā Lielā piramīda, jo tā, tuvodamās debesīm, pamazām saruka. Ramfurdu nams, tuvodamies debesīm, nesaru- ka ne par matu. Apgriezts otrādi, tas izskatītos tieši tāpat.

Mājas masīvums un nemainīgums, protams, bija ironiskā pretrunā ar faktu, ka tās agrākais saimnieks nebija materiālāks par mēnessgaismas staru - ja neskaita vienu stundu ik pēc piecdesmit deviņām dienām.

Konstants kāpa lejā no strūklakas - pa arvien lielāko bļodu malām. Kad viņš nonāca lejā, viņu pārņēma dedzīga vēlēšanās redzēt strūklaku darbojamies. Viņš domāja par pūli aiz žoga un par to, ka arī viņiem būtu prieks redzēt strūklaku darbībā. Viņi butu kā apburti - redzot, kā ūdens no mazītiņās bļodiņas pašā galiņā pārplūst pāri nākamajā mazajā bļodiņā… un tad nākamā mazā bļodiņa pārplūst vēl nākamajā… un tā tālāk un tālāk, un tālāk, priecīga plūšanas rapsodija, katrai bļodai dungojot pašai savu ūdens dziesmiņu. Un zem visām šīm bļodām žāvājās pašas lielākās bļodas mute… tā bija īsts bļodu Belce- buls, izkaltusi sausa un nepiesātināma… tā gaidīt gaidīja pirmo jauko lāsīti.

Konstants aizgrābts iztēlojās strūklakas darbību. Tā bija gandrīz vai kā halucinācija - un halucinācijas, parasti narkotiku izraisītas, bija gandrīz vienīgais, kas Konstantu vēl spēja pārsteigt un izklaidēt.

Laiks ritēja ātri. Konstants nekustējās.

Kaut kur namā ierējās mastifs. Šīs rejas skanēja kā koka vesera bliczieni pa lielu bronzas gongu.

Konstants pamodās no savas aizsapņošanās par strūklaku. Namā riet varēja tikai Kazaks - kosmiskais suns. Kazaks bija materializējies. Kazaks saoda iznireļa asinis.

Konstants aši aizdieba līdz savrupnamam.

Durvis Maleahijam Konstantam no Holivudas atvēra mūžvecs sulainis pusgarās biksēs. Sulainis raudāja prieka asaras.

Viņš rādīja uz kādas Konstantam neredzamas telpas pusi. Sulainis mēģināja izteikt, kas viņu dara tik laimīgu un asarainu. Viņš nespēja parunāt. Viņa žokli bija kā paralizēti, un viņš spēja pateikt Konstantam tikai: - Te, te… te, te, te…

Foajē grīdas mozaīkā bija attēlotas zodiaka zīmes ap zelta sauli.

Vinstons Nailss Ramfurds, materializējies tikai pirms minūtes, ienāca foajē un nostājās uz saules. Viņš bija daudz garāks un dūšīgāks par Maleahiju Konstantu - un viņš bija arī pats pirmais, kurš jelkad bija licis Konstantam iedomāties, ka varbūt tomēr kāds cilvēks ir pārāks par viņu. Vinstons Nailss Ramfurds pastiepa savu labi kopto roku un familiāri sveicināja Konstantu, gandrīz vai izdziedādams vārdus pilnskanīgā tenorā:

-  Eo-oti, loti, loti, ļoti, joti priecājos, mister Konstant. Cik lā-ābi, ka jūs atbraucāt!

-   Es arī priecājos, - atteica Konstants.

-   Runā, ka jūs esot varbūt pat vislielākais veiksminieks, kāds jelkad dzīvojis uz Zemes.

-   Tas būs nedaudz pārspīlēts, - teica Konstants.

-   Bet jūs taču nenoliegsiet, ka finansiālā ziņā jums ir fantastiski labi veicies? - jautāja Ramfurds.

Konstants papurināja galvu. - Nē, to būtu grūti noliegt.

-  Un ar ko jūs saistāt šo savu brīnišķīgo veiksmi? - jautāja Ramfurds.

Konstants paraustīja plecus. - Kas zina? - viņš sacīja. - Es laikam esmu kādam tur, augšā, iepaticies.

Ramfurds pavērās griestos. - Cik burvīgs pieņēmums: patikt kādam tur, augšā.

Konstantam, kas visas šīs sarunas laikā spieda Ramfurda roku, viņa paša delna pēkšņi likās sīka un kaulaina.

Ramfurda roka bija cieta, bet ne raupja kā cilvēkiem, kam visu mūžu lemts darīt vienu un to pašu darbu. Ramfurda tulznas bija pilnīgi līdzenas, un tās bija radījušas garas stundas dažnedažādās tīkamās aktīvo atpūtnieku kārtas nodarbēs.

Konstants uz brīdi pat piemirsa, ka šis vīrs, kura delnu viņš spieda, ir tikai viens aspekts, viena pārmija viļņveida parādības plašajā eksistences telpā no Saules līdz Betelgeizei. Tomēr rokasspiediens arī atgādināja Konstantam, ar ko viņam ir darīšana, - jo viņa delnu dzēla niecīga, bet nepārprotama elektriskā strāva.

Misis Ramfurdas tonis ielūgumā uz materializāciju neuz- dzina Konstantam mazvērtības sajūtu. Konstants bija vīrietis un misis Ramfurda sieviete, un Konstants iedomājās, ka spēs nodemonstrēt savu neapšaubāmo pārākumu, ja radīsies tāda iespēja.

Vinstons Nailss Ramfurds bija kaut kas pavisam cits - morāli, seksuāli, telpiski, sabiedriski un elektriski. Vinstona Nailsa Ramfurda smaids un rokasspiediens izjauca Konstanta vareno paštēlu tikpat veikli, kā izklaides parka strādnieki varētu izjaukt karuseli.

Konstants, kas bija piedāvājis Dievam vēstneša pakalpojumus, tagad krita panikā Ramfurda visnotaļ mērenā dižuma priekšā. Konstants rakņājās atmiņā, meklēdams sava dižuma pierādījumus. Viņš rakņājās atmiņā gluži kā zaglis pa svešu maku. Konstants konstatēja, ka atmiņa ir piebāzta ar saburzītiem un miglainiem viņa daudzo bijušo sieviešu moment- uzņēmumiem, ar nejēdzīgām izziņām, kas pierādīja, ka viņam pieder vēl nejēdzīgākas firmas, ar apliecinājumiem, kas piedēvēja viņam tādus tikumus un spējas, kādas var nopirkt tikai par trim miljardiem dolāru. Tur bija pat viena sudraba medaļa ar sarkanu lentu - piešķirta Konstantam par trešo vietu trīssoļlēkšanā Virdžīnijas universitātes sacensībās vieglatlētikā telpās.

Ramfurds tik smaidīja un smaidīja.

Turpinot analoģiju par zagli, kas rakņājas pa maku: Konstants atplēsa savas atmiņas vīles, cerēdams atrast slepenu nodalījumu, kurā varētu būt kaut kas vērtīgs. Nekāda slepena nodalījuma nebija - un nekā vērtīga. Konstantam palika tikai viņa atmiņas driskas - vārgas un izkaisītas.

Senilais sulainis pielūgsmē lūkojās uz Ramfurdu, pazemīgi saliecies deviņos līkumos kā neglīta vecene, kas pozē Madonnas portretam. - K-kungs… Ja-aunais kungs… - viņš izblēja.

-   Starp citu, es spēju lasīt jūsu domas, - sacīja Ramfurds.

-   Tiešām? - bijīgi jautāja Konstants.

-   Tas ir vieglāk par vieglu, - atteica Ramfurds. Viņa acis mirdzēja. - Ziniet, jūs nemaz neesat slikts puisis, - viņš turpināja, - sevišķi, kad aizmirstat, kas esat. - Viņš viegli pieskārās Konstanta rokai. Tas bija politiķa žests - vulgārs, publisks tāda cilvēka žests, kurš privātos apstākļos, starp savējiem, loti pūlētos nevienam nepieskarties.

-  Ja mūsu attiecību pašreizējā stadijā jums tiešām liekas tik svarīgi justies kaut kādā ziņā pārākam par mani, - viņš laipni sacīja Konstantam, - tad padomājiet: jūs taču spējat vairoties, bet es nespēju.

Patlaban viņš pagrieza Konstantam savu plato muguru un, rādīdams ceļu, devās cauri virknei loti krāšņu istabu.

Vienā viņš apstājās un uzstāja, lai Konstants aplūko mil- ^ zīgu ellas gleznu, kurā bija redzama maza meitenīte, kas turēja pavisam balta ponija pavadu. Meitenītei bija balta cepure, balta, stērķelēta kleita, balti cimdi, baltas zeķes un baltas kurpes.

Tā bija vistīrākā un visledainākā meitenīte, kādu Maleahijs Konstants jelkad bija redzējis. Viņai bija dīvaina sejas izteiksme, un Konstants nosprieda, ka viņa uztraucas - kaut tik ncsasmērētos!

-   Jauka bilde, - teica Konstants.

-   Tas tik būtu briesmīgi, ja viņa iekristu pe|ķē, vai ne? - bilda Ramfurds.

Konstants nedroši pasmaidīja.

-   Mana sieva bērnībā, - strupi noteica Ramfurds un izgāja no istabas. Viņš veda Konstantu pa garu gaiteni, līdz nonāca mazā istabā, tikai mazliet lielākā par pieliekamo kambari. Tā bija desmit pēdas gara, sešas pēdas plata un ar divdesmit pēdu augstiem griestiem - tāpat kā visas citas savrupnama telpas. Istabiņa atgādināja skursteni. Tajā bija divi atzveltnes krēsli.

-  Arhitektonisks negadījums, - sacīja Ramfurds, aizvērdams durvis un pavērdamies griestos.

-   Kā, lūdzu? - nesaprata Konstants.

-   Šī istaba, - atteica Ramfurds. Ar laisku delnu viņš uzzīmēja gaisā maģisku augšupvērstu spirāli. - Tā bija viena no nedaudzajām lietām, ko es savā dzīvē jelkad esmu no visas sirds gribējis. Bērnībā es gribēju šo mazo istabu.

Viņš pamāja uz plauktiem, kas sešu pēdu augstumā slējās gar loga puses sienu. Tie bija skaisti nostrādāti plaukti. Virs tiem atradās juras izskalots dēlis, uz kura ar zilu krāsu bija rakstīts: SKIPA MUZEJS.

Skipa muzejs bija mirstīgo atlieku krātuve - endoskeleti un eksoskeleti - gliemežvāki, koralli, kauli, skrimšļi, bruņas - sen zudušu dvēseļu pīšļi un pārpalikumi. Lielākā daļa eksponātu bija tādi, kurus bērns - droši vien tas pats Skips - viegli varēja atrast Ņūportas liedagos un mežos. Citi acīmredzot bija dārgas dāvanas bērnam, kas ārkārtīgi ieinteresējies par bioloģijas zinātni.

Galvenā starp šīm dāvanām bija vesels pieauguša cilvēku tēviņa skelets.

Turpat bija arī bruņneša bruņas, izbāzts dodo un narvala garais spirālveida ilknis, kuram Skips pa jokam bija pielicis zīmīti: "Vienradža rags".

-   Kas ir Skips? - jautāja Konstants.

-   Es esmu Skips, - atbildēja Ramfurds. - Biju.

-   Es nezināju, - teica Konstants.

-   Tikai ģimenes lokā, protams, - piebilda Ramfurds.

-   Hm, - norūca Konstants.

Ramfurds apsēdās atzveltnes krēslā un pamāja Konstantam uz otru.

-   Starp citu, eņģeli arī nevar, - teica Ramfurds.

-   Ko nevar? - nesaprata Konstants.

-  Vairoties, - atbildēja Ramfurds. Viņš piedāvāja Konstantam cigareti, paņēma vienu pats un ievietoja to garā kaula iemutī. - Atvainojiet, ka mana sieva nenāk lejā ar jums iepazīties, - viņš teica. - Viņa vairās nevis no jums, bet no manis.

-   No jums?

-   Tieši tā, - apliecināja Ramfurds. - Vina nav mani redzējusi kopš pirmās materializācijas. - Viņš sērīgi iesmējās. - Pietika ar vienu reizi.

-   Ē… atvainojiet, - teica Konstants. - Es nesaprotu.

-   Viņai nepatika mani pareģojumi, - skaidroja Ramfurds. - Tas mazumiņš, ko es pastāstīju par viņas nākotni, viņai pagalam nepatika. Viņa neko vairs negrib dzirdēt. - Viņš izslējās krēslā un dziļi ievilka elpu. - Tik tiešām, mister Konstant, - viņš sirsnīgi sacīja, - stāstīt cilvēkiem, kādā traki kēpīgā Visumā viņi dzīvo, ir nepateicīgs darbs.

-   Viņa rakstīja, ka jūs esot licis viņai mani uzaicināt, - sacīja Konstants.

-   Viņa saņēma šo ziņu no sulaiņa, - atteica Ramfurds. - Es izaicināju viņu, lai ielūdz jūs, citādi viņa nemūžam nebūtu to darījusi. Es jums iesaku paturēt to prātā: vienīgais veids, kā piedabūt viņu kaut ko izdarīt, ir apgalvot, ka viņai nepietiks tam drosmes. Protams, ne vienmēr šis paņēmiens der. Tagad es varētu aizsūtīt viņai vēsti, ka viņai nav drosmes skatīties nākotnei vaigā, un viņa atbildes vēstī teiktu, ka man taisnība.

-   Jūs… jūs tiešām spējat pareģot nākotni? - jautāja Konstants. Viņa vaibsti sastinga kā svelmē izkaltuši. Plaukstas svīda.

-   Punktuāli izsakoties: jā, - atbildēja Ramfurds. - Kad es ar kosmoskuģi iebraucu hronosinklastiskajā infundibulā, es vienā mirklī atskārtu, ka viss, kas jelkad ir bijis, vienmēr būs, un viss, kas jelkad būs, vienmēr jau ir bijis. - Viņš atkal iesmējās. - Šāda apziņa diemžēl atņem pareģošanai jebkādu fas- cinējumu, tā kļūst par pagalam vienkāršu, elementāru nodarbi.

-   Jūs pateicāt sievai visu, kas ar viņu notiks? - jautāja Konstants. Tas bija netiešs jautājums. Konstantu nemaz neinteresēja, kas notiks ar Ramfurda sievu. Viņš alka pēc ziņām par sevi. Jautādams par Ramfurda sievu, viņš tēloja kautrīgu.

-   Nē… ne visu, - atteica Ramfurds. - Viņa nelāva man izstāstīt visu. Tas mazumiņš, ko es pateicu, samaitāja viņai apetīti uzzināt pārējo.

-   Ē… skaidrs, - noteica Konstants, kam nekas nebija skaidrs.

-   Jā, - vaļsirdīgi atsaucās Ramfurds. - Es pateicu, ka uz Marsa viņa apprecēsies ar jums. - Viņš paraustīja plecus. - Patiesībā, ne gluži apprecēsies. Marsieši jūs abus turēs - apmēram kā lopus fermā.

Vinstons Nailss Ramfurds bija vienīgās īstās amerikāņu kārtas pārstāvis. Šī kārta bija īsta, jo tās robežas bija skaidri noteiktas jau vismaz divus gadsimtus - tās bija skaidri iezīmētas, redzamas katram, kas spēj šādas zīmes saskatīt. No Ramfurda mazskaitlīgās kārtas bija nākusi desmitā dala Amerikas prezidentu, ceturtā dala tās zemju pirmapguvēju, trešdaļa aus- trumkrasta gubernatoru, puse tās profesionālo ornitologu, trīs ceturtdaļas tās izcilo burātāju un gandrīz visi operteātru sponsori. Šī kārta bija pilnīgi brīva no blēžiem un šarlatāniem, izņemot vienīgi blēdīgus politiķus. Taču politiskas blēdības bija vienīgi amata iegūšanas līdzeklis un nekad netika izmantotas privātajā dzīvē. Kad augstais amats bija iegūts, šās kārtas pārstāvji, gandrīz bez izņēmumiem, pildīja savus pienākumus cildeni un atbildīgi.

Ja Ramfurds apsūdzētu marsiešus, ka viņi tur cilvēkus tā, it kā tie nebūtu labāki par lopiem, marsieši tiktu apsūdzēti tikai tādā rīcībā, kas bija raksturīga viņa paša kārtai. Viņa kārtas stiprums zināmā mērā bija atkarīgs no prasmīgas kapitālu pārvaldes - taču daudz lielākā mērā tas bija atkarīgs no laulībām, kuras tika ciniski slēgtas, rēķinot, kādi bērni tajās varētu rasties.

Kāroti bija veselīgi, simpātiski un gudri bērni.

Ramfurda kārtas viskompetentākā analīze, kaut arī bez humora, ir Voltema Kitridža darbs "Amerikas karali - filosofi". Tieši Kitridžs pierādīja, ka šī kārta būtībā ir viena ģimene, kuras atirušie pavedieni tika glīti ievīti atpakaļ stingrajā asinsradniecības kamolā ar brālēnu un māsīcu laulību palīdzību. Piemēram, Ramfurda sieva bija viņa trešās pakāpes māsīca, un viņi nevarēja viens otru ciest.

Un Kitridža grāmatā piedāvātā Ramfurda kārtas diagramma visvairāk atgādināja stingro, apaļo mezglu, ko dēvē par "mērkaķa dūri".

Voltemam Kitridžam bieži misējās, mēģinot ar vārdiem raksturot Ramfurda kārtas gaisotni. Kā jau augstskolas pasniedzējs, Kitridžs meklēja tikai lielus vārdus un, piemērotus neatrazdams, izgudroja daudzus jaunus un nepārtulkojamus.

No visa Kitridža žargona tikai viens termins ir ieviesies valodā. Šis termins ir "neneirotiska drosme".

Tā, protams, bija tāda veida drosme, kas aizveda Vinstonu Nailsu Ramfurdu kosmosā. Tā bija tīra drosme - brīva ne tikai no godkāres un mantrausības, bet vispār no jebkādām dzinām, kas raksturīgas stulbeņiem un psihiem.

Starp citu, pastāv divi stipri un vienkārši vārdi, kas lieliski būtu derējuši, te viens, te otrs, visa Kitridža žargona vietā. Šie vārdi ir "stils" un "brunnieciskums". Kad Ramfurds kļuva par pirmo cilvēku, kas iegādājās privātu kosmoskuģi, no savas kabatas samaksājot par to piecdesmit astoņus miljonus dolāru, - tas bija stilīgi.

Kad visu valstu valdības pārtrauca visus kosmosa pētījumus hronosinklastisko infundibulu dēļ, bet Ramfurds paziņoja, ka dosies uz Marsu, - tas bija stilīgi.

Kad Ramfurds paziņoja, ka ņems līdzi milzonīgi lielu suni, it kā kosmoskuģis nebūtu nekas īpašāks par izsmalcinātu sporta auto un it kā brauciens uz Marsu nebūtu svarīgāks par pa- vizināšanos Konektikutas ātrgaitas maģistrālē, - tas bija stilīgi.

Kad neizdevās noskaidrot, kas notiks, ja ar kosmoskuģi iebrauks hronosinklastiskajā infundibulā, Ramfurds ņēma un stūrēja tajā taisni iekšā, - un tas nudien bija bruņnieciski.

Salīdzināsim Maleahiju Konstantu no Holivudas ar Vinstonu Nailsu Ramfurdu no Nūportas un mūžības:

Ramfurds itin visu darīja stilīgi, viņš atstāja labu iespaidu par cilvēci.

Konstants itin visu darīja savā stilā - agresīvi, skali, bērnišķīgi, izšķērdīgi - atstādams riebīgu iespaidu par sevi un cilvēci.

Konstants kvēloja drosmē - bet tā nekādi nebija neneiro- tiska. Viņa mūžā ikviena drosmīga rīcība vienmēr bija radusies no vēlmes ieriebt un tādām bērnības traumām, kurām iepretī bailes nudien liktos sīka vienība.

Konstants, nupat uzzinājis, ka tiks uz Marsa sapārots ar Ramfurda sievu, novērsās no Ramfurda un uzlūkoja mirstīgo atlieku izstādi pie sienas. Viņš bija sažņaudzis rokas, tās pulsēja, spiezdamas viena otru.

Konstants vairākas reizes nokremšļojās. Tad sāka vāri svilpot, nesavilcis lūpas. Kopumā viņš izturējās kā cilvēks, kurš gaida, kad pāries šausmīgas sāpes. Viņš aizvēra acis un ievilka gaisu caur zobiem. - Tā, tā, tā, mister Ramfurd, - viņš klusi sacīja. Atvēra acis. - Uz Marsa? - viņš pārjautāja.

-   Tieši tā, - atteica Ramfurds. - Tas, protams, nebūs jūsu galamērķis, tāpat kā Merkurijs.

-   Merkurijs, - atkārtoja Konstants. Viņa mutē šis skaistais vārds skanēja pajēli.

-  Jūsu galamērķis ir Titāns, - teica Ramfurds, - taču pirms nonākšanas tur jūs pabūsiet uz Marsa, Merkurija un vēlreiz uz Zemes.

Loti svarīgi ir saprast, kurā punktā atradās visnotaļ punktuālā kosmosa izpētes vēsture, kad Maleahijs Konstants saņēma vēsti par savām gaidāmajām vizītēm uz Marsa, Merkurija, Zemes un Titāna. Zemes laužu domas par kosmosa izpēti tobrīd bija visai līdzīgas eiropiešu domām par Atlantijas okeāna izpēti īsi pirms Kristofora Kolumba došanās ceļā.

Tomēr bija arī būtiskas atšķirības. Briesmoņi, kas apdraudēja kosmosa pētniekus ceļā uz viņu mērķi, nebija izdomāti. To bija daudz, tie bija dažādi, bet visi vienādi baigi un nāvējoši. Pat mazas ekspedīcijas izmaksas izputinātu lielāko dalu valstu, un bija pilnīgi skaidrs, ka neviena ekspedīcija nevairos tās sponsoru bagātības.

īsi sakot, balstoties uz veselo saprātu un vispilnīgāko zinātnisko informāciju, neko labu par kosmosa izpēti nevarēja teikt.

Bija sen pagājis laiks, kad viena valsts varēja izlikties dižāka par otru, izmezdama nebūtībā kādu smagu priekšmetu. Patiesībā Maleahija Konstanta kontrolētā korporācija "Galaktiskais transports" bija saņēmusi pašu pēdējo šādas pariktes pasūtījumu - uzbūvēt trīssimt pēdu augstu raketi, trīsdesmit sešas pēdas diametrā. Tā pat jau bija uzbūvēta, bet palaišanas pavēle tā arī netika dota.

Kosmoskuģi sauca vienkārši - "Valis"-, un tas bija paredzēts pieciem pasažieriem.

Visu tik loti pēkšņi pārtrauca hronosinklastisko infundibulu atklāšana. Tie tika atklāti matemātiski, pamatojoties uz kosmosā jau nonākušo bezpilota kosmisko pavadoņu - cilvēku iecerēto ce|u izlūku - neparastajām maršruta novirzēm.

Nule atklātie hronosinklastiskie infundibuli faktiski uzdeva cilvēcei šādu jautājumu: "Kāpēc jūs iedomājaties, ka jūs vispār kaut kur dosities?"

Šī situācija bija kā radīta Amerikas fundamentālistiskajiem sludinātājiem. Viņi daudz ātrāk par filosofiem, vēsturniekiem un visiem citiem ķērās pie ragiem sēklī uzskrējušajam Kosmosa Laikmetam. Divas stundas pēc tam, kad "Vaļa" palaišana tika atcelta uz nenoteiktu laiku, sludinātājs Bobijs Den- tons aurodams šādi sludināja savai "Mīlas krustnešu" draudzei Rietumvirdžīnijas pilsētā Vīlingā:

- Un tas Kungs nonāca, lai apraudzītu pilsētu un torni, ko cilvēku bērni cēla. Un tas Kungs sacīja: "Lūk, tā ir viena tauta, viena valoda tiem visiem. Tas ir tikai sākums viņu rīcībai, un turpmāk nekas, ko tie nodomājuši, vairs nebūs tiem neiespējams. Iesim, nolaidīsimies un sajauksim viņu valodu, ka tie vairs nesaprot cits cita runu." Un tas Kungs viņus izklīdināja no tās vietas pa visu zemes virsu, un viņi mitējās celt pilsētu. Tāpēc tās vietas vārds tiek saukts Bābele, jo tur tas Kungs sajauca visas zemes valodas, un no turienes Viņš tos izklīdināja pa visu zemes virsu.

Bobijs Dentons uzdūra savu draudzi uz mirdzoša, mīlas pilna skatiena iesma un ņēmās to cepināt uz pašu baznīcēnu grēknožēlas kvēlošajām oglēm. - Vai šie nav Bībeles laiki? - viņš jautāja. - Vai mēs neesam no tērauda un lepnības uzcēluši biedēkli, kas daudz augstāks par senlaiku Bābeles torni? Un vai mēs gluži kā tie senie celtnieki negribējām, to celdami, nonākt taisni Debesīs? Un vai mēs neesam daudzas reizes dzirdējuši sakām, ka zinātnes valoda ir starptautiska? Viņi visi lieto vienus un tos pašus grieķu un latīņu vārdus, un viņi visi runā skaitļu valodā. - Tas Dentonam šķita īpaši stiprs zinātnieku nolādētības pierādījums, un mīlas krustneši drūmi piekrita, lāgā nesaprazdami, kāpēc.

- Tad kāpēc lai mēs tagad kliegtu pārsteigumā un sāpēs, kad Dievs mums saka to, ko Viņš teica Bābeles cēlājiem: "Nē! Ejiet projām no turienes! Ar šo jūs netiksiet ne uz Debesīm, nedz kur citur! Izklīstiet, vai dzirdat? Mitējieties runāt cits ar citu zinātnes valodā! Nekas, ko esat nodomājuši, vairs nebūs jums neiespējams, ja jūs visi turpināsiet runāt cits ar citu zinātnes valodā, un es to negribu! Es, jūsu Visaugstais Kungs, gribu, lai jūs topat apvaldīti un mitētos domāt par ārprātīgiem torņiem un raķetēm uz Debesīm, un lai jūs sāktu domāt, kā kļūt par labākiem kaimiņiem, vīriem un sievām, meitām un dēliem! Nelūkojiet uz raķetēm pēc pestīšanas - lūkojiet uz savām mājām un baznīcām!"

Bobija Dentona balss pieklusa līdz sēcienam. - Jūs gribat lidot kosmosā? Dievs jums jau ir dāvājis visbrīnišķīgāko kosmoskuģi visā sevis radītajā izplatījumā! Jā! Ātrumu? Jūs gribat ātrumu? Ar Dieva dāvāto kosmoskuģi jūs lidojat sešdesmit sešus tūkstošus jūdžu stundā - un jūs turpināsiet lidot šādā ātrumā visu mūžību, ja vien tāda būs Dieva griba. Jūs gribat kosmoskuģi, kurā cilvēkiem būs visas ērtības? Jums tas jau ir! Tajā pietiek vietas ne tikai vienam bagātniekam un viņa sunim, ne tikai pieciem vai desmit cilvēkiem. Nē! Dievs nav nekāds knauzcris! Viņš ir dāvājis jums kosmoskuģi, kurā satilpst miljardiem vīru, sievu un bērnu! Jā! Turklāt viņiem nav jāsēž piesprādzētiem krēslos, uzbāzušiem galvā kaut kādus akvārijus. Nē! Dieva kosmoskuģi tā nav. Dieva kosmoskuģi cilvēki var iet peldēties, var pastaigāties saulītē vai spēlēt beisbolu, var iet uz slidotavu, bet svētdien pēc dievkalpojuma un kopīgām ģimenes pusdienām ar ceptu vistu cilvēki var ar savas ģimenes automobili doties ģimenes izbraukumos!

Bobijs Dentons nolieca galvu. - Jā! - viņš teica. - Un, ja kāds iedomājas, ka Dievs ir ļauns tāpēc, ka salicis kosmosā tādas lietas, kas mūs kavē turp doties, tad lai viņš atceras to kosmoskuģi, ko Dievs mums jau ir devis. Un mums nav jāpērk tam degviela, nav jāuztraucas un jābaiļojas, vai dabūsim pareizāko degvielu. Nē! Par to visu rūpējas Dievs. Dievs ir pateicis, kas mums ir jādara šajā brīnišķīgajā kosmoskuģi. Viņš ir uzrakstījis noteikumus, kas ir saprotami katram. Jums nav jābūt fiziķiem vai izciliem ķīmiķiem, vai albertiem einšteiniem, lai tos saprastu. Nē! Turklāt Viņa noteikumu nav daudz. Es dzirdēju, ka tiem, kas grasās uzšaut debesīs "Vali", esot jāveic vienpadsmit tūkstoši atsevišķu pārbaužu, lai pārliecinātos, ka tas ir gatavs ceļam: vai šis ventilis ir vaļā, vai tas ventilis ir ciet, vai tas vads nav atlurkājies, vai šī tvertne ir pilna? - un tā tālāk, un tālāk, vienpadsmit tūkstoši pārbaudāmu lietu. Šeit, Dieva kosmoskuģi, Dievs mums liek pārbaudīt tikai desmit lietas - un ne jau sīkam braucieniņam uz kaut kādiem lieliem, mirušiem, indīgiem akmeņiem kosmosā, nē, ceļojumam uz Debesu valstību! Padomājiet par to! Kur jūs labprātāk rītdien nonāktu - uz Marsa vai Debesu valstībā? Vai zināt, kāds ir pārbaudāmo lietu saraksts šeit, Dieva apaļajā zaļajā kosmoskuģi? Vai man jums tas jāsaka? Vai gribat dzirdēt, kā Dievs skaita pirms starta?

Mīlas krustneši atkliedza, ka gribot gan.

- Desmit! - sauca Bobijs Dentons. - Vai jūs iekārojat sava tuvāka namu vai viņa kalpu, vai viņa kalponi, vai viņa vērsi, vai viņa ēzeli, vai ko citu, kas jūsu tuvākam pieder?

-   Nē! - kliedza Mīlas krustneši.

-   Deviņi! - sauca Bobijs Dentons. - Vai jūs dodat nepatiesu liecību pret savu tuvāku?

-   Nē! - kliedza Mīlas krustneši.

-   Astoņi! - sauca Bobijs Dentons. - Vai jūs zogat?

-   Nē! - kliedza Mīlas krustneši.

-  Septiņi! - sauca Bobijs Dentons. - Vai jūs pārkāpjat laulību?

-   Nē! - kliedza Mīlas krustneši.

-   Seši! - sauca Bobijs Dentons. - Vai jūs nokaujat?

-   Nē! - kliedza Mīlas krustneši.

-  Pieci! - sauca Bobijs Dentons. - Vai jūs godināt savu tēvu un māti?

-   Jā! - kliedza Mīlas krustneši.

-   Četri! - sauca Bobijs Dentons. - Vai jūs pieminat sabata dienu un svētījat to?

-  Jā! - kliedza Mīlas krustneši.

-   Trīs! - sauca Bobijs Dentons. - Vai jūs nelietīgi valkājat tā Kunga, sava Dieva, vārdu?

-   Nē! - kliedza Mīlas krustneši.

-   Divi! - sauca Bobijs Dentons. - Vai jūs taisāt sev tēlus un dievekļus?

-   Nē! - kliedza Mīlas krustneši.

-   Viens! - iekliedzās Bobijs Dentons. - Vai jūs turat citus dievus vienīgā patiesā Kunga, sava Dieva, priekšā?

-   Nē! - kliedza Mīlas krustneši.

-  Aiziet! - gavilēja Bobijs Dentons. - Paradīze, mēs nākam! Uz priekšu, bērni, un āmen!

-   Mjā, izskatās, ka vēstnesim tomēr būs uzdevums, - Nu- portā, skurstenim līdzīgajā istabā zem kāpnēm nomurmināja Maleahijs Konstants.

-   Kā tas saprotams? - jautāja Ramfurds.

-   Mans vārds nozīmē "uzticamais vēstnesis," - paskaidroja Konstants. - Kāda būs vēsts?

-   Atvainojiet, - teica Ramfurds, - es neko nezinu ne par kādu vēsti. - Viņš vaicājoši piešķieba galvu. - Kāds jums kaut ko teica par kādu vēsti?

Konstants noplātīja rokas. - Nu bet… kāpēc tad lai es tā pulētos tikt uz to Tritonu?

-   Uz Titānu, - izlaboja Ramfurds.

-  Titānu, Tritonu… - noburkšķēja Konstants. - Kāda joda pēc lai es uz turieni dotos? - "Jods" bija vārgs, klīrīgs skautu stila vārdiņš, un Konstants tikai pēc brīža aptvēra, kāpēc lietojis tieši to. "Pie joda" - šādi mēdza izsaukties kosmosa kadeti televīzijas seriālā, kad meteorīts notrieca viņu lidaparāta spārnu vai kad atklājās, ka stūrmanis ir kosmosa pirāts no planētas Cirkons. Konstants piecēlās. - Kāda velna pēc man uz turieni jābrauc?

-   Ir vērts. Es apsolu, - sacīja Ramfurds.

Konstants aizgāja pie loga, viņa spīts sāka atgūt spēku. - Es jums saku skaidri un gaiši, - viņš teica. - Es nekur nebraukšu.

-   Man žēl to dzirdēt, - sacīja Ramfurds.

-   Ja es aizbrauktu, vai jūs gribēsiet, lai es tur kaut ko izdaru? - jautāja Konstants.

-   Nē, - atbildēja Ramfurds.

-  Nu, tad ko jūs žēlojaties? - sacīja Konstants. - Kāpēc tas jums ir svarīgi?

-  Man nav svarīgi, - atteica Ramfurds. - Man tikai jūsu žēl. Jums tiešām daudz kas ietu secen.

-   Piemēram, kas?

Nu, piemēram, vispatīkamākais klimats, kādu vien var iedomāties, - sacīja Ramfurds.

-  Klimats! - nicīgi izsaucās Konstants. - Man pieder mājas Holivudā, Kašmiras ielejā, Akapulko, Manitobā, Taiti, Parīzē, Bermudu salās, Romā, Ņujorkā un Keiptaunā, un es lai atstatu zemi, meklējot patīkamāku klimatu?

-  Uz Titāna ir ne tikai labs klimats, - sacīja Ramfurds. - Turienes sievietes, piemēram, ir visskaistākās būtnes starp Sauli un Betelgeizi.

Konstants īgni iesmējās. - Sievietes! - viņš noteica. - Jūs domājat, man ir grūti dabūt skaistas sievietes? Jūs domājat, ka es esmu noalcies pēc mīlas un vienīgais veids, kā nonākt blakus skaistai sievietei, ir kāpt kosmoskuģi un doties uz vienu no Saturna mēnešiem? Jūs ņirgājaties? Man ir bijušas tik skaistas sievietes, ka ikkatrs starp Sauli un Bctelgeizi apsēstos un apraudātos, ja viņas tam kaut vai tikai "sveiki" pateiktu!

Viņš izņēma kabatas portfeli un izvilka no tā sava jaunākā iekarojuma attēlu. Neapšaubāmi - fotogrāfijā redzamā meitene bija satriecoši skaista. Viņa bija Mis Panama, piedalījusies konkursā Mis Visums. Faktiski viņa bija daudz skaistāka par konkursa uzvarētāju. Viņas skaistums konkursa žūrijai bija licies biedējoši spilgts.

Konstants pasniedza Ramfurdam fotogrāfiju. - Vai uz Titāna tādas ir? - viņš jautāja.

Ramfurds nopētīja fotogrāfiju un ar cieņu atdeva Konstantam. - Nē, - viņš sacīja. - Tādas uz Titāna nav.

-   Labs ir, - sacīja Konstants, atkal juzdamies kā sava likteņa noteicējs. - Klimats, skaistas sievietes… Kas vēl?

-   Nekas, - rāmi atteica Ramfurds. Viņš paraustīja plecus. - Ak jā - mākslas darbi, ja jūs interesē māksla.

-  Man pieder lielākā mākslas privātkolekcija pasaulē, - teica Konstants.

Viņš bija mantojis šo slaveno mākslas kolekciju. To bija izveidojis Konstanta tēvs - vai, pareizāk sakot, viņa tēva aģenti. Kolekcija bija izkaisīta pa muzejiem visās pasaules malās, ar vienkāršu plāksnīti pie katra eksemplāra - Konstanta kolekcijas īpašums. Kolekciju izveidot un šādi izvietot bija ieteicis Magnum Opus, Incorporated sabiedrisko attiecību direktors. Šās korporācijas vienīgais uzdevums bija pārvaldīt Konstanta darījumus.

Kolekcijas uzdevums bija pierādīt, cik devīgi, sirdsgudri un sabiedrībai derīgi spēj būt miljardieri. Izrādījās, ka kolekcija tik tiešām bija perfekta, auglīga investīcija.

-   Tātad par mākslu arī viss skaidrs, - bilda Ramfurds.

Konstants grasījās bāzt mis Panamas attēlu atpakaļ kabatas portfelī, kad sajuta, ka viņam pirkstos ir divas, nevis viena fotogrāfija. Aiz mis Panamas bija vēl viena. Konstants nosprieda, ka nejauši izņēmusies arī mis Panamas priekštece, un nolēma parādīt Ramfurdam arī to - lai redz, cik debešķīgas beibes viņam pieejamas.

-  Lūk, te būs vēl viena, - teica Konstants, pastiepdams Ramfurdam otru fotogrāfiju.

Ramfurds ij nepakustējās, lai to paņemtu. Viņš pat nepaskatījās. Toties viņš ieskatījās Konstantam tieši acīs un viltīgi pasmīnēja.

Konstants palūkojās uz Ramfurda ignorēto bildīti. Viņš atklāja, ka tā nebūt nebija Mis Panamas priekštece. Šo fotogrāfiju bija pielicis klāt Ramfurds. Tā nebija parasta fotogrāfija, kaut arī virsma bija glancēta un maliņas baltas.

Starp maliņām atradās vizuļojošas dzīles. Efekts bija tāds, kā pa taisnstūrainu stikla lodziņu skatoties dzidrā, seklā koraļļu līcī. Šķietamā koraļļu līča dibenā atradās trīs sievietes - viena balta, viena zeltaina, viena brūna. Viņas vērās augšup uz Konstantu, lūgdamās, lai tas iet pie viņām, lai sniedz viņām mīlas piepildījumu.

Viņu skaistums, salīdzinot ar mis Panamas skaistumu, bija tāds pats kā saules spožums, salīdzinot ar jāņtārpiņa spīdumu.

Konstants atslīga atpakaļ atzveltnes krēslā. Viņam nācās novērsties no šā pārvarīgā skaistuma, lai neizplūstu asarās.

-  Ja vēlaties, varat to bildi paturēt, - sacīja Ramfurds, - tieši kabatas portfeļa formāts.

Konstanta mēle bija kā sapīta.

-   Kad nonāksiet uz Titāna, mana sieva vēl būs kopā ar jums, - turpināja Ramfurds, - bet viņa netraucēs, ja jūs vēlēsieties papriecāties ar šīm trim jaunajām dāmām. Turpat būs arī jūsu dēls, bet viņš būs tikpat neaizspriedumains kā Reatrise.

-   Dēls? - pārjautāja Konstants. Viņam nebija dēla.

-   Jā, patīkams puika, vārdā Hrono, - atbildēja Ramfurds.

-   Hrono? - pārjautāja Konstants.

-   Tas ir marsiešu vārds, - paskaidroja Ramfurds. - Viņš piedzims uz Marsa: jums un Beatrisei.

-   Beatrisei?

-   Manai sievai, - atteica Ramfurds. Viņš bija kļuvis gandrīz caurspīdīgs. Viņa balss arī kļuva plānāka, tā skanēja kā no lēta radioaparāta. - Viss te lidinās šurp un turp, manu zēn, - viņš sacīja, - ar vēstīm un bez vēstīm. Tas ir haoss, pilnīgi dabisks turklāt, jo Visums taču tikai nupat dzimst. Gaisma, siltums un kustība rodas no lielās tapšanas, tieši tā svaida jūs apkārt… Pareģojumi, pareģojumi, pareģojumi, - apcerīgi noteica Ramfurds. - Vai man vajadzēja vēl kaut ko jums pateikt? Ak, jā… jā, jā, jā. Tas jūsu bērns, puika, vārdā Hrono… Viņš uz Marsa atradīs mazu metāla plāksnīti un sāks to saukt par savu "talismanu". Paturiet acīs šo talismanu, mister Konstant. Tas ir neiedomājami svarīgs.

Vinstons Nailss Ramfurds pamazām izzuda, sākot ar pirkstu galiem un beidzot ar smaidu. Kad viss pārējais bija pagaisis, smaids vēl kādu brīdi pakavējās.

-Tiksimies uz Titāna, - sacīja smaids. Un tad pazuda arī tas.

-   Monkrīf, vai ir cauri? - Vinstona Nailsa Ramfurda kundze sauca virssulainim, stāvēdama vītņveida kāpņu augšgalā.

-   Jā, kundze… viņš ir projām, - atsaucās virssulainis, - un suns arī.

-   Un tas misters Konstants? - jautāja misis Ramfurda - jautāja Beatrise. Viņa uzvedās kā nepilnīga, grīļojās, miedza ciet un vēra vaļā acis, viņas balss skanēja kā vējš koku galotnēs. Viņai mugurā bija gara, balta rītakleita, kuras līganais krokojums veidoja spirāli, pretēju pulksteņrādītāju virzienam, pieskaņojoties baltajām kāpnēm. Tērpa velce bija izslīdējusi kāpņu ailā, sapludinot Beatrisi ar savrupnama arhitektūru.

Vissvarīgākais šajā ainā bija viņas slaidais, staltais augums. Sejas vaibstiem nebija nozīmes. Ja viņas galvas vietā būtu lielgabala lode, kopējā kompozīcijā tā iederētos tikpat labi.

Taču Beatrisei bija seja - turklāt interesanta. Varētu teikt, ka viņa atgādināja indiāņu karotāju ar izvirzītiem zobiem. Bet katram, kurš tā teiktu, vajadzētu steigšus piebilst, ka viņa izskatās brīnišķīgi. Viņas seja, tāpat kā Maleahija Konstanta seja, bija neatkārtojama, pārsteidzoša variācija par pazīstamu tēmu - variācija, kas lika citiem nodomāt: "Jā… tā taču arī cilvēki varētu izskatīties, gluži jauki, kāpēc gan ne." Būtībā Beatrise ar savu seju bija izdarījusi to, ko var izdarīt jebkura neglīta meitene. Viņa bija to pārklājusi ar lepnuma, ciešanu un saprāta kārtu, pievienojot pikantu nekaunības drusciņu.

-   Jā, - no lejas atsaucās Konstants, - tas misters Konstants vēl ir šeit. - Viņš nekur neslēpās, atspiedies pret kolonnu arkā, kas veda uz foajē. Taču viņš šajā kompozīcijā atradās tik zemu, tik loti arhitektonisko detaļu pārmākts, ka bija tikpat kā neredzams.

-  Ui… - iztrūkās Beatrise. - Sveicināti. - Sveiciens izskanēja pagalam tukši.

-   Sveicināti! - uzsvērti atbildēja Konstants.

-   Es varu apelēt tikai pie jūsu džentlmeņa sirdsapziņas, - sacīja Beatrise. - Es jūs lūdzu nevienam nestāstīt par jūsu tikšanos ar manu vīru. Es loti labi saprotu, ka droši vien būs liels kārdinājums.

-  Jā, - atteica Konstants, - es varētu pārdot savu stāstu par lielu naudu, nomaksāt hipotēku par lauku māju un kļūt par pasaules mēroga slavenību. Es varētu čupoties ar dižajiem un gandrīz dižajiem un uzstāties Eiropas karalnamos.

-   Neņemiet ļaunā, mister Konstant, - sacīja Beatrise, - ja man neizdodas novērtēt jūsu sarkasmu un uztvert visas jūsu neapšaubāmi izcilās asprātības spožās nianses. Pēc vīra vizītēm es vienmēr jūtos nevesela.

-   Jūs viņu vairs nekad nesatiekat, vai ne? - jautāja Konstants.

-   Es viņu satiku pirmoreiz, kad viņš materializējās, - sacīja Beatrise, - un ar to bija gana, lai man būtu slikti visu atlikušo mūžu.

-   Man viņš loti patika, - bilda Konstants.

-   Ārprātīgajiem reizēm piemīt zināms šarms.

-   Ārprātīgajiem? - pārjautāja Konstants.

-   Būdams prātīgs cilvēks, mister Konstant, vai tad jūs neteiktu, ka cilvēks, kurš mētājas ar sarežģītiem un pagalam neiespējamiem pareģojumiem, ir traks? - jautāja Beatrise.

-  Nu, vai tad ir tik ārprātīgi pareģot, ka cilvēks, kuram ir pieejams visu laiku lielākais kosmoskuģis, dosies kosmosā?

Zina par Konstanta rīcībā esošo kosmoskuģi iztrūcināja Beatrisi. Tā iztrūcināja viņu tik loti, ka lika soli atkāpties no augšējā kāpņu laukumiņa malas, tādējādi atdalot sevi no augšup vērstās spirāles. Viens mazs solītis atpakaļ, un viņa pārvērtās par to, kas patiesībā bija, - par izbiedētu, vientuļu sievieti milzīgā mājā.

-  Tātad jums pieder kosmoskuģis? - viņa jautāja.

-   Firma, kurā man pieder kontrolpakete, ir atbildīga par vienu, - atbildēja Konstants. - Jūs esat dzirdējusi par "Vali"?

-   Jā, - sacīja Beatrise.

-   Valdība to nopirka no manas firmas, - paskaidroja Konstants. - Man šķiet, viņi būtu sajūsmā, ja kāds to atpirktu kaut par divdesmitreiz zemāku cenu.

-   Lai jums veicas jūsu ekspedīcijā, - sacīja Beatrise.

Konstants paklanījās. - Lai jums veicas jūsējā, - viņš atbildēja.

Viņš aizgāja, neteicis vairs ne vārda. Šķērsojot spožo zodiaku uz foajē grīdas, viņš juta, ka kāpņu spirāle tagad vijas lejup, nevis augšup. Konstants kļuva par zemāko punktu likteņa atvarā. Iedams ārā, viņš ar prieku sajuta, ka viņam līdzi pa durvīm izkūp arī Ramfurdu savrupnama varenā pašpārliecība.

Tā kā bija iepriekšnoteikts, ka Konstantam ar Beatrisi būs jāsatiekas, lai radītu bērnu vārdā Hrono, viņš nejuta ne mazāko pienākumu tuvoties viņai un aplidot, kaut vai aizsūtīt kartiņu ar laba vēlējumiem. Viņš sprieda, ka var nodarboties ar savām darīšanām un lecīgajai Beatrisei nāksies pašai ierasties pie viņa - kā jebkuram citam zaķim.

Viņš smiedamies uzlika saulesbrilles, piestiprināja lieko bārdu un pa mazajām dzelzs durtiņām atstāja Ramfurdu dārzu.

Limuzīns bija atgriezies, pūlis arī.

Policisti bija izveidojuši taciņu līdz limuzīna durvīm. Konstants aizsteidzās pa to, nonāca pie limuzīna. Taciņa aizvērās kā Sarkanā jūra aiz Izraēla bērniem. Pūļa klaigas, kopus ņemtas, bija kolektīvs sašutuma un sāpju kliedziens. Pūlis, kam nekas nebija apsolīts, neko arī nebija dabūjis, tomēr jutās piekrāpts.

Vīri un puikas sāka šūpot Konstanta limuzīnu.

Šoferis ieslēdza pirmo ātrumu un sāka virzīt braucamo cauri plosīgās miesas jūrai.

Kāds plikpauris mēģināja nogalināt Konstantu ar hotdogu, triekdams to pret auto logu: maizīte izpletās, cīsiņš pārlūza, un uz stikla palika sinepju un salātu ķēpa.

-  Jā, jā, jā! - auroja kāda jauna, skaista sieviete un parādīja Konstantam to, ko droši vien nekad vēl nevienam vīrietim nebija rādījusi. Viņa parādīja savus divus augšējos priekšzobus - proti, ka tic nav īsti. Viņa lāva tiem izšlukt no vietas. Viņa ķērca kā ragana.

Kāds zēns uzlīda uz motora pārsega, aizsegdams vadītājam skatu. Viņš norāva vējstikla tīrītājus un iesvieda tos pūlī. Pagāja gandrīz stunda, līdz limuzīns sasniedza pūla malu. Un šajā malā jau bija gandrīz normāli ļaudis, ne vairs galīgi traki.

Tikai malā klaigas kļuva puslīdz sakarīgas.

-   Izstāstiet jel mums! - uzkliedza kāds vīrs, kurš nemaz nebija nikns, - viņam tikai viss bija apriebies.

-   Mums ir tiesības! - kliedza kāda sieviete. Viņa rādīja Konstantam savus divus jaukos bērniņus.

Kāda cita sieviete pateica Konstantam, kādas tiesības tad pūlim, viņuprāt, ir: - Mums ir tiesības zināt, kas īstenībā notiek! - tā viņa kliedza.

Tātad šie nemieri bija zinātnisks un teoloģisks pūliņš - dzīvo mēģinājums noskaidrot, kas tad dzīvē īstenībā notiek.

Šoferis, beidzot ieraudzījis priekšā brīvu ceļu, spieda gāzes pedāli līdz grīdai.

Garām pazibēja milzīgs transparents. Uz tā bija rakstīts: SVĒTDIEN KATRS ŅEMSIM LĪDZI UZ BAZNĪCU DRAUGU!

OTRĀ NODAĻA KRIEŠĻI NOLIEKTAVĀ

Dažkārt es domāju - tas, ka matērija spēj domāt un just,

ir loti nepareizi. Tā nemitīgi vaimanā. Taču, no otras puses,

akmeņiem, kalniem un mēnešiem varētu pārmest pārlieku flegmatismu.

Vinstons Nailss Ramfurds

Limuzīns traucās uz ziemeļiem, atstājot Ņūportu, nogriezās uz grantēta celiņa un ieradās uz satikšanos ar helikopteru, kas jau gaidīja ganībās.

Pārsēzdamies no limuzīna helikopterā, Maleahijs Konstants gribēja izvairīties no varbūtējas izsekošanas - lai neviens neuzzinātu, kas bijis bārdainais un briļļainais Ramfurdu nama apmeklētājs.

Nevienam nebija ne jausmas, kurp Konstants devies.

Ne šoferis, ne pilots nezināja sava pasažiera patieso identitāti. Viņiem abiem Konstants bija misters Jona K. Roulijs.

-  Mister Roulij… ser…? - ieteicās šoferis, kad Konstants izkāpa no limuzīna.

-   Jā? - atsaucās Konstants.

-   Vai jums nebija bail, ser? - jautāja šoferis.

-   Bail? - pārjautāja Konstants, patiesā neizpratnē par jautājumu. - No kā?

-  No kā? - Šoferis neticēja pats savām ausīm. - Kā: no kā? No visiem tiem trakajiem, kas gribēja jūs nolinčot!

Konstants pasmaidīja un pašūpoja galvu. Agresīvā pūla viducī viņam ne brīdi nebija ienākusi prātā doma, ka viņu tur varētu ievainot. - No panikas taču nav nekāda labuma, vai ne? - viņš teica. Savā vārdu izvēlē viņš pazina Ramfurda runasveidu - un mazliet pat balss intonāciju.

-  Jā… Jums noteikti ir kāds sargeņģelis… - bijīgi bilda šoferis. - Ja jau jūs spējat palikt vēss kā gurķītis, lai vai kas notiktu.

Šis komentārs ieinteresēja Konstantu, jo tiešām loti labi raksturoja viņa izjūtas pūla vidū. Iesākumā viņš to uztvēra kā analoģiju - kā poētisku viņa noskaņojuma aprakstu. Cilvēks, kuram ir sargeņģelis, noteikti būtu juties tieši tā kā Konstants.

-   Jā, ser! - sacīja šoferis. - Kaut kas jūs noteikti sargā!

Tad Konstantam pielēca: tieši tā taču bija.

Līdz pat šim atskārsmes mirklim Konstants bija uzlūkojis savu Nūportas piedzīvojumu kā kārtējo narkotiku izraisīto halucināciju - kārtējo pejota ballīti - dzīvīgu, svaigu, izklaidējošu un bez jelkādām sekām.

Tās mazās durtiņas bija fantastiska detaļa… sausā strūklaka arī… un milzīgā glezna ar neaizskarami balto meitenīti un tikpat balto poniju… un skurstenīgā istaba zem vītņu kāpnēm… un fotogrāfija ar trim Titāna sirēnām… un Ramfurda pareģojumi… un Beatrises Ramfurdas samulsums kāpņu augšgalā…

Maleahijam Konstantam izsitās auksti sviedri. Celi grasījās ļimt, plakstiņi sāka raustīties. Viņš beidzot saprata, ķa tas viss līdz pēdējam sīkumam bija noticis īstenībā! Pūla viducī viņš bija palicis tik mierīgs tāpēc, ka zināja - viņam nav lemts mirt uz Zemes.

Kaut kas viņu tik tiešām sargāja.

Un, lai kas tas būtu, tas glāba viņa ādu, lai…

Konstants drebēdams uz pirkstiem uzskaitīja savas visnotaļ interesantās pieturvietas Ramfurda solītajā maršrutā.

Marss.

Tad Merkurijs.

Tad atkal Zeme.

Tad Titāns.

Tā kā maršruts beidzās uz Titāna, varēja secināt, ka tur Ma- leahijam Konstantam paredzēts nomirt. Viņam tur būs pat jānomirsū

Par ko Ramfurds tik loti priecājās?

Konslants lēnīgi aizslāja līdz helikopteram un iekāpdams sašūpoja šo lielo, drebelīgo putnu.

-   Roulijs? - noprasīja pilots.

-   Tieši tā, - atteica Konstants.

-   Jums ir ļoti neparasts vārds, mister Roulij, - bilda pilots.

-   Kā, lūdzu? - saviebies izdvesa Konstants. Viņš skatījās cauri pilota kabīnes plastmasas pārsegam - skatījās tieši vakara debesīs. Viņš prātoja, vai tur tiešām varētu būt acis - tādas acis, kas redz visu, ko viņš dara. Un, ja tādas acis tur bija un ja tās gribēja, lai viņš kaut ko konkrētu dara un kaut kur dodas, - kā gan tās varēs viņu piespiest?

Ak Dievs, debesis izskatījās aukstas un tukšas!

-   Es teicu, ka jums ir neparasts vārds, - atkārtoja pilots.

-   Kāds vārds? - nesaprata Konstants, kurš bija aizmirsis, kādu muļķīgu vārdu viņš bija piešķīris viltus misteram Roulijam.

-   Jona, - atbildēja pilots.

Pēc piecdesmit, deviņām dienām Vinstons Nailss Ramfurds un viņa uzticamais suns Kazaks atkal materializējās. Kopš viņu iepriekšējās vizītes daudz kas bija noticis.

Vienkārt, Maleahijs Konstants bija pārdevis visas savas daļas korporācijā "Galaktiskais transports", kuras pārziņā bija varenais kosmoskuģis "Valis". Viņš tā rīkojās, lai viņam vairs nebūtu ne mazākā sakara ar vienīgo zināmo transportlīdzekli, kas spēja nokļūt uz Marsa. Iegūto naudu viņš ieguldīja "Mēness- miglas tabakas" akcijās.

Vēlvienkārt, Beatrise Ramfurda bija likvidējusi savu diver- sificēto akciju portfeli un iegūto naudu ieguldījusi "Galaktiskā transporta" akcijās, tādējādi gribēdama tikt pie teikšanas visos jautājumos, kam sakars ar "Vali".

Vēlvienkārt, Maleahijs Konstants bija pasācis rakstīt Beatrisei Ramfurdai rupjas vēstules, lai viņa ij nemēģinātu tuvoties - lai uz visiem laikiem kļūtu viņai absolūti neciešams. Pietika redzēt vienu no šīm vēstulēm, lai zinātu, kādas ir visas. Visjaunākā bija šī, rakstīta uz korporācijas "Magnum Opus, Inc." veidlapas; šīs korporācijas vienīgais uzdevums bija pārvaldīt Maleahija Konstanta finanses.

Čau, kosmiskā beibe! Sveiciens no saulainās Kalifornijas! Uh, kā es gaidu to brīdi, kad varēšu zem Marsa mēnesēniem paņemt priekšā tādu augstas klases dāmu kā tevi! Visādas man bijušas, bet tāda kā tu gan ne, varu saderēt, ka tu būsi vissuperīgākā. Iesākumam sūtu mīlas bučas. Mels.

Vēlvienkārt, Beatrise bija nopirkusi cianīda kapsulu - noteikti vēl nāvējošāku par Kleopatras odzi. Beatrise bija apņēmusies norīt to, ja viņa nonāks Maleahija Konstanta tuvumā, kaut vai tikai vienā laika zonā ar viņu.

Vēlvienkārt, bija noticis biržas krahs, izputinot citustarp arī Beatrisi Ramfurdu. "Galaktiskā transporta" akcijas viņa bija pirkusi par 151,5 līdz 169 dolāriem gabalā. Tagad desmit tirdzniecības sesiju gaitā to cena bija nokritusies līdz sešiem dolāriem un tāda arī palikusi, svārstoties tikai par pāris centiem šurp vai turp. Tā kā Beatrise bija maksājusi uzreiz, turklāt skaidrā naudā, tagad viņa bija zaudējusi visu, ieskaitot savu Ņūportas namu. Palikušas tikai viņas drēbes, labais vārds un sieviešu koledžas izglītība.

Un vēlvienkārt, divas dienas pēc atgriešanās Holivudā Maleahijs Konstants bija uzrīkojis ballīti - un tikai tagad, pēc piecdesmit sešām dienām, dzīres sāka apsīkt.

Un vēlvienkārt, kāds jauneklis vārdā Martins Koradubjans, ar īstu bārdu, bija paziņojis, ka viņš ir tas bārdainais svešinieks, kas ticis uzaicināts Ramfurdu namā noskatīties materializāciju. Viņš bija pulksteņmeistars no Bostonas un virtuozs melis.

Kāds žurnāls par vina stāstījumu samaksāja trīs tūkstošus dolāru.

Vinstons Nailss Ramfurds sēdēja Skipa muzejā zem vītņu kāpnēm un ar prieku un apbrīnu lasīja žurnālu ar Koradub- jana vēstījumu. Koradubjans apgalvoja, ka Ramfurds viņam izstāstījis, kāds būt desmit miljonais gads pēc Kristus.

Desmitmiljonajā gadā, kā vēstīja Koradubjans, uz Zemes notiks milzīga mājas tīrīšana. Visas vēstures liecības, kas attieksies uz periodu no Kristus dzimšanas līdz miljonajam gadam, tiks aizvāktas uz izgāztuvēm un sadedzinātas. To darīs tāpēc, pauda Koradubjans, ka muzeju un arhīvu dēl dzīvajiem uz Zemes sāks trūkt dzīvojamās platības.

Šī miljongade, uz kuru attieksies sadedzinātās drazas, vēstures grāmatās, kā pauda Koradubjans, tiks vispārināta vienā teikumā: "Pēc Jēzus Kristus nāves sākās pārkārtošanās periods, kurš ilga apmēram vienu miljonu gadu."

Vinstons Nailss Ramfurds nosmējās un pastūma Koradub- jana rakstu sānis. Viņš neko nemīlēja tik loti kā riktīgi vērienīgu krāpšanu. - Desmitmiljonais gads… - viņš skali sacīja. - Varēti piemērots gads salūtiem, parādēm un vispasaules izstādēm. Varēs arī līksmi lauzt vaļā pamatakmeņus un ķeksēt laukā kapsulas ar vēstījumiem nākamajām paaudzēm.

Ramfurds nerunāja pats ar sevi. Skipa muzejā ar viņu kopā bija vēl kāds.

Šī otra persona bija viņa sieva Beatrise.

Beatrise sēdēja pretējā atzveltnes krēslā. Viņa bija nonākusi lejā, lai lūgtu vīra palīdzību lielu grūtību laikā.

Ramfurds vienā mierā mainīja sarunas tēmu.

Beatrise, kas baltajā peņuārā jau tā izskatījās spocīga, tagad kļuva svina pelēka.

-   Ak, cik optimistisks dzīvnieks ir cilvēks! - līksmi sacīja Ramfurds. - Iedomājies, cerēt, ka šī suga dzīvos desmit miljonus gadu - it kā cilvēki būtu tikpat pilnīgas būtnes kā bruņurupuči! - Viņš paraustīja plecus. - Eh… kas zina… varbūt cilvēki tiešām tik ilgi izvilks, aiz tīras ietiepības. Kā tev šķiet?

-   Ko? - jautāja Beatrise.

-   Kā tev šķiet, cik ilgi pastāvēs cilvēce?

No Beatrises sakostajiem zobiem izlauzās vāra, bet spalga un ilga skaņa, tik augsta, ka gandrīz vai nebija ar cilvēka ausi dzirdama. Šī skaņa nāca ar tādu pašu spokainu draudu kā krītošas bumbas svilpiens.

Tad notika sprādziens. Beatrise apgāza savu krēslu, uzbruka skeletam un svieda to kaktā, ka kauli šķīda kur kurais. Viņa noslaucīja zemē Skipa muzeja plauktu saturu, notrieca pie sienām piekārtos eksponātus un ņēmās bradāt pa tiem.

Ramfurds bija satriekts. - Augstais Dievs… - viņš noclsās.

-   Kas tev lēcies?

-Vai tad tu visu pats nezini? - histēriski kliedza Beatrise.

-  Vai tad kādam tev vispār kaut kas jāsaka? Palasi manas domas!

Ramfurds piespieda pirkstus pie deniņiem, ieplēta acis.

-   Statiski trokšņi… es dzirdu tikai statiskus trokšņus, - viņš teica.

-   Kas tad cits tur vispār var būt! - kliedza Beatrise. - Mani tūlīt izmetīs uz ielas bez graša kabatā - un mans vīrs ņirgājas un grib, lai es spēlēju minēšanu!

-   Tā nav nekāda parastā minēšana, - iebilda Ramfurds.

-   Runa ir par to, cik ilgi izdzīvos cilvēku dzimums. Man likās, ka tas varētu, teiksim, parādīt tavas problēmas citā perspektīvā.

-   Pie velna cilvēku dzimumu! - atcirta Beatrise.

-   Zini, tu arī pie tā piederi, - sacīja Ramfurds.

-  Tādā gadījumā es labāk pieteikšos, lai mani ieskaita šimpanzēs! - sacīja Beatrise. - Neviens šimpanžu vīrs nestāvētu malā, ja viņa sieva pazaudētu visus kokosriekstus. Neviens šimpanžu vīrs nemēģinātu padarīt savu sievu par kosmosa mauku Maleahijam Konstantam no Holivudas!

Pateikusi šos šaušalīgos vārdus, Beatrise drusku pierimās. Viņa gurdi pašūpoja galvu. - Nu, saimniek, cik tad ilgi cilvē- cīte izdzīvos?

-   Es nezinu, - atteica Ramfurds.

-   Man likās, ka tu zini visu, - sacīja Beatrise. - Paskaties nākotnē!

-   Es skatos nākotnē, - teica Ramfurds, - un redzu, ka tajā laikā, kad izmirs cilvēce, es neatradīšos Saules sistēmā. Tā ka pašas beigas man ir miglā tītas, tāpat kā tev.

Holivudā, Kalifornijā, zils telefons zvanīja kalnu kristāla telefonbūdinā blakus Maleahija Konstanta peldbaseinam.

Nožēla pārņem vienmēr, kad redzam cilvēku nolaidušos līdz lopa stāvoklim. Vēl jo nožēlojamāks šāds skats ir tad, ja nolaidies ir cilvēks, kam dotas it visas iespējas!

Maleahijs Konstants gulēja sava nieres formas peldbaseina platajā notekā dziļā dzērāja miegā. Notekā bija ceturtdaļcollu dziļš, silts ūdens. Konstants bija ģērbies zilganzaļās pusgarās vakara biksēs un zelta brokāta smokingā. Drēbes bija izmirkušas.

Viņš bija pavisam viens.

Baseinu reiz klāja vilnaina vienlaidus gardēniju sega. Taču nerimtīgais rīta vējiņš bija aizpūtis ziedus uz vienu baseina galu, it kā salokot segu gultas kājgalī. Šādi salocīdams segu, vējiņš bija atklājis baseina dibenu, kurā mētājās stikla lauskas, ķirši, citronu mizas, pejota gabaliņi, apelsīnu šķēles, pildītas olīves, marinēti sīpoli, televizors, šļirce un balta flīģeļa atliekas. Virspusē peldēja cigāru gali un cigarešu, tostarp marihuānas cigarešu, izsmēki.

Peldbaseins atgādināja nevis sportiskas atpūtas vietu, bet gan punša trauku ellē.

Viena Konstanta roka nokarājās pašā baseinā. Uz rokas zem ūdens spīdēja viņa pulkstenis. Tas bija apstājies.

Telefons zvanīja bez mitas.

Konstants kaut ko nomurmināja, bet nekustējās.

Telefons apklusa. Tad, pēc divdesmit sekundēm, atsāka zvanīt.

Konstants nostenējās, piecēlās sēdus, atkal nostenējās.

No mājas atskanēja mundrs, lietišķs troksnis - augstu papēdīšu soli uz flīžu grīdas. Satriecoši daiļa un pašapzinīga blondīne aizsoļoja no mājas uz telefona būdiņu, pa ceļam uzmezdama Konstantam augstprātīgi nicinošu skatienu.

Viņa košļāja gumiju.

- jā? - viņa sauca tālruņa klausulē. - A… tas atkal jūs. Jā… viņš ir nomodā. Hei! - Viņa uzkliedza Konstantam. Viņai bija kovārņa balss. - Hei, kosmosa kadet!

-   Mhm? - atīdēja Konstants.

-  Tas džcks, tavas firmas prezidents, grib ar tevi runāt.

-   Kuras firmas? - jautāja Konstants.

-   Kuras firmas prezidents jūs esat? - sieviete jautāja klausulē. Viņa saņēma atbildi. - "Magnum Opus", - viņa atkārtoja, - Ransoms K. Ferns no "Magnum Opus".

-   Pasaki… pasaki viņam, ka es atzvanīšu, - teica Konstants.

Sieviete pateica to Fernam un saņēma vēl vienu Konstantam nododamu ziņojumu. - Viņš uzsakot darbu.

Konstants nedroši pieslējās kājās un berzēja seju ar rokām. - Uzsaka? - viņš truli atkārtoja. - Vecais Ransoms K. Ferns iet prom?

-   Jā, - apliecināja sieviete. Viņa launīgi smaidīja. - Viņš saka, tu vairs nevarot atļauties maksāt viņam algu. Viņš saka, tev vajadzētu aiziet uz kantori un parunāties, kamēr viņš nav aizgājis mājās. - Sieviete iesmējās. - Viņš saka, tu esot izputējis.

Toties Nūportā Beatrises Ramfurdas izvirduma troksnis bija licis virssulainim Monkrifam steigties uz Skipa muzeju. - Vai saucāt, kundze? - viņš jautāja.

-   Drīzāk gan brēcu, - atteica Beatrise.

-   Viņa neko nevēlas, paldies, - sacīja Ramfurds. - Mums vienkārši bija kaismīga diskusija.

-   Kā tu uzdrīksties sacīt, vai es ko vēlos vai nevēlos? - Beatrise atcirta Ramfurdam. - Es jau sāku saprast, ka tu nebūt neesi tik viszinīgs kā izliecies. Tā nu ir gadījies, ka es kaut ko loti vēlos. Es daudz ko loti vēlos.

-   Jā, kundze? - bilda virssulainis.

-   Ielaidiet, lūdzu, iekšā suni, - sacīja Beatrise. - Es gribētu viņu samīļot, pirms viņš pazūd. Es gribētu noskaidrot, vai hro- nosinklastiskic infundibuli nogalina mīlestību suņos tāpat, ka tie nogalina mīlestību vīriešos.

Virssulainis paklanījās un aizgāja.

-   Nu gan tu kalpam nospēlēji izrādi, - sacīja Ramfurds.

-   Lielās līnijās, - iebilda Beatrise, - es tomēr esmu vairāk uzturējusi ģimenes cieņu.

Ramfurds nodūra galvu. - Es tev esmu kaut kādā veidā licis vilties? Vai to tu gribi teikt?

-   Kaut kāda veidā? - atsaucās Beatrise. - Visos veidos!

-   Ko es būtu varējis darīt? - jautāja Ramfurds.

-   Tu man būtu varējis pateikt, ka tuvojas biržas krahs! - kliedza Beatrise. - Tu būtu varējis aiztaupīt to, kas man tagad jāpārcieš.

Ramfurds žestikulēja, kā mēģinot gaisā notvert jelkādu pretargumentu.

-   Nu? - sacīja Beatrise.

-  Es tikai gribētu, lai mēs varētu kopā doties uz hronosin- klastisko infundibulu, - sacīja Ramfurds. - Tad tu uzreiz saprastu, par ko es runāju. Varu pateikt tikai vienu: mana nespēja brīdināt tevi par biržas krahu ir tikpat dabiska kā Halcja komēta - un par to dusmoties ir tikpat maz jēgas kā par šo komētu.

-Tātad tu saki, ka tev nav rakstura un ne mazāko atbildības jūtu pret mani, - teica Beatrise. - Man nepatīk to sacīt, bet tā ir patiesība.

Ramfurds šūpoja galvu. - Patiesība… ak Dievs, cik punktuāla patiesība… - viņš sacīja.

Ramfurds atkal iegrima žurnālā. Tas pats no sevis uzškīrās vidus atvērumā, kuru aizņēma krāsaina "Mēnessmiglas" cigarešu reklāma. Firmu "Mēnessmiglas tabaka" nesen bija nopircis Maleahijs Konstants.

"Visdziļākā bauda!" - vēstīja reklāmas virsraksts. Zem tā atradās triju Titāna sirēnu fotogrāfija. Jā, tā pati - baltā meitene, zeltainā meitene un brūnā meitene.

Zeltainā meitene bija pielikusi roku pie kreisās krūts, pirksti nejaušā kārtā bija viegli ieplesti - dodot māksliniekam iespēju iegleznot starp tiem "Mēnessmiglas" cigareti. Cigaretes dūmi stīdzēja pie brūnās un baltās meitenes nāsīm, un likās, ka viņu kosmosa mēroga iekāre koncentrējas tikai uz mentola aromātu.

Ramfurds jau iepriekš zināja, ka Konstants mēģinās apgānīt attēlu, izmantojot to komercijā. Konstanta tēvs reiz rīkojās līdzīgi, kad atklāja, ka ne par kādu naudu nevarēs nopirkt Leonardo "Monu Lizu". Vecais bija atriebies Monai Lizai, izmantodams vinu supozitoriju reklāmas kampaņā. Tā, lūk, brīvais tirgus izrīkojās ar skaistumu, kad tas draudēja gūt virsroku.

Ramfurds iedūcās, šāda skaņa nāca pār viņa lūpām tad, kad viņš sāka just kādam līdzi. Patlaban viņš sāka just līdzi Maleahijam Konstantam, kuram klājās daudz sliktāk nekā Beatrisei.

-   Vai tas bija viss, kas tev sakāms savai aizstāvībai? - jautāja Beatrise, nostādamās aiz Ramfurda krēsla. Viņa bija saņēmusi rokas uz krūtīm, un Ramfurds, lasīdams sievas domas, uzzināja, ka viņa domā par saviem asajiem, izvirzītajiem elkoņiem kā par toreadoru zobeniem.

-   Kā, lūdzu? - sacīja Ramfurds.

-   Šī klusēšana un slēpšanās žurnālā… Vai tā tu grasies atspēkot manus vārdus? - jautāja Beatrise.

-   Atspēkojums - tas gan ir viens izcili punktuāls vārds, - teica Ramfurds. - Es kaut ko saku, un tad tu mani atspēko, pēc tam es atspēkoju tevi, un vēl pēc tam atnāk kāds trešais un atspēko mūs abus. - Viņš nodrebinājās. - Pilnīgs murgs, kad visi sāk cits citu atspēkot.

-  Vai tu nevarētu, tieši šobrīd, pateikt man priekšā, kas notiks biržā, lai es varētu atgūt visu zaudēto, vēlams ar uzviju? - jautāja Beatrise. - Un, ja es tev esmu kaut mazdrusciņ svarīga, vai tu man nepateiktu, tieši kādā veidā Maleahijs Konstants no Holivudas grasās mani aizmānīt uz Marsu, lai es varētu viņu apšņākt?

-   Klausies, - teica Ramfurds, - punktuālam cilvēkam dzīve ir kā lunaparka trakais vilcieniņš. - Viņš pagriezās un papli- vināja roku Beatrisei degungalā. - Ar tevi notiks viss kaut kas! - viņš izsaucās. - Protams, es redzu tavu trako vilcieniņu visā garumā. Un, protams, es tev varētu izsniegt papīra lapu, uz kuras būtu uzrakstīts katrs ce|a pagrieziens, pabrīdināt tevi par katru briesmekli, kas tuneļos izlēks tev priekšā. Bet tas tev neko nelīdzēs.

-   Nesaprotu, kāpēc lai nelīdzētu, - teica Beatrise.

-  Tāpēc, ka tev šā vai tā būs jādodas šajā braucienā, - sacīja Ramfurds. - Es neizdomāju to vilcieniņu, tas man nepieder, un es nenosaku, kurš tajā brauks un kurš nebrauks. Es tikai zinu, kāds tas ir.

-   Un Maleahijs Konstants arī ietilpst šajā vilcieninā?

-   Jā, - sacīja Ramfurds.

-  Un es no vina nekādi nevaru izvairīties? - jautāja Beatrise.

-   Nekādi, - atbildēja Ramfurds.

-  Nu… tad varbūt izstāsti man, kādi notikumi savedīs mūs kopā, - sacīja Beatrise, - un tad es pati darīšu, ko spēšu.

Ramfurds paraustīja plecus. - Labi, kā vēlies, - viņš atteica. - Ja tev no tā ir labāk, - viņš iesāka, - Savienoto Valstu prezidents tieši šobrīd izziņo Jauno Kosmosa Laikmetu bezdarba samazināšanai. Miljardiem dolāru tiks tērēti bezpilota kos- moskuģiem, lai tikai būtu darbs. Šā Jaunā Kosmosa Laikmeta sākuma epizode būs "Va]a" palaišana nākamotrdien. "Valis" tiks man par godu pārdēvēts par "Ramfurdu", pielādēts ar leijerkastnieku pērtiķiem un izšauts aptuveni Marsa virzienā. Tu un Konstants piedalīsieties šajā ceremonijā. Tu iekāpsi kosmoskuģi, lai veiktu ceremoniālu inspekciju, un kļūdaini nospiests slēdzis aizraidīs tevi līdzi pērtiķiem.

Šajā vietā ir vērts pārtraukt stāstījumu un piebilst, ka šis brīnumainais stāsts ir viens no retajiem zināmajiem gadījumiem, kad Vinstons Nailss Ramfurds ir melojis.

Viena Ramfurda stāsta dala bija patiesa: "Vali" tiešām grasījās pārdēvēt un otrdien palaist un Savienoto Valstu prezidents tobrīd tiešām izziņoja Jaunu Kosmosa Laikmetu.

Dažus prezidenta izteikumus no šīs uzstāšanās ir vērts atkārtot - un jāatceras, ka vārdam "progress" viņš piešķīra īpašu garšu, izrunādams to "progriezs". Viņš atsvaidzināja arī vārdus "krēsls" un "noliktava", izrunādams tos "krieslis" un "noliek- tava".

- Tagad daži ļaudis ir pasākuši braukāt apkārt, pļāpādami, ka Amerikas ekonomika ir novecojusi un vārga, - sacīja prezidents, - un, atklāti sakot, es vienkārši nespēju saprast, kā viņi kaut ko tādu var sacīt, jo tagad visās jomās ir daudz vairāk iespēju progriezam nekā jebkad agrāk cilvēces vēsturē… Un ir viena joma, kurā mums ir iespējams īpaši liels progriezs, un tā ir varenā kosmosa joma. Kosmoss mums reiz uzgrieza muguru, bet, kad runa ir par progriezu, īstu amerikāni nemūžam neapmierinās atbilde "nē"… Tagad katru dienu pie manis uz Balto namu nāk mīkstčaulīgi cilvēki, - sacīja prezidents, - viņi raud un vaimanā, un saka: "Ai, mister prezident, visas noliek- tavas ir pilnas ar automobiļiem, lidmašīnām, virtuves iekārtām un dažādām citām priecēm," un viņi saka, "ai, mister prezident, nevienam vairs nekas nav no fabrikām vajadzīgs, jo visiem jau no visa ir pa divi, trīs vai četri gabali!" Sevišķi es atceros vienu vīru, viņš bija kriešlu ražotājs un bija saražojis daudz par daudz, un nekas cits viņam nebija prātā, tikai tas kriešlu lērums noliektavā. Un es viņam teicu: "Nākamo divdesmit gadu laikā pasaules iedzīvotāju skaits dubultosies, un visiem šiem miljardiem jauno laužu vajadzēs, uz kā sēdēt, tāpēc pietaupiet vien tos savus kriešlus. Jūs varat nemaz nedomāt par tiem, padomājiet labāk par progriezu kosmosā!" Es teicu viņam un saku jums, un sacīšu visiem: kosmosā atradīsies pielietojums mūsu zemes un vēl miljoniem tikpat lielu planētu ražīgumam. Mēs varam būvēt raketes un laist tās kosmosā mūžīgi, un tāpat mēs kosmosu nepiepildīsim un neizzināsim visu, ko par to var izzināt… Tagad šie paši gaudotāji un vaimanātāji saka tā: "Ai, mister prezident, bet ko lai iesāk ar hronosinklastiskajiem infundibuliem un ko ar šo, un ko ar to?" Un es viņiem saku: "Ja visi klausītu tādus cilvēkus kā jūs, tad vispār nebūtu bijis nekāda progrieza. Mums nebūtu ne telefona, ne kā. Un turklāt -," tā es teicu viņiem un saku jums, un sacīšu visiem, "mums nav nemaz jāliek kosmoskuģos cilvēki. Mēs izmantosim tikai dzīvniekus."

Ar to vēl viņa runa nebeidzās.

Kalifornijā, Holivudā, Maleahijs Konstants iznāca no savas kalnu kristāla tclefonbūdiņas skaidrs kā stikliņš. Viņa acis bija kā pelniem piebērtas. Mute šķita piebāzta ar zirgudeka biezputru.

Viņš bija pārliecināts, ka nekad agrāk nav redzējis šo skaisto blondīni.

Viņš uzdeva tai tipisku jautājumu, no tiem, kādus parasti uzdod spēju un negantu pārmaiņu laikā: - Kur visi palikuši? - viņš jautāja.

-   Tu izmeti viņus visus laukā, - atbildēja sieviete.

-  Tiešām? - brīnījās Konstants.

-   Jā, - atteica sieviete. - Gribi teikt, ka tev bija pārtrūkusi filma?

Konstants vāri pamāja. Piecdesmit sešas dienas ilgušajās dzīrēs viņš bija sasniedzis stadiju, kad viņam nekas neturējās kopā. Viņa mērķis bija padarīt sevi jelkāda likteņa necienīgu - un nespējīgu veikt jelkādu uzdevumu - un pārāk slimu ceļošanai. Viņam tas bija satriecoši labi izdevies.

-   Jā, tas tik bija šovs, - teica sieviete. - Tu biji tikpat jautrs kā visi citi, kad palīdzēji iegrūst klavieres baseinā. Kad tās beidzot nogrima, tev uznāca lielā raudu lēkme.

-   Raudu lēkme… - atbalsoja Konstants. Tas bija kas jauns.

-   Uhu, - apliecināja sieviete. - Tu teici, ka tev bijusi nelaimīga bērnība, un piespiedi visus klausīties, kādas bijušas tās nelaimes. Murkškēji kaut ko par savu tēvu un ballēm un bo- liem. Gandrīz neko nevarēja saprast, tavs tēvs laikam nebija tev sarīkojis nevienu bērnu balli un nebija spēlējis ar tevi bumbu - tik daudz varēja izlobīt, balle, futbols, vēl kaut kāds bols… Tad tu sāki runāt par savu māti, - turpināja sieviete, - un tu teici: ja viņa būtu bijusi mauka, tu būtu lepns, ka esi maukas dēls, vismaz kaut kas. Tad tu teici, ka uzdāvināsi naftas urbumu katrai sievietei, kas pienāks tev klāt, paspiedīs tev roku un skali, visiem dzirdot, pateiks: "Es arī esmu mauka, tāpat kā lava māte."

-   Kas notika pēc tam? - jautāja Konstants.

-   Katrai sievietei, kas bija ballītē, tu uzdāvināji pa naftas urbumam, - atbildēja sieviete. - Un tad tu sāki raudāt vēl briesmīgāk nekā iepriekš un rādīji uz mani, un teici visiem, ka es esot vienīgais cilvēks visā Saules sistēmā, kam tu varot uzticēties. Tu teici, ka visi citi tikai gaidot, kad tu aizmigsi, lai varētu ielikt tevi raketē un aizšaut uz Marsu. Pēc tam tu liki visiem, izņemot mani, braukt mājās. Arī kalpiem, pilnīgi visiem… Tad mēs aizlidojām uz Meksiku un apprecējāmies, pēc tam atgriezāmies šeit, - stāstīja sieviete. - Un tagad es uzzinu, ka tev nepieder pat naktspods, kur iečurāt, vai logs, pa kuru to izmest. Tāpēc labāk aizej uz kantori un noskaidro, kas te, velns ar ārā, notiek, citādi es pasaukšu savu draugu, viņš ir gangsteris un nositīs tevi, ja es pateikšu, ka tu pienācīgi negādā par mani… Sasodīts, - vina nobeidza, - man bija daudz nelaimīgāka bērnība nekā tev. Mana māte tiešām bija mauka, un tēva arī nekad nebija mājās, turklāt mēs bijām trūcīgi. Tev vismaz bija miljardiem dolāru.

Nuportā Beatrise Ramfurda pagrieza vīram muguru. Vina stāvēja uz Skipa muzeja sliekšņa ar skatu uz gaiteni. Gaitenī bija dzirdama virssulaiņa balss. Tas stāvēja ārdurvīs un sauca Kazaku, kosmosa suni.

-   Es arī zinu šo to par trakiem vilcieniņiem, - sacīja Beatrise.

-Tas labi, - neizteiksmīgi atteica Ramfurds.

-   Kad man bija desmit gadu, - sacīja Beatrise, - tēvs ieņēma galvā, ka man bQs varen jautri pavizināties ar trako vilcieniņu. Mēs vasarā dzīvojām Koda ragā un aizbraucām uz lunaparku pie Folriveras… Viņš nopirka divas biļetes uz vilcieniņu, pats arī grasījās braukt. Es uz to vilcieniņu paskatījos, - turpināja Beatrise, - un man tas likās stulbs, netīrs un bīstams, un es vienkārši atteicos kāpt iekšā. Pat miesīgs tēvs nespēja mani pierunāt kāpt iekšā, kaut arī viņš bija Ņujorkas Centrālā dzelzceļa valdes priekšsēdētājs. Mēs griežamies apkārt un braucām mājās, - lepni nobeidza Beatrise. Viņas acis mirdzēja, un viņa vēl pamāja ar galvu. - Tā, lūk, jāizturas pret trakiem vilcieni- tļiem, - viņa piebilda.

Viņa atstāja Skipa muzeju un gāja uz foajē sagaidīt Kazaku.

Pēc brīža viņa sajuta aiz muguras vira elektrisko klātbūtni.

-   Bea, - viņš teica, - ja es šķietu vienaldzīgs pret tavām nelaimēm, tad tikai tāpēc, ka es zinu, cik labi viss beigās nokārtosies. ļa šķiet zemiski, ka es neieredzu pašu domu, ka tu un Konstants kļūsiet par pāri, tad tikai tāpēc, ka es pazemīgi atzīstu, ka viņš tev būs daudz labāks vīrs, nekā es jelkad esmu bijis vai bušu… Bea, tevi gaida pirmā īstā iemīlēšanās! - izsaucās Ramfurds. - Tu varēsi izturēties aristokrātiski bez vajadzības ārišķīgi pierādīt savu aristokrātiskumu. Tev būs tikai pašcieņa, saprāts un maigums, ko dāvājis Dievs, - un tikai ar šiem materiāliem un neko citu tu varēsi radīt kaut ko brīnišķīgu.

Ramfurds novaidējās, ieskanējās metālisks tonis. Viņš sāka zaudēt miesiskumu. - Ak Kungs… - viņš nopūtās. - Tu runā par trakajiem vilcieniņiem, labāk kādreiz padomā, kādā vilcie- niņā esmu es. Kādu dienu uz Titāna tev tiks atklāts, cik loti nežēlīgi es esmu ticis izmantots un kas mani izmantojis, un kādiem zemiskiem mērķiem.

Tobrīd mājā, mēli izkāris, ielēkšoja Kazaks. Viņš sāka slīdēt pa pulēto grīdu.

Viņš skrēja uz vietas, mēģinot pagriezties uz Beatrises pusi. Viņš skrēja aizvien ātrāk, tomēr saķere ar grīdu neradās nekāda.

Viņš kļuva caurspīdīgs.

Viņš sāka sarauties un čurkstēt uz foajē grīdas kā galda tenisa bumbiņa cepešpannā.

Tad viņš izgaisa.

Suņa vairs nebija.

Beatrise pat neatskatīdamās saprata, ka ir pazudis arī viņas

vīrs.

-   Kazak? - viņa vāri sacīja. Viņa mēģināja noplikškināt pirkstus, kā gribēdama ataicināt suni. Pirkstos nebija spēka, un nekāda skaņa neatskanēja.

-   Labs sunītis, - viņa nočukstēja.

TREŠĀ NODAĻA PRIEKŠROKA SAVIENOTAJAI PANKŪKAI

Dēls, ļaudis runā, ka šajā valstī neesot nekā karaliska. Gribi, lai es tev izstāstu, kā var kļūt par Amerikas Savienoto Valstu karali? Vajag tikai iegāzties atejas bedrē un tikt laukā, smaržojot pēc rozēm.

Noels Konstants

"Magnum Opus", Losandžclosas korporāciju, kas pārvaldīja Maleahija Konstanta finanšu darījumus, bija nodibinājis Maleahija tēvs. Tās mītne bija trīsdesmit vienu stāvu augsts nams. "Magnum Opus" bija visas ēkas īpašniece, bet pati izmantoja tikai trīs augšējos stāvus, pārējos izīrējot sevis kontrolētajām korporācijām.

Dažas no šīm korporācijām, kuras "Magnum Opus" bija nesen pārdevis, patlaban vācās laukā. Citas, kuras "Magnum Opus" bija nesen nopircis, vācās iekšā.

īrnieki citstarp bija "Galaktiskais transports", "Mēnessmiglas tabaka", "Fandango nafta", "Cepi fikss", "Mūžīgās jaunības zāļu fabrika", "Luisa un Mārvina sērs", "Diprē elektronika", "Universālie pjezoelektriki", SIA "Psihokinēze", "Eds Mjuirs un biedri", "Maksa Mora darbarīki", "Vilkinsona lakas un krāsas", "Amerikas Lcvitācija", "Straujtece", "Karaļa

O'Baudas krekli", kā arī "Augstākā upura ordenis" un Kalifor- nijas dzīvības apdrošināšanas kompānija.

"Magnum Opus" ēka bija slaida divpadsmit skaldņu prizma, kurai visas divpadsmit sienas klāja zilganzaļš stikls, kas apakšdaļā iekrāsojās sārts. Arhitekts bija apgalvojis, ka divpadsmit skaldnes simbolizējot pasaules divpadsmit lielās reliģijas. Līdz šim neviens nebija lūdzis arhitektam tās nosaukt.

Cūkas laime, jo viņš to nespētu.

Uz jumta bija privāts helikoptera nolaišanās laukums.

Konstanta helikoptera ēna un spārnu ņirboņa, nolaižoties uz jumta, daudziem cilvēkiem lejā šķita kā paša Nāves eņģeļa ēna un spārni. Šāds šķitums radās tāpēc, ka bija noticis biržas krahs, tāpēc ka tik daudziem vairs nebija ne naudas, ne darba.

Šķitums bija jo spēcīgāks tāpēc, ka vislielāko kritumu piedzīvojuši un visu citu sev līdzi novilkuši bija tieši Maleahija Konstanta uzņēmumi.

Konstants pats vadīja helikopteru, jo visi kalpotāji bija uzteikuši darbu jau iepriekšējā vakarā. Konstants bija nemākulīgs pilots. Viņš nosēdināja lidaparātu ar būkšķi, kas sadrebināja visu ēku.

Viņš bija ieradies uz sarunu ar Ransomu K. Fernu, "Magnum Opus" prezidentu.

Ferns gaidīja Konstantu trīsdesmit pirmajā stāvā - tā vienīgajā, milzīgajā telpā, kas bija Konstanta kabinets.

Telpas iekārtojums bija spocīgs, jo mēbelēm nebija kāju. Viss magnētiski karājās atbilstošā augstumā. Rakstāmgalds un žurnālgaldiņi, bāriņš un sofas bija gaisā peldošas plāksnes un bluķēni. Krēsli izskatījās pēc šķībām, planējošām bļodām. Un visspocīgākie bija gaisā izklaidus karājošies zīmuli un piezīmju bloki pa tvērienam katram, kam iešautos prātā pierakstīšanas vērta doma.

Paklājs bija zaļš kā zāle gluži vienkārši tāpēc, ka tā bija zāle - dzīva zāle, veselīga kā labākajos golfa laukumos.

No helikoptera laukuma Maleahijs Konstants savā privātajā liftā nobrauca uz kabinetu. Lifta durvīm ar klusu šalcienu atveroties, Konstantu iztrūcināja bezkāju mēbeles un gaisā peldošie zīmuli un bloknoti. Viņš nebija šeit bijis astoņas nedēļas. Kāds bija šo vietu pārmēbelējis.

Ransoms K. Ferns, pavecais "Magnum Opus" prezidents, stāvēja pie stikla sienas un skatījās pāri pilsētai. Viņam bija galvā melna Homburgas platmale un mugurā melns Čester- fīlda mētelis. Bambusa spieķi viņš turēja pie krūtīm kā šauteni. Viņš bija ārkārtīgi tievs - vienmēr bija tāds bijis.

"Pakala kā divas pākstis," tā par Fernu bija izteicies Maleahija Konstanta tēvs Noels. "Ransoms K. Ferns ir kā kamielis, kurš nodedzinājis abus savus kuprus un nupat būs notērējis arī visu citu, izņemot matus un acu ābolus."

Saskaņā ar Valsts Ieņēmumu dienesta publiskotajiem datiem, Ferns bija visaugstāk atalgotais darbinieks visā valstī. Viņa alga bija apaļš miljons dolāru gadā - plus priekšrocības uzņēmuma akciju iegādē un piemaksas par dažādiem izdevumiem.

Viņš bija sācis strādāt "Magnum Opus" divdesmit divu gadu vecumā. Tagad viņam bija sešdesmit.

Kāds… kāds ir nomainījis visas mēbeles, - bilda Konstants.

-   Jā, - atteica Ferns, joprojām skatīdamies pāri pilsētai, - kāds tās ir nomainījis.

-   Jūs? - jautāja Konstants.

Ferns nošņaukājās un atbildēja tikai pēc brīža. - Man likās, ka mums vajadzētu apliecināt savu uzticību kādam no mūsu pašu ražojumiem.

-   Es… es nekad neko tādu neesmu redzējis, - sacīja Konstants. - Nav kāju! Vienkārši karājas gaisā…

-   Magnētisms, - paskaidroja Ferns.

-  Es… es domāju, izskatās lieliski - tagad, kad es jau esmu apradis, - sacīja Konstants. - Un šitādas taisa kāda no mūsējām firmām?

- Amerikas Levitācijas kompānija, - atbildēja Ferns. - Jūs likāt to nopirkt, tāpēc mēs to nopirkām.

Ransoms K. Ferns novērsās no loga. Viņa seja bija dīvains jaunības un vecuma sajaukums. Tajā nebija ne zīmes no novecošanas procesa starpstadijām, nekādu liecību, ka šis cilvēks būtu bijis trīsdesmit vai četrdesmit, vai piecdesmit gadu vecs. Pārstāvēta bija tikai pusaudzība un sešdesmit gadu vecums. It kā septinpadsmitgadnieks būtu pēkšņā karstuma vilnī sažuvis un izbalējis.

Ferns katru dienu izlasīja pa divām grāmatām. Ir dzirdēts, ka Aristotelis bijis pēdējais cilvēks, kurš pārzinājis visu savas kultūras kopumu. Ransoms K. Ferns bija vareni pūlējies tuvoties Aristoteļa sasniegumam. Viņam gan sliktāk nekā Aristotelim veicās ar savu zināšanu sakārtošanu.

No intelekta kalna bija radusies tikai filosofējoša pele - un Ferns pats pirmais atzina, ka tā ir tikai pele, turklāt noskretusi. Ferns savu filosofiju izklāstīja visvienkāršākajā sarunvalodā:

"Tu pieej cilvēkam klāt un jautā: "Nu, kā iet, Džo?" Un viņš atbild: "Ai, paldies, visnotaļ labi." Un tu ieskaties viņam acīs un redzi, ka viņam iet tik slikti, ka sliktāk nemaz nevar būt. Galu galā tu sajēdz, ka visiem dzīvē iet vienkārši draņķīgi, pilnīgi visiem. Un visriebīgākais, ka neko tur nevar darīt."

Šī filosofija viņu neskumdināja. Tā nelika viņam slīgt drūmās pārdomās.

Tā tikai darīja viņu bezdvēseliski modru.

Tas noderēja biznesā - jo lāva Fernam uzreiz atskārst, ka partneris vai konkurents ir daudz vājāks un daudz vairāk garlaikots, nekā izskatās.

Turklāt daži cilvēki ar stiprām iekšām pat uzskatīja Ferna nomurminātās piezīmes par asprātīgām.

Viņa stāvoklis, strādājot pie Noela un pēc tam pie Maleahija Konstanta, bija visnotaļ atbilstošs, lai gandrīz viss viņa teiktais atgādinātu melno humoru, - jo viņš bija pārāks par Kon- stantu-tēvu un Konstantu-dēlu itin visos aspektos, izņemot vienu, taču šis viens aspekts bija vienīgais patiesi nozīmīgais.

Konstantiem - neizglītotiem, prastiem, nekaunīgiem - visu laiku nejēdzīgi veicās.

Vismaz līdz šim.

Maleahijam Konstantam vēl nebija īsti pielēcis, ka nu veiksme bija zudusi, - pilnīgi visa. Viņš vēl nebija šo patiesību sagremojis, kaut arī Ferns jau pa telefonu bija pavēstījis nelāgos jaunumus.

-   Jā! - neviltoti izsaucās Konstants. - Jo vairāk es skatos uz šīm mēbelēm, jo vairāk tās man patīk. Šitādas izķers kā karstus kliņģerus. - Maleahija Konstanta izteikumi par biznesu bija nožēlojami un pretīgi. Tāpat kā savulaik viņa tēva izteikumi. Vecais Noels Konstants neko nejēdza no biznesa un viņa dēls arī ne - un Konstantiem piemītošais šarma mazumiņš vienmēr izplēnēja tajā mirklī, kad viņi sāka izlikties, ka viņu veiksme ir atkarīga no spējas atšķirt savus elkoņus no di- bengala.

Miljardiera optimismā, uzņēmībā un viltībā bija kaut kas neķītrs.

Manuprāt, - sacīja Konstants, - visai labs ieguldījums: pirmā, kas ražo šitādas mēbeles.

Tad jau labāk investēt "Kliņģeru savienībā", - atteica Ferns. "Kliņģeru savienība" bija viņa iecienīts joks. Ikreiz, kad ļaudis nāca pie viņa, lūgdami padomu, kādu akciju iegāde sešās nedēļās dubultotu viņu bagātību, viņš tiem dziļā nopietnībā ieteica šo fiktīvo kompāniju. Daži tiešām mēģināja to sameklēt.

-   Sēdēt uz "Amerikas Levitācijas" dīvāna ir grūtāk, nekā nostāvēt bērza mizas kanoe laiviņā, - sausi piebilda Ferns. - Apsēdieties kādā no šiem tā sauktajiem krēsliem, un tas trieks jūs pret sienu kā akmeni no lingas. Apsēdieties uz galda malas, un tas aizlidināsies ar jums pa istabu kā brāli Raiti Kitihoukā.

Konstants ļoti viegli piedūrās savam galdam. Tas nervozi nodrebinājās.

-   Nūja… tas vēl nav līdz galam noregulēts, un viss, - sacīja Konstants.

-   Patiesāki vārdi šai saulē nav dzirdēti, - teica Ferns.

Tagad Konstants pauda žēlīgu apgalvojumu, kādu nekad

agrāk nebija izteicis. - Cilvēks taču var laiku pa laikam kļūdīties, - viņš teica.

-   Laiku pa laikam? - atkārtoja Ferns, paceldams uzacis. - Trīs mēnešus jūs esat pieņēmis tikai aplamus lēmumus un esat paveicis to, kas man agrāk likās neiespējami. Jums ir izdevies ar uzviju atbrīvoties no četrdesmit gadu aklas veiksmes nestiem augļiem.

Ransoms K. Ferns paķēra no gaisa zīmuli un pārlauza to uz pusēm. - "Magnum Opus" vairs nepastāv. Mēs ar jums esam pēdējie cilvēki šajā ēkā. Visi pārējie ir saņēmuši algu un aizsūtīti mājās.

Viņš paklanījās un devās uz durvīm. - Komutators ir noregulēts tā, lai visi ienākošie zvani pienāktu tieši uz šejieni. Un, kad iesiet prom, mister Konstant, neaizmirstiet nodzēst gaismu un aizslēgt durvis.

Nu laikam ir pienācis īstais brīdis izstāstīt "Magnum Opus, Inc." vēsturi.

"Magnum Opus" sākās kā ideja kāda jeņķu tirdzniecības aģenta galvā, kurš vadāja apkārt kastroļus ar vara dibenu. Šis jeņķis bija Noels Konstants, dzimis Masačūsetsas pilsētā Ņū- bedfordā. Viņš bija Maleahija tēvs.

Savukārt Nocla tēvs bija Silvāns Konstants, Stellu remonta meistars Nūbcdfordas audumu rūpnīcā, kas ietilpa Lielas Republikas Vilnas kompānijas Natavlnas nodaļas sastāvā. Viņš bija anarhists, lai gan nekādās nepatikšanās tāpēc neiekūlās, ja neskaita ķīviņus ar sievu.

Ģimenes saknes pa ārlaulības ceļiem sniedzās līdz Benža- minam Konstantam, Napoleona armijas virsniekam no 1799. līdz 1801. gadam, un Annas Luīzes Žermēnas Nekeres, baroneses de Stēlas-Holšteinas, Zviedrijas sūtņa Francijā sievas, mīļākajam.

Lai nu kā būtu, kādu vakaru Losandželosā Noels Konstants sadomāja kļūt par biržas spekulantu. Viņš tolaik bija trīsdesmit deviņus gadus vecs, neprecējies, fiziski un morāli nepievilcīgs biznesa neveiksminieks. Ideja kļūt par biržas spekulantu viņam ienāca prātā, vienam sēžot Vilburhamptonas viesnīcas 223. numura šaurajā gultā.

Visvērtīgākajai korporācijai, kas jelkad bijusi viena cilvēka īpašumā, iesākumā nevarēja būt pieticīgākas mītnes vietas. Vilburhamptonas 223. numurs bija vienpadsmit pēdu garš un astoņas pēdas plats, tajā nebija ne telefona, ne galda.

Kas bija? Tikai gulta, skapītis ar trim atvilktnēm, kurās ieklātas vecas avīzes, un Gideonu Bībele apakšējā atvilktnē. Avīzes lapā, kas atradās vidējā atvilktnē, bija četrpadsmit gadu vecs biržas akciju saraksts.

Ir tāds joks par cilvēku, kurš ieslēgts istabā, kur ir tikai gulta un kalendārs. Jautājums: kā viņš izdzīvo?

Atbilde: badu remdēdams ar kalendāra lapu salātiem un slāpes - gultā tverot mirkļus, kad miegs kā ūdens.

Loti līdzīgi varētu raksturot arī "Magnum Opus" dzimšanu. Materiāli, no kuriem Noels Konstants radīja savu bagātību, nekādi nebija barojošāki par kalendāra lapām un gultas atsperēm.

"Magnum Opus" izejvielas bija pildspalva, čeku grāmatiņa, dažas čeka izmēra standartaploksnes, Gideonu Bībele un bankas rēķins, kurā bija astoņi tūkstoši divsimt divpadsmit dolāru.

Minēto summu Noelam Konstantam mantojumā bija atstājis viņa anarhistiskais tēvs. Viņa mantojums sastāvēja lielākoties no valsts obligācijām.

Un vēl Noelam Konstantam bija investīciju programma. Tā bija neizsakāmi vienkārša. Viņa investīciju padomniece bija Bībele.

Ļaudis, kas pētījuši Noela Konstanta investīciju politiku, ir secinājuši, ka vai nu viņš bija ģēnijs, vai arī viņam bija izcila rūpnieciskās spiegošanas sistēma.

Viņš vienmēr izvēlējās uzņēmumus, kas biržā piedzīvoja visstraujāko kāpumu, - vienmēr vairākas dienas vai stundas, pirms šis kāpums sākās. Gada laikā, tikai retumis atstājot Vilburhamptonas viesnīcas 223. numuru, viņš bija nopelnījis miljonu un divsimt piecdesmit tūkstošus dolāru.

Noelam Konstantam nebija ne ģenialitātes, ne spiegu.

Viņa sistēma bija tik idiotiski vienkārša, ka daži to nekādi nespēj saprast, lai cik bieži viņiem to izskaidrotu. Nesapratēji ir no tiem cilvēkiem, kam pašu sirdsmiera labad nākas ticēt, ka milzīgu bagātību var iegūt tikai ar milzīgas gudrības palīdzību.

Noela Konstanta sistēma bija šāda:

Viņš ņēma Gideonu Bībeli no viesnīcas skapīša un sāka ar Pirmās Mozus grāmatas pirmo teikumu.

Kā dažiem cilvēkiem jau zināms, Pirmās Mozus grāmatas pirmais teikums ir šāds: "Iesākumā Dievs radīja debesis un zemi." Noels Konstants uzrakstīja šo teikumu ar lielajiem burtiem, ielika aiz katra burta punktu un sadalīja burtus pa pāriem, iegūstot šādu rezultātu: "I. E., S. A., K. U., M. A., D. I., E. V., S. R., A. D., I. J., A. D., E. B., E. S., I. S., U. N., Z. E., M. I."

Tad viņš meklēja korporācijas ar šādiem iniciāļiem un pirka to akcijas. Iesākumā princips bija tāds, ka viņš vienlaikus pirka tikai vienas korporācijas akcijas, turklāt par visu savu "sēklas naudu", un pārdeva šīs akcijas, tiklīdz to vērtība dubultojās.

Viņa pirmais ieguldījums bija "Inter Elektronika". Tam sekoja "Sanfrancisko Ātrums", "Kravas United", "Mīlas Ārsts", "Daiļuma Impērija", "Ellas Visiem", "Saules Radio", "Aviosabiedrība Delta", "īstais Jogurts", vēlreiz "Aviosabiedrība Delta", "Elpaso Būvnieks" un "Elsberga Sviests".

Nākamajiem divpadsmit mēnešiem viņa programma bija šāda: "Indianas Sports", "Ugunszemes Nafta", "Zelta Elegance", "Miljonāru Izklaide".

Trešoreiz pērkot "Aviosabiedrību Delta", viņš vairs neaprobežojās ar dalu, bet nopirka to visu - līdz pēdējai skrūvītei.

Divas dienas vēlāk šī kompānija dabūja ilgtermiņa kontraktu ar valdību par starpkontinentālo ballistisko raķešu ražošanu - kontraktu, kas, piesardzīgi rēķinot, palielināja kompānijas vērtību līdz piecdesmit deviņiem miljoniem dolāru. Noels Konstants to bija nopircis par divdesmit diviem miljoniem.

Kompānijas pārvaldē viņš iejaucās tikai vienu reizi, aizsūtīdams uz Vilburhamptonas viesnīcas pastkartes rakstītu rīkojumu. Kartiņa bija adresēta kompānijas prezidentam un pavēlēja pārdēvēt uzņēmumu par "Galaktisko transportu", jo tas jau sen bija pāraudzis parastās aviācijas jomu.

Tā bija neliela, tomēr nozīmīga viņa varas izpausme, jo apliecināja, ka Konstants beidzot ieinteresējies par kādu no saviem īpašumiem. Un, kaut arī viņam piederošo akciju vērtība bija vairāk nekā dubultojusies, visas viņš nepārdeva. Viņš pārdeva tikai četrdesmit deviņus procentus akciju.

Kopš tā laika viņš turpināja smelties padomus savā Gideonu Bībelē, bet paturēja prāvas daļas no katras firmas, kas viņam tiešām iepatikās.

Pirmajos divos gados Noelu Konstantu Vilburhamptonas viesnīcas 223. numurā apciemoja tikai viens cilvēks. Šis cilvēks nezināja, ka viņš ir bagāts. Šis cilvēks bija apkopēja, vārdā Florensa Vaithila, kas ik desmito nakti pārgulēja ar viņu par nelielu, nemainīgu samaksu.

Florensa, tāpat kā visi citi Vilburhamptonā, domāja, ka Konstants ir pastmarku tirgotājs. Personiskā higiēna nebija Noela Konstanta stiprā puse. Bija viegli noticēt, ka darba lietās viņam bieži nācās saskarties ar augu līmi.

Vienīgie, kuri zināja, cik bagāts viņš ir, bija Valsts Ieņēmumu dienesta darbinieki un smalkā grāmatvedības firma "Klofs un Higinss".

Pēc diviem gadiem pie Noela Konstanta 223. numurā ieradās otrs apmeklētājs.

Tas bija kalsns, vērīgs, zilacains, divdesmit divus gadus vecs jauneklis. Viņš uzreiz piesaistīja visu Noela Konstanta uzmanību, paziņodams, ka ir no Savienoto Valstu Ieņēmumu dienesta.

Konstants ieaicināja jaunekli istabā un pamāja, lai sēstas gultā. Pats palika stāvam.

-  Tātad atsūtījuši bērnu… - bilda Noels Konstants.

Apmeklētājs neapvainojās. Viņš izmantoja dzēlienu savā

labā, radīdams no tā visnotaļ ledainu paštēlu. - Bērnu ar akmens sirdi, bet prātu veiklu kā mangustu, mister Konstant, - viņš teica. - Turklāt es esmu beidzis Hārvarda biznesa skolu.

-  Tas tā varētu būt, - sacīja Konstants, - bet nedomāju, ka jūs spēsiet man ko nodarīt. Es neesmu valstij parādā ne centa.

Jauniņais apmeklētājs pamāja. - Zinu, - viņš teica. - Esmu noskaidrojis, ka viss ir nevainojamā kārtībā.

Jauneklis pārlaida skatu istabai. Nabadzīgā aina vinu nepārsteidza. Viņš bija gana piedzīvojis, lai būtu gatavs kam neveselīgam.

-   Es esmu izpētījis jūsu pēdējo divu gadu nodokļu atskaites, -viņš teica, - un pēc maniem aprēķiniem jūs esat visu laiku lielākais veiksminieks.

-   Veiksminieks? - pārjautāja Noels Konstants.

-  Domāju gan, - atteica jaunais apmeklētājs. - Vai tad jums tā nešķiet? Piemēram - ko ražo firma "ELKO Cēlājs"?

-   "ELKO Cēlājs"? - mulsi atkārtoja Noels Konstants.

-   Šajā firmā jums divus mēnešus piederēja piecdesmit trīs procenti akciju, - paskaidroja jaunais apmeklētājs.

-   Kā… nu… celšanas aparātus - visādus celtņus un pacē- lājus, - īgni atrūca Noels Konstants, - un ar tiem saistītas preces.

Jaunā apmeklētāja seja smaidā savilkās kā kaķim. - Jūsu zināšanai, - viņš teica, - "ELKO Cēlājs" ir nosaukums, kuru pēdējā kara laikā valdība deva stingri slepenai laboratorijai, kurā izstrādāja zemūdens noklausīšanās iekārtas. Pēc kara laboratoriju pārdeva privātuzņēmējiem, taču nosaukums netika mainīts - jo tās darbs joprojām bija stingri slepens un vienīgais klients joprojām palika valdība… Bet varbūt jūs man pateiksiet, - turpināja jaunais apmeklētājs, - ko jūs uzzinājāt par Indianas firmu "Ziemas prieki", lai nolemtu, ka būtu prātīgi tajā ieguldīt naudu? Jūs domājāt, ka tā ražo plaukškenes un eglīšu mantiņas?

-   Vai man ir jāatbild Ieņēmumu dienestam uz šiem jautājumiem? -vaicāja Noels Konstants. - Vai man detalizēti jāapraksta katra man piederošā kompānija, citādi es nevarēšu paturēt naudu?

-   Es jautāju tikai pats savas intereses pēc. Pēc jūsu reakcijas es secinu, ka jums nav ne jausmas, ko ražo "Ziemas prieki". Jūsu zināšanai, Indianas firma "Ziemas prieki" neražo neko, taču tai pieder vairāki būtiski riepu atjaunošanas iekārtu patenti.

-   Labāk ķersimies pie tā, kas interesē Ieņēmumu dienestu, - strupi noteica Noels Konstants.

-   Es vairs nestrādāju Ieņēmumu dienestā, - pavēstīja jaunais apmeklētājs. - Es šorīt aizgāja no šī darba, par kuru maksā simt četrpadsmit dolāru nedēlā, lai stātos darbā, kurā maksās divus tūkstošus nedēlā.

-   Kur jūs strādāsiet? - jautāja Noels Konstants.

-   Pie jums, - atteica jauneklis. Viņš piecēlās un sniedza roku. - Mans vārds ir Ransoms K. Ferns.

Vēl jauniņais Ferns izstāstīja Noelam Konstantam, lūk, ko: Hārvarda biznesa skolā viens profesors visu laiku man atkārtoja, ka es esot gudrs, bet, ja es gribot kļūt bagāts, man būšot jāatrod "savējais vīrs". Viņš neizskaidroja, ko tas nozīmē. Tikai teica, ka gan jau es agri vai vēlu sapratīšot. Es jautāju, kā lai meklēju to "savējo vīru", un viņš man ieteica kādu gadu pastrādāt Valsts Ieņēmumu dienestā… Kad caurskatīju jusu nodokļu atskaites, mister Konstant, es pēkšņi sapratu, ko viņš ar to bija domājis. Viņš gribēja teikt, ka es esmu viltīgs un neatlaidīgs, bet ka man pietrūkst veiksmes. Man vajadzēja atrast kādu, kam veiksmes ir neparasti daudz - un tagad esmu atradis jūs.

-   Kāpēc man vajadzētu jums maksāt divtūkstoš dolāru nedēļā? - jautāja Noels Konstants. - Jūs šeit redzat manas telpas un darbiniekus, un jūs saprotat, ko es par to domāju.

Jā, - atbildēja Ferns, - un es jums varu parādīt, kā jūs būtu varējis nopelnīt divsimt miljonus, kamēr nopelnījāt tikai piecdesmit deviņus. Jūs absolūti neko nezināt ne par biznesa, ne par nodokļu likumiem un pat ne par veselīgu darījumu praksi.

Turpinājumā Ferns Noelam Konstantam, Maleahija tēvam, pierādīja šos savus apgalvojumus - un izstāstīja par kādu organizāciju, kas saucās "Magnum Opus, Incorporated". Tas bija brīnišķīgs mehānisms, kas izvaroja daudzu un dažādu likumu garu, bet nepārkāpa pat vissīkākā pašvaldības rīkojuma burtu.

Šis divkosības un skaudra prakticisma piemineklis atstāja uz Noelu Konstantu tik spēcīgu iespaidu, ka viņš uzreiz gribēja iegādāties tā akcijas, pat neieskatoties Bībelē.

- Mister Konstant… ser, - sacīja jauniņais Ferns, - vai tad jūs nesaprotat? "Magnum Opus" esat jūs! Jūs būsiet valdes priekšsēdētājs, es prezidents. Mister Konstant, - viņš turpināja, - pašlaik Ieņēmumu dienestam izsekot jūsu darbībai ir tikpat viegli kā tirgonim, kurš uz ielas stūra pārdod ābolus un bumbierus. Bet iedomājieties, cik grūti būs jūs uzraudzīt, ja jums būs vesela kantora ēka, līdz jumta sijām piebāzta ar strādīgiem birokrātiem - cilvēkiem, kas visu laiku kaut ko pazaudēs, lietos nepareizos formulārus, radīs jaunus formulārus, pieprasīs visu piecos eksemplāros un sapratīs labi ja trešdaļu no tā, ko viņiem teiks; kas būs ieraduši sniegt maldinošas atbildes, lai iegūtu apdomas laiku; kas pieņems lēmumus tikai tad, kad būs spiesti, un pēc tam slēps savas pēdas; kas gluži nevainīgi kļūdīsies saskaitīšanā un atņemšanā, sasauks sapulces ikreiz, kad jutīsies vientuli, rakstīs memorandus ikreiz, kad jutīsies nemīlēti; cilvēki, kuri nekad neko nesviedīs ārā, ja vien citādi nevarēs izvairīties no atlaišanas. Viens strādīgs birokrāts, ja vien viņš ir pietiekami vitāls un nervozs, spēj radīt tādu bezjēdzīgu papīru kaudzi, ar kuru Ieņēmumu dienestam iznāk noņemties veselu gadu. Un "Magnum Opus" ēkā mums tādu būs tūkstošiem! Un mēs ar jums varēsim aizņemt divus augšējos stāvus, un jūs varēsiet arī turpmāk sekot darījumiem tāpat kā līdz šim. - Viņš pārlaida skatienu telpai. - Starp citu, kā jūs tagad to darāt? Pierakstāt ar izdegušu sērkociņu uz telefonu grāmatas malām?

-   Galvā, - atbildēja Konstants.

-   Man jums jānorāda vēl viena priekšrocība, - sacīja Ferns. - Kādu dienu jums pārstās veikties. Un tad jums vajadzēs visviltīgāko un neatlaidīgāko pārvaldnieku, kādu vien varēsiet atļauties nolīgt, - vai arī drīz vien nāksies ar tējkarotēm tirgoties.

-   Līkop, - sacīja Noels Konstants, Maleahija tēvs.

-  Tā, un kur mēs celsim firmas ēku? - jautāja Ferns.

-   Man pieder šī viesnīca, un viesnīcai pieder tas gruntsgabals ielas otrā pusē, - atbildēja Noels Konstants. - Celiet tur, pāri ielai. - Viņš pacēla rādītājpirkstu, līku kā kloķvārpsta. - Vēl tikai viena lieta…

-   Jā, ser? - atsaucās Ferns.

-  Es tur negrasos pārvākties, - sacīja Noels Konstants. - Es palikšu šeit.

Tie, kas vēlas sīkāk izzināt "Magnum Opus, Inc." vēsturi, var doties uz tuvāko tautas bibliotēku un prasīt vai nu Lavinas Votersas romantisko apcerējumu "Vai sapnis neprātīgs?", vai Krautcra Gomburga skarbos "Pirmatnējos svarus".

Mis Votersas grāmatas lasītājs netiks gudrs par biznesa sīkumiem, taču atradīs labāku izklāstu par istabenes Florcnsas Vaithilas atskārsmi, ka viņa ir stāvoklī no Noela Konstanta, un pēc tam - atklājumu, ka Noels Konstants ir multimiljonārs.

Noels Konstants apprecēja istabeni, piešķīra viņai savrup- namu un bankas kontu ar miljons dolāriem. Viņš pavēlēja nosaukt bērnu par Maleahiju, ja piedzims puika, un par Prū- densu, ja būs meitene. Viņš lūdza, lai Florensa turpina katru desmito dienu apciemot viņu Vilburhamptonas viesnīcas 223. numurā, bet bērnu gan lai neņem līdzi.

Gomburga grāmata ir pirmšķirīga attiecībā uz biznesa smalkumiem, taču to sabojā Gomburga galvenā tēze: proti, ka korporāciju "Magnum Opus" ir radījis kompleksains cilvēks, kurš nespēj mīlēt. Lasot Gomburga grāmatā starp rindām, kļūst arvien skaidrāks, ka pats autors ir nemīlēts un nespēj mīlēt.

Starp citu, ne mis Votersa, ne Gomburgs nezināja, kāda bija Noela Konstanta investēšanas metode. To nezināja arī Ransoms K. Ferns, lai gan visai cītīgi centās noskaidrot.

Vienīgais, kuram Noels Konstants to jelkad izpauda, bija vina dēls; tas notika Maleahija divdesmit pirmajā dzimšanas dienā. Šo jubileju viņi divatā nosvinēja Vilburhamptonas viesnīcas 223. numurā. Tā bija tēva un dēla pati pirmā satikšanās.

Maleahijs bija saņēmis Noela sūtītu ielūgumu.

Cilvēciskām emocijām ir liela vara, tāpēc kādai detaļai istabas iekārtojumā Maleahijs Konstants pievērsa lielāku uzmanību nekā miljonu vai pat miljardu pelnīšanas noslēpumam.

Faktiski šis naudas ieguves noslēpums bija tik vienkāršs, ka tam nemaz nevajadzēja daudz uzmanības. Vissarežģītākā jaunajam Malcahijam iegaumējamā procedūra bija saistīta ar "Magnum Opus" stafetes pārņemšanu brīdī, kad Noels no tās beidzot šķirsies. Jaunajam Maleahijam vajadzēs palūgt Ran- somam K. Fernam hronoloģisku "Magnum Opus" ieguldījumu sarakstu, un, lasot tajā tikai iniciāļus, jānoskaidro, cik tālu Bībelē vecais Konstants ticis un kurā vietā jaunajam jāsāk.

Detaļa, kas 223. numura iekārtojumā ieinteresēja jaunekli Malcahiju, bija viņa paša attēls. Fotogrāfijā viņš bija redzams trīs gadu vecumā - jauks, glīts, ņiprs puišelis okeāna krastā.

Fotogrāfija bija ar spraudīti piesprausta pie sienas.

Ta bija vienīgā bilde istabā.

Vecais Noels pamanīja, ka jauneklis Maleahijs skatās uz fotogrāfiju, un samulsa un apjuka no visas šīs tēvu un dēlu būšanas. Viņš rakņājās prātā, meklēdams, ko labu varētu pateikt, un gandrīz neko neatrada.

- Tēvs man deva tikai divus padomus, - viņš sacīja, - un tikai viens no tiem ir izturējis laika pārbaudi. Šie padomi bija: "Neķīvējies ar priekšniecību" un "Neturi viskija pudeli guļamistabā". - Nu jau viņš vairs nevarēja izturēt pats savu apjukumu un mulsumu. - Atā, - viņš izgrūda.

-   Atā? - iztrūcies atsaucās jauneklis Maleahijs. Viņš sāka virzīties uz durvīm.

-   Neturi viskija pudeli guļamistabā, - noburkšķēja vecais un pagrieza muguru.

-   Jā, ser, ņemšu vērā, - teica jauneklis Maleahijs. - Uz redzēšanos, ser, - viņš piebilda un aizgāja.

Tā bija pirmā un pēdējā reize, kad Maleahijs Konstants satika savu tēvu.

Viņa tēvs nodzīvoja vēl piecus gadus, un Bībele viņu ne reizi nepievīla.

Noels Konstants nomira, kad bija sasniedzis šā teikuma beigas: "Tad Dievs radīja divus lielus spīdekļus: lielāko spīdekli, lai tas valdītu pār dienu, un mazāko, lai tas valdītu pār nakti, kā arī zvaigznes."

Viņa pēdējais pirkums bija "Enerģijas Sistēmas" akcijas par 17,25 dolāriem gabalā.

Dēls turpināja no vietas, kur tēvs bija beidzis, taču Vilburhamptonas viesnīcas 223. numurā viņš neievācās vis.

Un veselus piecus gadus dēlam veicās tikpat satriecoši kā tēvam.

Un tagad pēkšņi "Magnum Opus" bija sabrucis.

Atrazdamies savā kabinetā ar gaisā peldošajām mēbelēm un zāles paklāju, Maleahijs Konstants joprojām nespēja noticēt, ka viņam ir pārstājis veikties.

-   Nekas nav palicis? - viņš vāri izdvesa. Viņš ar pūlēm uzsmaidīja Ransomam K. Fernam. - Izbeidziet, vecīt… kaut kam taču jābūt palikušam.

-  Arī man tā likās vēl šorīt desmitos, - atbildēja Ferns. - Es apsveicu pats sevi, ka esmu nodrošinājis "Magnum Opus" pret jebkuru iedomājamo triecienu. Mēs visai labi izturējām ekonomisko depresiju - jā, un arī jūsu kļūdas…. Bet tad, desmitos un piecpadsmit minūtēs, pie manis ieradās kāds advokāts, kurš acīmredzot vakar bija piedalījies jūsu ballītē. Jūs, cik saprotu, vakar izdāļājāt naftas atradnes, un tas advokāts bija pietiekami prātīgs, lai sastādītu attiecīgos dokumentus, kuri, ja jūs tos parakstītu, būtu saistoši. Jūs tos parakstījāt. Jūs vakarvakar atdevāt piecsimt trīsdesmit vienu ražīgu naftas urbumu, tādējādi likvidējot "Fandango Naftu"… Vienpadsmitos, - turpināja Ferns, - Savienoto Valstu prezidents paziņoja, ka "Galaktiskajam Transportam", kuru mēs pārdevām, piešķirts Jaunā Kosmosa Laikmeta kontrakts par trim miljardiem… Pusdivpadsmitos, - nerimās Ferns, - man atnesa "Amerikas Mediķu asociācijas žurnālu", uz kura bija mūsu sabiedrisko attiecību direktora atzīme "JZ". Ja jums būtu bijis paradums uzturēties savā kabinetā, jūs zinātu, ka šie divi burti nozīmē "Jūsu zināšanai". Es uzšķīru norādīto lappusi un manai zināšanai tur bija, lūk, kas: "Mēnessmiglas" cigaretes esot nevis viens no cēloņiem, bet galvenais abu dzimumu neauglības cēlonis it visur, kur tās tiek tirgotas. Šo faktu atklāja nevis cilvēki, bet skaitļojamā mašīna. Ikreiz, kad tajā ievadīja datus par cigarešu smēķēšanu, mašīna sāka izrādīt milzu satraukumu, un neviens nevarēja saprast, kāpēc. Mašīna acīmredzot mēģināja tās darbinātajiem kaut ko pateikt. Tā centās izteikties, kā vien mācēdama, un beidzot piedabūja darbinā- tajus uzdot tai īstos jautājumus… īstie jautājumi bija par sakarību starp "Mēnessmiglas" cigarešu smēķēšanu un cilvēku vairošanos. Sakarība, - paskaidroja Ferns, - bija šāda: "cilvēkiem, kas smēķē "Mēnessmiglas" cigaretes, nevar būt bērnu, pat ja viņi tos vēlas. Bez šaubām, - turpināja Ferns, - ir jau pa- laistuves un žigolo, un ņujorkieši, kas tikai priecāsies par šādu atbrīvošanu no dabas likumiem. Taču "Magnum Opus" juridiskā nodala pirms savas likvidācijas izteica viedokli, ka vairāki miljoni cilvēki varēs pamatoti iesūdzēt "Mēnessmiglu" tiesā - jo šīs cigaretes viņiem atņēmušas kaut ko visai vērtīgu. "Visdziļākā bauda", nudien… Šajā valstī ir apmēram desmit miljoni bijušo "Mēnessmiglas" cigarešu smēķētāju, visi sterili, - sacīja Ferns. - Pat ja tikai katrs desmitais iesūdzēs jūs par šo neizmērojamo skādi, pat ja katrs pieticīgi pieprasīs tikai piecus tūkstošus dolāru - arī tad rēķins būs pieci miljardi dolāru, neskaitot tiesas izdevumus. Un jums nav piecu miljardu dolāru. Kopš biržas sabrukuma un tādiem jūsu pirkumiem kā "Amerikas Levitācija" jums nav pat pusmiljarda… "Mēnessmiglas Tabaka" nozīmē - jūs, - nerimās Ferns. - "Magnum Opus" arī nozīmē - jūs. Jūs esat daudz kas, un tas viss tiks iesūdzēts tiesā, turklāt veiksmīgi. Un, kaut arī prasītājiem ir maz izredžu izspiest no rāceņa vīnu, mēģinādami viiji rāceni noteikti sagandēs.

Ferns atkal paklanījās. - Tagad es izpildīšu savu pēdējo oficiālo pienākumu. Proti, man jāinformē jūs, ka tēvs uzrakstīja jums vēstuli, kura jums jānodod tikai, ja jums pārstās veikties. Proti, ja jums tiešām sāktu iet nelāgi, man tika pavēlēts nolikt šo vēstuli Vilburhamptonas viesnīcas 223. numurā zem spilvena. Es to izdarīju pirms stundas… Un tagad, būdams pazemīgs un uzticīgs jūsu korporācijas kalpotājs, es lūgšu kādu mazu pakalpojumu no jums, - sacīja Ferns. - Ja tajā vēstulē būs kaut mazākais mājiens par to, kāda varētu būt dzīves jēga, es būšu ļoti pateicīgs, ja jūs piezvanīsiet man uz mājām.

Ransoms K. Ferns salutēja, pielikdams sava spieķa rokturi pie platmales. - Ardievu, mister Magnumopus junior. Ardievu.

Vilburhamptonas viesnīca bija noplukuši trīsstāvu Tjū- doru stila celtne, kas iepretī "Magnum Opus" ēkai ielas otrā pusē izskatījās kā nesaklāta gulta pie ercenģeļa Gabricla kājām. Priedes līstes bija pienaglotas pie viesnīcas apmestās ārsienas, lai imitētu dalcju koka konstrukciju. Viltus niedru jumta kore bija speciāli ielauzta, lai tēlotu dižu senumu. Jumta pār- kares bija platas un zemas. Lodziņi sīki, ar rombveida rūtīm.

Viesnīcas nelielo kokteilbāru sauca "Jel uzklausies!".

"Jel uzklausies!" atradās trīs cilvēki: bārmenis un divi klienti. Šie divi klienti bija kalsna sieviete un resns vīrietis krietni gados pēc skata. Neviens Vilburhamptonā nebija viņus agrāk redzējis, bet likās, it kā viņi jau gadiem sēdētu "Jel uzklausies!". Viņu aizsargkrāsas bija nevainojamas, jo arī viņi izskatījās gluži kā ar listēm apsisti, ielauztām korēm, niedrēm apjumti, sīkiem lodziņiem.

Viņi uzdevās par pensionētiem skolotājiem no kādas Vidējo Rietumu vidusskolas. Resnvēders stādījās priekšā kā Džordžs M. Helmholcs, bijušais skolas putēju orķestra diriģents. Kalsnā sieva teicās esam Roberta Vailija, bijusī algebras skolotāja.

Mūža nogalē viņi nepārprotami smēlās remdinājumu cinismā un alkoholā. Viņi nekad nepasūtīja divreiz vienu un to pašu dzērienu, jo dedzīgi vēlējās izzināt, kas ir šajā pudelē un kas, savukārt, tur tajā - noskaidrot, kas ir Zelta rītausmas punšs, kas - "Helēna Tvelvtrīza", kas - Plui d'or un "Jautrās atraitnes fīzs".

Bārmenis zināja, ka viņi nav alkoholiķi. Viņš pazina šo klientu tipu un juta simpātijas pret to: tic bija parasti "Satur- day Evening Post" lasītāji sava ceļa galā.

Kad viņi neuzdeva jautājumus par dažādiem dzērieniem, viņus nevarēja atšķirt no miljoniem citu amerikāņu žūpu Jaunā Kosmosa Laikmeta pirmajā dienā. Viņi sēdēja uz bāra ķebļiem kā ķipji un vērās taisni uz priekšu pudeļu rindās. Viņu lūpas nemitīgi kustējās, bezcerīgi eksperimentējot ar nejēdzīgiem smaidiņiem, grimasēm un smīniem.

Evaņģēlista Bobija Dentona tēlotā līdzība par Zemi kā Dieva kosmoskuģi bija visai iederīga - sevišķi attiecībā uz žūpām. Helmholcs un mis Vailija uzvedās kā pilots un viņa palīgs neizsakāmi bezjēdzīgā un, cik sagaidāms, mūžīgā kosmosa ceļojumā. Bija viegli noticēt, ka viņi sākuši savu ceļojumu kārtīgi, savas jaunības un tehniskās sagatavotības plaukumā un ka pudeļu rindas priekšā bija vadības panelis, kurā viņi lūkojušies daudzu jo daudzu gadu garumā.

Bija viegli noticēt, ka ik dienas šis kosmospuisis un kos- mosmeitene kļuva mazmazlietiņ nevīžīgāki nekā iepriekš, un tagad viņi jau bija Pangalaktiskā kosmosa dienesta kauns un negods.

Helmholca biksēm bija atpogājušās divas pogas. Viņa kreisajā ausī bija skūšanās putas. Zeķes bija dažādās krāsās.

Mis Vailija bija patraka izskata vecenīte ar iekritušiem vaigiem un melnu sprogainu parūku, kura izskatījās tā, it kā gadiem būtu bijusi pienaglota pie šķūņa durvīm.

-  Re, re, - ierunājās bārmenis, - prezidents licis sākt veselu jaunu kosmosa laikmetu, domā, ka no tā paliks mazāks bezdarbs…

-   Jā, jā… - vienlaikus atsaucās Helmholcs un mis Vailija.

Tikai loti vērīgs un aizdomu pilns cilvēks būtu pamanījis

neīstu noti pārīša uzvedībā: Helmholcu un mis Vailiju pārāk interesēja laiks. Citi ļaudis, kam nav nekā īpaša, ko darīt, un nekādu lielu celamērķu, nemēdz tik ļoti interesēties par saviem laikrāžiem - mis Vailija par savu vīrišķīgo rokas pulksteni, misters Helmholcs par savu zeltīto kabatas pulksteni.

Patiesībā Helmholcs un mis Vailija nemaz nebija pensionēti skolotāji. Viiji abi bija vīrieši, abi - maskēšanās lielmeistari. Viņi bija Marsa armijas speciālie aģenti, marsiešu rekrūšu vervētāju vienības acis un ausis. Pati vienība atradās lidojošajā šķīvītī divsimt jūdzes virs Zemes.

Maleahijs Konstants to nezināja, bet pārītis gaidīja tieši viņu.

Helmholcs un Vailija neuzrunāja Maleahiju Konstantu, kad tas, šķērsojis ielu, ienāca Vilburhamptonas viesnīcā. Viņi neizrādīja nekādu interesi. Viņi, ne acu nepacēluši, ļāva Maleahijam šķērsot vestibilu un iekāpt liftā.

Toties viņi atkal paskatījās savos pulksteņos - un tikai loti vērīgs un aizdomu pilns cilvēks būtu pamanījis, ka mis Vailija nospieda uz sava pulksteņa podziņu, iedarbinot hronometru - sekunžu rādītāju.

Helmholcs un mis Vailija negrasījās pret Maleahiju Konstantu izturēties vardarbīgi. Viņi ne pret vienu nelietoja vardarbību, tomēr Marsa vajadzībām jau bija savervējuši četrpadsmit tūkstošus cilvēku.

Viņu parastais paņēmiens bija izlikties par sociālajiem darbiniekiem un ne pārāk gudriem vīriešiem un sievietēm piedāvāt darbu uz trim gadiem slepenā valdības projektā attālā pasaules nostūrī - par deviņiem dolāriem stunda (pēc nodokļu nomaksas), ēdināšana, mājvieta un transports par brīvu. Helmholcs un mis Vailija savā starpā smējās, ka vini jau nekad nesaka, kāda valdība rīko šo projektu, un nevienam rekrūtim nebija ienācis prātā pajautāt.

Deviņdesmit deviņiem procentiem rekrūšu pēc ierašanās uz Marsa tika sniegta amnēzija. Psihiskās veselības speciālisti iztīrīja no viņu smadzenēm atmiņas, un Marsa ķirurgi ievietoja viņu pauros radioantenas, lai rekrūšus varētu vadīt ar rācijām.

Un tad rekrūšiem pēc absolūtas nejaušības principa piešķīra jaunus vārdus un norīkoja uz rūpnīcām, celtnieku brigādēm, kantora darbiem vai dienestu Marsa armijā.

Šādi nerīkojās tikai ar nedaudziem rekrūšiem - ar tiem, kas dedzīgi izrādīja, ka viņi varonīgi kalpos Marsam arī bez šādas apstrādes. Šos dažus laimīgos uzņēma komandējošā sastāva slepenajā lokā.

Slepenie aģenti Helmholcs un Vailija piederēja šim lokam. Viņi nebija zaudējuši ne drusku no savas atmiņas un netika vadīti ar rāciju. Viņi iedvesmoti darīja savu darbu tāpat - kādi bija.

-   Un kāda ir tur tā slivovica? - Helmholcs jautāja bārmenim, samiegtām acīm vērdamies uz noputējušu pudeli apakšējā rindā. Viņš bija tikko piebeidzis dzeloņplūmju sulas un džina kokteili.

-   Ai, biju pavisam aizmirsis, ka mums tāda ir, - atsaucās bārmenis. Viņš uzlika pudeli uz letes un pašķieba prom no sevis, lai izlasītu etiķeti. - Plūmju šņabis, - viņš teica.

-  Jā, to es laikam pamēģināšu nākamo, - sacīja Helmholcs.

Kopš Noela Konstanta nāves Vilburhamptonas viesnīcas 223. numurs stāvēja tukšs - kā memoriāls.

Patlaban 223. numurā iegāja Maleahijs Konstants. Viņš te bija pirmoreiz kopš tēva nāves. Viņš aizvēra aiz sevis durvis un salūkoja zem spilvena vēstuli.

Istabā nekas nebija mainījies, tikai gultas veļa. Vienīgā bilde pie sienas joprojām bija pludmales fotogrāfija ar Maleahiju bērnībā.

Vēstulē bija rakstīts:

Mīļais dēls!

Tev ir notikusi kāda liela nelaime, citādi Tu nelasītu šo vēstuli. Es rakstu šo vēstuli, lai pateiktu Tev - neņem slikto tik loti galvā, mierīgi paveries apkārt un palūko, vai nav noticis arī kaut kas labs vai citādi nozīmīgs tāpēc, ka mēs kļuvām tik bagāti un pēc tam atkal visu zaudējām. Es gribu, lai Tu mēģini noskaidrot - vai notiek kaut kas sevišķi zīmīgs, vai arī viss tiešām ir tik traki nejēdzīgs, kā man likās?

Ja es nebiju īpaši labs tēvs un vispār nekas īpaši labs, tad tikai tāpēc, ka es biju praktiski miris jau sen pirms savas nāves. Neviens mani nemīlēja, nekas man nepadevās, es nevarēju atrast nekādu tīkamu vaļasprieku, un man bija līdz nāvei noriebies tirgoties ar visādiem ķrāmiem un skatīties televizoru - tāpēc es biju praktiski miris, nolaidies pārāk zemu, lai jelkad varētu uzpeldēt.

Tieši tolaik es sāku noņemties ar Bībeli, un tālāko Tu zini. Radās iespaids, it kā kāds vai kaut kas vēlas, lai man piederētu visa planēta, kaut arī es biju tikpat kā miris. Es turēju acis vaļā, lai nepalaistu garām jelkādu zīmi vai norādi, kas man paustu, ko tas viss nozīmē, bet nekādas norādes nebija. Es tikai kļuvu aizvien bagātāks un bagātāks.

Un tad Tava māte atsūtīja man fotogrāfiju ar Tevi pludmalē, un Tu no tās bildes tā uz mani skatījies, ka es sāku domāt, ka varbūt Tevis labad notiek visas šīs lielās naudas uzkrāšana. Es nolēmu, ka nomiršu, tā arī nesaskatījis tam nekādu jēgu, un ka varbūt Tu būsi tas, kuram viss pēkšņi kļūs skaidrs kā diena. Es Tev saku - pat pusbeigtam cilvēkam riebjas būt dzīvam, nespējot nekur saskatīt nekādu jēgu.

Kāpēc es liku Ransomam K. Fernam nodot Tev šo vēstuli tikai tādā gadījumā, ja Tev pārstātu veikties? Tāpēc ka veiksminieki nemēdz domāt un kaut ko ievērot. Kāpēc tas viņiem būtu vajadzīgs?

Tad nu paveries apkārt, dēls, - manis dēt Un, ja Tu izputēsi un uzradīsies kāds ar neprātīgu priekšlikumu, es Tev iesaku to pieņemt. Var gadīties, ka Tu kaut ko iemācies tieši tad, kad Tev būs noskaņojums kaut ko iemācīties. Vienīgā mācība, ko es jelkad esmu guvis, ir šāda: dažiem cilvēkiem veicas un citiem neveicas, un pat Hārvarda biznesa skolas absolventi nespēj izskaidrot, kāpēc.

Patiesi Tavs Tētis

Pie 223. numura durvīm atskanēja klauvējiens.

Durvis atvērās, pirms Konstants paguva atsaukties.

Istabā ienāca Helmholcs un mis Vailija. Vini, saskaņā ar savu komandieru rīkojumu, ieradās tieši tajā brīdī, kad Maleahijs Konstants beidza lasīt vēstuli. Viņiem bija arī precīzi norādīts, kas Konstantam jāsaka.

Mis Vailija noņēma parūku, atklādama, ka patiesībā ir kaulains vīrišķis, un Helmholcs izslējās, parādot, ka ne no kā nebaidās un ir pieradis pavēlēt.

- Mister Konstant, - sacīja Helmholcs, - esmu ieradies, lai informētu jūs, ka planēta Marss ir apdzīvota un ka uz tās dzīvo liela, darbīga, militāri un rūpnieciski attīstīta sabiedrība. To veido brīvprātīgie no Zemes, kas nogādāti ūz Marsu ar lidojošo šķīvīti. Mēs jums piedāvājam uzreiz kļūt par Marsa armijas apakšpulkvedi… Jūsu stāvoklis uz Zemes ir bezcerīgs. Jūsu sieva ir briesmone. Turklāt, kā ziņo mūsu izlūkdienests, šeit uz Zemes jums draud ne tikai izputēšana civilprāvās, bet ari cietumsods par noziedzīgu nolaidību… Papildus algas līmenim un privilēģijām, kas ir daudz augstākas nekā apakšpulkvežiem ze- miešu armijās, mēs varam piedāvāt jums imunitāti pret jebkādu tiesisku vajāšanu no Zemes, kā arī iespēju apskatīt jaunu un interesantu planētu un ari iespēju padomāt par savu dzimto planētu no jauna un brīnišķīgi distancēta skatpunkta.

- Ja jus piekrītat piedavajumam, - sacīja mis Vailija, - paceliet kreiso roku un atkārtojiet manis teikto…

Nākamajā dienā Maleahija Konstanta helikopters tika atrasts tukšs Mohaves tuksneša vidū. Vīrieša pēdas veda četrpadsmit jardus prom no helikoptera, tad izbeidzās.

Likās, ka Maleahijs Konstants būtu nogājis četrpadsmit jardus un tad izkūpējis zilā gaisā.

Nākamajā otrdienā kosmoskuģis, kuru agrāk sauca "Valis", tika pārdēvēts par "Ramfurdu" un sagatavots startam.

Divtūkstoš jūdžu attālumā Beatrise Ramfurda pašapmierināti vēroja šīs ceremonijas televizora ekrānā. Viņa joprojām bija Nūportā. "Ramfurdu" bija paredzēts palaist tieši pēc vienas minūtes. Ja liktenis grasījās tajā iedabūt Beatrisi Ramfurdu, tam vajadzēja ellīgi steigties.

Beatrise jutās brīnišķīgi. Viņa bija tik daudz ko lieliski pierādījusi. Viņa bija pierādījusi, ka pati ir sava likteņa valdniece, ka viņa var pateikt "nē" vienmēr, kad vien vēlas, un palikt pie sava "nē". Viņa bija pierādījusi, ka viņas vīra viszinīgais lecī- gums bijis viens vienīgs blefs - ka pareģot viņš neprata labāk par Savienoto Valstu Meteoroloģijas dienestu.

Turklāt viņa bija izstrādājusi plānu, kā nodzīvot atlikušo dzīvi mērenā, bet stabilā komfortā, vienlaikus sadodot vīram pelnītas sukas. Nākamajā materializēšanās reizē viņš ieraudzīs, ka viņa nams ir pilns ar blenzējiem. Beatrise grasījās iekasēt piecus dolārus no katra, kas ienāks pa Alises Brīnumzemes durtiņām.

Tas nebija tukšs sapņojums. Viņa to bija apspriedusi ar diviem cilvēkiem, kas uzdevās par šā nama apķīlātāju pārstāvjiem, un viņi bija sajūsmā.

Viņi patlaban kopā ar Beatrisi skatījās "Ramfurda" palaišanas tiešraidi. Televizors atradās vienā istabā ar milzīgo gleznu, kurā bija attēlota Beatrise bērnībā - balta akurāta meitenīte ar savu balto poniju. Beatrise uzsmaidīja gleznai. Meitenīte vēl nebija ne drusciņas nosmērējusies.

Televīzijas diktors sāka skaitīt pēdējās minūtes sekundes pirms "Ramfurda" starta.

Skaitīšanas laikā Beatrise jutās viegla kā putniņš. Viņa nespēja nosēdēt un palikt mierīga. Viņas nemiers bija laimes, nevis saspringuma izraisīts. Viņai bija pilnīgi vienalga, vai "Ramfurdu" izdosies palaist.

Toties abi viņas apmeklētāji gan šķita uztveram palaišanu loti nopietni - likās, ka viņi lūdz Dievu, lai viss izdotos kā klājas. Apmeklētāji bija vīrietis un sieviete - misters Džordžs M. Helmholcs un viņa sekretāre mis Roberta Vailija. Mis Vailija bija jocīga izskata vecenīte, tomēr loti moža un asprātīga.

Rakete ar rēcienu uzšāvās gaisā.

Starts bija nevainojams.

I lelmholcs atzvēlās krēslā un izdvesa vīrišķu atvieglojuma nopūtu. Tad viņš atplauka smaidā un sajūsmināti uzsita pa savām brangajām ciskām. - Dieva vārds, - viņš sacīja, - es lepojos, ka esmu amerikānis, - un lepojos, ka dzīvoju šajā laikā!

-   Vai jūs vēlētos kaut ko iedzert? - piedāvāja Beatrise.

-  Sirsnīgi pateicos, - atbildēja Helmholcs, - bet es neatlau- jos jaukt darījumus ar atslodzi.

-  Vai tad mēs vēl neesam beiguši? - jautāja Beatrise. - Vai tad viss nav jau izrunāts?

-   Ir, bet… Mēs ar mis Vailiju cerējām uz vietas veikt lielāko ēku apskati, - sacīja Helmholcs. - Baidos gan, ka ir kļuvis diezgan tumšs. Vai teritorijā ir apgaismojums?

Beatrise papurināja galvu. - Diemžēl nav, - viņa sacīja.

-Varbūt jums būtu kāds jaudīgs lukturis? - taujāja Helmholcs.

-   Lukturi droši vien var sadabūt, - sacīja Beatrise, - bet es nedomāju, ka jums tiešām ir liela vajadzība iet ārā. Es jums varu pateikt visu par tām ēkām. - Viņa ar zvanu izsauca virs- sulaini un lika tam atnest lukturi. - Tur ir tenisa nams, siltumnīca, dārznieka kotedža, kas agrāk bija sardzes mājiņa, ratnīca, viesu nams, darbarīku šķūnītis, peldu namiņš, suņa būda un vecais ūdenstornis.

-   Kurš ir jaunais? - jautāja Helmholcs.

-   Jaunais? - pārjautāja Beatrise.

Virssulainis atgriezās ar lukturi, kuru Beatrise pasniedza Helmholcam.

-  Tas metāla? - vaicāja mis Vailija.

-   Metāla? - Beatrise bija neizpratnē. - Te vispār nav nevienas metāla ēkas. Varbūt vecajām jumta skaidām ir tāds kā sudrabains spīdums. - Vina sarauca pieri. - Vai kāds jums kaut ko teica par metāla ēku šeit?

-   Mēs to redzējām, kad ieradāmies, - paskaidroja Helmholcs.

-   Tieši pie celiņa - krūmos blakus strūklakai, - teica mis Vailija.

-   Nespēju iztēloties, - sacīja Beatrise.

-  Vai mēs varētu iziet un paskatīties? - jautāja Helmholcs.

-   Jā, katrā ziņā, - atbildēja Beatrise, celdamās kājās.

Trijotne šķērsoja zodiaku uz foajē grīdas un izgāja dārza

liegajā tumsā.

Viņiem priekšā dejoja luktura stars.

-  Tiešām, - sacīja Beatrise, - tāpat kā jūs, arī mani loti interesē, kas tas tāds ir.

-  Izskatās, it kā būtu rūpnieciski ražots, no alumīnija, - teica mis Vailija.

-Tāds kā sēnes formas ūdens rezervuārs vai kaut kas tamlīdzīgs, - teica Helmholcs, - tikai bez kāta, taisni uz zemes.

-  Tiešām… - novilka Beatrise.

-   Ziniet, kas tas, manuprāt, ir? - jautāja mis Vailija.

-   Nē, - atbildēja Beatrise. - Kas tas, jūsuprāt, ir?

-   Man būs jāčukst, - koķeti sacīja mis Vailija, - citādi kāds vēl sagribēs ielikt mani trakomājā. - Viņa pielika delnu pie mutes un raidīja Beatrises virzienā skalu čukstu. - Lidojošais šķīvītis, - viņa teica.

CETURTĀ NODAĻA RENTĒŠANA

Rentē, rentē, rentē Te!

Rentē, rentē, rentē Te!

Marša bungas uz Marsa

Vīri bungu pavadījumā maršēja ierindas mācības laukumā. Bungas viņiem sacīja:

Rentē, rentē, rentē Te!

Rentē, rentē, rentē Te!

Desmittūksloš vīru lielā kājnieku divīzija bija sapulcēta dabiskas cilmes ierindas mācības laukumā - jūdzi biezā vienlaidus dzelzs plato bija izveidojusies kvadrātaina iedobe. Karavīri nostājās miera stājā uz oranžās rūsas kārtiņas. Viņi trīsēja no stīvuma, cenzdamies arī paši būt pēc iespējas dzelžaināki - gan virsnieki, gan ierindnieki. Viņu raupjās uniformas bija blāvi zaļganā tonī - ķērpju krāsā.

Armija bija nostājusies miera stājā pilnīgā klusumā. Nebija dots nekāds dzirdams vai redzams signāls. Šķita, ka miera stājā viņi nostājušies satriecošas sagadīšanās rezultātā.

Marsa Pirmās kājnieku triecicndivīzijas otrā pulka trešā bataljona otrās rotas pirmā vada otrās nodaļas trešais virs bija ierindnieks, pirms trīs gadiem degradēts no apakšpulkveža ranga. Viņš jau astoņus gadus dienēja uz Marsa.

Kad karavīrs mūsdienu armijā tiek pazemināts no virsnieka par ierindnieku, viņš visdrīzāk būs krietni vecs šim rangam, un tāpēc viņa ieroču brāli, kad pieradīs pie fakta, ka viņš vairs nav virsnieks, aiz cieņas pret viņa vārgajām kājām, acīm un elpu iesauks viņu par "Papuci", "Veco" vai "Onku".

Marsa Pirmās kājnieku trieciendivīzijas otrā pulka trešā bataljona otrās rotas pirmā vada otrās nodaļas trešais vīrs bija iesaukts par Onku. Onkam bija četrdesmit gadu. Onka bija samērīgi veidots vīrs - drusku padrukns, melnīgsnējs, ar dzejnieka lūpām un dziļi iegrimušām, maigi brūnām acīm. Aizsākusies matu izkrišana bija izcēlusi priekšā izteiksmīgu šķipsnu.

Lūk, kāds Onku raksturojošs pastāstiņš.

Reiz, kad Onkas vads bija dušā, Henrijs Brekmens, Onkas vada seržants, kādam cita pulka seržantam pajautāja, kurš, viņaprāt, ir šā vada labākais kareivis. Šis ciemos ieradies seržants bez vilcināšanās norādīja uz Onku - prātīgu, ducīgu, muskuļainu viru puiku barā.

Brekmens izmisumā pavērās griestos. - Jēziņ… tu tiešām tā domā? - viņš teica. - Tas tak ir vada lielākais lēvurs.

-   Tu mani āzē… - bilda ciemiņš.

-  Ne sūda neāzēju, - atteica Brekmens. - Paskaties uz viņu - viņš tur stāv jau desmit minūtes un vēl nav pat ziepes paņēmis. Onka, mosties! Onka!

Onka nodrebēja un izrāvās no sapņojuma zem vārās, remdenās dušas strūkliņas. Viņš vaicājoši paskatījās uz Brekmcnu, centās pārslēgties.

-  Saziepējies, Onka! - uzsauca Brekmens. - Apžēliņ, sazie- pējies taču!

Tagad ierindas mācības laukumā, kvadrātainajā dzelzs ie- dobē, Onka tāpat kā visi citi stāvēja miera stājā.

Laukuma vidu slējās akmens stabs, kurā bija iestiprināti dzelzs riņķi. Cauri riņķiem bija izvērtas ķēdes un cieši savilktas apkārt rudmatainam kareivim, kas stāvēja pie staba. Šis kareivis nebija netīrīgs, bet kārtīgs arī ne - jo no vina uniformas bija norautas visas nozīmes un uzšuves, viņam nebija arī jostas, kaklasaites un sniegbaltu kājautu.

Toties visi citi, ieskaitot Onku, bija godam sapucējušies. Visi citi nudien izskatījās varen jauki.

Vīram pie staba bija gaidāms kaut kas sāpīgs - kaut kas, no kā viņš ļoti, loti gribētu izbēgt, kaut kas, no kā izbēgt viņam ķēžu dēl nebija lemts.

Un visiem karavīriem vajadzēja to noskatīties.

Šim notikumam bija piešķirta liela nozīme.

Pat vīrs pie staba stāvēja miera stājā, cenzdamies būt tik labs karavīrs, cik vien šādos apstākļos bija iespējams.

Atkal - netika dota nekāda dzirdama vai redzama pavēle, bet visi desmit tūkstoši vīru vienlaikus nostājās "brīvajā parādes stājā", saņemot rokas aiz muguras.

To pašu darīja arī vīrs pie staba.

Tad karavīru rindas atslāba, kā saņēmušas komandu "brīvi". Pēc šīs pavēles viņu pienākums bija atslābināties, tomēr turot kājas uz vielas un muti ciet. Tagad karavīri drīkstēja drusku padomāt, paskatīties apkārt un ar acīm kādam ko pavēstīt - ja viņiem bija, ko un kam vēstīt.

Vīrs pie staba pavilka savas ķēdes, tad izlieca kaklu, lai paskatītos, cik augsts ir stabs, pie kura viņš pieķēdēts. It kā būtu iedomājies, ka varēs ar kādas zinātniskas metodes palīdzību izbēgt, ja vien noskaidros, cik stabs ir augsts un no kāda materiāla.

Stabs bija deviņpadsmit pēdas un piecas veselas, piecas trīsdesmitdivdalcollas augsts, neskaitot dzelzī iebūvētās divpadsmit pēdas un divas veselās un vienu astotdalcollu. Staba vidējais diametrs bija divas pēdas, piecas veselas un vienpadsmit trīsdcsmitdivdalcollas, taču atkāpes no šā vidējā bija līdz pat septiņām veselām un vienai trīsdesmitdivdalcollai. Stabs sastāvēja no kvarca, laukšpata un vizlas ar maziem turmalīna un amfibolu piejaukumiem. Pie staba stāvošā vīra zināšanai: viņš atradās simt četrdesmit divus miljonus trīssimt četrdesmit sešus tūkstošus deviņsimt vienpadsmit jūdžu no Saules, un palīdzība nebija gaidāma.

Rudmatainais vīrs pie staba ncizdvesa ne skanas, jo karavīriem brīvstājā nav atļauts trokšņot. Tomēr viņš raidīja vēsti ar acīm, pauzdams, ka vēlas kliegt. Viņš sūtīja šo vēsti katram, kura skatiens sadūrās ar viņējo. Viņš cerēja, ka šī vēsts sasniegs vienu konkrētu cilvēku, viņa labāko draugu - Onku. Viņš ar acīm meklēja Onku.

Viņam nekādi neizdevās ieraudzīt Onkas seju.

Ja viņš Onkas seju būtu atradis, tā neatplauktu, pazīstot rudmati, un tajā neparādītos līdzjūtība. Onka bija tikko iznācis no bāzes hospitāļa, kur viņam ārstēja psihisku slimību, un Onkas atmiņa bija gandrīz pilnīgi tukša. Onka neaptvēra, ka pie staba stāv viņa labākais draugs. Onka nevienu nepazina. Onka pat nezinātu, ka viņa vārds ir Onka, nedz arī to, ka viņš ir zaldāts, ja vien viņam tas nebūtu pateikts, izrakstot no slimnīcas.

No slimnīcas viņš bija devies tieši uz ierindu, kurā atradās patlaban.

Slimnīcā viņam bija atkal un atkal, un atkal atkārtots, ka viņš ir vislabākās armijas, vislabākās divīzijas, vislabākā pulka, vislabākā bataljona, vislabākās rotas, vislabākā vada, vislabākās nodaļas vislabākais kareivis.

Onka sprieda, ka ar to var gan lepoties.

Slimnīcā viņam teica, ka viņš bijis diezgan nopietni slims, bet tagad atkal esot vesels.

Likās, ka tas ir labi.

Slimnīcā viņam pateica, kā sauc viņa seržantu un kas tas seržants tāds ir, un vispār, kādi ir rangi, pakāpes, specialitātes un kādi to simboli.

Viņi bija iztīrījuši Onkas atminu tik pamatīgi, ka tagad pašiem nācās viņam atkal mācīt pat ierindas kustības un visu reglamentu.

Slimnīcā personālam pat nācās izskaidrot viņam, kas ir Kaujas Elpošanas Palīgi jeb KEPi, jeb ripas, - jāiemāca, ka ik pēc sešām stundām viena jāieņem, citādi nosmaks. Tās bija skābekļa tabletes, kuras kompensēja faktu, ka Marsa atmosfērā skābekļa nav.

Slimnīcā viņiem pat nācās skaidrot Onkam, ka viņa galvaskausā ir iemontēta radioantena un ka tā sagādās viņam lielas sāpes ikreiz, kad viņš darīs kaut ko tādu, ko kārtīgam karavīram nepieklājas darīt. Antena arī dos viņam pavēles un skandinās ierindas marša bungas. Viņi teica, ka tāda antena ir nevis tikai Onkam, bet pilnīgi visiem - ieskaitot ārstus, māsiņas un pat augstākā ranga ģenerālus. "Mums ir loti demokrātiska armija," tā viņi teica.

Onka sprieda, ka armijai tieši tādai arī jābūt.

Slimnīcā Onkam tika nelielā devā nodemonstrētas sāpes, kādas antena viņam sagādās, ja viņš jelkad izdarīs ko aplamu.

Sāpes bija briesmīgas.

Onkam nācās atzīt, ka zaldātam jābūt trakam, ja viņš visu laiku neievēro reglamentu.

Slimnīcā viņam pateica, ka no visiem noteikumiem vissvarīgākais ir šāds: "Vienmēr bez vilcināšanās pildīt ikkatru pavēli."

Stāvēdams ierindā dzelzs parādes laukumā, Onka aptvēra, ka viņam daudz kas jāmācās no jauna. Slimnīcā viņam nebija iemācīts viss, kas jāzina par dzīvi.

Antena galvā atkal lika ieņemt miera stāju, un viņa apziņa iztukšojās. Tad antena lika Onkam atkal ieņemt brīvo parādes stāju, tad atkal miera stāju, tad lika salutēt ar ieroci, pēc tam atkal sekoja komanda "brīvi".

Viņš atsāka domāt. Viņš atkal uztvēra kādu drusku no apkārtējās pasaules.

Dzīve tāda ir, Onka piesardzīgi sacīja sev - brīžiem tukšumi, brīžiem uztvērumi, un laiku pa laikam šausmīgi sāpju uzliesmojumi par aplamiem nodarījumiem.

Pa violetajām debesim zemu un ātri aizpeldēja mazs mēnestiņš. Onka nezināja, kāpēc viņam tā šķiet, bet viņš nodomāja, ka mēness kustas pārāk ātri. Tas nelikās pareizi. Un debesīm, viņš domāja, vajadzētu būt zilām, nevis violetām.

Turklāt Onkam bija vēsi, un viņš ilgojās, kaut būtu siltāks. Nebeidzamais aukstums likās aplams un kaut kādā ziņā netaisnīgs, tāpat kā ātrais mēness un violetās debesis.

Onkas divīzijas komandieris patlaban runāja ar viņa pulka komandieri. Onkas pulka komandieris uzrunāja Onkas bataljona komandieri. Onkas bataljona komandieris uzrunāja Onkas rotas komandieri. Onkas rotas komandieris uzrunāja Onkas vada komandieri, proti, seržantu Brekmenu.

Brekmens aizgāja pie Onkas un pavēlēja tam parādes solī aizsoļot pie stabam pieķēdētā vīra un nožņaugt to.

Brekmens uzsvēra, ka tā ir tieša pavēle.

Tad nu Onka pildīja pavēli.

Viņš aizsoloja pie stabam pieķēdētā vīra. Viņš soļoja trulā, metāliskā vienu bungu ritmā. Patiesībā bungas skanēja tikai viņa galvā, tās rībināja viņa antena:

Rentē, rentē, rentē Te!

Rentē, rentē, rentē Te!

Nonācis pie staba un vīra, Onka vilcinājās tikai īsu mirkli - jo pieķēdētais rudmatis izskatījās loti nelaimīgs. Tad Onkas galvā parādījās pirmā brīdinājuma sāpīte, līdzīgi zobārsta urbja pirmajam dziļajam piespiedienam.

Onka uzlika īkšķus uz rudmatainā vīra balsenes, un sāpes uzreiz pārgāja. Onka vēl nespieda ar īkšķiem, jo vīrs mēģināja viņam kaut ko pateikt. Onku mulsināja vīra klusēšana - un tad viņš atskārta, ka to noteikti izraisa šā vīra antena, tā liek viņam klusēt tāpat kā visiem citiem.

Patlaban vīrs pie staba varonīgi pārvarēja antenas gribu un ātri lielās mokās ierunājās: - Onka… Onka… Onka… - viņš teica.

Krampjainā cīna starp vina paša gribu un antenas gribu lika viņam idiotiski atkārtot šo vārdu. - Zilais akmens, Onka! - viņš teica. - Divpadsmitā kazarma… vēstule.

Onkas galvā atkal iesmeldzās brīdinājuma sāpe. Onka klausīgi ņēmās žņaugt vīru pie staba - slāpēja, līdz tā seja kļuva violeta un izkārās mēle.

Onka soli atkāpās, nostājās miera stājā, stalti apgriezās un atgriezās savā vietā ierindā, atkal galvā skanot bungu pavadījumam:

Rentē, rentē, rentē Te!

Rentē, rentē, rentē Te!

Seržants Brekmens pamāja Onkam un uzmundrinoši pamirkšķināja.

Desmit tūkstoši vīru nostājās, atkal ieņēma miera stāju.

Mirušais pie staba šaušalīgā kārtā arī mēģināja nostāties miera stājā un nožvadzināja ķēdes. Viņam tas neizdevās - neizdevās būt ideālam kareivim - nevis tāpēc, ka viņš negribētu, bet tāpēc, ka viņš bija miris.

Tad milzu ierinda sadalījās taisnstūrveida formējumos. Tic, neko nedomādami, aizsoloja projām, katrā galvā skanot bungām. Vērotājs gan dzirdētu tikai zābaku dunu.

Vērotājs būtu neizpratnē, kas patiesībā komandē šo parādi, jo pat ģenerāli kustējās kā marionetes šādu pagalam stulbu vārdu ritmā:

Rentē, rentē, rentē Te!

Rentē, rentē, rentē Te!

PIEKTĀ NODAĻA NEZINĀMĀ VAROŅA VĒSTULE

Mēs spējam padarīt cilvēka atminas centru tikpat sterilu kā skalpeli, kas nupat izņemts no autoklāva. Taču tajā uzreiz sāk krāties jaunas pieredzes daļiņas. Savukārt šis daļiņas sāk kārtoties modeļos, kas ne vienmēr labvēlīgi iespaido militāru domāšanu. Diemžēl šī atkārtotas piesārņošanās problēma šķiet neatrisināma.

Dr. Moriss N. Kāsis, Marsa Psihiskās veselības pārvaldes direktors

Onkas formējums apstājās pie granita kazarmas, pie vienas kazarmas tūkstoš kazarmu virknē, kas aizstiepās dzelzs līdzenumā līdz šķietamai bezgalībai. Katras desmitās kazarmas priekšā slējās kārts, kuras galā asajā vējā plivinājās karogs. Karogi bija dažādi.

Karogs, kurš kā sargeņģelis plīvoja pār Onkas rotu, bija loti dzīvespriecīgs - ar sarkanām un baltām svītrām un daudzām baltām zvaigznītēm zilā laukumā. Tas bija vecais labais Zemes Amerikas Savienoto Valstu karogs.

Nākamais rindā bija Padomju Sociālistisko Republiku Savienības sarkanais karogs.

Tālāk - brīnišķīga zaļa, oranža, dzeltena un violeta drāna ar lauvu, kas tur zobenu. Tas bija Ceilonas karogs.

Un aiz tā bija sarkana bumba balta laukuma vidū - Japānas karogs.

Šie karogi apzīmēja valstis, kuras sakaus un pakļaus daudzās marsiešu vienības, kad sāksies Marsa un Zemes karš.

Onka neredzēja karogus līdz brīdim, kad antena lāva vina pleciem atspringt, locītavām atslābt - lāva atstāt ierindu. Viņš blenza tālumā uz kazarmu un karogkātu rindu. Kazarmai, pie kuras viņš stāvēja, uz durvīm bija uzkrāsots liels numurs. Šis numurs bija 576.

Kaut kas piesaistīja Onku šim numuram, lika Onkam to nopētīt. Tad viņš atcerējās nāvessodu - atcerējās, ka rudmatai- nais vīrs, kuru viņš nogalināja, bija viņam kaut ko teicis par zilu akmeni un divpadsmito kazarmu.

Iegājis 576. kazarmā, Onka iztīrīja savu ieroci un atklāja, ka šī nodarbe ir varen patīkama. Turklāt viņš atskārta, ka joprojām prot ieroci izjaukt. Tātad gluži visa atmiņa viņam slimnīcā nebija iztīrīta. Viņš jutās paslepen laimīgs, iedomājoties, ka varbūt arī citas atmiņas daļas būs palikušas veselas. Onka nezināja, kāpēc šī iedoma dara viņu klusi laimīgu.

Viņš cītīgi bikstīja stobra kanālu. Šaujamais bija vācu 11 milimetru mauzeris, vienlādiņa šautene - tādas prasmīgi lietoja spāņi zemiešu spāņu-amerikāņu karā. Visi Marsa armijas ieroči bija apmēram tikpat seni. Marsa aģenti, klusi darbodamies uz Zemes, bija par smiekla grašiem sapirkušies milzum daudz mauzeru, britu enfīldu un amerikāņu springfīldu.

Onkas vienības biedri arī tīrīja ieroču stobrus. Tīkami smaržoja ella, un eļļainās pakulas, griezdamās stobra vītnē, pretojās slauķim tikai tik, lai būtu interesanti. Neviens nerunāja.

Likās, ka nāvessodam neviens nav īpaši pievērsis uzmanību. Ja Onkas vienības biedriem bija jāgūst no nāvessoda kāda mācība, tā bija viegli sagremojama kā Pablum zīdaiņu barība.

Par Onkas piedalīšanos nāvessodā bija izteikta tikai viena piezīme. - Tu visu izdarīji godam, - tā Onkam sacīja seržants Brekmens.

-   Paldies, - atteica Onka.

-   Šis virs visu izdarīja godam, vai ne? - Brekmens jautāja Onkas biedriem.

Daži pamāja, bet Onkam radās iespaids, ka viņi būtu pamājuši, atbildot uz jebkuru pozitīvu jautājumu, un papurinājuši galvu, atbildot uz katru negatīvu jautājumu.

Onka izvilka slauki un pakulas, pabāza īkšķi zem vaļējā resgaļa, ar eļļaino īkšķa nagu notvēra saules staru. Nags raidīja staru augšup stobrā. Onka pielika aci pie stobra cauruma un bija sajūsmā par nevainojamo skaistumu. Viņš būtu varējis stundām laimīgi skatīties perfektajā stobra vītnes spirālē, sapņodams par laimīgo zemi, kuras apaļie vārti bija redzami otrā stobra galā. Sārtums zem eļļainā naga lika stobra otram galam tiešām izskatīties pēc rožainas paradīzes. Kādu dienu viņš aiz- rāpos pa stobru uz šo paradīzi.

Tur būs silts - un tur būs tikai viens Mēness, domāja Onka, un šis mēness būs resns, cienīgs un lēns. Sārtajā stobra gala paradīzē ienāca vēl kaut kas, un Onka bija pārsteigts, cik skaidra ir šī vīzija. Šajā paradīzē bija trīs skaistas sievietes, un Onka skaidri zināja, kā viņas izskatījās! Viena bija balta, viena zeltaina un viena brūna. Zeltainā meitene Onkas vīzijā smēķēja cigareti. Onka jutās vēl vairāk pārsteigts, attopot, ka zina pat, kādas šķirnes cigareti zeltainā meitene smēķē.

Tā bija "Mēnessmiglas" cigarete.

-  Jāpārdod "Mēnessmigla", - Onka skali sacīja. Sajūta bija laba, to sakot, - viņš jutās valdonīgs un viltīgs.

-  Jā? - atsaucās jauns tumšādains kareivis, kas blakus Onkam tīrīja savu ieroci. - Ko tu tur teici, Onka? - viņš jautāja. Viņam bija divdesmit trīs gadi. Viņa vārds bija ar dzeltenu diegu uzšūts uz melnas uzšuves virs kreisās krūškabatas.

Šis vārds bija - Boāzs.

Ja Marsa armijā būtu atļautas aizdomas, Boāzs noteikti liktos aizdomīgs tips. Viņš bija tikai pirmās pakāpes ierindnieks, taču viņa uniforma, kaut arī atbilstoši reglamentam ķērpju zaļa, bija no daudz smalkākas drēbes un daudz labāk pašūta nekā visu apkārtējo uniformas - ieskaitot seržanta Brek- mena formas tērpu.

Visiem citiem uniformas bija raupjas un stūrainas, neveikli ar resnu diegu šūtām vīlēm. Un visiem citiem tās izskatījās labi tikai tad, kad valkātājs stāvēja miera stājā. Jebkurā citā stāvoklī kareivju tērpi burzījās un gumzījās, it kā būtu no papīra.

Boāza uniforma ar zīdainu vieglumu pakļāvās katrai viņa kustībai. Tai bija daudz smalku vīlīšu. Un visneizprotamākais: Boāza kurpēm piemita dziļš, vizmojošs spīdums - tādu spīdumu citi kareivji nekādi nespēja panākt, lai cik cītīgi spodrinātu savus apavus. Atšķirībā no visiem citiem viņa rotā Boāza kurpes bija darinātas no īstas ādas, no Zemes materiāla.

-   Tu saki, kaut kas jāpārdod, Onka? - sacīja Boāzs.

-  Jānogrūž "Mēnessmigla". Jātiek no tās vaļā, - nomurmināja Onka. Viņš nesaskatīja nekādu jēgu šajos vārdos. Viņš tos izrunāja vienkārši tāpēc, ka tie loti prasījās uz āru. - Jāpārdod, - viņš sacīja.

Boāzs smaidīja - vienlaikus skumīgs un uzjautrināts.

-   Saki, jāpārdod? - viņš teica. - Labi, Onka, pārdosim. - Viņš pacēla uzaci. - Ko mēs īsti pārdosim, Onka? - Viņa acu zīlītes šķita kaut kā īpaši spožas un vērīgas.

Onka tapa nemierīgs, redzot Boāza dzelteno acu spožumu, viņa aso skatienu, kuru Boāzs nenovērsa. Onkas nemiers arvien pieauga. Viņš novērsās un nevilšus pameta skatu uz citu savu dienesta biedru acīm - tās visiem bija vienādi trulas. Pat seržanta Brekmena acis bija trulas.

Boāza acis turpināja dzelties Onkā. Onka jutās spiests atbildēt šim skatienam. Boāza zīlītes mirdzēja kā briljanti.

-   Tu mani neatceries, Onka? - jautāja Boāzs.

Jautājums uztrauca Onku. Kaut kāda iemesla dēl viņam

nekādā gadījumā nevajadzēja atcerēties Boāzu. Viņš jutās atvieglots, ka tiešām viņu neatcerējās.

-  Onka… Boāzs, - sacīja tumšādainais vīrs. - Es esmu Boāzs.

Onka pamāja. - Kā klājas? - viņš sacīja.

Paldies… nevaru sūdzēties, nudien nevaru sūdzēties, atteica Boāzs un pašūpoja galvu. - Tu tiešām it nemaz mani neatceries, Onka?

-   Nē, - atbildēja Onka. Tad viņa atmiņā kaut kas drusku iekņudējās - vēstot, ka viņš varētu gan kaut ko par Boāzu atcerēties, ja vien no visa spēka pūlētos. Onka apklusināja atmiņu.

-   Atvaino, - viņš sacīja, - man ir tukša galva.

-  Tu un es - mēs esam čomi, - sacīja Boāzs. - Boāzs un Onka.

-   Hm, - bilda Onka.

-   Atceries, Onka, kāda ir čomu sistēma? - jautāja Boāzs.

-   Nē, - atbildēja Onka.

-   Katram vīram katrā vienībā ir čoms, - skaidroja Boāzs.

-    Čomi vienmēr ir blakus ierakumā, viņi turas kopā uzbrukumā, piesedz viens otru. Ja vienam čomam iet grūti tuvcīņā, otrs ar durkli metas palīgā.

-   Hm, - norūca Onka.

-  Jocīgi, - sacīja Boāzs, - ko cilvēks slimnīcā aizmirst un ko viņš tomēr atceras, lai ko šie tur darītu. Tevi un mani - mūs veselu gadu apmācīja kā čomus, un tu to esi aizmirsis. Un tad tu kaut ko saki par cigaretēm… Onka, kas tās par cigaretēm?

-   Es… man piemirsās, - sacīja Onka.

-   Mēģini atcerēties! - mudināja Boāzs. - Tu taču zināji. - Viņš sarauca pieri un piemiedza acis, it kā gribētu Onkam palīdzēt atcerēties. - Man tas šķiet loti interesanti: ko cilvēks spēj atcerēties pēc slimnīcas. Pamēģini atcerēties visu, ko spēj!

Boāzam piemita zināms dāmisks manierīgums - apmēram kā blēdīgam dauzoņam, kas paņēmis kādu mcmniesdēliņu aiz zoda un runā ar viņu bēbīšvalodā.

Taču Onka Boāzam patika - arī tas piederējās viņa manierei.

Onkam bija dīvaina sajūta, ka viņš ar Boāzu ir vienīgie īstie cilvēki šajā akmens ēkā un ka visi pārējie ir roboti ar stikla acīm, turklāt ne visai izdevušies roboti. Seržants Brekmens, kurš te it kā bija galvenais, neizskatījās mundrāks, atbildīgāks vai pavēlnieciskāks par vecu, slapju spilvenu.

-  Paklausīsimies visu, ko tu atceries, Onka, labi? - kūdīja Boāzs. - Vecīt, vienkārši ņem un atceries!

Pirms Onka spēja ko atbildēt, viņam atkal sākās tādas galvas sāpes, kas pirmīt lika viņam ķerties pie nāvessoda izpildes. Taču šoreiz sāpes nebeidzās ar brīdinājuma smeldzienu. Boāzam neizteiksmīgi noskatoties, sāpes Onkas galvā kļuva dedzinošas un plosošas.

Onka piecēlās, izlaida no rokām šauteni, saķēra galvu, sagrīļojās, iekliedzās un paģība.

Kad Onka uz kazarmas grīdas atguva samaņu, čoms Boāzs mitrināja viņa deniņus ar aukstu lupatu.

Onkas vienības biedri bija aplī sastājušies viņiem apkārt. Biedru sejās nebija ne pārsteiguma, ne līdzjūtības. Viņu attieksme liecināja, ka Onka izdarījis kaut ko stulbu un karavīra necienīgu un tāpēc pelnījis šādu sodu.

Viņi skatījās tā, it kā Onka būtu izdarījis kaut ko tikpat militāri muļķīgu, kā atklājis savu siluetu pret gaismu vai tīrījis pielādētu ieroci, nošķaudījies patruļas laikā vai dabūjis un noklusējis venerisku slimību, atteicies pildīt pavēli vai nogulējis rīta jundu, piedzēries sardzes postenī vai sajaucis solus ierindā, turējis savā skapītī grāmatu vai rokas granātu vai jautājis, kurš vispār ir radījis Armiju un kāpēc…

Vienīgi Boāzs šķita nožēlojam, kas noticis ar Onku. - Tā bija mana vaina, Onka, - viņš sacīja.

Seržants Brekmens izlauzās cauri aplim un nostājās blakus Onkam un Boāzam. - Ko viņš izdarīja? - jautāja Brekmens.

-  Es viņu āzēju, Seržant, - kaismīgi atzinās Boāzs. - Es teicu, lai viņš pamēģina atcerēties visu agrāko, cik vien viņš spēj. Man ne prātā nenāca, ka viņš to tiešām darīs!

-  Tad nu gan, āzēt cilvēku, kas tikko iznācis no slimnīcas, - īgni norīca Brekmens. - Tev vajadzētu vairāk sajēgt.

-  Ai, es taču zinu, zinu… - nožēlas pilnā balsī izsaucās Boāzs. - Viņš ir mans čoms. Velns mani rāvis!

-  Onka, vai tad slimnīcā tev neteica par atcerēšanos? - noprasīja Brekmens.

Onka vārgi papurināja galvu. - Varbūt, - viņš sacīja, - man tur daudz ko teica.

-   Tas ir vissliktākais, ko tu vispār vari darīt, Onka: atcerēties agrāko, - sacīja Brekmens. - Tieši tāpēc jau tu vispār no- nāci slimnīcā - tāpēc, ka tu pārāk daudz atcerējies. - Viņš saņēma savas ducīgās delnas riekšavā, it kā turētu tajā sirdi plosošo problēmu, par kādu bija kļuvis Onka. - Piķis un zēvele, - viņš teica, - tu tik daudz atcerējies, Onka, ka no tevis kā kareivja vairs nebija nekāda labuma.

Onka pieslējās sēdus, uzlika roku uz krūtīm, atklāja, ka ir noraudājis krekla priekšu slapju. Viņš domāja, ka varētu izskaidrot Brekmenam - ka viņš patiesībā nemaz nebija mēģinājis atcerēties, ka viņš uzreiz instinktīvi aptvēris, cik slikti tas būs, - taču sāpes uznāca tik un tā. Tomēr viņš neko Brekmenam neteica, baidīdamies, ka sāpes varētu atgriezties.

Onka nostenējās un, samirkšķinājis acis, atbrīvojās no pēdējām asarām. Viņš negrasījās darīt neko, kas netiks pavēlēts.

-   Attiecībā uz tevi, Boāz, - sacīja Brekmens, - es domāju, ka norīkojums nedēlu tīrīt atejas varbūt iemācīs tev, kā ākstīties ar cilvēkiem, kas tikko izlaisti no slimnīcas.

Kaut kas bezveidīgs Onkas atmiņā lika viņam uzmanīgi sekot Brekmena un Boāza sarunai. Tas nezin kāpēc bija svarīgi.

-   Nedēlu, seržant? - pārjautāja Boāzs.

-   Jā, velns parāvis, - atteica Brekmens un pēkšņi nodrebēja un aizvēra acis. Skaidrs, antena tikko bija devusi viņam nelielu sāpju triecienu.

-   Veselu nedēļu, seržant? - nevainīgi atkārtoja Boāzs.

-  Vienu dienu, - atbildēja Brekmens, un tas izskanēja vairāk kā jautājums, nevis kā drauds. Brekmens atkal sāpēs saviebās.

-   Sākot no cikiem, seržant? - jautāja Boāzs.

Brekmena ducīgās rokas trīcēja. - Ne no cikiem… - viņš

izstomīja. Viņš izskatījās satricināts, nodots, vajāts. Viņš nodūra galvu, it ka sagatavodamies jaunam sāpju uzbrukumam. - Bet nekādu ākstīšanos, sasodīts, - viņš dobji un klusi izgrūda. Un aizsteidzās projām, iespruka savā skabūzī kazarmas galā un aizcirta durvis.

Rotas komandieris kapteinis Arnolds Bērčs ienāca barakā uz negaidītu pārbaudi.

Pirmais viņu pamanīja Boāzs un darīja to, kas šāda situācijā kareivim ir jādara. Boāzs nokliedzās: - Mierrrā! - Boāzs to darīja, kaut arī viņam nebija nekāda ranga. Tā nudien bija traka militāristu paraža: viszemākais zaldāts varēja pavēlēt saviem līdziniekiem un pat apakšvirsniekiem ieņemt miera stāju, ja vien viņš pirmais pamanīja štata virsnieka klātbūtni jebkādā apjumtā vietā, kas neatradās karadarbības zonā.

Citu ierindnieku antenas reaģēja nekavējoties, tās iztaisnoja vīru muguras, sasprindzināja locītavas, ievilka vēderus, sakrampēja dibenus - un darīja tukšus viņu prātus. Onka pielēca no grīdas un nostājās stīvs un trīsošs.

Tikai viens vīrs nesteidzās ar miera stājas ieņemšanu. Tas bija Boāzs. Un, kad viņš tomēr ieņēma šo pozu, viņa kustībās bija jaušamas kas nekaunīgi vaļīgs un izsmejošs.

Kapteinis Bērčs negrasījās paciest šādu Boāza attieksmi un jau dzīrās tam ko sacīt. Taču viņš vēl nebija lāgā ne muti atvēris, kad starp acīm viņam ieurbās sāpe.

Kapteinis sakoda zobus, neizdvesis ne skaņas.

Draudīga Boāza skatiena pavadīts, viņš veikli nostājās miera stājā, apgriezās uz papēža, izdzirdēja galvā marša bungas un to ritmā izsoloja no kazarmas.

Kad kapteinis bija prom, Boāzs nedeva saviem vienības biedriem komandu "brīvi," kaut arī viņa varā bija to darīt.

Viņam bikšu labajā kabatā bija vadības pults, ar kuru viņš varēja piespiest savus biedrus pakļauties jebkurai pavēlei. Pults bija vienas pintes kabatas blašķes lielumā. Pults, tāpat kā kabatas blašķe, bija izliekta, lai pieklautos augumam. Boāzs to nēsāja ar ieliekto pusi pie ciskas.

Pultij bija sešas spiežamas un četras grozāmas pogas. Ar tām Boāzs varēja kontrolēt katru, kam galvā bija antena. Boāzs varēja likt šim katram izjust jebkāda stipruma sāpes - varēja likt viņam ieņemt miera stāju, dzirdēt marša bungas, solot, apstāties, stāties ierindā, atstāt ierindu, salutēt, uzbrukt, atkāpties, skriet, rāpot, lekt…

Boāzam pašam galvā nebija antenas.

Tik brīva, cik vien pati vēlējās, - lūk, cik brīva bija Boāza griba.

Boāzs bija viens no Marsa armijas īstajiem pavēlniekiem. Viņš komandēja desmito dalu no tiem spēkiem, kam, sākoties uzbrukumam Zemei, vajadzēja iebrukt Amerikas Savienotajās Valstīs. Tālāk mitinājās vienības, kas gatavojās sakaut Krieviju, Šveici, Japānu, Austrāliju, Meksiku, Ķīnu, Nepālu, Urug- vaju…

Cik Boāzam bija zināms, pavisam Marsa armijā bija astoņsimt īsto komandieru - un atklātībā neviens no tiem nebija pēc ranga augstāks par jaunāko seržantu. Visas armijas nominālo virspavēlnieku, ģenerāli Bordersu M. Pulsiferu, patiesībā ik brīdi kontrolēja viņa gaitnieks, kaprālis Bērts Raits. Kaprālim Raitam, kā jau kārtīgam kalpotājam, vienmēr bija līdzi aspirīns pret ģenerāla hroniskajām galvassāpēm.

Slepeno komandieru sistēmas priekšrocības bija acīm redzamas. Jebkurš dumpis Marsa armijā tiktu vērsts pret aplamajiem cilvēkiem. Un kara laikā ienaidnieki varētu iznīcināt visu marsiešu virsnieku korpusu, ne mazākajā mērā nevājinot pašu Marsa armiju.

- Septiņsimt deviņdesmit deviņi, - balsī noteica Boāzs, izlabodams pats savu domu par īsto komandieru skaitu. Viens no īstajiem komandieriem bija miris, to pie staba nožņaudza Onka. Nožņaugtais bija ierindnieks Stounijs Stīvensons, agrākais britu uzbrukuma korpusa īstais komandieris. Stouniju bija tik ļoti piesaistījusi Onkas cenšanās saprast, kas patiesībā notiek, ka viņš bija sācis neapzināti palīdzēt Onkam domāt.

Par to Stīvensonam nācās izciest briesmīgu sodu. Viņa galvā tika ievietota antena, un tā viņam lika kā kārtīgam karavīram aizsolot pie staba - un tur sagaidīt galu no viņa paša protežē rokas.

Boāzs nelāva saviem biedriem atslābt no miera stājas - viņš lika tiem arvien trīsēt, neko nedomāt, neko neredzēt. Boāzs aizgāja pie Onkas gultas un atgūlās tajā, uzlikdams savas lielās, spīdīgās kurpes uz brūnās segas. Viņš salika rokas aiz galvas un uzlieca augumu kā loku.

-   Aavvvv, - Boāzs izgrūda kaut ko vidēju starp žāvu un rūcienu. - Āavvvvvvv… jā, veči, jā, veči, - viņš teica, it nemaz nepiepūlēdams prātu. - Jā, veči, kas par velna būšanu, - viņš teica. Tā bija laiska, bezjēdzīga parunāšanās. Boāzu drusku garlaikoja viņa spēļu mantiņas. Viņam iešāvās prātā, ka varētu likt vīriem izkauties citam ar citu - taču sods par to, ja viņu pieķertu, būtu tāds pats, kādu jau bija saņēmis Stounijs Stīvensons.

-  Āavvvv… veči, jā, ka es jums saku, - gurdi ņurdēja Boāzs.

-   Sasodīts, veči, nudien, - viņš teica. - Man tas ir izdevies. Tas jums, veči, jāatzīst. Sakiet vien droši: vecajam Boāzam klājas baigi forši.

Viņš novēlās no gultas, piezemējās uz visām četrām un veikli kā pantera pielēca kājās. Viņš žilbinoši uzsmaidīja. Viņš darīja visu, ko spēja, lai izbaudītu lielisko situāciju, kādā viņš dzīvē bija nonācis. - Jā, puikas, jums ar' nemaz neiet tik slikti, - viņš teica saviem sastingušajiem vienības biedriem. - Ja jums liekas, ka jums neiet, jums vajadzētu redzēt, kā mēs ņemam priekšā ģenerālus. - Viņš tīksmīgi ieķiķinājās. - Aizvakar vakarā mēs, īstie komandieri, sākām strīdēties, kurš ģenerālis var visātrāk paskriet. Tad uzreiz, domāts darīts, visi divdesmit trīs ģenerāli bija laukā no gultām, un mēs viņus plikām pakalām nostādījām rindā kā sacīkšu zirgus, un tad mēs likām naudu, slēdzām derības, un tad likām šiem bizot tā, it kā pats nelabais dzītos viņus kert. Ģenerālis Stouvers, jā, tas finišēja pirmais, un ģenerālis Harisons tūdaļ aiz vina, un ģenerālis Mo- šers savukārt aiz Harisona. Otrā rītā visi šitās armijas ģenerāli bija stīvi kā koki. Un neviens nevarēja atcerēties it neko, kas iepriekšējā vakarā noticis.

Boāzs atkal tīksmlgi iekikinājās un tad nolēma, ka vina lieliskais stāvoklis izskatīsies vēl daudz labāk, ja viņš izturēsies nopietni - ja viņš parādīs, cik smaga nasta tā ir un cik pagodināts viņš jūtas par iespēju to nest. Viņš cienīgi pakāpās atpakaļ, aizāķēja īkšķus aiz jostas un sarauca pieri. - Jā, - viņš noteica, - tie nav nekādi joki. - Boāzs aizgāja pie Onkas, nostājās dažas collas atstatu un nopētīja viņu no galvas līdz kājām. - Onka, vecīt, - viņš teica, - es nemaz nevaru tev izstāstīt, cik daudz esmu domājis par tevi - kā es par tevi uztraucos, Onka.

Boāzs pašūpojās pirkstgalos. - Un tomēr tu mēģini visu izdibināt, ak tu viens! Zini, cik reižu tu esi likts slimnīcā uz tavas sasodītās atmiņas iztīrīšanu? Septiņas reizes, Onka! Zini, cik reizes parasti ir vajadzīgas, lai iztīrītu cilvēkam atmiņu? Viena. Saproti, Onka? Viena reize! - Boāzs noplikšķināja pirkstus Onkam zem deguna. - Un ar to pietiek, Onka. Viena reize, un cilvēks nekad vairs ne par ko neuztraucas. - Viņš izbrīnā pašūpoja galvu. - Tikai ne tu, Onka, tikai ne tu.

Onka nodrebēja.

- Vai es pārāk ilgi lieku tev stāvēt miera stājā, Onka? - apjautājās Boāzs. Viņš sakoda zobus. Dažkārt viņu pārņēma nepārvarama vēlēšanās pamocīt Onku.

Vienkārt, Onkam savulaik uz Zemes bija viss, un Boāzam nebija nekā.

Otrkārt, Boāzs bija neciešami atkarīgs no Onkas - pareizāk sakot, būs, kad viņi nonāks uz Zemes. Kad Boāzs tika savervēts, viņš bija nieka četrpadsmit gadus vecs bārenis - un viņam nebija ne mazākās nojausmas, kā uz Zemes iespējams izklaidēties.

Viņš cerēja, ka Onka viņam parādīs.

-  Tu gribi zināt, kas tu esi - no kurienes tu esi cēlies - kas tu biji? - Boāzs jautāja Onkam. Onka joprojām stāvēja miera stājā, neko nedomādams, viņš nekādi nespētu izmantot Boāza sniegto informāciju. Šā vai tā Boāzs jau nerunāja, lai Onkam kaut ko sniegtu. Viņš tikai uzmundrināja sevi ar domu, kāds čoms viņam būs blakus, kad viņi nonāks uz Zemes.

Jā, vecīt, - sacīja Boāzs, nīgri vērdamies Onkā, - tu esi viens 110 lielākajiem veiksminiekiem, kādi jelkad bijuši. Uz Zemes, vecīt, tu biji Ķēniņš!

Boāzam zināmā informācija par Onku bija tikai nožēlojamas druskas, un šādas druskas bija lielākā dala uz Marsa pieejamās informācijas. Turklāt viņš nemaz īsti nezināja šo drusku izcelsmi. Viņš bija tās uzlasījis no armijas dzīves kopējā trokšņu fona.

Viņš bija pārāk labs karavīrs, lai staigātu apkārt, izprašņādams citus, mēģinot noapaļot savas zināšanas.

Karavīra zināšanām nebija paredzēts tikt noapaļotām.

Tā ka patiesībā Boāzs par Onku zināja vienīgi to, ka viņš bijis varcn liels veiksminieks. Pārējais bija tikai viņa iedomas.

-  Saproties, - sacīja Boāzs, - nebija tak nekā, ko tu nevarētu dabūt, nekā, ko tu nevarētu darīt, nevienas vietas, uz kurieni tu nevarētu doties!

Un, uzsvērdams, cik nepārspējami lielisks uz Zemes būtu Onkas liktenis, viņš neviļus pauda dziļas bažas par ko citu - savu māņticīgo pārliecību, ka viņu pašu uz Zemes gaida nepārspējamas nedienas.

Patlaban Boāzs lika lietā divus maģiskos vārdus, kas šķita raksturojam vislielāko laimi, kāda vien cilvēkam uz Zemes iespējama: Holivudas naktsklubi. Viņš nekad nebija bijis ne Holivudā, ne naktsklubā.

- Vecīt, - viņš teica, - tu tal< dienām un naktīm staigāji no viena Holivudas naktskluba uz otru… Jā, vecīt, - viņš klāstīja neko nesaprotošajam Onkam, - tev bija viss, kas vajadzīgs, lai uz Zemes padzīvotu riktīgi zaļi, un tu arī zināji, kā to darīt… Vecīt, - Boāzs turpināja, mēģinādams apslēpt savu alku nožēlojamo bezveidīgumu, - mēs iesim uz riktīgi foršām vietām un pasūtīsim visu to labāko, un apgrozīsimies un pļāpāsim ar riktīgi foršiem cilvēkiem, un vispār viss būs uz ef-ef, vienkārši su- per. - Boāzs satvēra Onkas plecu, sapurināja viņu. - Čomi - mēs tak esam čomi. Jā… mēs būsim slavens pāris - visur iesim, visu ko darīsim. "Re, kur nāk vecais, labais Onka un viņa čoms Boāzs!" - sacīja Boāzs, cerēdams, ka tieši tā zemieši izteiksies pēc tam, kad būs iekaroti. - "Re, kur viņi iet, laimīgi kā putniņi!" - Viņš tīksmīgi ieķikinājās, iztēlodamies laimīgo, putnveidīgo pāri.

Viņa smaids apdzisa.

Viņa smaidi vienmēr apdzisa ātri. Dziļi sirdī Boāzs bija nobijies līdz nāvei. Viņš baidījās līdz nāvei, ka varētu zaudēt darbu. Boāzam nekad nebija tapis skaidrs, kā viņš vispār šo izcili privileģēto darbu bija dabūjis. Viņš pat nezināja, kas viņu iekārtojis šajā lieliskajā robā.

Boāzs pat nezināja, kas komandē īstos komandierus.

Viņš nekad nebija saņēmis nevienu pavēli - ne no viena, kas būtu par īstajiem komandieriem augstākā rangā. Tāpat kā visi citi īstie komandieri, Boāzs savas darbības balstīja uz sarunās noklausītiem niekiem - uz tenkām, kas cirkulēja īsto komandieru starpā.

Vēlu vakaros sapulcēdamies, īstie komandieri dzēra alu, grauza krekerus un sieru un stāstīja cits citam, ko kurš padzirdējis.

Kāds, piemēram, ieteicās, ka noliktavas esot pilnas ar drazām, un kāds cits, ka karavīru džiudžitsa treniņos patiesībā esot vēlams, ka viņi jūt sāpes un traki saniknojas, un vēl kāds, ka ierindnieki nožēlojami pavirši sienot savus kājautus. Arī

Boāzs dalījās šādās zināšanu druskās, ne nieka nezinādams par to izcelsmi, - un savu rīcību viņš balstīja uz šīm druskām.

Arī tas, ka nāvessodu Stounijam Stīvensonam vajadzētu izpildīt Onkam, tapa zināms šādi. Tas pēkšņi kļuva par sarunas priekšmetu.

Un īstie komandieri pēkšņi lika Stouniju Stīvensonu arestēt.

Patlaban Boāzs apčamdīja kabatā savu vadības pulti, bet podziņas neaiztika. Viņš ieņēma savu vietu starp paša kontrolētajiem vīriem, brīvprātīgi nostājās miera stājā, nospieda podziņu un, biedriem atslābstot, atslāba arī pats.

Viņam trakoti gribējās iedzert. Turklāt viņam bija tiesības saņemt grādīgos dzērienus, kad vien viņš vēlējās. Neierobežoti visu veidu dzērienu krājumi īstajiem komandieriem tika regulāri piegādāti no Zemes. Arī virsnieki varēja dabūt dzeramos, cik tik lien, taču labās mantas nebija viņiem domātas. Virsniekiem nācās iztikt ar indīgi zaļu dziru, kuru dzina turpat uz Marsa no raudzētiem ķērpjiem.

Taču Boāzs nekad nedzēra. Viens viņa nedzeršanas iemesls bija bailes zaudēt spēju pildīt karavīra pienākumus. Otrs nedzeršanas iemesls bija bailes, ka viņš varētu aizmirsties un piedāvāt iedzert kādam no ierindniekiem.

Par ierindnieku cienāšanu ar alkoholu īstajiem komandieriem draudēja nāvessods.

- jā, Kungs… - bilda Boāzs, pievienodams savu balsi atslā- bušo kareivju murdoņai.

Pēc desmit minūtēm seržants Brekmens izsludināja atpūtas laiku, kurā visiem pienācās iet ārā un spēlēt vācu bet- bolu, Marsa armijas galveno sporta veidu.

Onka aizlavījās projām.

Onka devās uz kazarmu nr. 12 meklēt vēstuli zem zilā akmens - vēstuli, par kuru viņam bija teicis viņa rudmatainais upuris.

Šajā sektorā kazarmas bija tukšas.

Kārts galā karoga vietā plīvoja vien tukšs gaiss.

Tukšajās kazarmās kādreiz mitinājās Marsa Impēriskais desantnieku bataljons. Desantnieki bija pirms mēneša klusi nozuduši nakts melnumā. Vini bija aizbraukuši savos kosmos- kuģos, melni aizklātām sejām, identifikācijas birkām nosietam, lai negrabētu… Viņu celamērķis bija slepens.

Marsa Impēriskie desantnieki lieliski prata nogalināt sargkareivjus, nožņaudzot tos ar klavieru stīgām.

Viņu slepenais mērķis bija zemiešu mēness. Viņi grasījās tur uzsākt karu.

Lielu zilu akmeni Onka atrada blakus divpadsmitās kazarmas kurinātavai. Šis akmens bija tirkīzs. Tirkīzi ir bieži sastopami uz Marsa. Onkas atrastais tirkīzs bija pēdu plata grīdas plāksnīte.

Onka paskatījās zem tās. Viņš tur ieraudzīja alumīnija cilindru ar skrūvējamu vāciņu. Cilindrā atradās loti gara, ar zīmuli rakstīta vēstule.

Onka nezināja, kas to rakstījis. Minēt arī nebija sevišķi lielu iespēju, jo viņš zināja tikai trīs cilvēku vārdus - seržants Brekmens, Boāzs un Onka.

Onka iegāja kurinātavā un aizvēra durvis.

Viņš bija satraukts, lai gan nezināja, kāpēc. Viņš sāka lasīt noputējušā loga mestajā gaismā.

"Dārgais Onka!" - tā sākās vēstule.

Dārgais Onka! - sākās vēstule. - Dievs zina, nekas liels tas nebūs, tomēr šeit ir tas, ko es skaidri zinu, un beigās Tu atradīsi virkni jautājumu, uz kuriem Tev noteikti vajadzētu mēģināt rast atbildes. Tie ir svarīgi jautājumi. Es par tiem esmu domājis vairāk nekā par tiem, kuru atbildes es jau zinu. Pirmais, ko es skaidri zinu: 1) fa jautājumi ir nesakarīgi, arī atbildes būs nesakarīgas.

Visas lietas, ko rakstītājs zināja skaidri, bija numurētas, it kā lai uzsvērtu, cik sāpīga un pakāpeniska ir šī noskaidrošanas spēle. Pavisam rakstītājs skaidri zināja simt piecdesmit astoņas lietas. Agrāk to bija simt astoņdesmit piecas, bet divdesmit septiņas bija izsvītrotas.

Otrā bija šāda: 2) Es esmu tāds, ko sauc par dzīvu.

Trešā bija: 3) Es atrodos vietā, ko sauc par Marsu.

Ceturtā bija: 4) Es esmu dala no tā, ko sauc par armiju.

Piektā bija: 5) Armija plāno nogalināt citus par dzīviem sauktos vietā, ko sauc par Zemi.

No pirmā līdz astoņdesmit pirmajam punktam izsvītrots nebija neviens. Un, virzoties no pirmā uz astoņdesmit pirmo, rakstītājs pievērsās aizvien smalkākiem jautājumiem, un kļūmes gadījās biežāk.

Boāzu rakstītājs izskaidroja un nolika pie vietas visai agrā spēles stadijā.

46)   Onka, uzmanies no Boāza! Viņš nav tas, par ko uzdodas.

47)  Boāzam labajā kabatā ir kaut kas, ar ko viņš izraisa galvassāpes tiem cilvēkiem, kuri dara kaut ko, kas Boāzam nepatīk.

48)  Arī dažiem citiem ir mantas, kas var pārējiem izraisīt galvassāpes. Pēc izskata nevar noteikt, kam tādas ir, tāpēc esi laipns pret visiem.

71)    Onka, vecais draugs… Gandrīz viss, ko es skaidri zinu, ir izzināts, pārvarot antenas radītās sāpes, - tā bija rakstīts vēstulē Onkam. - Ikreiz, kad es pagriežu galvu un skatos uz kaut ko, un uznāk sāpes, es šā vai tā turpinu skatīties, jo zinu, ka ieraudzīšu kaut ko, ko man nav atļauts redzēt. Ikreiz, kad es uzdodu jautājumu un uznāk sāpes, es saprotu, ka esmu uzdevis īsti trāpīgu jautājumu. Tad es sadalu šo jautājumu mazos gabaliņos un uzdodu jautājumu pa gabaliņiem. Saņēmis atbildes uz gabaliņiem, es tās salieku kopā un dabonu atbildi uz lielo jautājumu.

72)  Jo lielākas sāpes ievingrinos izturēt, jo vairāk es uzzinu. Pašlaik Tu baidies no bailēm, Onka, bet Tu neko neuzzināsi, ja neizaicināsi sāpes. Un, jo vairāk Tu uzzināsi, jo labprātāk izturēsi šīs sāpes.

Onka tukšās kazarmas kurinātavā uz brīdi nolika vēstuli. Viņam nāca raudiens par to, cik loti un cik aplami varonīgais rakstītājs bija uzticējies Onkam. Onka zināja, ka viņš nespētu izturēt pat ne mazu daļiņu to sāpju, ko bija pārcietis rakstītājs, - viņš nekādi nespētu tik loti iemīlēt zināšanas.

Šaušalīgs bija pat tas sāpju kodiena paraudziņš, ko viņam nodemonstrēja slimnīcā. Patlaban viņš tvēra gaisu kā upmalā mirstoša zivs, atcerēdamies briesmīgās sāpes, ko kazarmā viņam bija sagādājis Boāzs. Viņš drīzāk bija gatavs mirt, nekā riskēt vēlreiz piedzīvot ko tādu.

Viņam acīs sariesās asaras.

Ja viņš būtu mēģinājis runāt, viņam nāktos šņukstēt.

Nabaga Onka negribēja vairs nevienu aizkaitināt. Lai kādu informāciju viņš gūtu no vēstules - informāciju, ko sagādājusi cita cilvēka varonība, - viņš to izmantos, lai izvairītos no jaunām sāpēm.

Onka prātoja, vai ir tādi cilvēki, kas spēj izturēt vairāk sāpju nekā citi. Viņš nosprieda, ka laikam ir gan. Viņš, sevi žēlodams, sprieda, ka pats šajā ziņā ir pārmērīgi jūtīgs. It nemaz nevēlēdams rakstītājam ļaunu, Onka gribēja, lai arī rakstītājam kaut vienu reizi nāktos izjust sāpes tā, kā tās izjuta viņš - Onka.

Tad varbūt rakstītājs sāks rakstīt vēstules kādam citam.

Onka nekādi nevarēja novērtēt vēstulē ietvertās informācijas kvalitāti. Viņš to uzņēma alkaini, nekritiski. Un, uzņemdams to, Onka guva dzīves izpratni, kas bija vienāda ar rakstītāja dzīves izpratni. Onka rītin aprija šo filosofiju.

Un pa vidu filosofijai bija iejauktas baumas, vēsture, astronomija, bioloģija, teoloģija, ģeogrāfija, psiholoģija, medicīna - un pat viens īsais stāsts.

Daži nejauši izvēlēti paraugi:

Baumas: 22) Ģenerālis Dorderss visu laiku ir piedzēries. Viņš ir tik piedzēries, ka nespēj pat sasiet savas kurpju šņores, tāpēc tās visu laiku paliek sasietas. Virsnieki ir tikpat apjukuši un nelaimīgi kā citi. Tu arī agrāk biji virsnieks, Onka, Tev bija savs bataljons.

Vēsture: 26) Ikviens ir uz Marsu atlidojis no Zemes. Viņi domāja, ka uz Marsa viņiem klāsies labāk. Neviens nevar atcerēties, kas uz Zemes bija tik slikts.

Astronomija: 11) Viss, kas ir debesīs, vienreiz dienā apgriežas apkāri Marsam.

Bioloģija: 58) ļauni cilvēki rodas no sievietes, kad vīrietis ar sievieti ir gulējis kopā. Uz Marsa jauni cilvēki nerodas tikpat kā nemaz, jo vīrieši un sievietes gul dažādās vietās.

Teoloģija: 15) Kāds ir visu radījis - kaut kāda iemesla dēļ.

Ģeogrāfija: 16) Marss ir apaļš. Vienīgo lielo pilsētu uz Marsa sauc Foibe. Neviens nezina, kāpēc to sauc par Foibi.

Psiholoģija: 103) Onka, truliku lielākā nelaime ir tā, ka viņi ir pārāk truli, lai noticētu, ka vispār ir iespējams būt gudram.

Medicīna: 73) Kad šajā vietā, ko sauc par Marsu, tiek iztīrīta cilvēka atmiņa, tā patiesībā netiek iztīrīta pavisam. Varētu teikt, ka iztīra tikai vidu. Stūros vēl daudz kas paliek pāri. Stāsta, ka dažiem ir mēģināts iztīrīt pilnīgi visu. Nabadziņi, kam tas nodarīts, nav mācējuši ne staigāt, ne runāt, vispār neko. Vienīgais, ko ar viņiem varēja iesākt, bija - iemācīt iet uz tualeti, iemācīt tūkstoti vienkāršāko valodas vārdu un norīkot darbā armijas vai kādas rūpnīcas sabiedrisko attiecību nodaļā.

īsais stāsts: 89) Onka, Tavs labākais draugs ir Stounijs Stīvensons. Stounijs ir drukns, dzīvespriecīgs, spēcīgs vīrs, un viņš katru dienu izdzer pudeli viskija. Stounijam galvā nav antenas, un viņš var atcerēties visu, kas ar viņu jelkad noticis. Viņš izliekas par izlūkvienības kareivi, bet patiesībā ir viens no īstajiem komandieriem. Viņa rācijas kontrolē ir kājnieku triecienrota, kam paredzēts uzbrukt kādai vietai uz Zemes, ko sauc par Angliju. Stounijs pats ir no Anglijas. Marsa armija Stounijam loti patīk tāpēc, ka tajā ir loti daudz smieklīga. Stounijs visu laiku smejas. Padzirdējis, kāds Tu esi savādnieks, Onka, viņš atnāca uz Tavu kazarmu paskatīties uz Tevi. Viņš izlikās, ka ir Tavs draugs, lai varētu paklausīties, kā Tu runā. Pēc kāda laika, Onka, Tu sāki viņam uzticēties un izstāstīji viņam dažas no savām slepenajām teorijām par to, kā saprotama dzīve uz Marsa. Stounijs mēģināja smieties, bet tad aptvēra, ka Tu biji izdibinājis dažas lietas, par kurām viņš pats neko nezināja. Viņš nespēja tikt tam pāri, jo viņam taču pienācās zināt visu, un Tev nebija paredzēts zināt neko. Un tad Tu pateici Stounijam, ka gribi zināt atbildes uz daudziem lieliem jautājumiem, un Stounijs zināja atbildes tikai uz kādu pusi no tiem. Stounijs atgriezās savā kazarmā, un jautājumi, uz kuriem viņš nezināja atbildes, visu laiku malās viņam galvā. Viņš tonakt nevarēja aizmigt, kaut arī dzēra vienā dzeršanā. Viņš sāka aptvert, ka viņu kāds izmanto un viņam nav ne jausmas, kas tieši. Viņš pat nezināja, kāpēc uz Marsa vispār vajadzīga armija. Viņš pat nezināja, kāpēc Marss gribēja uzbrukt Zemei. Un, jo vairāk par Zemi viņš atcerējās, jo skaidrāk saprata, ka Marsa armijai nav lielākas izredzes kā sniega pikai ellē. Liels uzbrukums Zemei būtu vistīrākā pašnāvība. Viņš prātoja, ar ko lai par to parunā, un nebija neviena cita - tikai Tu, Onka. Tad nu Stounijs kādu stundu pirms saullēkta zvārodamies piecēlās no gultas un ielavījās Tavā kazarmā, Onka, un pamodināja Tevi. Viņš Tev izstāstīja visu, ko zināja par Marsu. Un viņš teica, ka turpmāk Tev sacīs katru draņķa sīkumu, ko vien uzzinās, un Tev būs jāstāsta viņam katrs draņķa sīkums, ko uzzināsi Tu. Un laihu pa laikam jūs kopā kaut kur nolīdī- siel un mēģināsiet stiķēt to bildi kopā. Un viņš iedeva Tev viskija pudeli. Un jūs abi no tās dzērāt, un Stounijs teica, ka, sasodīts, Tu esi viņa labākais draugs. Viņš teica, ka Tu esi vienīgais draugs, kas viņam vispār uz Marsa jelkad bijis, kaut arī viņš visu laiku smejas, un viņš sāka raudāt un gandrīz pamodināja visus apkārtējos. Viņš piekodināja Tev uzmanīties no Boāza, pēc tam atgriezās savā kazarmā un dusēja saldi kā mazs bērns.

Sākot no šā īsā stāsta, vēstule bija pierādījums, cik efektīva bijusi Stounija Stīvensona un Onkas slepenā izlūkvienība. No šā punkta nepārprotami noskaidrotie jautājumi vēstulē gandrīz vienmēr sākās ar šādām frāzēm: Stounijs saka… vai: Tu noskaidroji, ka… vai: Stounijs Tev teica, ka… vai: Tu pateici Stounijam, ka… vai: Kādu vakaru Tu ar Stouniju šautuvē baigi piemeties, un jūs, trakie žūpas, secinājāt, ka…

Vissvarīgākais abu trako žūpu secinājums bija tāds, ka patiesībā itin visu uz Marsa komandēja drukns, sirsnīgs, smaidīgs, mūžam jodelējošs vīrs, kam vienmēr bija līdzi liels suns. Vēstulē Onkam tapa pausts, ka šis vīrs ar suni Marsa armijas īsto komandieru slepenajās sapulcēs uzradās ik pēc apmēram simt dienām.

Vēstulē nebija teikts - jo rakstītājs to nemaz nezināja -, ka šis vīrs bija Vinstons Nailss Ramfurds un kosmiskais suns - Kazaks. Turklāt par viņu vizītēm uz Marsa nevarēja teikt "apmēram". Hronosinklastiskais infundibuls noteica, ka Ramfurda un Kazaka ierašanos varēja paredzēt tikpat precīzi kā Malēja komētu. Vini parādījās uz Marsa ik pēc simt vienpadsmit dienām.

Vēstulē Onkam bija rakstīts: 155) Kā stāsta Stounijs, šis ducīgais zellis un vina suns uzrodas sapulcēs un vienkārši pārmāc visus. Viņš visus tā apbur, ka uz sapulces beigām visi jau cenšas domāt tieši tāpat, kā domā viņš. Ikkatra ideja, kas te kādam rodas, nāk no viņa. Viņš tikai smaida un smaida, un jodelē un jodelē tai savā jocīgajā balsī, un piepilda visus ar jaunām idejām. Un pēc tam visi sapulcē dalās cits ar citu šajās idejās, it kā paši būtu tās izdomājuši. Viņš ir vai traks uz vācu betbolu. Neviens nezina, kā viņu sauc. ja kāds viņam to jautā, viņš tikai smejas. Parasti viņam mugurā ir Gaisa Desanta uniforma, taču gaisa desantnieku īstie komandieri apzvēr, ka viņu redzējuši ir tikai šajās slepenajās sapulcēs.

156) Onka, vecīt, bija rakstīts vēstulē Onkam, katru reizi, kad Tu un Stounijs uzzināsiet ko jaunu, pieraksti to šajā vēstulē. Glabā šo vēstuli drošā vietā. Un katru reizi, kad mainīsi paslēptuvi, noteikti pasaki Stounijam, kur vēstule atrodama. Tādējādi, pat ja Tevi ieliks slimnīcā uz atmiņas tīrīšanu, Stounijs pēc tam varēs Tev pateikt, kurp iet, lai atmiņu atkal uzpildītu.

157)   Onka… Zini, kāpēc Tu vispār kusties uz priekšu? Tu kusties uz priekšu tāpēc, ka Tev ir draudzene un bērns. Gandrīz nevienam uz Marsa nav ne viena, ne otra. Tavu draudzeni sauc Bl. Viņa ir Šllmaņa elpošanas skolas instruktore Foibē. Tavu dēlu sauc Hrono. Viņš dzīvo Foibes sākumskolas internātā. Kā stāsta Stounijs Stīvensons, Ilrono ir skolas labākais vācu betbola spēlētājs. Bl un Hrono, tāpat kā pārējie uz Marsa, ir iemācījušies ar visu tikt galā vieni paši. Viņi neilgojas pēc Tevis. Viņi nekad nedomā par Tez>i. Taču Tev ir jāpierāda viņiem, ka Tu esi viņiem vajadzīgs vairāk par visu citu.

158)  Onka, ak Tu, trakais kuņasdēls, kā es Tevi mīlu! Tu esi puika uz goda, nudien. Kad Tu būsi sapulcējis savu ģimenīti, nosper kādu kosmoskuģi un laidies projām uz kādu mierīgu un skaistu vietu, kur nebūs visu laiku jārij ripas, lai paliktu dzīvs. Paņem Ildzi Stouniju. Un, kad būsiet iekārtojušies jaunajā dzīvē, nežēlojiet laiku, mēģinot noskaidrot, kāpēc tas, kurš visu ir radījis, to vispār darīja.

Tagad Onkam bija jāizlasa vairs tikai paraksts.

Paraksts bija uz atsevišķas lapas.

Vēl neuzšķlris lapu ar parakstu, Onka mēģināja iztēloties rakstītāja izskatu un raksturu. Rakstītājs bija bezbailīgs. Rakstītājs tik loti mīlēja patiesību, ka bija gatavs ļauties jebkādām sāpēm, lai tikai varētu papildināt savu patiesības krātuvi. Viņš bija pārāks par Onku un Stouniju. Ar mīļumu sirdī viņš, viegli uzjautrināts, pa gabalu vēroja un pierakstīja Onkas un Stounija pretvalstiskās darbības.

Onka iztēlojās rakstītāju kā brīnišķīgu sirmgalvi ar baltu bārdu un kalēja augumu.

Onka pāršķīra lapu un izlasīja parakstu.

Palikdams uzticīgi Tavs, - šāda sirsnīga frāze bija virs paraksta.

Pats paraksts aizpildīja gandrīz visu lappusi. Tic bija četri drukāti burti, sešas collas augsti. Burti bija vilkti neveikli, bet ar klekšainu bērnudārznieka centību.

Lūk, kāds bija paraksts:

ONKA

Tas bija Onkas paraksts.

Onka bija tas varonis, kas uzrakstījis vēstuli.

Onka bija rakstījis vēstuli pats sev, pirms viņam tika iztīrīta atmiņa. Tā bija daiļliteratūra šā vārda labākajā nozīmē, jo darīja Onku drosmīgu, vērīgu un slepeni brīvu. Loti grūtos laikos tā darīja viņu par varoni sevis paša acīs.

Onka nezināja, ka vīrs, ko viņš nogalināja pie staba, bija Stounijs Stīvensons. Ja viņš to būtu zinājis, viņš varbūt pat izdarītu pašnāvību. Taču Liktenis uz daudziem gadiem aiztaupīja viņam šo briesmīgo faktu.

Kad Onka atgriezās savā kazarmā, tajā ar griezīgu troksni tika asinātas mačetes un durkli. Ikviens trina kādu asmeni.

Un visās sejās bija sevišķi dīvaini aunu smaidi. Šie smaidi pauda par auniem, kas attiecīgos apstākļos labprāt ķertos pie slepkavošanas.

Tikko bija saņemta pavēle, ka pulkam maksimālā ātrumā jāsagatavojas kāpšanai kosmoskuģos.

Bija sācies karš ar Zemi.

Kaujas avangards - Marsa Impēriskie desantnieki - jau bija iznīcinājuši zemiešu iekārtas uz zemiešu Mēness. Desantnieku raķešu baterijas, šaudamas no Mēness, jau lika visām lielākajām pilsētām izbaudīt Elles priekšnojautas.

Un kā muzikālu pavadījumu Elles izbaudīšanai marsiešu radio raidīja uz Zemi šādu šaušalīgu džinglu:

Baltais, melnais, dzeltenais - padodies vai mirsti!

Baltais, melnais, dzeltenais - padodies vai mirsti!

SESTĀ NODAĻA KARALAIKA DEZERTIERIS

Es nekādi nesaprotu, kāpēc vācu betbols nav iekļauts Olimpisko spēļu programmā; tas taču varētu būt šo spēļu galvenais notikums!

Vinstons Nailss Ramfurds

No armijas bāzes lidz klajumam, kur atradās uzbrukuma armāda, bija sešas jūdzes ko solot. Un soļotājiem vajadzēja šķērsot Foibes, Marsa vienīgās prāvās pilsētas, ziemeļrietumu stūri.

Kā pauž Vinstona Nailsa Ramfurda "Marsa vēstures īsais kurss", Foibes visu laiku lielākais iedzīvotāju skaits bija astoņdesmit septiņi tūkstoši. Visi Foibes iedzīvotāji un visas ēkas bija tieši saistīti ar karu. Foibes darbaļaužu masas tika vadītas tieši tāpat kā karavīri - ar galvā ievietotām antenām.

Onkas rota patlaban soļoja cauri Foibes ziemeļrietumu daļai. Tā atradās sava pulka vidū un bija ce|ā uz kuģiem. Tika uzskatīts, ka pašlaik nebija vajadzības ar antenu dzēlieniem mudināt karavīrus un turēt tos ierindā. Viņus tāpat bija pārņēmis kara drudzis.

Soļodami viņi dziedāja un stipri piecirta zābaku dzelzs papēžus uz dzelzs ielas. Viņu karadziesma bija asinskāra:

Šausmas, bēdas, iznīcību - Hat, tap, srap, fou! - Zemiešiem es atnest gribu! Hat, tap, srap, fou!

Zeme sadegs zilās liesmās! Ilat, tap, srap, fou! Katru zemieti - uz iesma! - Hat, tap, srap, fou! - Lai brēc! Srap, fou! Lai mirst! Srap, fou! Bummm m m m m m m m m mm.

Foibes rūpnīcas joprojām darbojās pilnā sparā. Neviens neslaistījās ielās un neskatījās dziedošajos varoņos. Logos zibēja ugunis, kad telpās tika strādāts ar žilbinošām lodlam- pām. Kādas metāllietuves durvis vēma dūmainas, dzeltenas gaismas šļakatas. Karavīru dziesmu caurskanēja mehānismu čerksti un čīksti.

Trīs lidojošie šķīvīši, zili izlūkkuģīši, lēni pārslīdēja pāri pilsētai, maigi zumēdami kā iegriezti vilcini. "Brummburummm," tie nodziedāja un taisni slīdēja tālāk, kamēr Marsa virsma lejā liecās no viņiem prom. Pēc pieci mazi brītiņi viņi vairs bija tikai spīdumiņi mūžīgajā izplatījumā.

-   Šausmas, bēdas, iznīcību…- skandēja karapulks.

Taču viens zaldāts tikai kustināja lūpas, neizdvesdams ne

skanas. Šis zaldāts bija Onka.

Onka bija malējais savas rotas priekšpēdējā rindā.

Boāzs bija tieši aiz Onkas, no viņa skatiena Onkam kņudēja kakls. Turklāt Boāzs un Onka bija gluži kā Siāmas dvīņi, jo viņus savienoja divatā nestā sešcollu aplenkuma mīnmetēja stobrs.

-  Lai brēc! Srap, fou!-dziedāja karavīri. - Lai mirst! Srap, fou! Bu m m mmm mm m m m mmm.

-   Onka, vecais draugs… - ierunājās Boāzs.

-   Jā, vecais draugs? - automātiski atsaucās Onka. Viņš bija pamatīgi apkrāvies ar zaldāta uzkabi un rokā turēja arī granātu. Tapa jau bija izvilkta. Lai granāta pēc trim sekundēm uzsprāgtu, Onkam vajadzēja tikai palaist to vaļā.

-   Foršu norīkojumu es priekš mums sagādāju, vecīt, - sacīja Boāzs. - Vecais Boāzs rūpējas par saviem draugiem, vai ne, Onka?

-   Tieši tā, vecīt, - atteica Onka.

Boāzs bija izkārtojis tā, lai uzbrukuma laikā viņš ar Onku atrastos uz rotas bāzes kuģa. Kaut arī uz bāzes kuģa plānošanas kļūdas dēļ nonāks aplenkuma mīnmetēja stobrs, tas būtībā nebija kaujas kuģis. Ar to lidoja tikai divi karavīri, bet pārējo vietu aizņēma saldumi, sporta preces, mūzikas ieraksti, hamburgeru kārbas, galda spēles, skābekļa tabletes, atspirdzinoši dzērieni, Bībeles, piezīmju papīrs, skūšanās piederumi, gludināšanas dēli un citi kaujasspara veicināšanas līdzekli.

-   Veiksmīgs sākums, vai ne, vecīt - tikt uz bāzes kuģa?

-  Jā, mums paveicies, vecīt, - atteica Onka. Viņš nupat bija garāmejot ielaidis granātu kanalizācijas notekas restēs.

Notekā norībēja sprādziens, izbrāzās šalts.

Zaldāti metās guļus.

Boāzs, būdams rotas īstais komandieris, pirmais pacēla galvu. Ieraudzījis no notekas kūpam dūmus, viņš nosprieda, ka eksplodējusi kanalizācijas gāze.

Boāzs iebāza roku kabatā un nospieda pogu, dodams rotai signālu, kas liks tai atkal celties kājās.

Reizē ar viņiem cēlās arī Boāzs. - Sasodīts, vecīt! - viņš izsaucās. - Šitās laikam bija ugunskristības.

Viņš pacēla savu mīnmetēja stobra galu.

Otru galu neviens necēla.

Onka bija devies meklēt savu sievu, dēlu un labāko draugu.

Onka bija tālu aiz kalniem uz plakanā, plakanā Marsa.

Onkas meklēto dēlu sauca Hrono.

Pēc zemiešu mēriem Hrono bija astoņus gadus vecs.

Viņš bija nosaukts sava piedzimšanas mēneša vārdā. Marsa gads sastāvēja no divdesmit viena mēneša, no kuriem deviņiem bija trīsdesmit viena diena, bet divpadsmit mēnešiem trīsdesmit dienas. Mēnešus sauca: janvāris, februāris, marts,

aprīlis, maijs, jūnijs, jūlijs, augusts, septembris, oktobris, novembris, decembris, vinstons, nailss, ramfurds, kazaks, ņū- ports, hrono, sinklastiks, infundibuls un salo. Iegaumēšanas pantiņš:

Salo, vinstonam, nailsam un ramfurdam, Kazakam, septembrim, jūnijam, hrono un aprīlim, īnjundibulam, ņūportam, novembrim, Ak vai, ir tikai, tikai trīsdesmit dienu, Bet visiem pārējiem, mazais, - ir trīsdesmit viena!

Mēnesis salo bija nosaukts kāda radījuma vārdā, ar kuru Vinstons Nailss Ramfurds bija iepazinies uz Titāna. Titāns, protams, ir ārkārtīgi tīkams Saturna pavadonis.

Salo, Ramfurda drauģelis uz Titāna, bija kādas citas galaktikas ziņnesis, kuru uz Titāna nolaisties bija piespiedusi kļūme viņa kosmoskuģa energoapgādē. Viņš gaidīja, kad atsūtīs rezerves dalu.

Viņš pacietīgi gaidīja jau divsimttūkstoš gadu. Viņa kuģa, tāpat kā marsiešu karadarbības, enerģijas avots bija parādība, ko īsi dēvē par UVT, - universālā vēlme tapt. UVT ir tā, kas no nekā rada universus, kas liek nekam uzstājīgi vēlēties tapt par kaut ko.

Daudzi zemieši priecājas, ka Zemei nav šīs UVT. Kā teikts populārā skaitāmpantiņā:

Villijs atrada drusku Universālās vēlmes tapti, Sajauca to ar savu mīļāko zapti. Kosmiskā kēpāšanās neatmaksājās vis: Par jaunu Piena Ceļu ir Villijs pārtapis.

jau astoņu gadu vecumā Onkas dēls Hrono bija kļuvis par lielisku vācu betbola spēlmani. Nekas cits viņu neinteresēja - tikai vācu betbols. Tas bija Marsa galvenais sporta veids - vācu betbolu spēlēja gan skolā, gan armijā, gan rūpnīcu strādnieku atpūtas zonās.

Tā kā uz Marsa bija tikai piecdesmit divi bērni, Marsam pietika ar vienu vien pamatskolu - pašā Foibes vidū. Neviens no piecdesmit diviem bērniem nebija ieņemts uz Marsa. Visi bija ieņemti vai nu uz Zemes, vai, kā Hrono, kosmoskuģi, kas veda jaunus rekrūšus uz Marsu.

Bērni skolā mācījās ļoti maz, jo Marsa sabiedrībai nebija pēc viņiem īpašas vajadzības. Lielāko dalu laika viņi pavadīja, spēlēdami vācu betbolu.

Šo spēli spēlē ar mīkstu, prāvas muskatmeloncs lieluma bumbu. Bumba nav atsperīgāka par lielu, ar lietus ūdeni pielijušu cepuri. Spēle drusku atgādina beisbolu: sitējs raida bumbu pretinieku laukuma pusē un skrien apkārt bāzēm; laukuma spēlētāji mēģina noķert bumbu un aizkavēt skrējēju. Taču vācu betbolā ir tikai trīs bāzes - pirmā, otrā un māja. Turklāt sitējam bumbu nepadod - viņš uzliek to uz vienas dūres un triec ar otru. Un ja kādam laukuma spēlētājam izdodas trāpīt skrējējam ar bumbu, kad skrējējs atrodas starp bāzēm, tad skrējējs skaitās ārā un viņam tūlīt jāatstāj spēles laukums.

Par vācu betbola lielo popularitāti uz Marsa atbildīgs, protams, bija Vinstons Nailss Ramfurds - tāpat kā par visu citu uz Marsa.

Ilovards V. Semss savā pētījumā "Vinstons Nailss Ramfurds, Bendžamins Franklins un Leonardo da Vinči" pierāda, ka vācu betbols bijis vienīgais komandu sporta veids, kuru Ramfurdam bērnībā iznācis spēlēt. Semss izklāsta, kā šo spēli Ramfurdam vēl loti jaunos gados iemācījusi viņa guvernante mis Džoisa Makenzija.

Tālajā Ramfurda bērnībā Nūportā vācu betbola komanda, kurā bija Ramfurds, mis Makenzija un virssulainis Ērls Mon- krīfs, regulāri spēlēja pret komandu, kurā bija dārznieks - japānis Vatanabe Vataru, dārznieka meita Beverlija Džūna Va- taru, kā arī Edvards Sjūards Dārlingtons - zirgu puisis un plānprātiņš. Uzvarētāja vienmēr bija Ramfurda komanda.

Onka, vienīgais dezertieris Marsa armijas vēsturē, patlaban aizelsies slēpās aiz tirkīza klintsbluķa un skatījās, kā skolēni dzelzs laukumā spēlē vācu bctbolu. Aiz klintsbluķa Onkam blakus bija divritenis, ko viņš bija nozadzis no gāzmasku fabrikas divriteņu statņa. Onka nezināja, kurš no bērniem ir viņa dēls - kurš ir Hrono.

Onkas plāni bija miglaini. Viņa sapnis bija sapulcēt sievu, dēlu un labāko draugu, nozagt kosmoskuģi un aizlidot uz kādu vietu, kur viņi visi varēs laimīgi dzīvot līdz mūža galam.

-  Hei, Hrono! - nokliedzās kāds bērns spēles laukumā. - Tev jāsit!

Onka lūrēja gar bluķa malu. Tas, kurš nāks izdarīt sitienu, būs Hrono - viņa dēls.

Hrono, Onkas dēls, nāca izdarīt sitienu.

Viņš bija savam vecumam maza auguma, bet pārsteidzoši spēcīgi noaugušiem pleciem. Puikas mati bija pika melni un raupji - un melnās šķipsnas neganti sniecās pulksteņa rādītājiem pretējā virzienā.

Puika bija kreilis. Uzlicis bumbu uz labās dūres, viņš grasījās sist to ar kreiso.

Viņa acis bija dziļi iegrimušas, tāpat kā tēvam; tās mirdzēja zem kuplām melnām uzacīm. Šajās acīs spīdēja briesmīgas dusmas.

Dusmīgo acu skatiens šaudījās te uz vienu, te otru pusi. Acu kustības izsita laukuma spēlētājus no līdzsvara, tie atkāpās no savām pozīcijām, pārliecināti, ka lēnā, muļķīgā bumba lidos virsū šaušalīgā ātrumā, ka tā sadragās viņus gabalos, ja viņi uzdrīkstēsies stāties tai ceļā.

Puikas - sitēja izraisīto trauksmi juta arī skolotāja. Viņa atradās vācu betbola parastajā tiesneša vietā, starp pirmo un otro bāzi, un viņa bija šausmās. Skolotāja bija trausla, veca kundze, vārdā Izabella Fenstermeikcra. Viņai bija septiņdesmit trīs gadi, un pirms atmiņas iztīrīšanas viņa bija Jehovas lieciniece. Uz šejieni viņa bija atvilināta, kad Dulutas pilsētā mēģināja Marsa aģentam pārdot žurnālu "Sargtornis".

-   Lūdzu, Hrono, - viņa drebelīgi ieteicās, - tu taču zini, ka tā ir tikai spēle.

Debesis pēkšņi satumsa, pāri aizslīdot simt lidojošo šķīvīšu armādai - tie bija Marsa Gaisa desantnieku asinssarkanie kuģi. To vienlaicīgā zumēšana kā melodisks pērkons nodžink- stināja skolas logu rūtis.

Taču jauniņais Hrono savu vācu betbolā izdarāmo sitienu bija padarījis par tik svarīgu pasākumu, ka neviens no bērniem pat nepaskatījās debesīs.

Puika Hrono, novedis laukuma spēlētājus un mis Fensler- nieikeru gandrīz līdz nervu sabrukumam, nolika bumbu sev pie kājām, izņēma no kabatas mazu metāla sloksnīti - savu talismanu. Viņš uz laimi noskūpstīja sloksnīti, tad iebāza to atpakaļ kabatā.

Tad viņš pēkšņi atkal pacēla bumbu un sita tai ar varenu "blup!" - un metās skriet apkārt bāzēm.

Pretinieki un mis Fenstermeikera izvairījās no bumbas, it kā tā būtu sarkani nokaitēta lielgaballode. Kad bumba pēc inerces apstājās, pretinieki ar tadu kā rituālu neveiklību metās pēc tās. Skaidrs, ka viņu nolūks nebija trāpīt Hrono ar bumbu un izsist viņu no spēles. Laukuma spēlētāju slepenais nolūks bija vairot Hrono slavu, izradot, cik bezpalīdzīgi viņi jūtas kā pretinieki.

Hrono nepārprotami bija visdiženākā radība, ko šie bērni uz Marsa bija redzējuši, un jebkāds viņu pašu diženums varēja rasties tikai no saistības ar Hrono. Viņi darīja visu, lai Hrono slava augtu augumā.

Jauniņais Hrono, nošķīstot rūsas putekļiem, ieslīdēja mājas bāzē.

Viens no laukuma spēlētājiem svieda bumbu uz viņa pusi - pārāk vēlu, daudz par vēlu. Spēlētājs rituāla pēc lādēja savu neizdošanos.

Hrono piecēlās, notrausa putekļus un atkal noskūpstīja savu talismanu, pateicās tam par kārtējo veiksmīgo sologā- jienu. Viņš cieši ticēja, ka viss viņa spēks nāk no šā talismana, un tam ticēja viņa skolasbiedri un slepenībā arī mis Fenstermeikera.

Talismana vēsture bija šāda.

Kādu dienu mis Fenstermeikera aizveda skolēnus mācību ekskursijā uz liesmumetēju rūpnīcu. Rūpnīcas direktors soli pa solim izskaidroja bērniem, kā taisa liesmumetējus, un izteica cerību, ka daži no bērniem, kad izaugs lieli, gribēs strādāt pie viņa. Ekskursijas beigās, iepakošanas cehā, direktora potīte ieķērās metāla lentas spirālē - tādā lentā, ko lieto, lai nospriegotu iesaiņoto liesmumetēju kastes.

Šī spirāle bija robaina lentas atgriezuma gabals, ko rūpnīcas ejā bija nosviedis kāds nevīžīgs strādnieks. Direktors kasīja potīti un, piņķēdamies vaļā no spirāles, saplēsa bikses. Tad viņš sniedza bērniem tāsdienas pirmo tiešām saprotamo demonstrējumu. Viņš, gluži saprotamā kārtā, uzsprāga dusmās pret spirāli.

Viņš bradāja to.

Kad tā atkal viņam iecirta kājā, viņš paķēra to un ar lielām grieznēm sacirta četras collas garos gabalos.

Bērni beidzot sajutās pacilāti, aizrauti, apmierināti. Un, atstājot iepakošanas cehu, mazais Hrono pacēla vienu no četr- collu gabaliem un iebāza kabatā. Viņa paceltais gabaliņš atšķīrās no citiem, jo lajā bija izurbti divi caurumiņi.

Tas nu bija Hrono talismans. Tas kļuva par tādu pašu viņa dalu kā labā roka. Viņa nervu sistēma, kā saka, pagarinājās līdz šīs metāla sloksnītes galam. Pieskaroties tai, jūs pieskarsities arī Hrono.

Dezertieris Onka aiz tirkīza bluķa izslējās un staltā, priekš- nieciskā gaitā iegāja skolas pagalmā. Savai uniformai viņš bija noņēmis visas zīmotnes. Tas deva viņam oficiālu, kareivīgu izskatu, taču ne ar ko konkrēti nesaistīja. No uzkabes, ko Onka stiepa pirms dezerlēšanas, viņš bija paturējis likai mačeti, vien- šāviņa mauzeri un vienu granātu. Šos trīs ieročus viņš pagaidām atstāja aiz bluķa, blakus zagtajam velosipēdam.

Onka aizsoļoja pie mis Fenstermcikeras. Viņš pavēstīja tai, ka vēlas nekavējoties oficiālā jautājumā runāt ar mazo Hrono - bez citu klātbūtnes. Viņš neteica skolotājai, ka ir zēna tēvs. Kā tēvam viņam nebija nekādu tiesību. Kā oficiāls izmeklētājs viņš varēja dabūt visu, ko vien vēlējās.

Nabaga mis Fenstermeikeru bija viegli apmuļķot. Viņa atļāva Onkam runāt ar zēnu savā kabinetā.

Viņas kabinets bija piekrauts ar nelabotiem skolēnu rakstu darbiem, no kuriem daži bija piecus gadus seni. Viņa bija stipri iekavējusi darbus - tik loti iekavējusi, ka bija izsludinājusi mājas darbu moratoriju līdz laikam, kad būs izlabojusi jau nodotos darbus. Dažas no papīru kaudzēm bija sagāzušās, izveidojot š|ūdoņus, kuri aizplūda zem galda, gaitenī un pat viņas privātajā tualetē.

Kabinetā bija arī vaļēja kumode ar divām atvilktnēm, tajā glabājās viņas iežu kolekcija.

Mis Fenstermeikeru neviens nekad nepārbaudīja. Visiem bija vienalga. Viņai bija skolotājas sertifikāts, izdots Minesotas pavalstī, ASV, uz Zemes, Saules sistēmā, Piena Ceļā, un nekas cits nebija svarīgi.

Lai sarunātos ar dēlu, Onka apsēdās skolotājas krēslā pie galda, Hrono stāvēja viņam pretī. Hrono pats gribēja palikt stāvam.

Onka, apdomādams, kā lai iesāk sarunu, laiski pavilka vaļā mis Fenstermeikeras galda atvilktnes un atklāja, ka arī tās ir pilnas ar iežu paraugiem.

Mazais Hrono bija viltīgs un naidīgs un izdomāja savu sakāmo vēl pirms Onkas. - Sviests, - viņš sacīja.

-   Ko? - pārjautāja Onka.

-   Vienalga, ko jūs teiksiet, tas būs sviests, - sacīja astoņ- gadnieks.

-   Kāpēc tu tā domā? - jautāja Onka.

-  Viss, ko visi saka, ir sviests, - atteica Hrono. - Kas jums vispār daļas, ko es domāju? Kad man būs četrpadsmit gadu, jūs tāpat man ieliksiet galvā to mantu un es tāpat darīšu visu, ko jūs gribēsiet.

Viņš ar to domāja faktu, ka bērnu galvās antenas ievietoja tikai četrpadsmit gadu vecumā. Tas bija galvaskausa lieluma dē|. Kad bērnam pienāca četrpadsmitā dzimšanas diena, vinu sūtīja uz slimnīcu - uz operāciju. Viņam noskuva matus, un ārsti un māsiņas jokojās, ka tagad viņš kļūstot par pieaugušo. Pirms ievešanas operāciju zālē bērnam pajautāja, kāds ir viņa mīļākais saldējums. Pamostoties no operācijas, viņu jau gaidīja liela šā saldējuma porcija - valriekstu, šokolādes, karameles, jebkura.

-   Vai tava māte arī runā tikai sviestu? - jautāja Onka.

-  Jā, kopš viņu pēdējoreiz atveda no slimnīcas, - atbildēja Hrono.

-   Un tavs tēvs? - jautāja Onka.

-   Par viņu es neko nezinu, - atteica Hrono. - Man vienalga. Tāpat pilns ar sviestu kā visi citi.

-   Kurš nav pilns ar sviestu? - jautāja Onka.

-   Es, - pavēstīja Hrono. - Tikai es.

-   Panāc tuvāk! - sacīja Onka.

-   Priekš kam? - jautāja Hrono.

-   Es tev pačukstēšu kaut ko loti svarīgu.

-   Šaubos, - sacīja Hrono.

Onka piecēlās, apgāja apkārt galdam un iečukstēja Hrono ausī: - Es esmu tavs tēvs, puis! - Sakot šos vārdus, Onkas sirds sāka dauzīties kā trauksmes zvans.

Hrono palika pilnīgi mierīgs. - Nu, un? - viņš ledaini jautāja. Viņam nekad nebija mācīts un nebija rādīti nekādi dzīvi paraugi, kas liktu domāt, ka tēvs ir kaut kas svarīgs. Uz Marsa šim vārdam nebija nekāda emociju seguma.

-  Es esmu ieradies tev pakal, - sacīja Onka. - Mēs kaut kā tiksim no šejienes projām. - Viņš viegli sapurināja zēnu, mēģinot to drusku iekustināt.

Hrono atrāva tēva pirkstus no savas rokas, it kā tie būtu dēles. - Un ko darīsim? - viņš jautāja.

-   Dzīvosim! - sacīja Onka.

Zēns bezkaislīgi nopētīja tēvu, meklēdams kaut vienu prātīgu iemeslu, kāpēc viņam vajadzētu uzticēt savu likteni šim svešiniekam. Hrono izņēma no kabatas talismanu un paberzēja to ar plaukstām.

Iztēlotais spēks, ko viņš guva no talismana, darīja vinu pietiekami stipru, lai nevienam neuzticētos un dzīvotu tālāk tāpat kā līdz šim: negants un vientuļš. - Es tāpat dzīvoju, - viņš sacīja. - Man viss ir kārtībā. Ej ellē.

Onka soli atkāpās. Vina mutes kaktiņi nošļuka. - Iet ellē? - viņš nočukstēja.

-  Es visiem saku, lai iet ellē, - paskaidroja zēns. Viņš centās būt pieklājīgs, taču no piepūles uzreiz piekusa. - Vai es tagad varu iet spēlēt bctbolu?

-   Tu pats savam tēvam saki, lai iet ellē? - nomurmināja Onka. jautājums atbalsojās Onkas iztukšotajā atmiņā līdz kādam neskartam kaktiņam, kur joprojām glabājās viņa paša bērnības druskas. Savu dīvaino bērnību viņš bija pavadījis, sapņojot, ka beidzot ieraudzīs un iemīlēs tēvu, kurš negribēja viņu redzēt un negribēja, lai dēls viņu mīl.

-  Es… es dezertēju no armijas, lai tiktu uz šejieni… lai atrastu tevi, - sacīja Onka.

Zēna acīs pazibēja interese, tad apdzisa. - Gan tevi noķers, - viņš sacīja, - viņi visus noķer.

-  Es nozagšu kosmoskuģi, - sacīja Onka. - Un tad mēs ar tevi un tavu māti iekāpsim tajā un aizlidosim projām!

-   Uz kurieni? - jautāja zēns.

-   Uz kādu jauku vietu! - izsaucās Onka.

-   Izstāsti man, kāda ir tā jaukā vieta, - pieprasīja Hrono.

-   Es nezinu. Tad jau redzēsim! - nerimās Onka.

Hrono kā žēlodams pašūpoja galvu. - Piedod, - viņš teica, - bet es domāju, tu nesajēdz, ko runā. Tas tikai novedīs pie daudzu cilvēku nāves.

-   Tu gribi šeit palikt? - jautāja Onka.

-  Man šeit viss ir kārtībā, - atteica Hrono. - Es varu tagad iet spēlēt betbolu?

Onka sāka raudāt.

Zēns sastinga no riebuma. Viņš nekad nebija redzējis vīrieti raudam. Viņš pats nekad neraudāja. - Es eju spēlēt! - viņš nikni nokliedzās un izskrēja no kabineta.

Onka piegāja pie kabineta loga. Viņš skatījās uz dzelzs spēles laukumu. Mazā Hrono komanda tagad bija ķērāji. Hrono pievienojās saviem biedriem un nostājās pret sitēju, kas bija ar muguru pret Onku.

Hrono noskūpstīja talismanu un iebāza to kabatā.

Vēsā mierā, veči! - viņš skarbi nokliedzās. - Saņemas, veči, nobeigsim viņu!

Onkas partnere, mazā Hrono māte, bija Rekrūšu Šllmaņa elpošanas skolas instruktore. Šllmaņa elpošana, protams, ir metode, kas dod cilvēkiem iespēju izdzīvot vakuumā vai elpošanai nederīgā atmosfērā, nelietojot skābekļa maskas un tamlīdzīgus respirācijas rīkus.

Šīs metodes būtība ir ar skābekli piesātinātu tablešu lietošana. Asinīs skābeklis nonāk nevis caur plaušām, bet caur tievās zarnas sieniņām. Tablešu oficiālais nosaukums uz Marsa ir "Kaujas elpošanas palīgi", bet tauta tās dēvē vienkārši par ripām.

Marsa labdabīgajā, bet nederīgajā atmosfērā Šllmaņa elpošana ir pavisam vienkārša. Elpotājs elpo un runā kā paradis, kaut arī viņa plaušās no atmosfēras nekāds skābeklis nenonāk. Viņam tikai jāatceras regulāri dzert ripas.

Skolā, kurā Onkas partnere strādāja par instruktori, rekrūšiem mācīja sarežģītākus elpošanas paņēmienus, kas jālieto vakuumā vai kaitīgā atmosfērā. Te vairs nepietika ar tabletēm vien, vajadzēja aizbāzt degunu un ausis, kā ari turēt muti ciet. Jebkurš mēģinājums runāt vai elpot izraisītu asinsizplūdumus un droši vien ari nāvi.

Onkas partnere bija viena no Rekrūšu Šlīmaņa elpošanas skolas sešām instruktorēm. Viņas klase bija kaila, kalkota bez- logu telpa, trīsdesmit kvadrātpēdu liela. Gar telpas sienām bija soli.

Uz galda telpas vidū atradās bļoda ar tabletēm, bļoda ar deguna un ausu aizbāžņiem, plākstera rullis, šķēres, kā arī mazs magnetofons. Tā uzdevums bija spēlēt mūziku ilgajos starplaikos, kad nebija nekā cita, ko darīt, kā vien sēdēt un pacietīgi gaidīt, kamēr notiks dabiskie procesi.

Šāds periods bija tieši pašlaik. Audzēkni bija tikko ieņēmuši ripas. Tagad viņiem vajadzēja klusi sēdēt uz soliem, klausīties mūziku un nogaidīt, līdz ripas sasniegs viņu tievās zarnas.

Atskaņotā melodija bija nesen pirātiski nočiepta no kādas zemiešu pārraides. Uz Zemes tā bija varens grāvējs - trio zēnam, meitenei un katedrāles zvaniem. Nosaukums: "Dievs ir mūsu interjera dizainers". Zēns un meitene pārmaiņus dziedāja pa dziesmas rindiņai, bet piedziedājumus - kopā.

Katedrāles zvani dunēja un skanēja ikreiz, kad tika pieminēts kaut kas saistīts ar reliģiju.

Telpā bija septiņpadsmit rekrūšu. Viņi visi bija tērpušies nupat saņemtās ķērpju zaļās apakšbiksēs. Izģērbties viņiem bija pavēlēts, lai instruktore labāk redzētu viņu ķermeņu ārējo reakciju uz Šlīmaņa elpošanu.

Rekrūši bija nule ieradušies no amnēzijas terapijas un antenu ievietošanas Uzņemšanas centra slimnīcā. Mati viņiem bija noskūti, un no galvvidus līdz skaustam katram stiepās plākstera sleja.

Plāksteris norādīja, kur ievietota antena.

Rekrūšu acis bija tukšas kā pamestu tekstilrūpnīcu logi.

Tādas pašas bija arī instruktores acis, jo arī viņai nesen bija iztīrīta atmiņa.

Izlaižot no slimnīcas, viņai izstāstīja, kā viņu sauc, kur viņa dzīvot un kā mācāma Šlīmaņa elpošana - un tas arī bija gandrīz viss viņas rīcībā esošais faktu klāsts. Vēl sievietei pateica, ka viņai ir astoņus gadus vecs dēls Hrono un ka viņa, ja vēlas, var to skolā apciemot otrdienu vakaros.

Šo instruktori, Hrono māti un Onkas partneri, sauca Bī. Viņai mugurā bija ķērpju zaļš treniņtērps, kājās baltas kedas un kaklā karājās svilpe ķēdītē un stetoskops.

Uz trcniņjakas bija uzšūts viņas vārda pirmais burts.

Viņa pavērās sienas pulkstenī. Bija pagājis pietiekami ilgs laiks, lai pat visgausākā gremošanas sistēma būtu nogādājusi ripu līdz tievajai zarnai. Viņa piecēlās, izslēdza magnetofonu un iepūta svilpē.

-   Rindā stāties! - viņa nokliedzās.

Rekrūši vēl nebija guvuši militāru apmācību, tāpēc īsti kārtīgi nostāties neprata. Uz grīdas bija uzkrāsoti kvadrāti, kuros rekrūšiem bija jānostājas, lai izveidotu acij tīkamas rindas un kolonnas. Notiekošais atgādināja bērnu rotaļu, kurā vairāki tukšacaini rekrūši centās nokļūt vienā un tai pašā kvadrātiņā. Galu galā katrs tomēr atrada savu vietu.

-   Labs ir, - noteica Bī. - Tagad ņemiet, lūdzu, aizbāžņus un aizbāziet sev degunu un ausis!

Rekrūši bija turējuši aizbāžņus savās sasvīdušajās dūrēs. Viņi aizbāza sev degunus un ausis.

Bī citu pēc cita apstaigāja rekrūšus un pārbaudīja, vai visas nāsis un ausis ir kārtīgi noslēgtas.

-   Labi, - viņa noteica, beigusi apskati, - loti labi. - Viņa paņēma no galda plākstera rulli. - Tagad es jums pierādīšu, ka jums nemaz nav vajadzīgas plaušas, ja vien lietojat Kaujas elpošanas palīgus - vai, kā jūs drīz armijā sāksiet tos saukt, ripas. - Viņa gāja gar ierindu, rāva no ruļļa plākstera posmus un aizlīmēja ar tiem rekrūšu mutes. Neviens neiebilda. Kad viņa bija beigusi, nevienam vairs nebija neviena atvere, kas būtu derīga iebildumu izteikšanai.

Viņa uzņēma laiku un atkal ieslēdza mūziku. Turpmākajās divdesmit minūtēs vienīgais darāmais bija novērot kailo augumu krāsas izmaiņas, kā arī noslēgto un bezdarbīgo plaušu izmisīgas spazmas. Ideālā gadījumā augumiem vajadzēja kļūt ziliem, tad sarkaniem un tad, divdesmit minūšu laikā, atkal jāatgūst dabiskā krāsa - un krūšu kurvjiem vajadzēja mežonīgi paraustīties, tad padoties un nomierināties.

Kad divdesmit moku minūtes būs garām, ikviens rekrūtis sapratīs, cik nevajadzīga ir plaušu elpošana. Katram rekrūtim apmācības kursa gaitā vajadzēja kļūt tik loti pārliecinātam par sevi un ripām, lai viņš būtu gatavs lekt no kosmoskuģa uz zemiešu Mēness vai Zemes okeāna dzelmē, vai jebkur citur, ne mirkli neprātojot, kur īsti viņš lec.

Bī apsēdās uz sola.

Ap viņas jaukajām acīm bija tumši riņķi. Tie bija radušies pēc iznākšanas no slimnīcas un ar katru dienu k|uva tumšāki. Slimnīcā viņai bija solīts, ka vina ar katru dienu kļūšot aizvien mierīgāka un izdarīgāka. Un vēl bija pieteikts - ja kādas kļūmes dēļ tā tomēr nenotikšot, tad lai vina uzreiz griežas slimnīcā pēc palīdzības.

- Mums visiem laiku pa laikam vajag palīdzību, - bija teicis Dr. Moriss N. Kāsis. - Par to nav jākaunas. Varbūt kādu dienu man vajadzēs tavu palīdzību, Bī, un es nevilcinoties to lūgšu.

Slimnīcā vina bija ievietota pēc tam, kad bija savam priekšniekam parādījusi pašas sarakstītu dzejoli par Šlīmaņa elpošanu:

Nost gaisa plūsmu brīvo - Lai visas ejas ciet! Vien iekšā viss lai dzīvo, I .ai viss ir vienuviet! Jā, elpošanas kāri Ir grūti pārvarēt, Bet baisās kosmosārēs To tomēr vajag spēt. Ja prieks vai bēdas tirdī, Lai asara to pauž, Kaut runasspējas sirdi Un dvēseli tev grauž. Jo cilvēks - tikai sala, Kas nāves telpā klīst. Jā, cilvēks - tikai sala, Dzīvības cietoksnis īsts.

Par šo dzejoli slimnīcā ievietotajai Bī bija skarba seja - augsti vaigukauli, augstprātīga izteiksme. Viņa pārsteidzoši atgādināja indiāņu karotāju. Taču ikvienam, kurš tā teiktu, nāktos ātri piebilst, ka viņa tik un tā ir visnotaļ skaista.

Pie Bī durvīm atskanēja ass klauvējiens. Bī aizgāja atvērt. - Jā? - viņa bilda.

Tukšajā gaitenī stāvēja piesārtis un nosvīdis vīrs uniformā. Viņa uniformai nebija nekādu zīmotņu. Vīra plecā bija šautene. Acis dziļi iegrimušas, skatiens nemierīgs. - Ziņnesis, - viņš strupi izmeta. - Ziņojums Bī.

-   Es esmu Bī, - nedroši atzinās Bī.

Ziņnesis nopētīja Bī no galvas līdz kājām, likdams viņai justies kailai. Viņa augums izstaroja karstumu, kas smacējoši apņēma Bī.

-   Vai tu mani atceries? - viņš čukstus jautāja.

-   Nē, - atbildēja Bī. Vīrieša jautājums viņai lika sajust atvieglojumu. Acīmredzot viņai ar to agrāk bijušas kārtojamas kādas darīšanas. Tātad viņš un viņa apmeklējums bija parasta parādība - un Bī slimnīcā vienkārši aizmirsusi, par ko ir runa.

-   Es arī tevi neatceros, - vīrietis čukstēja.

-   Es biju slimnīcā, - sacīja Bī. - Man iztīrīja atmiņu.

-   Čuksti! - uzšņāca vīrietis.

-   Ko? - Bī nesaprata.

-   Čuksti! - viņš atkārtoja.

-   Piedošanu, - nočukstēja Bī. Acīmredzot čukstēšana ietilpa ša konkrētā ierēdņa darba rutīnā. - Es esmu loti daudz aizmirsusi.

-   Tāpat kā visi! - nikni čukstēja vīrietis. Viņš atskatījās uz gaiteni. - Tu esi Hrono māte, ja? - viņš čukstus jautāja.

-   Jā, - atčukstēja Bī.

Tagad dīvainais ziņnesis koncentrēja skatienu uz viņas seju. Viņš dziļi ievilka elpu, nopūtās, rauca pieri, mirkšķināja acis.

-   Kas… kas tas par ziņojumu? - čukstēja Bī.

-   Ziņojums ir šāds, - čukstēja ziņnesis, - es esmu Hrono tēvs. Es tikko dezertēju no armijas. Mani sauc Onka. Es atradīšu kaut kādu veidu, kā mēs - tu, es, puika un mans labākais draugs - varētu no šejienes aizbēgt. Es vēl nezinu, kā tieši, taču jums ik brīdi jābūt gataviem ceļam! - Onka iedeva Bī rokas granātu. - Noslēp šito kaut kur, - viņš čukstēja. - Kad tas brīdis pienāks, var noderēt.

No uzņemšanas telpas koridora viņā galā sāka skanēt satraukti saucieni.

-   Viņš teica, ka esot slepens ziņnesis! - sauca kāds virs.

-   Vai ne! Divi ziņneši viņš ir! - sauca kāds cits. - Viņš ir kara laika dezertieris! Pie kā viņš atnāca?

-   Viņš neteica. Viņš teica, ka tas esot stingri slepeni!

Atskanēja svilpe.

-  Jūs seši nāciet man līdzi! - kliedza vīrs. - Pārmeklēsim visas telpas pēc kārtas. Pārējie aplenciet ēku no ārpuses!

Onka iestūma Bī un viņas rokas granātu telpā, aizvēra durvis. Viņš noņēma no pleca šauteni un nomērķēja to uz aizbāztajiem un aizlīmētajiem rekrūšiem. - Viens pīkstiens, viena nepareiza kustība, - viņš teica, - un ar jums būs cauri.

Rekrūši sastinguši stāvēja katrs savā grīdas kvadrātiņā un neatbildēja.

Viņi bija bāli zili.

Viņu krūšukurvji drebēja.

Katra vīra apziņa bija koncentrēta tikai vienā punktā - tur, kur divpadsmitpirkstu zarnā lēni kusa maza, balta dzīvības tablete.

-   Kur lai es paslēpjos? - jautāja Onka. - Kā lai tieku ārā?

Bī nemaz nevajadzēja atbildēt. Kur paslēpties nebija. Un ārā

tikt varēja tikai pa tām pašām durvīm uz gaiteni.

Palika tikai viena izeja, un Onka to izmantoja. Viņš noģērbās līdz savām ķērpju zaļajām apakšbiksēm, nobēdzināja šauteni zem sola, aizsprauda nāsis un ausis, aizlīmēja sev muti un nostājās starp rekrūšiem.

Viņa galva bija skūta, tāpat kā rekrūšiem. Un, arī tāpat kā rekrūšiem, Onkam no galvvidus līdz skaustam stiepās plākstera sloksne. Viņš bija izrādījies tik draņķīgs zaldāts, ka ārsti slimnīcā bija atvēruši viņa pauri, lai pārbaudītu, vai viņa ciešanas neizraisa brāķa antena.

Bī pārdabiskā mierā pārlūkoja telpu. Onkas doto granātu viņa turēja rokā tā, it kā tā būtu vāze ar vienu nevainojamu rozi. Tad viņa aizgāja uz vietu, kur Onka bija noslēpis šauteni, un nolika granātu tai blakus - nolika kārtīgi, ar pienācīgu cieņu pret cita cilvēka īpašumu.

Tad viņa atgriezās savā postenī pie galda.

Viņa nedz skatījās uz Onku, nedz vairījās viņā skatīties. Slimnīcā viņai bija pieteikts: viņa ir bijusi loti, loti slima, un viņa var atkal k]ūt loti, loti slima, ja stingri neturēs savu prātu tikai pie darba un neatstās domāšanu un raizēšanos citu cilvēku ziņā. Viņai bija par katru cenu jāsaglabā miers.

Bramanīgās viltus trauksmes, vīriem pārmeklējot telpu pēc telpas, pamazām tuvojās.

Bī atteicās par jelko uztraukties. Ieņemdams vietu starp rekrūšiem, Onka bija pārtapis par nulli. Uzmetot Onkam profesionālu skatienu, Bī redzēja, ka Onkas augums klust zalgan- zils, nevis tīri zils. Tas droši vien nozīmēja, ka viņš vairākas stundas nav iedzēris ripu, - tātad drīz vien apvelsies.

Viņa atslēgšanās noteikti būtu vismierīgākais risinājums paša radītajai problēmai, un vairāk par visu Bī gribēja mieru.

Viņa nešaubījās, ka Onka ir viņas bērna tēvs. Tāda jau tā dzīve bija. Viņa neatcerējās Onku un tagad negrasījās viņu pamatīgi nopētīt, lai nākamreiz atcerētos, - ja tāda nākamā reize vispār gadītos. Viņai nebija no Onkas nekāda labuma.

Viņa ievēroja, ka tagad Onkas augums jau ir vairāk zaļš nekā zils. Tātad viņas diagnoze bijusi pareiza. Apvelsies kuru katru brīdi.

Bī aizsapņojās. Viņa sapņoja par mazu meitenīti baltā, iestī- vinātā kleitiņā un baltos cimdiņos, un baltās kurpītēs, un meitenītei bija balts ponijs. Bī apskauda šo loti tīro meitenīti.

Viņa prātoja, kas gan tā ir par meitenīti.

Onka bez trokšņa saļima, ļengans kā zušu maiss.

Onka pamodās un atklāja, ka gul uz muguras kosmoskuģi uz kojas. Kabīnes apgaismojums žilbināja acis. Onka grasījās kliegt, bet trula sāpe galvā viņu apklusināja.

Viņš ar mokām pieslējās kājās, kā piedzēris turēdamies pie kojas stiprinājumu stieņiem. Viņš bija pavisam viens. Kāds viņam bija uzģērbis uniformu.

Vispirms viņš iedomājās, ka ir aizšauts bezgalīgajā izplatījumā.

Taču tad ieraudzīja, ka hermētiskās durvis uz ārpusi ir vaļā un ārā ir cieta zeme.

Onka izmetās ārā un apvēmās.

Pacēlis asarojošās acis, viņš ieraudzīja, ka laikam taču joprojām ir uz Marsa - vai arī vietā, kas loti līdzīga Marsam.

Bija nakts.

Dzelzs līdzenums bija kā nosēts ar kosmoskuģu rindām.

Onka redzēja, kā piecas jūdzes gara kosmoskuģu kolonna atstāja ierindu - pacēlās gaisā un melodiski aizdūca projām Visumā.

Ierējās suns, rējiens skanēja dobji kā liels bronzas gongs.

Un no nakts izlēkšoja suns - milzīgs un šausmīgs kā tīģeris.

-   Kazak! - tumsā atskanēja vīrieša sauciens.

Suns pēc sauciena apstājās, taču bargi uzmanīja Onku, draudēdams ar garajiem, miklajiem ilkņiem, turēja Onku piespiestu pie kosmoskuģa.

Parādījās suņa saimnieks, viņam priekšā dejoja lukturīša stars. Nonācis dažu jardu atstatumā no Onkas, viņš no lejas pavērsa staru uz sevi. Asās ēnas viņu vērta līdzīgu dēmonam.

-   Sveiks, Onka! - vīrietis teica. Viņš izslēdza lukturīti un pagājās sānis, lai uz viņu kristu gaisma no kosmoskuģa. Viņš bija spēcīgs, taču nebūt ne skarbs. Toties ārkārtīgi pašapzinīgs. Viņš bija ģērbies gaisa desantnieku asinssarkanajā uniformā un zābakos ar platiem purngaliem. Viņš bija neapbruņots, ja neskaita pēdu garu, melni zeltainu steku.

-  Sen neredzēts, - vīrietis teica un uzsmaidīja mazu V-veida smaidiņu. Viņa balss bija rīkles tenors - jodels.

Onka neatcerējās šo vīru, bet tas acīmredzot labi pazina Onku - turklāt šķita sirsnīgs.

-   Nu, Onka, kas es esmu? - šķelmīgi apjautājās vīrs.

Onkam aizrāvās elpa. Tam vajadzēja būt Stounijam Stīven-

sonam, Onkas bezbailīgajam labākajam draugam. - Stounij? - viņš čukstēja.

-   Stounijs? - atsaucās vīrs. Viņš iesmējās. - Ak Kungs… - viņš teica. - Daudzreiz esmu vēlējies, kaut es būtu Stounijs, un vēl daudzas reizes to vēlēšos.

Nodrebēja zeme. Novirpuloja gaisa brāzma. Visapkārt esošie tuvākie kosmoskuģi bija pacēlušies gaisā un aizlidojuši.

Onkas kuģis tagad bija viens pats prāvā dzelzs līdzenuma nogabalā. Tuvākie vēl neaizlidojušie kuģi atradās kādu pus- jūdzi atstatu.

-  Tur aizlidoja tavs pulks, Onka, - sacīja vīrs, - un tu neesi ar viņiem kopā. Vai nejūti kaunu?

-   Kas jūs esat? - jautāja Onka.

-  Kāda gan kara laikā nozīme vārdiem? - atjautāja vīrs. Viņš uzlika savu lielo delnu Onkam uz pleca. - Ak, Onka, Onka, Onka… -Viņš teica. - Ko tik tu neesi piedzīvojis…

-   Kas mani atveda uz šejieni? - jautāja Onka.

-   Militārā policija: lai viņiem slava, - atteica vīrs.

Onka šūpoja galvu. Viņam pa vaigiem ritēja asaras. Viņš bija sakauts. Slepenībai vairs nebija jēgas, pat tāda cilvēka klātbūtnē, kam varbūt ir vara pār viņa dzīvību un nāvi. Nabaga Onkam jau bija vienalga - dzīvot vai mirt. - Es… es tikai mēģināju sapulcināt savu ģimeni, - viņš teica. - Neko citu.

-   Marss galīgi nav piemērots mīlestībai, Onka, - sacīja vīrs, - un arī ģimenes dzīvei ne.

Šis vīrs, protams, bija Vinstons Nailss Ramfurds. Viņš bija itin visa Marsa virspavēlnieks. Ar gaisa desantniekiem viņam nebija nekāda sakara, taču varēja brīvi valkāt jebkuru uniformu, kas viņam iepatikās, neatkarīgi no tā, kādai ellei varbūt bija jāiziet cauri citiem, lai pie šādas uniformas tiktu.

-  Onka, - sacīja Ramfurds, - visskumjākais mīlas stāsts, tik skumjš, ka citus tādus es negribu dzirdēt, notika uz Marsa. Vai tu gribētu to dzirdēt?

-   Reiz, sensenos laikos, - iesāka Ramfurds, - dzīvoja kāds vīrs, kuru no Zemes ar lidojošo šķīvīti aizveda uz Marsu. Viņš bija brīvprātīgi iestājies Marsa armijā, un viņam mugurā jau bija desanta apakšpulkveža stilīgā uniforma. Viņš jutās varen elegants. Uz Zemes viņš bija garīgi visnotaļ nabadzīgs un, kā jau šādi cilvēki mēdz, iedomājās, ka uniforma diži cel viņa vērtību.

Viņa atmiņa vēl nebija iztīrīta un antena nebija ievietota - taču viņš bija tik ļoti lojāls Marsam, ka viņam bija uzticēta kosmoskuģa komandēšana. Vervētāji par šādiem vīriešu kārtas rekrūšiem saka, ka viņa pautus sauc Deimoss un Foboss, - sacīja Ramfurds. - Deimoss un Foboss ir Marsa pavadoņi.

Šis apakšpulkvedis, kam nebija nekādas militāras izglītības, tolaik izdzīvoja to, ko uz Zemes dēvē par "sevis atrašanu". Neko nejēgdams no pasākuma, kurā bija ievilināts, viņš deva citiem rekrūšiem pavēles, un tie arī klausīja.

Ramfurds izslēja pirkstu, un Onka pārsteigts ieraudzīja, ka tas ir gluži caurspīdīgs. - Kosmoskuģi bija viena slēgta kajīte, kurā nevienam vīrietim nebija atļauts ieiet, - turpināja Ramfurds. - Komanda bija pamatīgi izskaidrojusi viņam, ka šajā kajītē atrodas visskaistākā sieviete, kāda jelkad vesta uz Marsu, un katrs, kas viņu ieraudzīšot, noteikti uzreiz iemīlēšoties. Mīlestību, viņi teica, var pārvarēt tikai paši profesionālākie karavīri.

Jauno apakšpulkvedi aizvainoja mājiens, ka viņš neesot profesionāls karavīrs, un viņš ņēmās izklaidēt komandu ar stāstiem par saviem mīlas varoņdarbiem ar krāšņām sievietēm, no kurām nevienai nav izdevies kaut drusku aizkustināt viņa sirdi. Komanda palika skeptiska, izlikdamās, ka, viņuprāt, apakšpulkvedim, lai cik pieredzējis mīlnieks tas būtu, nekad nav gadījies saskarties ar tik gudru un augstprātīgu skaistuli, kāda slēpās slēgtajā kajītē.

Komandas šķietamā cieņa pret apakšpulkvedi tagad neuzkrītoši mazinājās. Pārējie rekrūši juta šo samazināšanos, un arī viņu cieņa mazinājās. Apakšpulkvedis nejēdzīgi spilgtajā uniformā jutās kā lēkājošs klauns - jo tieši tas viņš galu galā tiešām bija. Veids, kādā viņš varētu atgūt cieņu, netika izteikts vārdos, bet šā vai tā visiem bija skaidrs. Viņš to varēja atgūt, vienīgi iekarojot skaistuli aizslēgtajā kajītē. Viņš bija pilnīgi gatavs to izdarīt - izmisīgi gatavs…

Taču komanda, - teica Ramfurds, - turpināja aizsargāt viņu no it kā gaidāmās mīlas neveiksmes un salauztas sirds. Apakšpulkveža ego šņāca, krāca, čurkstēja, burkšķēja, sprakšķēja…

Virsnieku ēstuvē notika dzeršana, - turpināja Ramfurds, - un apakšpulkvedis pamatīgi piemetās un kļuva blaustīgs. Viņš atkal sāka plātīties par savu bezsirdīgo izlaidību uz Zemes. Un tad viņš ieraudzīja, ka vina glāzes dibenā kāds ielicis atslēgu.

Apakšpulkvedis nekavējoties aizlavījās uz slēgto kajīti, tika tajā iekšā un aizvēra aiz sevis durvis, - stāstīja Ramfurds. - Kajītē bija tumšs, bet apakšpulkveža pauri no iekšpuses izgaismoja alkohols un triumfējošie vārdi, ar kuriem viņš rīt pie brokastu galda paziņos savu veikumu.

Tumsā paņemt šo sievieti nenācās grūti, jo viņa bija baiļu un nervu zāļu novājināta, - teica Ramfurds. - Tā bija savienošanās bez prieka, tā varēja gandarīt tikai Māti Dabu tās skar- bakajās izpausmēs.

Apakšpulkvedis nejutās brīnišķīgi. Viņš jutās drausmīgi. Muļķīgā kārtā viņš ieslēdza gaismu, cerēdams, ka sievietes izskats dos iespēju vismaz kaut cik lepoties ar paša lopisko uzvedību, - skumji klāstīja Ramfurds. - Uz kojas sarāvusies gulēja diezgan parasta sieviete pāri trīsdesmit gadiem. Acis viņai bija apsarkušas un seja pietūkuši no raudām un izmisuma.

Turklāt apakšpulkvedis viņu pazina. Sieviete bija tā pati, kurai kāds zīlnieks bija pareģojis kļūt par viņa bērna māti, - sacīja Ramfurds. - Iepriekšējo reizi, kad viņš to redzēja, šī sieviete bija loti lepna un augstmanīga, bet tagad - pilnīgi sabrukusi; pat bezsirdīgais apakšpulkvedis jutās aizkustināts.

Viņš pirmo reizi mūžā aptvēra to, ko lielākā dala cilvēku attiecībā uz sevi neaptver nekad - ka viņš ir ne tikai briesmīga likteņa upuris, bet arī viens no briesmīga likteņa visnežēlīgākajiem nesējiem. Iepriekšējo reizi satiekoties, šī sieviete bija uzlūkojusi viņu kā lopu. Tagad viņš bija pilnīgi neapšaubāmi pierādījis, ka tiešām ir lops.

Kā jau komanda bija paredzējusi, - turpināja Ramfurds, - apakšpulkvedis kā karotājs bija samaitāts uz visiem laikiem. Viņš bezcerīgi aizrāvās, gudrodams smalkus paņēmienus, kā nevis nodarīt, bet samazināt sāpes. Par panākumu viņš uzskatītu šīs sievietes piedošanu un sapratni.

Kad kosmoskuģis sasniedza Marsu, viņš no Uzņemšanas centra slimnīcā dzirdētajām pļāpām uzzināja, ka viņam teju atņems atmiņu. Viņš tūdaļ uzrakstīja sev pirmo no vēstulēm, kurā uzskaitīja visu to, ko negribēja aizmirst. Pirmā vēstule bija tikai par šo sievieti, kurai viņš bija nodarījis pāri.

Pēc amnēzijas terapijas viņš to uzmeklēja un atklāja, ka sieviete viņu neatceras. Vēl viņš uzzināja, ka sieviete ir no viņa stāvoklī. Tātad viņa uzdevums tagad bija iekarot sievietes mīlestību un, caur viņu, arī viņas bērna mīlestību.

Viņš to mēģināja darīt, Onka, - turpināja Ramfurds, - ne vienu vien reizi. Daudzas reizes. Viņš vienmēr piedzīvoja sakāvi. Tomēr tā palika viņa dzīves centrālā problēma - varbūt tāpēc, ka viņš pats bija audzis šķirtā ģimenē.

Visvairāk, Onka, viņu nomocīja sievietes nemainīgais vēsums, - stāstīja Ramfurds, - kā arī psihiatrijas sistēma, kas Marsa sabiedrības ideālus uzskatīja par cildenu veselo saprātu. Katru reizi, kad šis vīrietis satricināja savu partneri, psihiatrija bez kādiem jokiem atkal saveda sievieti kārtībā - padarīja viņu par izdarīgu sabiedrības locekli.

Gan vīrietis, gan viņa partnere bija bieži viesi savu slimnīcu psihiatriskajās nodalās. Un varbūt ir vērts padomāt par to, - piebilda Ramfurds, - ka šis ārkārtīgi nomocītais vīrietis bija vienīgais marsietis, kas jelkad sarakstījis kādu filosofisku darbu, un ka šī ārkārtīgi pašnomocījusies sieviete bija vienīgā mar- siete, kas jelkad sarakstījusi dzejoli.

Pie rotas bāzes kuģa ieradās Boāzs - viņš atgriezās no Foibes pilsētas, kur bija meklējis Onku. - Sasodīts, - viņš teica Ramfurdam, - visi aizlidojuši bez mums? - Viņš bija atbraucis ar divriteni.

Boāzs ieraudzīja Onku. - Piķis un zēvele, vecīt! - viņš izsaucās. -Tu nu gan liec savam draugam pasvīst. Nudien! Kā tu šeit nonāci?

-   Militārā policija, - atteica Onka.

-   Kā jau visi visur nonāk, - vieglā tonī piebilda Ramfurds.

-   Mums viņi jāpanāk, vecīt, - sacīja Boāzs. - Viņi taču nesāks uzbrukumu, ja nebūs līdzi bāzes kuģi. Par ko tad viņi cīnīsies?

-  Par brīnišķīgo iespēju būt visu laiku pirmajai armijai, kas kritusi cēla mērķa vārdā, - izmeta Ramfurds.

-   Ko, ko? - nesaprata Boāzs.

-  Ak, neko, - attrauca Ramfurds. - Kāpiet tik iekšā, aizveriet durvis un nospiediet pogu IESL. Panāksiet viņus viens un divi. Viss notiek pilnīgi automātiski.

Onka un Boāzs iekāpa kosmoskuģī.

Ramfurds pieturēja ārējās durvis. - Boāz, - viņš teica, - tā sarkanā poga vidējā panelī, tā ir IESL.

-   Zinu, - sacīja Boāzs.

-   Onka… - ieteicās Ramfurds.

-   Jā? - neizteiksmīgi atsaucās Onka.

-  Vēl par to, ko es tev stāstīju, par šo mīlas stāstu… Es izlaidu vienu detaļu.

-   Ak tā? - atsaucās Onka.

-   Par sievieti šajā mīlas stāstā, sievieti, kas dzemdēja tam vīrietim bērnu… - sacīja Ramfurds, - sievieti, kas bija Marsa vienīgā dzejniece.

-   Kas ir ar viņu? - jautāja Onka. Viņam bija vienalga, kas šai noticis. Viņam nebija pielecis, ka sieviete Ramfurda stāstā bija Bī, viņa paša partnere.

Pirms došanās uz Marsu viņa jau vairākus gadus bija precējusies, - sacīja Ramfurds. - Taču tobrīd, kad viņu kosmoskuģī ceļā uz Marsu ieguva tas vaislīgais apakšpulkvedis, viņa joprojām bija jaunava.

Vinstons Nailss Ramfurds pamirkšķināja Onkam. - Tīri fcini izāzēja savu vīru, vai ne, Onka? - viņš teica. Un aizvēra hermētiskās durvis.

SEPTĪTĀ NODAĻA UZVARA

Nav nekāda iemesla, kāpēc labais nevarētu triumfēt tikpat bieži kā ļaunais, jebkurš triumfs ir atkarīgs no pareizas plānošanas, fa eņģeli vispār pastāv, es ceru, ka viņi ir tikpat labi organizēti kā mafija.

Vinstons Nailss Ramfurds

Ir sacīts, ka zemiešu civilizācija līdz šim ir izraisījusi desmit- tūkstoš karu, bet radījusi tikai trīs sakarīgus karu komentārus - to autori ir Tukidīds, Jūlijs Cēzars un Vinstons Nailss Ramfurds.

Vinstons Nailss Ramfurds savā "Marsa vēstures īsajā kursā" izvēlējās 75 000 tik trāpīgu vārdu, ka par karu starp Zemi un Marsu neko vairs nevar nedz piebilst, nedz izteikt labāk. Ikvienam, kam kāda vēstures apcerējuma radīšanas gaitā pienākums liek aprakstīt karu starp Zemi un Marsu, nākas pazemīgi atskārst, ka šo stāstu jau absolūti perfekti izstāstījis Ramfurds.

Parasti šāds samulsis vēsturnieks izlīdzas, aprakstot šo karu gluži telegrāfiskā stilā, tikai ar viskailākajiem faktiem, un iesakot lasītājam nekavējoties ķerties pie Ramfurda meistardarba.

Tas pats paņēmiens lietots arī šeit.

Karš starp Zemi un Marsu ilga 67 zemiešu dienas. Tika uzbrukts visām Zemes valstīm.

Zemes zaudējumi bija 461 kritušais, 223 ievainotie, neviena gūstekņa un 216 bez vēsts pazudušie.

Marsa zaudējumi bija 149 315 kritušie, 446 ievainotie, 11 gūstā saņemtie un 46 634 bez vēsts pazudušie.

Kara beigās ikviens marsietis bija vai nu nogalināts, vai ievainots, vai saņemts gūstā, vai pazudis bez vēsts.

Uz Marsa nebija palikusi neviena dzīva dvēsele. Tur nebija palikusi arī neviena vesela ēka.

Pēdēja marsiešu uzbrukuma vilnī piedalījās sirmgalvji, sievietes un daži mazi bērni - par lielām šausmām zemiešiem, kas ņēma viņus uz grauda.

Marsieši ieradās visģeniālāk konstruētajos kosmosa braucamrīkos, kādi jebkad bijuši Saules sistēmā. Un, atrazdamās savu īsto komandieru rāciju kontrolē, marsiešu vienības cīnījās ar tādu sīkstumu, pašaizliedzību un vēlēšanos iznīcināt ienaidnieku, ka pretiniekiem to nācās negribīgi apbrīnot.

Tomēr bieži gadījās, ka marsiešu vienības zaudēja savus īstos komandierus, vai nu vēl gaisā, vai jau uz zemes. Kad tā notika, viņu vienības uzreiz kļuva kūtras.

Taču vislielākā nelaime bija tā, ka viņi nebija īpaši labāk apbruņoti kā parastas lielpilsētas policijas departaments. Viņi cīnījās ar rokas šaujamieročiem, granātām, nažiem, mīnmetējiem un maziem granātmetējiem. Viņiem nebija ne kodolieroču, ne tanku, ne lauka vai smagās artilērijas, nc piesega no gaisa un arī nekādu transporta līdzekļu, kad viņi sasniedza Zemi.

Turklāt marsiešu vienības nekādi nevarēja iespaidot savu kuģu nolaišanās vietas izvēli. Kuģus vadīja pilnīgi automātiski piloti-navigatori, un šīs elektroniskās ierīces tehniķi uz Marsa bija noregulējuši tā, lai kuģi nolaistos noteiktos Zemes punktos, neatkarīgi no tā, cik briesmīga tur varētu būt militārā situācija.

Kuģa komanda varēja rīkoties tikai ar divām pogām kabīnes vidējā panelī - uz vienas pogas bija rakstīts IESL. un uz otras bija rakstīts - IZSL. Pirmā poga gluži vienkārši sāka lidojumu no Marsa. IZSL. poga nebija savienota ne ar ko. Tā bija ierīkota tikai pēc marsiešu psihiskās veselības ekspertu uzstājīga lūguma. Viņi apgalvoja, ka cilvēki vienmēr jutas labāk, rīkojoties ar tehniku, kuru, viņuprāt, iespējams izslēgt.

Karš starp Zemi un Marsu sākās, kad 500 Marsa Impēriskie desantnieki 23. aprīlī iekaroja zemiešu Mēnesi. Viņiem neviens nepretojās. Vienīgie zemieši, kas tobrīd atradās uz Mēness, bija 18 amerikāņi Džefersona observatorijā, 53 krievi Ļeņina observatorijā un četri dāņu ģeologi brīvā dabā Mare Imbrium klajumos.

Marsieši pa radio paziņoja Zemei par savu ierašanos un pieprasīja Zemes padošanos. Un viņi deva Zemei, kā viņi paši izteicās, iespēju nobaudīt "elles garšu".

Šī uzkoda Zemei par lielu uzjautrinājumu izrādījās ļoti viegla rakešu zalvīte, katra rakete bija bruņota ar divpadsmit mārciņām trotila.

Izsnieguši šo elles garšas paraugu, marsieši pavēstīja Zemei, ka tās stāvoklis ir bezcerīgs.

Zeme tā vis nedomāja.

Turpmākajās divdesmit četrās stundās Zeme uz marsiešu placdarmu uz Mēness izšāva 617 kodollādiņu. No tiem 276 trāpīja mērķī. Šie trāpījumi ne tikai likvidēja placdarmu, bet arī padarīja Mēnesi cilvēkiem neapdzīvojamu vismaz nākamos desmit miljonos gadu.

Un cīņas karstumā gadījās, ka viens lādiņš netrāpīja Mēnesim, toties ietriecās kosmoskuģu armādā, kas veda uz Zemi 15 671 Marsa Impērisko desantnieku. Tas pilnīgi un galīgi atrisināja Marsa Impērisko desantnieku jautājumu.

Šiem desantniekiem bija melnas, spīdīgas uniformas, ceļgalu dzelkšņi un zābakos - 14 collu gari dūči ar zāģa zobiem. Viņu bataljona atšķirības zīme bija galvaskauss un sakrustoti kauli.

Viņu moto bija Per aspera ad astra, tāds pats kā Kanzasas pavalstij, ASV, uz Zemes, Saules sistēmā, Piena Ceļā.

Tad iestājās trīsdesmit divu dienu ilgs pieklusums - šāds laiks bija vajadzīgs marsiešu galvenajiem spēkiem, lai veiktu attālumu starp divām planētām. Šo triecicnspēku veidoja 81 932 karotāji 2311 kuģos. Bija pārstāvēta ikviena karaspēka dala, atskaitot Marsa Impēriskos desantniekus. Zeme varēja nesaspringt neziņā, kad ieradīsies šī briesmīgā armāda. Marsiešu raidītāji no Mēness pirms bojāejas bija paspējuši apsolīt, ka šis neuzvaramais spēks būs klāt pēc trīsdesmit divām dienām.

Pēc trīsdesmit divām dienām, četrām stundām un piecpadsmit minūtēm marsiešu armāda ielidoja radiovadāmā kodollādiņu sprostuguns joslā. Pēc oficiālām aplēsēm pavisam uz marsiešu armādu tika izšautas 2 542 670 pretgaisa kodolraķetes. Diez vai kādu interesē precīzais izšauto raķešu skaits, jo šīs sprostuguns spēku var izteikt citā veidā - kas sagadīšanās pēc ir vienlaikus poētisks un patiess. Šī sprostuguns mainīja Zemes debesu krāsu no debešķīgi zilas uz ellīgi rūsgani oranžu. Debesis palika rūsgani oranžas pusotru gadu.

No varenās marsiešu armādas cauri sprostugunij tika un uz Zemes nolaidās 761 kuģis ar 26 635 karotājiem.

Ja visi šie kuģi būtu nolaidušies vienuviet, izdzīvotāji būtu varējuši krietni pacīnīties. Taču kuģu elektroniskajiem pilo- tiem-navigatoriem bija kas cits padomā. Piloti-navigatori izkaisīja armādas atliekas pa visu plašo Zemes virsu. Visās malās nodaļas, vadi un rotas kāpa ārā no kuģiem un pieprasīja, lai miljoniem lielas nācijas viņiem padodas.

Kāds pamatīgi apdedzis vīrs vārdā Krišna Garu viens pats uzbruka visai Indijai ar divstobru bisi. Kaut arī viņu neviens ar rāciju nekontrolēja, viņš padevās tikai tad, kad uzsprāga bise.

Marsiešu vienīgais militārais panākums bija gaļas tirgus ieņemšana Šveices pilsētā Bāzelē, to veica septiņpadsmit gaisa desantnieki.

Visur citur marsieši tika nekavējoties noslaktēti, vēl pirms viņi paspēja ierakties.

Amatieri slaktēšanā bija tikpat čakli kā profesionāli. Piemēram, Bokaratonas kaujā ASV Floridas pavalstī Laimena R. Pītersena kundze ar sava dela 22. kalibra šauteni nošava četrus Marsa kājnieku trieciendivīzijas kaujiniekus, kad tic kāpa ārā no kosmoskuģa, kurš bija nolaidies kundzes pagalma.

Viņai pēc nāves piešķīra Kongresa goda medaļu.

Starp citu, Bokaratonai uzbrukušie marsieši bija Onkas un Boāza rotas atliekas. Bez Boāza, viņu īstā komandiera, radiova- dības, viņi cīnījās, maigi izsakoties, kūtri.

Kad Bokaratonā uz kauju ar marsiešiem ieradās amerikāņu karaspēks, tur vairs nebija palicis, ar ko cīnīties. Civilisti, pietvīkuši un lepni, bija visu glīti nokārtojuši. Divdesmit trīs marsieši bija pakārti pie laternu stabiem darījumu iestāžu kvartālā, vienpadsmit bija nošauti un viens, seržants Brekmens, bija smagi ievainots, saņemts gūstā un iebāzts cietumā.

Kopumā pilsētā bija iebrukuši trīsdesmit pieci vīri.

-  Atsūtiet vēl kādus marsiešus! - sacīja Ross L. Maksvons, Bokaratonas mērs.

Viņš vēlāk kļuva par Savienoto Valstu senatoru.

Un visās malās marsiešus tikai kāva, kāva un kāva, līdz vienīgie marsieši, kas uz Zemes bija palikuši brīvi un veseli, bija gaisa desantnieki, kas uzdzīvoja Šveicē, Bāzeles gaļas tirgo. Viņiem tika ar skaļruņiem vēstīts, ka viņu stāvoklis ir bezcerīgs, ka virs galvas viņiem ir bumbvedēji, visas apkārtējās ielas ir bloķējuši tanki un speciālo uzdevumu vienības, un ka uz gaļas tirgu ir notēmēti piecdesmit lielgabali. Viņiem tika pavēlēts nākt ārā ar paceltām rokām, citādi ga|as tirgus tiks sadragāts lupatu lēveros.

-  Iesālieties! - nokliedzās gaisa desantnieku īstais komandieris.

Pēc tam sekoja pieklusums.

Kāds vientulīgs marsiešu izlūku kuģis no kosmosa tālumiem paziņoja Zemei, ka drīz gaidāms jauns uzbrukums, visšausmīgākais uzbrukums militārisma vēsturē.

Zeme nosmējās un sagatavojās. Visās Zemes malās amatieri jautri blīkšķinājās, apgūdami šaujamieroču lietošanas prasmi.

Uz palaišanas iekārtām tika nogādātas jaunas kodolraķetes, un deviņas milzīgas raķetes tika izšautas uz pašu Marsu. Viena tiešām trāpīja un noslaucīja no Marsa virsus Foibes pilsētu un armijas bāzi. Divas citas raķetes nozuda hronosin- klastiskā infundibulā. Pārējās kļuva par kosmosa atkritumiem.

Trāpījums Marsam neko nemainīja.

Tur vairs neviena nebija - nevienas dzīvas dvēseles.

Pēdējie marsieši bija ceļā uz Zemi.

Pēdējo marsiešu uzbrukumu veidoja trīs viļņi.

Pirmajā vilnī bija armijas rezervisti, pēdējās apmācītu karavīru vienības - 26 119 vīri 721 kuģī.

Pusi Zemes dienas vēlāk 1738 kuģos nāca 86 912 svaigi apbruņoti vīriešu kārtas civilisti. Viņiem nebija uniformu, un šaut ar šauteni viņi bija pamēģinājuši tikai vienreiz, un no citiem ieroču veidiem viņi nesajēdza vispār neko.

Vēl pusi Zemes dienas pēc šā nožēlojami neregulārā karaspēka 46 kuģos tuvojās 1391 neapbruņota sieviete un 52 bērni.

Tie bija pēdējie cilvēki un pēdējie kuģi, kas Marsam bija palikuši.

Šo marsiešu ģenerālpašnāvību bija izgudrojis Vinstons Nailss Ramfurds.

Finansiālie līdzekli Marsa pašnāvībai tika iegūti no darījumiem ar zemi, obligācijām, Brodveja izrādēm un izgudrojumu licencēm. Tā kā Ramfurds spēja paredzēt nākotni, izdevīgi ieguldīt līdzekļus viņam bija vieglāk par vieglu.

Marsa kapitāls tika turēts Šveices bankās, rēķinos, kurus identificēja tikai kodu numuri.

Ar Marsa investīciju pārvaldi nodarbojās, Marsa Apgādes programmu vadīja un Marsa slepeno dienestu uz Zemes komandēja viens cilvēks, kurš saņēma pavēles tieši no Ramfurda. Šis cilvēks bija Ērls Monkrīfs, Ramfurda vecais virssulainis. Monkrīfs, ticis pie izdevības savas kalpa dzīves pašā noslēgumā, kļuva par Ramfurda nežēlīgo, izdarīgo un pat izcilo premjerministru zemiešu lietās.

Arēji Monkrīfa dzīve nešķita mainījusies.

Monkrīfs nomira no vecuma savā gultā Ramfurdu savrup- nama kalpotāju spārnā divas nedēļas pēc kara beigām.

Persona ar vislielākajiem nopelniem marsiešu pašnāvības tehnoloģiski spožajā risinājumā bija Salo, Ramfurda draugs uz Titāna. Salo bija ziņnesis no Tralfamadoras planētas, kas atrodas Mazajā Magelāna mākoni. Salo tehnoloģiskās prasmes nāca no miljoniem Zemes gadus vecas civilizācijas. Salo kosmoskuģis bija samaitājies - taču pat bojātā stāvoklī tas bija visvisbrīnumainākais kosmoskuģis, kāds jelkad redzēts Saules sistēmā. Šis bojātais kuģis, atbrīvots no luksusa piedevām, bija visu Marsa kuģu prototips. Kaut arī Salo pats nebija sevišķi labs inženieris, viņš tomēr prata izmērīt visas kuģa detaļas un uzzīmēt tā Marsa pēcteču plānu.

Taču vissvarīgākais bija, lūk, kas - Salo rīcībā bija krietns daudzums visspēcīgākās iespējamās enerģijas, UVT, Universālās Vēlmes Tapt. Salo dāsni ziedoja pusi sava krājuma Marsa pašnāvībai.

Ērls Monkrīfs, virssulainis, savu finansiālo un apgādes organizāciju un slepenā dienesta darbību nodrošināja ar naudas brutālo spēku, kā arī ar dziļu izpratni par gudrajiem, ļaunajiem un neapmierinātajiem cilvēkiem, kuri dzīvo ar padevīgu kalpu masku.

Tieši šādi cilvēki labprāt pieņēma marsiešu naudu un pasūtījumus. Viņi neuzdeva jautājumus. Viņi bija pateicīgi par iespēju strādāt kā termītiem uz pastāvošās iekārtas palodzēm.

Viņi nāca no visām laužu kārtām.

Salo kosmoskuģa pārveidotie plāni tika sadalīti detaļu plānos. Detaļu plānus Monkrīfa aģenti nogādāja ražotājiem visās pasaules malās.

Ražotājiem nebija ne jausmas, kam detaļas paredzētas. Viņi zināja tikai to, ka pasūtījums bija visai ienesīgs.

Pirmo marsiešu kuģu simtu samontēja Monkrīfa aģenti slepenos bunkuros turpat uz Zemes.

Šie kuģi tika uzlādēti ar UVT, ko Monkrīfam Ņūportā bija izsniedzis Ramfurds, un uzreiz likti lietā. Tie aizveda pirmo tehniku un rekrūšus uz Marsa dzelzs līdzenumu, kur vēlāk izauga Foibes pilsēta.

Kad Foibe bija uzcelta, visus ritentiņus tajā grieza Salo UVT.

Tāda bija Ramfurda iecere - Marsam jāzaudē karš, turklāt jāzaudē muļķīgi un šaušalīgi. Kā jau nākotnes gaišreģis Ramfurds skaidri zināja, ka tieši tā arī notiks, un jutās gandarīts.

Viņš vēlējās darīt Pasauli labāku ar Marsa dižās un neaizmirstamās pašnāvības palīdzību.

Kā viņš saka savā "Marsa vēstures īsajā kursā": "Katram, kas vēlas nest Pasaulē būtiskas izmaiņas, nepieciešamas masu pasākumu režisora spējas, patiesa vēlēšanās liet citu cilvēku asinis un jauna, ticama reliģija, ko ieviest īsajā nožēlas un šausmu periodā, kas parasti seko asinspirtij.

Ikkatru zemiešu vadības neveiksmi var saistīt ar to, ka vadonim," raksta Ramfurds, "trūcis vismaz viena no šiem trim komponentiem.

Pietiek! Nost ar nemākulīgo vadību, kuras dēļ miljoniem cilvēku miruši par neko, pliku neko!" raksta Ramfurds. "Pārmaiņas pēc ir taču vajadzīgs nevainojami vadīts pulciņš, kas mirst par cildenu lietu."

Ramfurdam uz Marsa bija šis nevainojami vadītais pulciņš, un viņš bija tā vadonis.

Viņam piemita masu pasākumu režisora spējas.

Viņš patiesi vēlējās liet citu asinis.

Viņam bija jauna, ticama reliģija, ko ieviest pēc kara beigām.

Un viņam bija metodes, kā paildzināt nožēlas un šausmu periodu, kas sekos pēc kara. Šīs metodes bija variācijas par vienu tēmu: Zemes dižā uzvara pār Marsu patiesībā bijusi tikpat pretīga kā neapbruņotu svētu būtņu slaktēšana, svēto, kas visā savā nespēcībā bija metušies karā pret Zemi, lai saliedētu šīs planētas ļaudis monolītā Cilvēku Brālībā.

Sieviete vārdā Bī un viņas dēls Hrono bija pēdējā marsiešu kuģu vilnī, kas tuvojās Zemei. Patiesībā tas bija nieka vilnītis, kuru veidoja, kā zināms, tikai četrdesmit seši kuģi.

Pārējā Visuma flote jau bija aizgājusi pazušanā.

Zemieši pamanīja šo pēdējo vilni vai vilnīti. Taču uz to netika raidītas kodolraķetes. Kodolraķešu, ko šaut, vairs nebija.

Un vilnītis ieradās neskarts. Tas izkaisījās pa visu plašo Zemi.

Dažiem zemiešiem paveicās, un viņi guva iespēju laimīgi pašaudīt marsiešus, kas ieradās šajā pēdējā vilnītī - pašaudīt laimīgi līdz brīdim, kad atklājās, ka vinu mērķi ir neapbruņotas sievietes un bērni.

Cildenais karš bija beidzies.

Pamazām uzmācās kauns, kā jau Ramfurds bija paredzējis.

Kuģi, kurā brauca Bī ar Hrono un divdesmit divas citas sievietes, nolaižoties nesagaidīja ar uguni. Tas nenolaidās civilizētā apvidū.

Tas avarēja Amazones mūžameža džungļos Brazīlijā.

Izdzīvoja tikai Bī un Hrono.

Hrono izrāpās no kuģa un noskūpstīja savu talismanu.

Nešāva arī pa Onkas un Boāza kuģi.

Pēc tam, kad viņi nospieda pogu IESL. un atstāja Marsu, notika kaut kas loti dīvains. Viņi domāja, ka panāks savu rotu, bet tā nenotika.

Viņi vispār neredzēja nevienu citu kosmoskuģi.

Izskaidrojums bija vienkāršs, kaut arī tuvumā nebija neviena, kas to varētu paust: Onkam un Boāzam nemaz nebija paredzēts doties uz Zemi - vismaz ne tobrīd.

Ramfurds bija licis noregulēt viņu kuģa automātisko pilo- tu-navigatoru tā, lai kuģis vispirms aizvestu Onku un Boāzu uz Merkuriju - un pēc tam no Merkurija uz Zemi.

Ramfurds negribēja, lai Onka iet bojā karā.

Ramfurds gribēja, lai Onka pāris gadu paliek kādā drošā vietā.

Un vēl Ramfurds gribēja, lai pēc tam Onka parādās uz Zemes, it kā brīnumainā kārtā.

Ramfurds taupīja Onku svarīgai lomai uzvedumā, ko viņš gribēja iestudēt par godu savai jaunajai reliģijai.

Onka un Boāzs kosmosā bija loti vientuli un samulsusi. Nebija nekā īpaša, ko redzēt, nebija, ko darīt.

-  Sasodīts, Onka, - sacīja Boāzs, - sazin, kur tagad ir mūsu banda.

Lielākā dala bandas tobrīd karājas Bokaratonas darījumu iestāžu kvartāla laternu stabos.

Onkas un Boāza automātiskais pilots-navigators citstarp kontrolēja arī kajītes apgaismojumu, radīdams mākslīgu zemiešu dienu un nakšu ciklu - te diena, te nakts, te diena, te nakts…

Vienīgā lasāmviela kuģī bija divas komiksu grāmateles, ko tajā bija pametuši telpas iekārtotāji. Viena bija "Tvītija un Silvestrs" par kanārijputniņu, kas noveda kaki līdz ārprātam, un otra - "Nožēlojamie" par kādu vīru, kas nozaga dažus zelta svečturus priesterim, kurš bija pret viņu labi izturējies.

-   Kāpēc viņš pievāca tos svečturus, Onka? - iejautājās Boāzs.

-  Vilks viņu zina, - atrūca Onka. - Man tas pie vienas vietas.

Pilots-navigators bija nupat izslēdzis kajītes apgaismojumu, lemdams, ka tagad būs nakts.

-   Izskatās, ka tev pilnīgi viss ir pie vienas vietas, vai ne? - tumsā sacīja Boāzs.

-  Tieši tā, - atteica Onka. - Man ir pie vienas vietas arī tā grabaža, kas tev kabatā.

-   Kas tad man ir kabatā? - jautāja Boāzs.

-    Manta, ar kuru nodarīt sāpes cilvēkiem, - atbildēja Onka. - Manta, ar kuru piespiest cilvēkus darīt to, ko tu gribi.

Onka dzirdēja Boāzu nokrekškamics, tad klusi ierūcamies - tumsā. Un viņš zināja, ka Boāzs ir tikko nospiedis savas kabatas mantiņas pogu, tādu pogu, kurai vajadzētu uzreiz izslēgt Onku.

Onka klusēja.

-   Onka…? - ieteicās Boāzs.

-   Jā? - atsaucās Onka.

-   Tu tur esi, draudziņ? - brīnījās Boāzs.

-  Kur tad lai es pazustu? - atteica Onka. - Tu domā, ka liki man izkopēt gaisā?

-   Ar tevi viss kārtībā, draudziņ? - jautāja Boāzs.

-  Kāpēc lai nebūtu, draudziņ? - atbildēja Onka. - Pagājušo- nakt, kamēr tu gulēji, draudziņ, es izņēmu to stulbo grabažu tev no kabatas, draudziņ, un es attaisīju to, draudziņ, un izrāvu tai visas iekšas, draudziņ, un to vietā sabāzu tualetes papīru. Un tagad es sēžu uz savas kojas, draudziņ, un man rokā ir pielādēta šautene, draudziņ, un tā ir pavērsta pret tevi, draudziņ, un interesanti gan, sasodīts, ko tu tagad darīsi…

Marsa un Zemes kara laikā Ramfurds materializējās uz Zemes, Nuportā, divreiz - tūlīt pēc kara sākuma un kara noslēguma dienā. Tajā laikā viņam un viņa sunim nebija nekādas īpašas reliģiskas nozīmes. Viņi bija tikai tūrisma objekts.

Hipotēkas turētāji bija izīrējuši Ramfurda namu un zemi kādam izklaides jomas darbonim vārdā Merlins T. Laps. Šis Laps tirgoja biļetes uz materializāciju par dolāru gabalā.

Atskaitot Ramfurda un viņa suņa parādīšanās un nozušanas mirkļus, publikai nebija nekā sevišķa, ko redzēt. Ramfurds ne ar vienu nerunāja, tikai ar virssulaini Monkrīfu, un ari tad čukstus. Parasti viņš sagumis dirnēja atzveltnes krēslā istabā zem kāpnēm - Skipa muzeja. Parasti viņš ar vienu roku aizsedza acis, bet otras rokas pirkstus apvija ap Kazaka kakla- siksnu.

Ramfurds un Kazaks tika reklamēti kā spoki.

Aiz mazās istabas loga bija uzslietas stalažas un durvis uz gaiteni bija izņemtas. Tātad bija divas vietas, pa kurām apmeklētāju rinda varēja iet garām, lai uzmestu skatu hronosinklas- tiski infundibulētajam vīram un sunim.

-  Jā, draugi, izskatās, ka viņš šodien nebūs diez ko ronīgs, - mēdza sacīt Merlins T. Laps. - Jums jāsaprot, cik daudz viņam ir, ko pārdomāt. Viņa vienkārši nav šeit, draugi. Viņš un viņa suns ir izplesti milzīgā plašumā no Saules līdz pat Betelgeizei.

Līdz pat kara pēdējai dienai visu darbību un troksni nodrošināja pats Merlins T. Laps. Kara pēdējā dienā viņš sacīja:

-   Es domāju, cik tas ir brīnišķīgi, ka jūs, cienītie, šajā pasaules vēstures lielajā dienā esat ieradušies apskatīt šo izcilo un pamācošo kultūras un zinātnes eksponātu.

Ja šis spoks jelkad ierunāsies, - turpināja Laps, - viņš mums stāstīs par pagātnes un nākotnes brīnumiem, un par tādām lietām Visumā, par ko mēs vēl ne sapņojuši neesam. Es tikai ceru, ka vismaz dažiem no jums palaimēsies būt šeit tajā brīdī, kad viņš nolems, ka pienācis īstais laiks pateikt mums to, kas viņam sakāms.

-     īstais laiks ir klāt, - dobji ierunājās Ramfurds.

-   īstāks par īstu, piķis un zēvele! - teica Vinstons Nailss Ramfurds: - Karš, kas šodien tik cildeni beidzas, bija cildens tikai tiem svētajiem, kas šo karu zaudēja. Šie svētie bija Zemes ļaudis, tāpat kā jūs. Viņi pārcēlās uz Marsa un devās bezcerīgajā uzbrukumā, un labprātīgi mira, lai Zemes [audis beidzot varētu kļūt par vienu tautu - priekpilnu, brālīgu, lepnu.

Viņu vēlēšanās nomirstot, - sacīja Ramfurds, - bija nevis pašiem tikt paradīzē, bet tāda, lai cilvēces brālība uz Zemes būtu nezūdoša.

Ar šādu mērķi, kura piepildīšanos no sirds vēlamies, - teica Ramfurds, - es jums nesu vēsti par jaunu reliģiju, kuru ar sajūsmu varēs uzņemt ikviena zemieša sirds, līdz pašiem sirds tālākajiem kaktiem.

Valstu robežas, - sacīja Ramfurds, - izzudīs.

Vēlme karot, - viņš teica, - apsīks.

Izgaisīs visa skaudība, visas bailes, viss naids, - teica Ramfurds.

-  Šās jaunās reliģijas vārds, - viņš teica, - ir "Pilnīgi Vienaldzīgā Dieva baznīca".

Šās baznīcas karogs būs zils un zeltains, - sacīja Ramfurds.

-    Šajā karogā uz zila fona ar zelta burtiem būs rakstīti šādi vārdi: "Rūpējieties par (audīm, un Visvarenais Dievs pats par sevi parūpēsies."

Divas galvenās jaunās reliģijas mācības ir šādas: - turpināja Ramfurds. - "Mazais cilvēks neko nevar darīt, lai palīdzētu Visvarenajam Dievam vai iepriecinātu Viņu." Un: "Gadījums nav Dieva pirksts."

Kāpēc jums būtu jātic tieši šai, nevis kādai citai reliģijai? - jautāja Ramfurds un pats atbildēja. - Jums šai reliģijai jātic tāpēc, ka es, būdams šās reliģijas pravietis, spēju darīt brīnumus, bet nevienas citas reliģijas pravieši to nespēj. Kādus brīnumus es spēju darīt? Es jums varu parādīt pilnīgi precīzas pareģošanas brīnumu, varu izstāstīt jums, kas gaidāms nākotnē.

Pēc tam Ramfurds loti detalizēti paredzēja piecdesmit nākotnes notikumus.

Klātesošie rūpīgi pierakstīja šos pareģojumus.

Lieki piebilst, ka vēlāk tie visi piepildījās, turklāt līdz pēdējam sīkumam.

- Iesākumā šīs reliģijas mācības liksies sarežģītas un mulsinošas, - sacīja Ramfurds, - taču ar laiku tās kļūs kristālskaidras un brīnumskaistas.

Mulsinoša iesākuma labad, - teica Ramfurds, - es jums izstāstīšu līdzību:

Reiz sensenos laikos gadījās tā, ka mazulis vārdā Maleahijs Konstants nāca pasaulē kā visbagātākais bērns uz Zemes. Gadījās tā, ka tajā pašā dienā kāda akla vecmāmiņa cementa kāpņu augšgalā uzkāpa uz skrituldēla, kāda policista zirgs uzkāpa virsū leijerkastnieka mērkaķim un kāds nosacīti atbrīvots banku laupītājs savos bēniņos lādes dibenā atrada deviņsimt dolāru vērtu pastmarku. Es jums jautāju - vai gadījums ir Dieva pirksts?

Ramfurds izslēja rādītājpirkstu, kas bija caurspīdīgs kā Li- možas porcelāna tasīte. - Savā nākamajā vizītē pie jums, mani ticības brāli, - viņš teica, - es jums izstāstīšu līdzību par cilvēkiem, kas dara to, ko, viņuprāt, vēlas Visvarenais Dievs. Starplaikā būtu labi, ja jūs, lai gūtu papildu zināšanas šīs līdzības izpratnei, izlasītu visu, ko vien varēsiet sameklēt, par spāņu inkvizīciju.

Nākamreiz, kad ieradīšos, - teica Ramfurds, - es jums atvedīšu Bībeli, pārstrādātu tā, lai tai mūsdienās būtu kāda jēga. Un vēl es jums atvedīšu Marsa vēstures īso kursu, patiesu stāstu par svētajiem, kas mira, lai šī pasaule varētu kļūt par vienotu Cilvēku Brālību. Šis stāsts salauzīs sirdi katram cilvēkam, kam vispār ir sirds.

Ramfurds un vina suns vienā mirklī dematerializējās.

Kosmoskuģi, kas no Marsa bija devies uz Merkuriju, kosmoskuģi, kurā atradās Onka un Boāzs, automātiskais pilots- navigators nolēma, ka tagad kajītē atkal būs diena.

Bija rīts pēc tās nakts, kurā Onka pateica Boāzam, ka aparāts Boāza kabatā vairs nespēs nevienam nodarīt sāpes.

Onka bija sēdus aizmidzis savā kojā. Pielādētais mauzeris ar uzvilktu gaili gulēja viņam uz ceļiem.

Boāzs nebija aizmidzis. Viņš gulēja savā kojā kajītes pretējā pusē. Boāzs naktī nebija ne acu aizvēris. Tagad viņš varēja, ja vien vēlētos, bez pūlēm atbruņot un nogalināt Onku.

Taču Boāzs bija nolēmis, ka draugu viņam vajadzīgs daudz vairāk nekā spēja likt cilvēkiem darīt tieši to, ko viņam sa- gribas. Nakts laikā viņš šā vai tā bija atskārtis, ka it nemaz nesaprot, ko viņš no citiem cilvēkiem grib.

Viņš bija nolēmis, ka vissvarīgākais dzīvē ir nebūt vientuļam un neļauties bailēm. Vislielāko palīdzību sniegt varēja tikai īsta drauga plecs.

Kajīti piepildīja dīvaina, sausa, klepojoša skaņa. Tic bija smiekli. Tie bija Boāza smiekli. Dīvaina šī skaņa bija tāpēc, ka Boāzs nekad agrāk nebija šādi smējies - viņš nekad nebija smējies par lietām, par kurām smējās tagad.

Viņš smējās par šaušalīgo ķezu, kurā bija iekūlies, - par to, kā visu savu armijas dzīves laiku viņš bija izlicies, ka saprot visu apkārt notiekošo un ka viss visapkārt ir vislabākajā kārtībā.

Viņš smējās par paša stulbumu - kā bija ļāvis sevi izmantot - Dievs vien zina, kam, Dievs vien zina, kālabad.

- Piķis un zēvele, draudziņ! - viņš skali izsaucās. - Ko mēs te, kosmosā, vispār darām? Ko mēs darām šitajās drēbēs? Kas šito stulbo dampi stūrē? Kāpēc mēs vispār šitajā skārda bundžā iekāpām? Kāpēc mums vispār kāds ir jāšauj, kad mēs nonāksim tur, kurp dodamies? Un kāpēc šamie gribēs šaut mūs? Kāpēc? - jautāja Boāzs. - Draudziņ, - viņš teica, - tu man pasaki - kāpēc?

Onka pamodās un pavērsa sava mauzera stobru pret Boāzu.

Boāzs turpināja smieties. Viņš izņēma no kabatas vadības pulti un nometa uz grīdas. - Man to nevajag, draudziņ, - viņš teica. - Ļoti labi, ka tu izrāvi tai iekšas. Man to nevajag.

Un tad viņš ieaurojās: - Man vispār neko no visa šitā nevajag!

ASTOTA NODAĻA HOLIVUDAS NAKTSKLUBĀ

Harmonijs - vienīgā zināmā dzīvības forma uz Merku-

rija. Harmoniji dzīvo alās. Būtu grūti iztēloties vēl cēlākas

būtnes,

Bčrnu brīnumu un triku enciklopēdija

Merkurijs dzied kā kristāla biķeris.

Tas dzied visu laiku.

Viena Merkurija puse ir vērsta pret Sauli. Šī puse vienmēr ir bijusi vērsta pret Sauli. Šī puse ir balti nokvēlušu putekļu jūra.

Otra puse ir vērsta pret bezgalīgā izplatījuma tukšumu. Šī puse vienmēr ir bijusi vērsta pret bezgalīgā izplatījuma tukšumu. Šī puse ir milzonīgu, zili baltu, stindzinoši aukstu kristālu mežs.

Merkurija dziedāšanu izraisa spriegums starp karsto bezgalīgās dienas puslodi un auksto bezgalīgās nakts puslodi.

Uz Merkurija nav atmosfēras, tāpēc tā dziedātā dziesma ir uztverama ar tausti.

Tā ir lēna dziesma. Vienu noti Merkurijs šajā dziesmā tur veselas zemiešu tūkstošgades garumā. Ir arī tādi, kas domā, ka šī dziesma ir strauja, mežonīga, sarežģīta - mokoši, neizseko- jami vijīga. Droši vien.

Merkurija dziļajās alās dzīvo radības.

Šīm radībām vi nu planētas dziedātā dziesma ir ļoti svarīga, jo tās barojas no vibrācijām. Tās barojas ar mehānisku enerģiju.

Radības turas pie savu alu dziedošajām sienām.

Šādā veidā tās ēd Merkurija dziesmu.

Merkurija alu dziļumos ir omulīgi silts.

Pašos dziļumos alu sienas ir fosforescējošas. Tās izstaro bāli dzeltenu gaismu.

Alu radības ir caurspīdīgas. Kad tās ir pieķērušās sienām, fosforescējošo sienu gaisma spīd tām cauri. Taču, spīdot cauri radību augumiem, sienu dzeltenā gaisma iegūst dzīvīgu akvamarīna toni.

Alu radības loti atgādina mazus papīra pūķus bez rāmja. Tās ir rombveidīgas un pieaugušas ir pēdu garas, astoņas collas platas.

Tās nav biezākas par rotaļu baloniņa gumiju.

Katrai radībai ir četri trausli piesūcekņi - pa vienam katrā stūrī. Šie piesūcekņi dod radībām iespēju rāpties līdzīgi sprīž- metim, pieķerties un iztaustīt vietas, kur Merkurija dziesma visgardākā.

Atradušas vietu, kur gaidāma laba maltīte, radības pieplok sienai kā slapjas tapetes.

Radībām nav vajadzīga asinsrites sistēma. Tās ir tik plānas, ka dzīvību dodošās vibrācijas liek visām to šūnām kustēt bez starpniekiem.

Radības neizkārnās.

Radības vairojas loboties. Mazuli, kas tikko nolobījies no vecāka, nevarētu atšķirt no blaugznas.

Ir tikai viens dzimums.

Katra radība vienkārši nomet plēksnītes pēc sava ģīmja un līdzības, un vienas radības ģīmis un līdzība ir tieši tāds pats kā jebkurai citai radībai.

Ar radībām nav tā, ka tās sasniegtu briedumu, novecotu un nomirtu. Tās sasniedz briedumu un paliek, kā saka, pilnā plaukumā, kamēr vien Merkurijam labpatīk dziedāt.

Viena radība nekādi nespēj nodarīt pāri otrai, un tām nav arī nekāda iemesla darīt citām pāri.

Radības nezina, kas ir izsalkums, skaudība, godkāre, bailes, sašutums, reliģija un dzimumdziņa.

Radībām ir tikai viena maņa - tauste.

Tām piemīt nelielas telepātijas spējas. Vēstis, ko tās spēj pārraidīt un uzņemt, ir gandrīz tikpat monotonas kā Merkurija dziesma. Vēstis tām var būt tikai divas. Pirmā ir automātiska atbilde uz otro, un otrā ir automātiska atbilde uz pirmo.

Pirmā ir šāda: "Te es esmu, te es esmu, te es esmu."

Otrā ir šāda: "Man prieks, ka tu esi, man prieks, ka tu esi, man prieks, ka tu esi."

Un vēl šīm radībām ir viena īpašība, kurai nav izdevies rast utilitāru pamatojumu: šķiet, ka tām patīk sakārtoties uz fosfores- cējošām sienām brīnišķīgos rakstos.

Kaut arī aklas un vienaldzīgas pret jebkādu skatītāju, tās bieži sakārtojas regulāros un satriecoši skaistos bāli dzeltenu un spilgta akvamarīna krāsas rombu rakstos. Dzeltenie rombi ir alu sienu kailās vietas. Akvamarīns ir sienu gaisma, kas izfil- trējusies cauri radību augumiem.

Tā kā šīs radības mīl mūziku un vēlas ar visu savu būtni kalpot skaistumam, zemieši tām ir devuši skaistu vārdu.

Radības ir nosauktas par harmonijiem.

Onka un Boāzs tuvojās Merkurija virsmai no tumšās puses. No Marsa viņus šķīra septiņdesmit deviņas zemiešu dienas ilgs ceļš. Viņi nezināja, ka planēta, uz kuras viņi piezemēsies, ir Merkurijs.

Saule gan viņiem likās briesmīgi liela.

Taču tas netraucēja viņiem domāt, ka viņi nolaižas uz Zemes.

Spējās ātruma samazināšanas laikā viņi zaudēja samaņu. Patlaban viņi to atguva - un skatam pavērās nežēlīgi skaista ilūzija.

Onkam un Boāzam šķita, ka viņu kuģis lēni nolaižas starp debesskrāpjiem, pār kuriem šaudās prožektoru stari.

- Nešauj… - bilda Boāzs. - Vai nu karš ir beidzies, vai tā vispār nav bijis.

Priecīgie gaismas stari nenāca no prožektoriem. Tie nāca no garajiem kristāliem uz robežas starp Merkurija gaišo un tumšo puslodi. Šie kristāli tvēra Saules starus, prizmatiski lauza tos un raidīja pāri tumšajai pusei. Citi kristāli tumšajā pusē uztvēra šos starus un raidīja tālāk.

Nudien, bija viegli noticēt, ka tur prožektori gaismojas par izsmalcinātas civilizācijas celtnēm. Blīvo, milzīgo, zili balto kristālu mežu bija viegli noturēt par apdullinoši skaistiem debesskrāpjiem.

Onka stāvēja pie iluminatora un klusi raudāja. Viņš raudāja par mīlestību, par ģimeni, draudzību, patiesību, civilizāciju. Viss, par ko viņš raudāja, bija abstrakcijas, jo viņa atmiņa spēja sniegt loti maz seju un kultūras pieminekļu, no kuriem iztēle varētu radīt mistērijas sižetu. Vārdi grabēja viņam galvā kā sausi kauli. Stounijs Stīvensons… Bī, sieva… Hrono, dēls… Onka, tēvs…

Prātā iešāvās vārds Maleahijs Konstants, un viņš nezināja, ko ar to iesākt.

Onka ieslīga aklā, bet bijības cauraustā sapņojumā par brīnišķīgajiem cilvēkiem un brīnišķīgajiem mūžiem, kas radījuši šīs majestātiskās, prožektoru apspīdētās celtnes. Pilnīgi skaidrs - šeit bezsejas ģimenes un bezsejas draugi, un bezvārda cerības varēja plaukt kā…

Onka nespēja izdomāt tēlu, kas pienācīgi raksturotu plaukšanu.

Viņš iztēlojās pamatīgu strūklaku, konusu, ko veidoja aizvien lielāku bļodu apli. Tas nederēja. Strūklaka bija izžuvusi sausa, pilna ar putnu ligzdu atliekām. Onkas pirkstu gali iesmeldzās, it kā būtu nobrāzti, rāpjoties augšup pa sauso bļodu apļiem.

Šis tēls nederēja.

Tad Onka iztēlojās trīs skaistas meitenes, kas bija aicinājušas viņu nākt ciemos - nākt pa mauzera šautenes stobra eļļaino vītni.

- Ho-ho! - izsaucās Boāzs. - Visi vēl guļ, bet ilgi vairs negulēs! - Viņš, acīm zibot, jūsmoja. - Kad vecais Boāzs un vecais

Onka sāks uzdzīvot, - viņš teica, - visi pamodīsies un nedēļām ilgi paliks nomodā!

Kosmoskuģi prasmīgi vadīja tā pilots-navigators. Aparāti, kuģim riņķojot, nervozi sarunājās ar sevi - dūca, klakstēja, zu- mēja. Tie sajuta šķēršļus un vairījās no tiem, meklējot lejā ideālu piezemēšanās vietu.

Pilota-navigatora radītāji bija ar nolūku iedvesuši aparātiem apsēstību ar vienu ideju - meklēt aizsegu bezgala dārgajiem karavīriem un bruņojumam, ko tam bija paredzēts vest. Pilota-navigatora uzdevums bija nogādāt bezgala dārgos karavīrus un bruņojumu visdziļākajā bedrē, kādu tas spēj atrast. Uzdevums balstījās uz pieņēmumu, ka nolaišanās notiks ienaidnieka apšaudes laikā.

Pēc divdesmit zemiešu minūtēm pilots-navigators joprojām sarunājās ar sevi, un viņam bija tikpat daudz runājamā kā iepriekš.

Un kuģis joprojām krita, strauji krita.

Šķietamie prožektori un debesskrāpji aiz loga vairs nebija redzami. Tur bija tikai piķa melna tumsa.

Klusums, kas valdīja kuģī, nebija diez ko gaišāks. Onka un Boāzs juta, kas ar viņiem notiek, un notiekošais darīja viņus mēmus.

Viņi nemaldīgi juta, ka tiek apglabāti dzīvi.

Kuģis spēji salēcās, notriekdams Boāzu un Onku uz grīdas.

Spējais trieciens radīja spēju atvieglojumu.

- Beidzot mājās! - ieaurojās Boāzs. - Sveiki mājās!

Tad spocīgā sajuta, krītot kā koka lapai, atsākās. Vēl pēc divdesmit zemiešu minūtēm kuģis joprojām krita, tikai lēnāk.

Spējie rāvieni atkārtojās aizvien biežāk.

Lai nodrošinātos pret rāvieniem, Boāzs un Onka bija apgulušies. Viņi gulēja uz vēdera, ar rokām satvēruši tērauda stieņus pie kojām.

Lai stāvoklis kļūtu pavisam nožēlojams, pilots-navigators nolēma, ka kajītē jāiestājas naktij.

Čerkstošs troksnis virs kuģa kupola lika Onkam un Boāzam pacelt galvas no spilvena un pavērties uz iluminatoru pusi. Tagad ārā bija bāli dzeltena gaisma.

Onka un Boāzs priekā iekliedzās un metās pie iluminatoriem. Tiklīdz vini tos sasniedza, kuģis, atbrīvodamies no šķēršļa, notrieca viņus uz grīdas un atkal turpināja kritienu.

Pēc vienas zemiešu minūtes kritiens beidzās.

Pilots-navigators kautrīgi noklikšķēja. Droši nogādājis savu kravu no Marsa uz Merkuriju, tas, saskaņā ar instrukciju, izslēdzās.

Tas bija nogādājis kravu alas dibenā simt sešpadsmit jūdzes zem Merkurija virsmas. Tas bija izlavierējis cauri līkumainu eju labirintam, līdz dziļāk vairs netika.

Boāzs pirmais sasniedza iluminatoru, paskatījās ārā un ieraudzīja priecīgo sveicienu, ko uz alas sienām bija radījuši harmoniju dzeltenie un zili-zaļie rombi.

- Onka! - iesaucās Boāzs. - Lai velns mani parauj, ja mēs neesam nosēdināti tieši Holivudas naktsklubā!

Lai pilnībā izprastu turpmākos notikumus, šobrīd nepieciešams atkārtot Šlīmaņa elpošanas tehnikas pamatus. Onka un Boāzs hermētiski noslēgtajā kabīnē uzņēma skābekli no ripām, kas kusa tievajā zarnā. Tā kā viņi atradās mākslīgi uzturēta atmosfēras spiediena vidē, viņiem nevajadzēja aizbāzt ausis un nāsis un turēt muti ciet. Šāda izolēšanās būtu nepieciešama tikai vakuumā vai indīgā atmosfērā.

Boāzs bija pārliecināts, ka aiz kuģa sienām ir viņa dzimtās Zemes veselīgā atmosfēra.

Patiesībā tur bija tikai un vienīgi vakuums.

Rēķinoties ar draudzīgo āra atmosfēru, Boāzs ar plašu žestu bezrūpīgi atrāva vaļā kuģa iekšējās un ārējās durvis.

Viņš tapa atalgots ar kajītes mazās atmosfēras izsprāgšanu āra vakuumā.

Viņš aizcirta iekšējās durvis, tomēr Onka un viņš pats no prieka kliedziena jau paspēja saņemt triecienu.

Viņi sabruka, elpošanas ceļiem bagātīgi asiņojot.

No nāves viņus izglāba tikai pilnīgi automātiskā avārijas novēršanas iekārta, kas uz gaisa izplūdi atbildēja ar otru eksploziju, atjaunojot kajītē normālu spiedienu.

-  Mammu… - nākdams pie samaņas, noelsās Boāzs. - Velns parāvis, mammīt, šitā nudien nav Zeme.

Onka un Boāzs nekrita panikā.

Viņi atjaunoja spēkus ar ēdienu, atpūtu, dzērieniem un ripām.

Un tad viņi aizbāza ausis un nāsis, aizvēra muti un izpētīja kuģa apkaimi. Viņi secināja, ka viņu kaps ir dziļš, līkumains, bez gala un bez gaisa - un ka tajā nedzīvo un vispār nevar dzīvot nekas, kas kaut attāli atgādinātu cilvēkus.

Harmonijus viņi ievēroja gan, taču šo būtņu klātbūtne viņus nekādi neiedrošināja. Viņiem tās likās spocīgas.

Onka un Boāzs patiesībā neticēja, ka nonākuši šādā vietā. Neticība glāba viņus no panikas.

Viņi atgriezās kuģī.

-   Labs ir, - mierīgi noteica Boāzs. - Kaut kas ir nogājis greizi. Mēs esam nonākuši pārāk dziļi pazemē. Būs jālido atpakaļ, tur, kur bija tās mājas. Atklāti sakot, Onka, man liekas, ka mēs nemaz neesam uz Zemes. Kā jau es teicu, kaut kas ir nogājis greizi, un mums jāpajautā ļaudīm tajās mājās, kur mēs atrodamies.

-   Labs ir, - atteica Onka. Viņš aplaizīja lūpas.

-   Nospied tik veco, labo IESL. pogu, - sacīja Boāzs, - un mēs uzlidosim gaisā kā putniņš.

-   Labs ir, - piekrita Onka.

-   Saproties, - teica Boāzs, - tur augšā, tajās mājās, ļaudis varbūt nemaz nezina, kas te lejā atrodas. Varbūt mēs esam izdarījuši atklājumu un pārsteigsim viņus.

-    Kāpēc gan ne, - atteica Onka. Viņa dvēseli nospieda jūdzēm biezās klintis virs galvas. Un vēl viņa dvēsele nojauta viņu stāvokļa īsto dilbu. Uz visām pusēm un virs galvas sazarojās neskaitāmas ejas. Un šīs ejas sazarojās šaurākās ejiņās un tās vēl šaurākās, līdz pat tādām, kas nav lielākas par cilvēka ādas poru.

Onkas dvēselei bija taisnība, sajūtot, ka uz virspusi ved labi ja katra desmittūkstošā eja.

Kosmoskuģis, pateicoties superjutīgajiem sensoriem tā dibenā, bija viegli iztaustījis ceļu lejup, lejup, lejup… pa vienu no loti nedaudzajām ieejām dzīlēs - tā bija arī viena no nedaudzajām izejām.

Taču Onkas dvēsele vēl nebija apjautuši pilota-navigatora iedzimto stulbumu attiecībā uz došanos augšup. Kuģa projektētājiem nebija ienācis prātā, ka ar pacelšanos varētu rasties kādas problēmas. Galu galā visiem marsiešu kuģiem bija paredzēts pacelties no klaja lauka uz Marsa un tikt pamestiem pēc nolaišanās uz Zemes. Līdz ar to nebija nekādu iekārtu, kas kuģi pasargātu no briesmām virs tā.

- Paliec sveika, vecā ala, - sacīja Boāzs.

Onka laiski nospieda pogu IESL.

Pilots-navigators iedūcās.

Pēc desmit zemiešu sekundēm pilots-navigators bija iesilis.

Kuģis ar dūnas vieglumu pacēlās no alas grīdas, pieskārās sienai, ar čerkstošu, griezīgu skanu rīvēdamies gar sienu, vilkās augšup, atsitās ar priekšgalu pret sienas izvirzījumu, atkāpās, atkal atsitās, atkāpās, tad tikai viegli pieskārās izvirzījumam un klusi turpināja celties augšup. Atkal atskanēja griezīgais čerksts - šoreiz no visām pusēm.

Virzība augšup bija apstājusies.

Kuģis bija ieķīlējies monolītā iezī.

Pilots-navigators šņukstēja.

Tas izlaida pa kajītes grīdas spraugām sinepjkrāsas dūmu strūkliņu.

Pilots-navigators pārstāja šņukstēt.

Tas bija pārkarsis, un pārkaršana pilotam-navigatoram bija signāls, ka jāizdabū kuģis no bezcerīga strupceļa. Tas saka to darīt - ar lielām mokām. Tērauda daļas vaidēja. Kniedes plaukšķēja kā šāvieni.

Beidzot kuģis bija brīvs.

Pilots-navigators saprata, ka ir sakauts. Tas lēni un maigi nosēdināja kuģi atpakaļ uz alas grīdas.

Pilots-navigators izslēdzās.

Onka vēlreiz nospieda pogu IESL.

Kuģis atkal uztaustījās augšup strupceļā, atkal atkāpās, atkal nosēdās uz grīdas un izslēdzās.

Šis cikls tika atkārtots divpadsmit reizes, līdz kļuva pilnīgi skaidrs, ka šādi kuģis tikai saplīsīs gabalos. Tā karkass jau tagad bija stipri bojāts.

Kad kuģis divpadsmito reizi nosēdās uz alas grīdas, Onka un Boāzs neizturēja. Viņi sāka raudāt.

-  Mēs esam pagalam, Onka, - mēs esam beigti! - vaimanāja Boāzs. >

-   Neatceros, ka es jelkad būtu bijis dzīvs, - sērīgi noteica Onka. - Man likās, ka vismaz tagad beidzot drusku padzīvošu.

Onka piegāja pie iluminatora un asarainām acīm paskatījās laukā.

Viņš ieraudzīja, ka sienas radības pie paša iluminatora uz akvamarīna fona izveidojušas precīzu, bāli dzeltenu burtu S.

Visnotaļ varēja gadīties, ka bezsmadzeņu radībām uz dullo izkārtojoties, var gadīties izveidot burtu S. Taču tad Onka ieraudzīja, ka burtam S blakus ir nevainojams N. Un pirms N - nevainojams E.

Onka nolieca galvu pie iluminatora malas un raudzījās laukā slīpi. Šī kustība lāva viņam saskatīt apmēram simt jardus harmoniju nosētās sienas.

Onka satriekts ieraudzīja, ka harmoniji no zaigojošiem burtiem izveidojuši vēstījumu.

Bāli dzeltenais vēstījums uz akvamarīna fona bija šāds: TAS IR PRATA EKSĀMENS!

DEVĪTĀ NODAĻA MĪKLA ATRISINĀTA

iesākumā dievs tapa par Debesīm un Zemi… Un Dievs teica: "Lai Es topu par gaismu!" Un Viņš tapa gaisma.

Vinstons Nailss Ramfurds. "Pārstrādātā, autorizētā Bībele"

Ja vēlaties brīnišķīgu uzkodu pie tējas, pamēģiniet jaunus, sarullētus harmonijus, pildītus ar Venēras biezpienu.

Beatrise Ramfurda. "Galaktiskā pavārgrāmata"

ja runājam par dvēselēm, Marsa mocekli gāja bojā nevis tad, kad uzbruka Zemei, bet jau tad, kad viņi tika savervēti dienestam Marsa armijā.

Vinstons Nailss Ramfurds. "Marsa vēstures īsais kurss"

Es atradu sev vietu, kur var darīt labu, vienlaikus nedarot ļaunu.

Boāzs Sāras Hornas Kenbijas grāmatā "Onka un Boāzs Merkurija alās"

Jaunāko laiku visvairāk pārdotā grāmata ir Vinstona Nailsa Ramfurda "Pārstrādātā, autorizētā Bībele". Nākamā pēc popularitātes ir burvīgs viltojums: Beatrises Ramfurdas "Galaktiskā pavārgrāmata". Trešā populārākā ir Vinstona Nailsa Ramfurda "Marsa vēstures īsais kurss". Ceturtā populārākā ir bērnu grāmata - "Onka un Boāzs Merkurija alās", ko sarakstījusi Sāra Horna Kenbija.

Izdevējs uz grāmatas apvāka it mīlīgi skaidro misis Kenbijas grāmatas panākumus: "Kuram bērnam gan nepatiktu avarēt uz vientuļas planētas ar kosmoskuģi, kas piekrauts ar hamburgeriem, hotdogiem, kečupu, sporta precēm un limonādi?"

Dr. Frenks Mino savā apcerējumā "Vai pieaugušie ir harmoniji?" bērnu patiku pret šo grāmatu gan neuzskata par tik nevainīgu. "Vai mums pietiek dūšas apdomāt," viņš jautā, "cik tuvi Onka un Boāzs ir bērnu ikdienas pieredzei, kad viņi, Onka un Boāzs, nopietni un ar cienu izturas pret radībām, kas patiesībā ir nejēdzīgi vienaldzīgas, nejūtīgas un trulas?" Mino, vilkdams paralēli starp cilvēku vecākiem un harmonijiem, norāda uz Onkas un Boāza attiecībām ar tiem. Harmoniji veselus trīs gadus no vietas ik pēc četrpadsmit zemiešu dienām sūtīja Onkam un Boāzam jaunu cerības vai aizplīvurota izsmiekla vēsti.

Šīs vēstis, protams, rakstīja Vinstons Nailss Ramfurds, kas ik pēc četrpadsmit dienām uz neilgu laiciņu materializējās uz Merkurija. Viņš vietām nolobīja harmonijus, vietām pielipināja, izveidojot drukātus burtus.

Misis Kenbijas stāstā pirmais mājiens, ka Ramfurds laiku pa laikam parādās alās, tiek dots tikai pie pašām beigām - ainā, kad Onka atrod liela suna pēdas.

Šajā vietā pieaugušajam, kas lasa stāstu priekšā bērnam, ir pilnīgi obligāti noslēpumaini aizžņaugtā balsī jāpajautā: "Kas tas par suni?"

Tas sunis bij Kazaks. Tas sunis bij Vinstona Nailsa Ramfurda lielais, varenais, negantais, hronosinklastiski infundibu- lētais suns.

Onka un Boāzs bija pavadījuši uz Merkurija trīs zemiešu gadus, kad Onka putekļos uz kādas ejas grīdas atrada Kazaka pēdas. Merkurijs jau divpadsmit ar pus reižu bija apvedis Onku un Boāzu apkārt saulei.

Onka atrada pēdas uz grīdas apmēram sešas jūdzes virs gro- tas, kurā atradās apdauzītais, apskrambātais, klintīs ieslodzītais kosmoskuģis. Onka vairs nedzīvoja kosnioskuģī, un Boāzs arī ne. Kosmoskuģis bija tikai kopīga noliktava, kurā Onka un Boāzs apmēram reizi zemiešu mēnesī iegriezās pēc pārtikas krājumiem.

Onka un Boāzs satikās reti. Viņi riņķoja loti atšķirīgos apļos.

Apli, kuros riņķoja Boāzs, bija mazi. Viņa miteklis bija noteiktā vietā un bagātīgi iekārtots. Tas atradās tajā pašā līmenī, kur kosmoskuģis, tikai ccturtdaljūdzi atstatu no tā.

Apli, kuros riņķoja Onka, bija lieli un mainīgi. Viņam nebija māju. Viņš nēsāja līdzi maz mantības un staigāja tālu, kāpdams aizvien augstāk, līdz viņu apturēja aukstums. Tur, kur aukstums apturēja Onku, tas apturēja arī harmonijus. Augstākajos Onkas klejojumu līmeņos harmoniju bija maz un tie paši nīkulīgi.

Zemajā, mājīgajā līmenī, kur dzīvoja Boāzs, harmoniju bija daudz un tie auga ātri.

Boāzs un Onka bija pašķīrušies pēc viena kosnioskuģī kopā pavadīta zemiešu gada. Šā pirmā gada laikā viņiem abiem bija tapis skaidrs, ka viņi netiks ārā, ja vien kaut kas vai kāds neieradīsies un viņus no turienes neizdabūs.

Tas bija skaidrs, kaut arī radības arvien jaunos ziņojumos uz sienām turpināja uzsvērt, cik taisnīga ir Onkam un Boāzam uzliktā pārbaude un ka viņi varētu pavisam viegli izglābties, ja vien padomātu drusku cītīgāk, ja vien viņu domas sniegtos kaut mazu drusciņu tālāk.

"DOMA!" - tāds bija parastais radību mudinājums.

Onka un Boāzs pašķīrās pēc tam, kad Onkam uznāca mirkļa ārprāts. Onka bija mēģinājis noslepkavot Boāzu. Boāzs bija paņēmis līdzi kosnioskuģī harmoniju, kurš bija tieši tāds pats kā visi citi harmoniji, un viņš bija teicis: "Nu, Onka, vai šitas sīkais nav viens fcins puika?"

Onka metās Boāzam pie rīkles.

Onka bija kails, kad viņš atrada suņa pēdas. Marsiešu kājnieku trieciendivīzijas ķērpju zaļā uniforma un melnie sintētiskie zābaki bija pret klintīm sadiluši šķiedrās un putekļos.

Suņa pēdas neiejūsmināja Onku. Onkas dvēseli nepiepildīja draudzības gaidu mūzika vai cerību stari, kad viņš ieraudzīja siltasiņu radības - cilvēka labākā drauga - pēdas. Un viņam bija loti maz, ko sev sacīt, arī tad, kad suņa pēdām pievienojās liela auguma vīrieša pēdas.

Onka bija karastāvoklī ar savu apkārtni. Viņš bija sācis uzlūkot savu apkārtni kā naidīgu vai arī nežēlīgi stulbi organizētu. Viņa atbilde bija cīnīties pret apkārtni ar vienīgajiem viņam pieejamajiem līdzekļiem - pasīvu pretestību un atklātu nicinājuma izrādīšanu.

Pēdas Onka uzskatīja par sākuma gājienu kārtējā trulajā spēlītē, kuru apkārtne gribēja viņam uzspiest. Viņš sekoja pēdām, taču laiski, neko negaidīdams. Viņš tām sekoja vienkārši tāpēc, ka tobrīd nekas cits nebija ieplānots.

Viņš tām pasekos.

Viņš paskatīsies, kurp tās aizved.

Viņš gāja ar mokām un nedroši. Nabaga Onka bija zaudējis daudz svara un arī daudz matu. Viņš strauji novecoja. Acis sūrstēja, kauli šķita logāmies.

Onka uz Merkurija nekad neskuvās. Kad mati un bārda izauga tik gari, ka sāka traucēt, viņš apšķibīja garākās pinkas ar gaļas nazi.

Boāzs skuvās katru dienu. Divreiz zemiešu nedēlā viņš apcirpa matus ar kosmoskuģi atrasto friziera aparātiņu.

Boāzs, divpadsmit gadu jaunāks par Onku, nekad mūžā nebija labāk juties. Viņš Merkurija alās bija pieņēmies svarā - un guvis arī dvēseles mieru.

Boāza mājas grotā bija gulamlāva, galds, divi krēsli, boksa bumbieris, spogulis, hanteles, magnetofons un mūzikas ierakstu bibliotēka - viens tūkstotis un simt magnetofona lentas.

Boāza mājas grotā bija durvis, apaļš klintsbluķis, ar kuru aizspraust grotas ieeju. Durvis bija nepieciešamas, jo harmonijiem Boāzs bija Visvarenais Dievs. Harmoniji varēja atrast Boāzu pēc viņa sirdspukstiem.

Ja Boāzs būtu gulējis pie vaļējām durvīm, viņš pamostos aplipis ar simttūkstoš pielūdzējiem. Tic lautu Boāzam piecelties tikai tad, ja apstātos viņa sirds.

Boāzs tāpat kā Onka bija kails. Tomēr viņam vēl bija kurpes. Dabiskās ādas kurpes turējās lieliski. Tiesa - uz katru Boāza nostaigāto jūdzi Onka nostaigāja piecdesmit, taču Boāza kurpes bija ne tikai izturējušas. Tās izskatījās kā jaunas.

Boāzs tās regulāri tīrīja, iesmērēja un spodrināja.

Viņš arī šobrīd tās spodrināja.

Viņa grotas durvis bija aizdarītas ar klintsbluki. Iekšā bija tikai četri viņa mīļākie harmoniji. Divi bija apvijušies ap viņa augšdelmiem. Viens bija pieķēries pie ciskas. Ceturtais, nieka trīs collas garš harmoniju mazulītis, bija pieķēries pie Boāza delnas locītavas un barojās no viņa pulsa.

Tieši to Boāzs darīja, kad atrada harmoniju, kas viņam patika labāk par visiem pārējiem, - viņš lāva tam baroties no sava pulsa.

-   Patīk gan? - viņš domās pajautāja laimīgajam harmoni- jucītim. - Vai nav jauki?

Viņš nekad nebija labāk juties ne fiziski, ne psihiski, ne garīgi. Viņš bija priecīgs, ka ir pašķīries ar Onku, jo Onkam patika visu nostādīt tā, ka ikviens, kas jutās laimīgs, likās stulbs vai nojūdzies.

-   Kāpēc gan cilvēkam tādam jābūt? - Boāzs domās jautāja mazajam harmonijam. - Nez, ko viņš iedomājas, ka iegūst, salīdzinot ar to, no kā atsakās? Nav brīnums, ka viņš izskatās neveselīgi.

Boāzs pakratīja galvu. - Es ilgi mēģināju viņu ieinteresēt par jums, puikas, bet viņš tikai kļuva aizvien niknāks. Dusmas nekad nevienam nav palīdzējušas.

Es nezinu, kas te vispār notiek, - domās sacīja Boāzs, - un es droši vien neesmu pietiekami gudrs, lai saprastu, pat ja kāds man to skaidrotu. Es tikai zinu, ka mūs it kā pārbauda kāds vai kaut kas, kas ir daudz gudrāks par mums, un es varu tikai būt draudzīgs, saglabāt mieru un mēģināt patīkami pavadīt laiku, līdz tas viss beidzas.

Boāzs pamāja. - Tāda ir mana filosofija, draugi, - viņš teica sev pielipušajiem harmonijiem. - Un, ja nemaldos, tāda ir arī jūsējā. Laikam jau tāpēc mums tik labi saskan.

Boāza spodrinātās kurpes dabiskās ādas purngals laistījās kā rubīns.

-  Avw… veči, jā, veciņie… - Boāzs nožāvādamies pie sevis bilda, skatīdamies purngalu rubīnos. Spodrinādams kurpes, viņš vienmēr iztēlojās, ka visu ko redz spīdīgajos purngalos.

Patlaban Boāzs raudzījās purngalā un redzēja, kā Onka uz Marsa pie akmens staba dzelzs ierindas mācības laukumā žņaudz nabaga veco Stouniju Stīvensonu. Šī briesmīgā aina nebija nejaušs atmiņu tēls. Tā atradās pašā Boāza un Onkas attiecību centrā.

-   Nebāz man patiesību acīs, - Boāzs domās sacīja, - un es nebāzīšu patiesību acīs tev. - Šo prasību viņš Onkam bija atkārtojis vairākas reizes.

Prasību Boāzs bija izgudrojis pats, un tās nozīme bija šāda: Onkam jāpārstāj teikt Boāzam patiesību par harmonijiem, tāpēc ka Boāzs harmonijus mīlēja, un arī tāpēc, ka Boāzs bija tik laipns, ka necēla gaismā patiesības, kas darītu Onku nelaimīgu.

Onka nezināja, ka ir nožņaudzis savu draugu Stouniju Stīvensonu. Onka domāja, ka Stounijs joprojām ir sveiks un vesels kā gurķītis kaut kur Visumā. Onka dzīvoja, sapņodams, kā atkal satiksies ar Stouniju.

Boāzs bija gana lādzīgs, lai noklusētu Onkam šo patiesību, lai cik stipri gribētos iebliezt Onkam ar to starp acīm.

Šausmīgā aina purngalā izzuda.

-   Jā, Kungs, - domās sacīja Boāzs.

Pieaugušais harmonijs pie Boāza kreisā augšdelma sakustējās.

-  Tu lūdz vecajam Boāzam koncertu? - Boāzs domās jautāja radījumam. - To tu mēģini pateikt? Tu mēģini pateikt: "Vecais Boāz, es negribu izklausīties nepateicīgs, jo zinu, cik liels gods ir atrasties tik tuvu pie tavas sirds. Es tikai visu laiku domāju par saviem draugiem ārā, un es gribētu, lai arī viņiem tiek kas jauks." To tu mēģini pateikt? - domās sacīja Boāzs. - Tu mēģini pateikt: "Lūdzu, tēti Boāz, uztaisi koncertu maniem nabaga draugiem ārā!" To tu gribi teikt?

Boāzs smaidīja. - Tev nevajag man glaimot, - viņš sacīja harmonijam.

Mazais harmonijs pie viņa delnas locītavas sarāvās uz pusi, tad atkal izstiepās. - Un ko tu man mēģini pateikt? - viņš tam jautāja. - Tu mēģini pateikt: "Tēvoci Boāz, tavs pulss ir pārāk trekns tik sīkam kurkulim kā es. Tēvoci Boāz, lūdzu, uzspēlē vieglai uzkodai kādu jauku, maigu mūziciņu?" To tu mēģini pateikt?

Boāzs pievērsās harmonijam uz savas labās rokas. Šis radījums nebija ne pakustējies. - Tu gan esi mierīgs, vai ne? - Boāzs domās tam jautāja. - Neko daudz nerunā, taču visu laiku domā. Zinu, zinu, tu laikam domā, ka vecais Boāzs ir baigais maitasgabals, ka neļauj mūzikai spēlēt visu laiku, vai ne?

Harmonijs pie kreisās rokas atkal sakustējās. - Ko tu teici? - Boāzs domās pārjautāja. Viņš piešķieba galvu, izlikdamies, ka klausās, lai gan vakuumā, kur viņš dzīvoja, nekādas skanas nevarēja skanēt. - Tu teici: "Ķēniņ Boāz, lūdzu, nospēlē mums 1812. gada uvertīru?" - Boāzs izskatījās satriekts, tad bargs. - Tas, ka jums kaut kas labāk patīk, - viņš domās teica, - vēl nenozīmē, ka tas ir veselīgi.

Zinātnieki, kuri pētī Marsa kara vēsturi, nevar vien nobrīnīties, cik dīvaini nevienmērīga bija Ramfurda gatavošanās karam. Dažās jomās viņa priekšdarbi bija šausmīgi pavirši. Piemēram, ierindas karaspēkam izsniegtie apavi bija gandrīz vai satīra par Marsa sabiedrības kāršu namiņa īslaicīgumu - par sabiedrību, kuras vienīgais uzdevums bija pašiznīcināties, lai Zemes tautas varētu apvienoties.

Toties mūzikas bibliotēkas rotu bāzes kuģiem Ramfurds atlasīja pats, un tajās redzam diženu kultūras depozītu - krājumu, kas it kā gatavots monumentālai civilizācijai, kam jāpastāv vismaz tūkstoš zemiešu gadu. Runā, ka šīm bezjēdzīgajām mūzikas bibliotēkām Ramfurds veltīja vairāk laika nekā artilērijai un karalauka sanitārijai kopā.

Kā teicis kāds anonīms asprātis: "Marsa armija ieradās ar trīssimt stundu mūzikas krājumu, taču nenoturējās pat tik ilgi, lai noklausītos līdz galam "Minūtes valsi"."

Izskaidrojums, kāpēc marsiešu bāzes kuģos tik dīvaini liels uzsvars likts uz mūziku, ir vienkāršs: Ramfurds bija vai traks uz labu mūziku - un šis trakums, starp citu, viņam sākās tikai tad, kad hronosinklastiskais infundibuls jau bija izpletis viņu cauri laikam un telpai.

Arī harmoniji Merkurija alās bija traki uz labu mūziku. Gadsimtiem ilgi viņi bija barojušies ar Merkurija dziesmas vienīgo, nerimtīgo noti. Kad Boāzs viņiem pirmoreiz iedeva pagaršot zemiešu mūziku - tas iegadījās "Svētpavasaris" -, dažas radībiņas pat nomira no ekstāzes.

Miris harmonijs sačervelējas un Merkurija alu dzeltenajā gaismā izskatās oranžs. Miris hannonijs izskatās pēc žāvētas aprikozes.

Pirmajā gadījumā, kas nemaz nebija plānots kā koncerts harmonijiem, magnetofons atradās uz kosmoskuģa grīdas. Radības, kas nomira no ekstāzes, bija pieķērušās pie kuģa metāla korpusa.

Tagad, kad bija pagājuši divarpus gadi, Boāzs demonstrēja, kā pareizi jārīko koncerts šīm radībām - tā, lai nenogalinātu viņas.

Boāzs atstāja savu mājas grotu, nesdams magnetofonu un koncertam atlasītos mūzikas ierakstus. Ārpusē, ejā, atradās divi alumīnija gludināmie dēji. To kājām bija mīkstas paniatnītes. Gludināmie dēli stāvēja sešas pēdas atstatu, un tos savienoja nestuves - divi alumīnija stieņi ar ķērpjšķiedras audumu starp tiem.

Boāzs nolika magnetofonu nestuvju vidū. Konstrukcijas mērķis bija pēc iespējas atšķaidīt magnetofona vibrācijas. Pirms vibrācijas sasniedza akmens grīdu, tām vajadzēja pārvarēt nestuvju nedzīvo audumu, nestuvju stieņu rokturus, gludināmos dēlus un visbeidzot mīkstās pamatnītes pie gludināmo dē|u kājām.

Atšķaidīšana bija drošības pasākums. Tā garantēja, ka neviens harmonijs letāli nepārdozēs mūziku.

Patlaban Boāzs ielika magnetofonā lentu un ieslēdza to. Visu koncerta laiku viņš dežurēja pie aparāta. Viņa pienākums bija lūkot, lai neviena radībiņa nepielien par tuvu aparātam. Kad kāda radībiņa tomēr pielīda pārāk tuvu, viņa uzdevums bija nolobīt to no sienas vai grīdas, sabārt, aiznest simt jardus vai pat vēl tālāk un pielīmēt tur.

-   Ja tev tiešām ir tik maz sajēgas, - viņš domās sacīja pārdrošajam harmonijam, - tu katru reizi nonāksi šitajos tālumos. Padomā!

Patiesībā arī simt jardu no magnetofona noliktais radījums dabūja gana mūzikas bagātīgai maltītei.

Faktiski, alu sienām piemita tik lieliska vadītspēja, ka harmoniji pie sienām pat jūdzēm tālu spēja cauri klintīm sajust Boāza koncertu virmu.

Onka, dodamies aizvien dziļāk un dziļāk alās, pēc harmoniju uzvedības varēja redzēt, ka Boāzs sarīkojis koncertu. Viņš bija sasniedzis siltu līmeni, kur harmoniju bija daudz. Parastais dzelteno un akvamarīna rombu raksts sāka jukt - tas pārveidojās robainās čupās, vējdzirnavu un zibens bultu formās. To viņi darīja mūzikas iespaidā.

Onka nolika savu paunu un atlaidās atpūsties.

Viņš sapņoja par citām krāsām, nevis par dzelteno un akvamarīnu.

Tad viņš sapņoja, ka aiz nākamā līkuma viņu gaida vecais draugs Stounijs Stīvensons. Prāts sāka ņudzēt no domām par to, ko viņš un Stounijs satiekoties viens otram sacīs. Onkas atmiņā Stounijam Stīvensonam joprojām nebija sejas, bet tas nekas.

-  Uh, kāds pāris! - Onka sev sacīja. Ar to viņš gribēja sacīt, ka viņš un Stounijs, darbodamies kopā, būs neuzvarami.

-   Es tev saku, - Onka apmierināti sev sacīja, - tas ir pāris, ko šamie par katru cenu grib noturēt šķirtus. Ja vecais Stounijs un vecais Onka jelkad atkal satiksies, viņiem būs jāuzmanās. Kad satiekas vecais Stounijs un vecais Onka, viss kas var notikt un parasti arī notiek.

Vecais Onka ieķikinājās.

Cilvēki, kas it kā baidījās no Onkas un Stounija satikšanās, atradās lielajās, skaistajās ēkās Merkurija virspusē. Onkas iztēle trijos gados bija pamatīgi izstrādājusi tos dažus mirkļus, kad viņš bija redzējis šķietamās ēkas - kas patiesībā bija cieti, nedzīvi un sasodīti auksti kristāli. Onkas iztēle tagad bija pārliecināta, ka šajās ēkās dzīvo visas radības saimnieki. Tic bija Onkas un Boāza, un droši vien arī Stounija cietumsargi. Onkas un Boāza ieslodzīšana alās viņiem bija eksperiments. Viņi rakstīja vēstis ar harmonijiem. Pašiem harmonijiem ar vēstījumu saturu nebija nekāda sakara.

Onkam tas bija pilnīgi skaidrs.

Onkam arī daudz kas cits bija pilnīgi skaidrs. Viņš pat zināja, kā augšā atrodamās ēkas ir iekārtotas. Mēbelēm tur nebija kāju. Tās vienkārši peldēja gaisā, magnētisma spēka vadītas.

Un (audis tur nekad nestrādāja un nekad ne par ko neuztraucās.

Onka viņus ienīda.

Viņš ienīda arī harmonijus. Viņš norāva vienu harmoniju no sienas un pārplēsa uz pusēm. Tas uzreiz sačervelējās un k|uva oranžs.

Onka meta līka pusītes pret griestiem. Un, pavēries augšup, viņš ieraudzīja uz griestiem jaunu vēstījumu. Vēstījums patlaban deformējās - mūzikas dēl. Tomēr tas vēl bija salasāms.

Vēstījums četros vārdos izskaidroja Onkam, kā droši, viegli un ātri izbēgt no alām. Tagad, kad viņam tika sniegta trīs gadus neveiksmīgi risinātās mīklas atslēga, viņam nācās atzīt, ka mīkla tiešām bijusi vienkārša un godīga.

Onka aizsteidzās pa alām, līdz nonāca Boāza koncertā harmonijiem. Onka bija mežonīgi satraukts no lieliskā jaunuma, mirdzošām acīm. Vakuumā viņš nevarēja parunāt, tāpēc aizvilka Boāzu uz kosmoskuģi.

Tur, kajītes inertajā gaisā, Onka izstāstīja Boāzam par vēsti, kas dāvāja izeju no alām.

Tagad bija Boāza kārta varenai reakcijai. Agrāk Boāzu sajūsmināja katra visniecīgākā ilūzija par harmonijiem piemītošo saprātu - taču tagad, uzzinājis, ka viņu drīz atbrīvos no šī cietuma, Boāzs bija dīvaini atturīgs.

-  Tas… tas izskaidro to otru vēsti, - Boāzs klusi sacīja.

-   Kādu otru vēsti? - jautāja Onka.

Boāzs izstiepa roku, kā rādīdams uz vēsti, kas pirms četrām Zemes dienām bija parādījusies uz sienas pie vina mājas grotas. - Bija rakstīts: "BOAZ, NEPAMET MŪS!" - sacīja Boāzs. Viņš bikli nodūra acis. - Un vēl tur bija rakstīts: "BOAZ, MĒS TEVI MĪLAM."

Boāzs nolaida rokas gar sāniem un novērsās gluži kā no pārvarīga skaistuma. - Es to ieraudzīju, - viņš teica, - un man bija prieks. Es skatījos uz tām mīļajām, jaukajām radībinām uz sienas, un es sacīju sev: "Apžēlin… kā tad vecais Boāzs kaut kur varētu doties? Nē, vecais Boāzs vēl te paliks, labu laiciņu paliks!"

-   Tās ir lamatas! - izsaucās Onka.

-   Kas, kas? - noprasīja Boāzs.

-   Lamatas! - atkārtoja Onka. - Triks, lai mūs noturētu šeit.

Uz galda Boāzam priekšā gulēja atvērta komiksu grāmatiņa "Tvītija un Silvestrs". Boāzs uzreiz neatbildēja Onkam. Viņš pašķirstīja noskrandušo grāmatu. - Ko tu neteiksi… - viņš beidzot norūca.

Onka domāja par trako aicinājumu mīlestības vārdā. Viņš izdarīja kaut ko tādu, ko loti sen nebija darījis. Viņš sāka smieties. Viņš domāja, ka tas ir satriecoši jautrs murga noslēgums - bezsmadzeņu plēves uz sienām runā par mīlestību.

Pēkšņi Boāzs sagrāba Onku, sapurināja nabaga Onkas izkaltušās miesas. - Onka, - Boāzs loti stingri ierunājās, - es būtu pateicīgs, ja tu lautu man domāt, ko es pats vēlos domāt par vēsti, ka viņi mani mīl. Zinies, - viņš teica, - saproties, - viņš teica, - nav obligāti, lai tev tas liktos jēdzīgi. Zinies, - viņš teica, - saproties, - viņš teica, - tur nav nekāda aicinājuma, zinies, lai tu par to izteiktu tādu vai šitādu viedokli. Saproties, - viņš turpināja, - šie dzīvnieciņi nav īsti lavā gaumē. Nav obligāti, lai viņi tev paliktu vai lai tu viņus saprastu, vai kaut ko par viņiem sacītu. Zinies, - turpināja Boāzs, - saproties, - viņš teica, - tā vēsts nebija adresēta tev. Viņi teica, ka mīlot mani. Tas tevi atbrīvo.

Viņš palaida Onku vaļā un atkal pievērsās komiksu grāmatai. Viņa platā, bruņā, muskuļainā mugura pārsteidza Onku. Dzīvodams nošķirus no Boāza, Onka bija glaimojis sev, domādams, ka ir fiziski līdzvērtīgs Boāzam. Tagad viņš redzēja, cik nožēlojami bija maldījies.

Boāza muguras muskuli viegli kustējās, pavadīdami pirkstu ātrās kustības, šķirstot lappuses. - Baigi daudz tu zini par lamatām un vispār… - sacīja Boāzs. - Kā tu zini, ka, izlidojot no šejienes, mūs negaida vēl briesmīgākas lamatas?

Pirms Onka paspēja atbildēt, Boāzs attapās, ka atstājis magnetofonu ieslēgtu un nepieskatītu.

- Viņus tak tur neviens neuzmana! - viņš iekliedzās un aizskrēja glābt harmonijus, atstādams Onku vienu.

Kad Boāzs bija prom, Onka plānoja, kā apgriezt kuģi otrādi. Tieši tāds bija ārā tikšanas mīklas atrisinājums. Tieši to bija uz griestiem pauduši harmoniji:

ONKA, APGRIEZ KUĢI OTRĀDI!

Doma apgriezt kosmoskuģi otrādi, protams, bija sakarīga. Kuģa sensori atradās pie tā dibena. Kad kuģis būs apgriezts otrādi, tas varēs tikt ārā no alām ar to pašu vieglo grāciju un izmanību, ko tas lietoja, lai tiktu tajās iekšā.

Pateicoties elektriskajai vinčai un Merkurija vājajai gravitācijai, Onka līdz Boāza pārnākšanai jau bija apgriezis kuģi. Tagad, lai sāktu ceļojumu, vajadzēja vien nospiest pogu IESL. Otrādais kuģis tad mēģinātu dzīties pret alas grīdu, atspertos no lās un atkāptos, pārliecināts, ka grīda ir griesti.

Tas dotos augšup pa alu labirintu, iedomādamies, ka dodas lejup. Un galu galā tas neizbēgami atrastu izeju, iedomājies, ka meklē visdziļāko no visām bedrēm.

Bedre, kurā tas visbeidzot nonāktu, būtu bezdibenīgā, bezgalīgā un mūžīgā kosmosa dzīle.

Boāzs ienāca otrādajā kuģī, nesdams veseli klēpi beigtu harmoniju. Izskatījās, ka viņš nes vismaz pusspaiņa tiesu žāvētu aprikožu. Daži līkīši viņam, protams, izkrita. Liekdamies, lai tos ar cieņu paceltu, viņš nometa vēl dažus.

Viņam pa vaigiem pludoja asaras.

-   Redzi? - sacīja Boāzs. Viņš izmisīgi vainoja pats sevi. - Redzi, Onka? - viņš atkārtoja. - Redzi, kas notiek, kad cilvēks vienkārši aizskrien un visu aizmirst?

Boāzs pakratīja galvu. - Tie jau nav visi, - viņš teica. - Ne tuvu nav visi. - Viņš salūkoja tukšu kartona kasti, kurā kādreiz bija šokolādes tāfelītes. Viņš salika mirušos harmonijus kastē.

Viņš izslējās, iesprieda rokas sānos. Pirmīt Onku pārsteidza Boāza fiziskā forma, un tagad viņu pārsteidza Boāza cieņpilnā stāja.

Staltais Boāzs izskatījās pēc prātīga, kārtīga, raudoša, brūna Herkulesa.

Onka turpretī jutās nonīcis, nekam nevajadzīgs un nīgrs.

-   Gribi ķerties pie dalīšanas? - jautāja Boāzs.

-   Dalīšanas? - pārjautāja Onka.

-Jā, Onka, sadalīt ripas, pārtiku, limonādi, saldumus, - sacīja Boāzs.

-   To visu dalīt? - brīnījās Onka. - Apžēliņ… visa taču ir gana vismaz piecsimt gadiem! - Nekad agrāk nebija runāts par mantības dalīšanu. Nekā netrūka, un arī nedraudēja, ka kaut kā varētu aptrūkti es.

-   Pusi tu varēsi ņemt līdzi un pusi atstāsi šeit: man, - paskaidroja Boāzs.

-  Atstāt tev? - neticīgi izdvesa Onka. - Tu… tu taču brauksi man līdzi, vai tad ne?

Boāzs pacēla savu dūšīgo roku, tas bija rāms aicinājums paklusēt, patiesi cildena cilvēka žests. - Nebāz man patiesību acīs, Onka, - viņš sacīja, - un es nebāzīšu patiesību acīs tev. - Viņš ar dūri notrausa asaras.

Onka nekad nebija spējis nerēķināties ar šo lūgumu par patiesības nebāšanu acīs. Tas viņu biedēja. Kaut kas viņa apziņā brīdināja, ka Boāzs neblefo, - ka Boāzs tiešām zina par Onku kādu patiesību, kas saplosīs viņu gabalos.

Onka vēra muti, tad atkal to aizvēra.

-   Tu ierodies un paziņo man varenos jaunumus, - sacīja Boāzs. - "Boāz," tu saki, "mēs tiksim brīvībā!" Un es uzreiz satraucos un pametu visu savu darāmo, un jau riktējos uz lielo brīvību… Un es visu laiku saku pats sev, ka es tagad būšu brīvs, - turpināja Boāzs, - un tad es mēģinu iedomāties, kā tad tas īsti būs, un es redzu tikai cilvēkus. Viņi grūsta mani te uz vienu pusi, te uz otru, - un nekas viņiem nepatīk, un viņi kļūst tikai niknāki un niknāki, tāpēc ka nekas viņus neiepriecina. Un viņi bļauj uz mani, tāpēc ka es neesmu darījis viņus laimīgus, un mēs visi atkal sākam grūstīties.

Un tad pēkšņi, - sacīja Boāzs, - es atceros visus tos trakos dzīvnieciņus, kurus man bija tik viegli darīt loti laimīgus ar mūziku. Un es eju un ieraugu, ka viņi tūkstošiem gul beigti, tāpēc ka Boāzs viņus bija aizmirsis un varen sajūsminājās par lielo brīvību. Un ikvienu no šīm dzīvībiņām es būtu varējis izglābt, ja vien es būtu paturējis prātā savu darāmo… Un tad es sev saku, - nerimās Boāzs, - "cilvēkiem no manis nekad nav bijis nekāda labuma, un man nekad nav bijis nekāda labuma no cilvēkiem. Kāda joda pēc tad lai es gribētu būt brīvs cilvēku pūlos?"

Un tad es sapratu, ko es tev, Onka, teikšu, kad pārnākšu šeit, - sacīja Boāzs.

Un tagad viņš to izteica:

-   Es esmu atradis vietu, kur es varu darīt labu, vienlaikus nedarot ļaunu, un es redzu, ka daru labu, un tie, kuriem es daru labu, zina, ka es to daru, un viņi mani mīl, Onka, kā praz- dami. Es esmu atradis mājas.

Un, kad es šeit kādudien nomiršu, - turpināja Boāzs, - es varēšu pats sev sacīt: "Boāz, tu esi miljoniem dzīvju dāvājis jēgu. Neviens nekad nav nesis vairāk prieka. Tev nav neviena ienaidnieka visā Visumā," - nupat Boāzs pats sev k|uva par mīlošu mammu un tēti, kuru viņam nekad nebija bijis. - "Liecies nu uz dusu," - viņš sev sacīja, iztēlodamies sevi alu klinšainajā nāves gultā. - "Tu esi labs puika, Boāz," - viņš teica, - "ar labunakti!"

DESMITĀ NODAĻA BRĪNUMU LAIKS

Ak Visaugstais Kungs, Kosmosa Raditāj, galaktiku rata grieze), prātam neaptveramu vakuuma daudzumu ieelpotā/ un izelpotā/, uguns un akmeņu vēmēj, tu, kas rotaļājies ar tūkstošgadēm, - ko gan mēs varētu Tavā labā darīt tādu, ko Tu pats nevarētu izdarīt oktiljons reižu labāk? Neko. Ko gan mēs varētu izdarīt vai pateikt tādu, kas Tevi varētu ieinteresēt? Neko. Ak, Cilvēce, gavilē jel par mūsu Radītāja vienaldzību, jo tā beidzot ir darījusi mūs brīvus, patiesīgus un cieņas pilnus! Tāds muļķis kā Maleahijs Konstants vairs nevar norādīt uz kādu muļķīgi veiksmīgu sagadīšanos un sacīt: "Es laikam esmu kādam tur, augšā, iepaticies." Un neviens tirāns vairs nevar sacīt: "Dievs grib, lai notiek tas un tas, un ikviens, kurš nenāk talkā, lai tas notiktu, ir pret Dievu." Ak Visaugstais Kungs, cik brīnišķīgs ierocis ir Tava Vienaldzība, kad nu mēs esam to vilkuši iz maksts un stipri cirtuši ar to, un kad sadragāti gul slazdi, kas tik bieži ir gūstījuši mūs vai noveduši līdz trakomājai!

Cientēvs C. Homērs Redvains

Bija otrdienas pēcpusdiena. Zemes ziemeļu puslodē bija pavasaris.

Zeme bija zaļa un ūdeņaina. Zemes gaiss bija tīkams elpai, barojošs kā salds krējums.

Pār Zemi lija lietus, tik dzidrs, ka to varēja sagaršot. Dzidruma garša bija viegli skāna.

Zeme bija silta.

Zemes virsma cilājās un virmoja vaislīgā nemierā. Zeme bija visauglīgākā tur, kur bija visvairāk nāves.

Viegli skāņais lietus lija vietā, kur tiešām bija daudz nāves. Tas lija kādā Jaunās Pasaules lauku kapsētā. Kapsēta atradās ASV Masačūsetsas pavalsts Koda raga Vestbārnsteiblā. Kapsēta bija pilna, vietiņas starp dabiskā nāvē mirušajiem bija cieši aizbāztas ar kara varoņu mirstīgajām atliekām. Cits citam līdzās gulēja marsieši un zemieši.

Pasaulē nebija tādas valsts, kuras kapsētās cits citam līdzās negulētu zemieši un marsieši. Nebija nevienas valsts, kas nebūtu cīnījusies visas Zemes karā pret iebrucējiem no Marsa.

Viss bija piedots.

Visas dzīvās būtnes bija brāli, un visas mirušās būtnes arī bija brāli, vēl lielākā mērā.

Baznīcā, kas necili tupēja starp kapakmeņiem kā izmirkuši dodo mātīte, dažādos laikos bija kalpojušas prezbiteriešu, kongregacionālistu, unitāriešu un Universālās Apokalipses draudzes. Tagad tā bija Pilnīgi Vienaldzīgā Dieva baznīca.

Kapsētā stāvēja kāds šķietami mežonīgs vīrs un brīnījās par lekno gaisu, par zaļumu, par slapjumu. Viņš bija gandrīz kails, viņa zili melnā bārda un mati bija gari, sapinkājušies, sirmu šķipsnu caurvīti. Viņa vienīgais apģērba gabals bija žvadzošs gurnauts, darināts no uzgriežņu atslēgām un vara stieples.

Apģērba gabals apsedza viņa kaunu.

Lietus lāses tecēja pa vīra raupjajiem vaigiem. Viņš atgāza galvu, lai padzertos tās. Viņš uzlika roku uz kāda kapakmens - drīzāk, lai aptaustītu, nevis atbalstītos. Viņš bija pieradis taustīt akmeņus - līdz nāvei apradis taustīt asus, sausus akmeņus. Taču šādiem - slapjiem, sūnām noaugušiem, kaltiem un cilvēku aprakstītiem akmeņiem viņš nebija pieskāries loti, loti sen.

Uz akmens, kam viņš pieskārās, bija rakstīts: Pro patria.

Šis vīrs bija Onka.

Viņš bija atgriezies mājās no Marsa un Merkurija. Viņa kosmoskuģis bija nolaidies mežā blakus baznīcai. Viņa krūtis bangoja skaudrs, sāpīgs izmisums - kā jau cilvēkam, kura mūžs ticis nežēlīgi izpostīts.

Onkam bija četrdesmit trīs gadi.

Viņam bija pamatota vēlēšanās savīst un nomirt.

Pie dzīvības viņu turēja tikai kāda vēlēšanās, drīzāk mehāniska, nevis emocionāla. Viņš vēlējās atkal satikt savu partneri Bī, dēlu Hrono un labāko un vienīgo draugu Stouniju Stīvensonu.

Šajā lietainajā otrdienas pēcpusdienā cientēvs Č. Ilorners Rcdvains stāvēja savas baznīcas kancelē. Neviena cita baznīcā nebija. Redvains bija uzkāpis kancelē vienkārši, lai būtu bezgala laimīgs. Citādos apstākļos viņš nespēja būt bezgala laimīgs. Šie apstākli, kuros viņš bija bezgala laimīgs, viņam nebija nekas ārkārtējs - jo viņš bija draudzes iemīļots mācītājs reliģijā, kas ne tikai solīja, bet arī darīja brīnumus.

Viņa baznīcai, Bārnsteiblas Pirmajai Pilnīgi Vienaldzīgā Dieva baznīcai, bija arī otrs nosaukums: Gurdā Kosmosa Ceļotāja baznīca. Otru nosaukumu attaisnoja šāds pareģojums: Redvainas baznīcā kādu dienu ieradīšoties vientuļš, Marsa armijai noklīdis ceļinieks.

Baznīca bija gatava šim brīnumam. Pamatīgā ozolkoka stabā aiz kanceles bija iedzīta liela, kalēja kalta nagla. Stabs balstīja varenu siju - jumta kori. Uz naglas karājās ar pusdārgakmeņiem rotāts drēbju pakaramais. Un uz drēbju pakaramā karājās tērps caurspīdīgā celofāna maisā.

Bija pareģots, ka gurdais Kosmosa Ceļotājs būs kails un ka tērps viņam derēs kā uzliets. Tērps bija šūts tā, lai labi derētu tikai šim vienam vīram. Tas bija viendaļīgs, citrondzeltens, gumijots, aizdarāms ar rāvslēdzi un ideāli piegulošs.

Tērps nebija pēdējais modes kliedziens. Tas bija speciāli radīts, lai dotu brīnumam papildu spozmi.

Tērpa priekšpusē un aizmugurē bija uzšūtas oranžas, pēdu augstas jautājumzīmes. Tās nozīmēja, ka Kosmosa Ceļotājs nezinās, kas viņš tāds ir.

Neviens nezinās, kas viņš ir, līdz Vinstons Nailss Ramfurds, visu Pilnīgi Vienaldzīgā Dieva baznīcu galva, atklās pasaulei Kosmosa Ceļotāja vārdu.

Kosmosa Ceļotāja ierašanās gadījumā Redvainam vajadzēja par to ziņot, kā trakam skandinot baznīcas zvanu.

Izdzirdot trako zvanīšanu, draudzes ļaudīm vajadzēja krist ekstāzē, mest pie malas visu tobrīd darāmo, smieties, raudāt, nākt.

Vestbārnsteiblas Brīvprātīgo ugunsdzēsēju biedrības nodaļā bija tik liels Redvaina baznīcas ticīgo pārsvars, ka ierastos arī ugunsdzēsēju mašīna - vienīgais braucamrīks, kuram kaut drusku piemita Kosmosa Ceļotāja cienīgs diženums.

Trauksmes sirēnai uz ugunsdzēsēju nama jumta vajadzēja pievienoties zvana ārprātīgajai līksmei. Viens sirēnas kauciens nozīmēja kūlas vai meža ugunsgrēku. Divi kaucieni nozīmēja apbūves ugunsgrēku. Trīs kaucieni nozīmēja evakuāciju. Desmit kaucieni nozīmēja Kosmosa Ceļotāja ierašanos.

Ūdens sūcās gar patrupējušu loga rāmi. Ūdens lavījās zem vaļīga jumta dakstiņa, pilēja spraugā un karājās vizuļojošās lāsītēs pie sijas virs Redvaina galvas. Lāga lietus tornī slapināja seno, Pola Reviera lietuvē lieto zvanu, lāsoja lejup pa zvana auklu, sūcās koka lellē, kas bija piesieta zvana auklas galā, pilēja no lelles kājām, veidoja peļķīti uz zvanu torņa akmens grīdas.

Lellei bija reliģiska nozīme. Tā simbolizēja derdzīgo dzīves veidu, kas tagad bija izskausts. Lelli sauca "Maleahijs". Itin visos Redvaina ticībai piederīgo mājokļos un darbavietās kaut kur karājās Maleahijs.

Bija tikai viens veids, kā pareizi pakarināt Maleahiju - aiz kakla. Bija tikai viens mezgla veids, kas derēja šim nolūkam, - karātavu mezgls.

Un Redvaina baznīcā lietus lāses pilēja no zvana auklas galā pakārtā Maleahija kājām.

Launīgu rūku saltais krokusu pavasaris bija beidzies.

Feju trauslais un vēsais narcišu pavasaris arī bija beidzies.

Bija atnācis cilvēces pavasaris, un pie Redvaina baznīcas ceriņkrūmos karājās lekni ziedu ķekari, smagi kā Konkordas vīnogas.

Rcdvains ieklausījās lietū un iztēlojās, ka tas runā Čoscra laika angļu valodā. Viņš izrunāja vārdus, kurus iztēlojās lietu sakām, skandēja tos harmoniski, pieskaņojoties lietus troksnim.

Kad šautrām lija aprīllietus maigs Un marta sausumam bij beigties laiks, Lai zemes dzīslās salda valgme plūst Un koku lapas atkal zaļas kļūst.'

Lāsīte vizuļodama atdalījās no griestu sijas, saslapināja Redvaina aceņu kreiso stiklu un apaļo vaigu.

Laiks bija saudzējis Redvainu. Stāvēdams kancelē, viņš izskatījās pēc briļļaina, piesārtuša provinces avīžzēna, kaut arī viņam bija četrdesmit deviņi gadi. Viņš pacēla roku, lai notraustu mitrumu no vaiga, un nograbināja delnas locītavai piesieto zilo audekla maisiņu ar svina skrotīm.

Līdzīgi skrošu maisiņi viņam bija pie potītēm un pie otras delnas, bet plecu siksnās karājās divas smagas dzelzs plātnes - viena uz krūtīm un otra uz muguras.

Šie smagumi bija viņa kavēkli dzīves sacīkšu skrējienā.

Viņš nēsāja apkārt četrdesmit astoņas mārciņas - nēsāja ar prieku. Stiprākam cilvēkam būtu jānēsā vairāk, vājākam būtu jānēsā mazāk. Ikviens stiprs Redvaina ticībai piederīgais labprāt pieņēma kavēkļus un lepni nēsāja tos visur.

Vājākie un lēnākie beidzot bija spiesti atzīt, ka dzīves cīņa ir godīga.

Lietus slapjās melodijas bija tik jauks fons jebkādai deklamācijai tukšā baznīcā, ka Redvains deklamēja vēl drusku.

' Atdzejojusi A. Aumale (Dž. Čosers. Kenterbcrijas stāsti. - R., Liesma, 1991.-6. Ipp.).

Šoreiz viņš deklamēja tekstu, ko bija sarakstījis Vinstons Nailss Ramfurds, Ņūportas Kungs.

Tas, ko Redvains grasījās lietus pavadījumā deklamēt, bija teksts, ko Ņūportas Kungs bija rakstījis, lai izskaidrotu savu stāvokli attiecībā pret savas ticības priesteriem, priesteru stāvokli attiecībā pret vinu draudzēm un itin visu stāvokli attiecībā pret Dievu. Šo tekstu Redvains lasīja savai draudzei katra mēneša pirmajā svētdienā.

- "Es neesmu jūsu tēvs," - sacīja Redvains. - "Labāk sauciet mani par brāli. Bet es neesmu jūsu brālis. Labāk sauciet mani par dēlu. Bet es neesmu jūsu dēls. Labāk sauciet mani par suni. Bet es neesmu jūsu suns. Labāk sauciet mani par blusu sava suņa kažokā. Bet es neesmu blusa. Labāk sauciet mani par bacili uz blusas sava suņa kažokā. Būdams bacilis uz blusas jūsu suņa kažokā, es dedzīgi vēlos kalpot jums, kā vien ir manos spēkos, tāpat kā jūs vēlaties kalpot Visvarenajam Dievam, Visuma Radītājam."

Redvains sasita plaukstas, nosizdams iedomāto blusu, baciļa nēsātāju. Svētdienās baznīcēni visi kopā sasita plaukstas.

Vēl viena vizoša lāsīte krita no sijas un atkal saslapināja Redvaina vaigu. Redvains nolieca galvu mīļā pateicībā par šo pilīti, par baznīcu, par mieru, par Ņūportas Kungu, par Zemi, par Dievu, Kam ir vienalga, par visu.

Viņš nokāpa no kanceles, cēli šūpodams kavētājmaisiņus ar svina skrotīm.

Viņš aizgāja pa eju un devās cauri arkai zem zvanu torņa. Apstājās pie peļķītes zem zvana auklas un pavērās augšup - pa kādu ceļu ūdens tur nokļuvis. Viņš nosprieda, ka tas ir skaists ceļš pavasara lietus ūdenim. Ja viņam jelkad nāksies pārraudzīt baznīcas pārbūvi, viņš lūkos, lai uzņēmīgās lietus pilītes joprojām šādā veidā tiktu iekšā.

Tieši aiz šīs zvanu torņa arkas bija vēl viena - kuplo ceriņu lapotņu arka.

Patlaban Redvains iegāja šajā otrā arkā un ieraudzīja kokos kosmoskuģi kā lielu tulznu, ieraudzīja savas baznīcas kapsētā kailo, bārdaino Kosmosa Ceļotāju.

Redvains iekliedzās no prieka. Viņš ieskrēja atpakaļ baznīcā un ņēmās raustīt un svaidīt zvana auklu kā piedzēries šimpanze. Zvanu mežonīgajā dunā Redvains dzirdēja vārdus, kurus visu zvanu skaņām piedēvēja Ņūportas Kungs.

"ELLES NAV!" dunēja zvans.

"ELLES NAV,

ELLES NAV,

ELLES NAV!"

Onka pārbijās no zvana. Tas Onkam izklausījās nikns un iztrūcināts, un viņš skrēja atpakaļ pie sava kuģa, pa ce|am sāpīgi sasizdams kāju, kad rāpās pāri akmens mūrim. Aizdarīdams lūku, viņš dzirdēja, kā zvanam atsaucās gaudojoša sirēna.

Onka domāja, ka Zeme joprojām karo ar Marsu un ka sirēna un zvans ir viņa drīzas nāves vēstneši. Viņš nospieda pogu IESL.

Automātiskais navigators uzreiz neatsaucās, tas vispirms uzsāka nesakarīgu, neauglīgu strīdu ar sevi. Strīds beidzās ar to, ka navigators izslēdzās.

Onka vēlreiz nospieda IESL. Šoreiz viņš to paturēja nospiestu, pieturēdams ar papēdi.

Navigators atkal muļķīgi ķīvējās ar sevi, pūlēdamies izslēgties. Atklājis, ka nevar izslēgties, tas sāka laist netīri dzeltenus dūmus.

Dūmi kļuva tik biezi un smacīgi, ka Onka bija spiests norīt ripu un atkal uzsākt Šlīmaņa elpošanu.

Tad pilots-navigators izdvesa dobju, skanīgu, ērģeļu cienīgu vaidu un nobeidzās pavisam.

Tagad par pacelšanos vairs nebija ne runas. Kad bija pagalam pilots-navigators, pagalam bija arī pats kosmoskuģis.

Onka cauri domiem aizgāja pie iluminatora un paskatījās laukā.

Viņš ieraudzīja ugunsdzēsēju mašīnu. Tā cauri krūmiem lauzās pie kosmoskuģa. Mašīna bija kā aplipuši ar vīriešiem, sievietēm un bērniem - lietus izmērcētiem un pilnīgā ekstāzē.

Ugunsdzēsēju mašīnai pa priekšu gāja cientēvs Č. Homērs Redvains. Vienā rokā viņš nesa citrondzeltenu tērpu caurspīdīgā celofāna maisā. Otrā rokā viņam bija svaigi griezts ceriņu pušķis.

Sievietes cauri iluminatoriem sūtīja Onkam gaisa skūpstus, viņas cēla savus bērnus, lai tie redz brīnumaino vīru kosnioskuģī. Viri palika pie mašīnas, līksmi sveica Onku, sveica cits citu, sveica it visu. Šoferis cik jaudas rūcināja vareno motoru, taurēja, zvanīja zvanu.

Visi nēsāja kaut kādus kavēkļus. Lielākā dala kavēkļu bija acīm redzami - atsvari, skrošu maisiņi, vecas kamīna restes - lai mazinātu fiziskās priekšrocības. Taču Redvaina draudzē bija vairāki īstenticīgie, kuri bija izvēlējušies smalkākus un iespaidīgākus kavēkļus.

Bija sievietes, kurām muļķīgā likteņa untumi bija dāvājuši briesmīgo skaistuma priekšrocību. Viņas bija likvidējušas šo negodīgo priekšrocību ar lempīgām drēbēm, sliktu stāju, koš- lenēm un ķēmīgu kosmētikas lietojumu.

Kāds sirmgalvis, kura vienīgā priekšrocība bija lieliska redze, bija samaitājis to, valkādams sievas brilles.

Kāds melnīgsnējs jauneklis, kura vingrumu un plēsonīgo seksapīlu nespēja samaitāt ne draņķīgas drēbes, ne sliktas manieres, bija par kavēkli uzņēmies sievu, kuru šķebināja sekss.

Melnīgsnējā jaunekļa sieva, kurai bija pamats lepoties ar Phi Beta Kappa žetonu, bija par kavēkli uzņēmusies viru, kurš lasīja tikai komiksus.

Redvaina draudze nebija unikāla. Tā nebija ārkārtēji fanātiska. Uz Zemes bija, nepārspīlējot, miljardiem laimīgi paška- vējošos laužu.

Un visi viņi bija tik laimīgi tāpēc, ka neviens vairs neizmantoja savas priekšrocības attiecībā pret citiem.

Šobrīd ugunsdzēsēji izdomāja vēl vienu prieka izpausmes veidu. Viņu mašīnas vidū bija šlācējsprausla. To varēja grozīt uz visām pusēm kā ložmetēju. Viņi nomērķēja to taisni gaisā un ieslēdza. Dreboša, nedroša strūkla kāpa debesīs, un, kad augstāk vairs nespēja kāpt, vēja brāzmas saplēsa to driskās. Driskas krita visapkārt - te ar dobjiem plakšķiem uz kosmoskuģa, te uz pašiem ugunsdzēsējiem, te izmērcēja un iztrūcināja sievietes un bērnus, darot viņus vēl līksmākus nekā iepriekš.

Ūdens lielā loma Onkas sagaidīšanā bija burvīga nejaušība. Neviens to nebija plānojis. Taču tas bija lieliski, ka visi varēja aizmirsties kopīgas izmirkšanas līksmē.

Cientēvs Č. Horners Redvains, slapjo drānu cieši apņemts, jutās kails kā pagānu meža feja, viņš vēzēja ceriņu pušķi gar iluminatoru, tad piespieda pie tā savu apbrīnas pilno vaigu.

Izteiksme sejā, kas lūkojās pretī Rcdvainam, satriecoši atgādināja saprātīga pērtiķa seju zvērudārzā. Onkas piere bija dziļās krunkās, acis miklas bezcerīgā vēlmē saprast.

Onka bija nolēmis nebaidīties.

Taču viņš arī nesteidzās laist Redvainu iekšā.

Pēdīgi viņš tomēr devās pie izejas un atbultēja gan iekšējās, gan ārējās durvis. Viņš pakāpās atpakaļ, gaidīdams, kad kāds tās atgrūdīs.

-  Vispirms palaidiet mani iekšā, lai viņš uzvelk šo tērpu! - Redvains sacīja savai draudzei. - Pēc tam jūs varēsiet viņu dabūt!

Kosnioskuģī izrādījās, ka citrondzeltenais tērps der Onkam kā uzliets. Oranžās jautājumzīmes uz krūtīm un muguras piegulēja bez mazākās krunciņas."

Onka vēl nezināja, ka nevienam citam visā pasaulē nav šāda tērpa. Viņš iedomājās, ka šādi tērpi ir daudziem cilvēkiem - ar jautājumzīmēm un visu pārējo.

-   Šeit… šeit ir Zeme? - viņš jautāja Redvainam.

-  Tieši tā! - atsaucās Redvains. - Koda rags, Masačūsetsa, Amerikas Savienotās Valstis, Cilvēces Brālība.

-   Paldies Dievam! - nopūtās Onka.

Redvains vaicājoši pacēla uzacis. - Kāpēc? - viņš jautāja.

-   Ka, lūdzu? - Onka nesaprata.

-   Kāpēc jāpateicas Dievam? - jautāja Redvains. - Viņam ir vienalga, kas ar jums notiek. Viņš ne pirkstu nepakustināja, lai jūs šeit nonāktu sveiks un vesels, tāpat kā Viņam nenāk ne prātā darīt jums galu. - Redvains pacēla rokas, demonstrēdams, cik muskuļaina ir viņa ticība. Pie viņa delnām, pievēršot Onkas uzmanību, strauji nošūpojās kavēkļu maisiņi ar skrotīm. No šiem maisiņiem Onkas skatiens viegli pārlēca uz smago dzelzs plātni uz Redvaina krūtīm. Redvains pamanīja Onkas skatienu. - Smags! - viņš sacīja.

-   Khm, - bilda Onka.

-   F,s tā skatos, ka jums vajadzētu nest ap piecdesmit mārciņu, - kad mēs būsim jūs uztrenējuši, - sacīja Redvains.

-   Piecdesmit mārciņas? - pārjautāja Onka.

Jums vajadzētu priecāties, ne bēdāt, par iespēju nest šādu kavēkli, - skaidroja Redvains. - Tad neviens nevarēs pārmest, ka jūs izmantojat laimīgas likteņa nejaušības. - Viņa balsī ieskanējās svētsvinīgi draudīgs tonis, kuru viņš kopš Pilnīgi Vienaldzīgā Dieva baznīcas sākumiem reti bija licis lietā, jo pēc kara ar Marsu bija notikusi satriecoša masu pievēršanās šai ticībai. Sākuma laikos Redvains un visi citi jaunie sludinātāji bija draudējuši neticīgajiem ar taisnīgām pūla dusmām - kaut arī tādu taisnīgi dusmīgu pūļu tolaik vēl nebija.

Taču tagad taisnīgi dusmīgi pūli bija visās pasaules malās. Kopumā Pilnīgi Vienaldzīgā Dieva baznīcai piederēja apaļi trīs miljardi laužu. Jaunie lauvas, kas iesākumā bija aizņemti ar ticības mācīšanu, tagad varēja atļauties būt jēri un apcerēt tādas austrumnieciskas mistērijas kā ūdens pilēšana no zvana auklas. Disciplīnu ticīgo vidū visur nodrošināja pūli.

-   Man jums jāpiekodina, - Redvains sacīja Onkam, - ka tad, kad jūs iziesiet pie šiem cilvēkiem, jūs nedrīkstat sacīt neko, kas norādītu, ka Dievam ir kāda īpaša interese par jums vai ka jūs kaut ko darītu Dieva dēl. Vissliktākais, ko jūs varētu sacīt, būtu kaut kas apmēram šāds: "Paldies Dievam, ka esmu izglābies no visām briesmām. Man nezināma iemesla dēļ Viņš ir mani izvēlējies, un tagad es vēlos tikai kalpot Viņam."

Draudzīgais pūlis tur, ārā, - turpināja Redvains, - var ātri vien kļūt visai negants, lai cik augsti būtu jūsu aizbildņi.

Onka bija iecerējis izteikties gandrīz tieši tādiem vārdiem, no kuriem Redvains viņam ieteica atturēties. Onkam tas bija licies vienīgais piemērotais sakāmais. - Bet ko… ko lai es saku? - jautāja Onka.

-  Ir jau pareģots, ko jūs teiksiet, - atteica Redvains, - vārds vārdā. Rs esmu loti ilgi domājis par vārdiem, kurus jūs teiksiet, un esmu secinājis, ka tie ir vislabākie iespējamie vārdi.

Bet man nekādi vārdi nenāk prātā!… Tikai "sveiki" un "paldies," - iebilda Onka. - Ko jūs gribai, lai es saku?

-  To, ko jūs teiksiet, - atbildēja Redvains. - Krietnie ļaudis jau sen gatavojas šim mirklim. Viņi uzdos jums divus jautājumus, un jūs uz tiem atbildēsiet pēc labākās sirdsapziņas.

Viņš veda Onku pa hermētiskajām durvīm laukā. Ugunsdzēsēju mašīnas strūklaka bija izslēgta. Klaigas un dejas bija rimušās.

Redvaina draudze tagad pusaplī stāvēja ap Onku un Red- vainu. Draudzes locekli bija cieši sakniebuši lūpas un aizturējuši elpu.

Redvains svinīgi pamāja.

Draudze ierunājās vienā elpā. - Kas tu esi? - viņi jautāja.

-  Es… es nezinu savu īsto vārdu, - sacīja Onka. - Mani dēvē par Onku.

-   Kas ar tevi notika? - jautāja draudze.

Onka vāri pašūpoja galvu. Viņš nevarēja izdomāt, kā lai atbilstoši šai nepārprotami liturģiskajai noskaņai īsi raksturo savus piedzīvojumus. No viņa acīmredzot gaidīja kaut ko dižu. Viņš nebija dižuma omā. Onka skali nopūtās, likdams draudzei manīt, cik viņam ir žēl likt tai vilties viņa neizteiksmības dēj. - Es biju nejaušību virknes upuris, - viņš sacīja un paraustīja plecus. - Tāpat kā mēs visi, - viņš piebilda.

Atkal atsākās gaviles un dejas.

Onku uzcēla uz ugunsdzēsēju mašīnas un aizveda ar to līdz baznīcai.

Redvains gandarīti norādīja uz transparentu, kas bija nostiepts virs baznīcas durvīm. Uz transparenta ar zeltītiem burtiem bija rakstīti šādi vārdi:

ES BIJU NEJAUŠĪBU VIRKNES UPURIS, TAPAT KA MĒS VISI.

No baznīcas ugunsdzēsēju mašīna veda Onku pa taisno uz Rodailendu, uz Nūportu, kur bija gaidāma materializācija.

Saskaņā ar plānu, kas bija izstrādāts jau pirms daudziem gadiem, par Vestbārnsteiblas ugunsdrošību tagad gādāja no citas Koda raga pilsētiņas pārvietots dzēsēju auto, jo savējais viņiem nu bija aizņemts.

Ziņa par Kosmosa Ceļotāja ierašanos vēja ātrumā izplatījās pa Zemi. Ikkatrā ciematiņā, miestā un lielpilsētā, kam cauri brauca ugunsdzēsēju auto, Onku apbēra ar ziediem.

Onka sēdēja pašā augšā uz divreizsešcollīga egles dē|a, kas bija nolikts pāri kabīnei auto vidusdaļā. Pašā kabīnē sēdēja cientēvs Č. Horners Redvains.

Redvainam pa rokai bija ugunsdzēsēju zvans, kuru viņš aizrautīgi skandināja. Pie zvana mēles bija piestiprināts no triecienizturīgas plastmasas darināts Maleahijs. Šī lelle bija īpaša veida - tādas varēja nopirkt vienīgi Nūportā. Par šāda Maleahija īpašnieku bija skaidrs, ka viņš bijis svētceļojumā uz Nūportu.

Visi Vestbārnsteiblas Brīvprātīgo ugunsdzēsēju biedrības darbinieki, izņemot divus nonkonformistus, bija savureiz devušies svētceļojumā uz Nūportu. Dzēsēju auto Maleahijs bija iegādāts par ugunsdzēsēju biedrības līdzekļiem.

Izsakoties Ņūportas suvenīru andelmaņu vārdiem, ugunsdzēsēju biedrības triecienizturīgais Maleahijs bija "ordžinālais, autentiskais, opicjālais Maleahijs".

Onka jutās laimīgs, tāpēc ka bija loti labi atkal atrasties starp cilvēkiem un atkal elpot gaisu. Un izskatījās, ka visi viņu loti apbrīno.

Bija loti daudz laba trokšņa. Bija loti daudz visa kā laba. Onka cerēja, ka viss labais turpināsies mūžīgi.

-   Kas ar tevi notika? - ļaudis cits caur citu sauca un smējās.

Ērtākai saziņai ar masām Onka saīsināja atbildi, kas bija

tik loti ielīksmojusi mazo pūllti pie Kosmosa Ceļotāja baznīcas. - Nejaušības! - viņš klaigāja.

Viņš smējās.

Apžēliņ.

Trakas lietas. Viņš smējās.

Nūportā Ramfurdu teritorija bija stāvgrūdām pieslānīta jau astoņas stundas. Sargi raidīja laužu tūkstošus projām no mazajām durtiņām mūrī. Sargi tikpat kā nebija vajadzīgi, jo pūlis iekšpusē bija monolīts.

Tajā nebūtu varējis iespraukties pat ieeļļots zutis.

Aiz mūra svētceļnieku tūkstoši patlaban dievbijīgi grūstījās, lai tiktu tuvāk skaļruņiem uz mūra teritorijas stūros.

No skaļruņiem vajadzēja atskanēt Ramfurda balsij.

Pūlis bija tik liels un sajūsmināts kā vēl nekad, jo šī taču bija lielā un sen apsolītā Kosmosa Ceļotāja diena.

Visur bija redzami izcili oriģināli un iedarbīgi kavēkli. Pūlis bija brīnumaini drūms un kroplīgs.

Bī, Onkas partnere uz Marsa, arī tur bija. Un arī Hrono, Bī un Onkas dēls.

-  Hei! Pērkat ordžinālos, autentiskos, opicjālos Maleahijus! - līdz aizsmakumam sauca Bī. - Šeit! Pērkat Maleahijus! Da- būjiet Maleahiju, ar ko pamāt Kosmosa Ceļotājam! Maleahiji! Ņemiet ciet, lai Kosmosa Ceļotājs var nosvētīt, kad ies garām.

Viņas lete bija bija taisni pretī mazajām dzelzs durtiņām Ramfurdu Ņūportas īpašuma sienā. Divdesmit tirdzniecības vietas klāja vienlaidus jumts un citu no citas šķīra jostasvietas augstuma aizslietņi.

Maleahiji, ar kuriem viņa tirgojās, bija plastmasas lelles ar kustināmām rokām un kājām un ar mākslīgo briljantu acīm. Bī tās iepirka reliģiskā inventāra noliktavā par divdesmit septiņiem centiem gabalā un pārdeva par trim dolāriem. Viņa bija lieliska uzņēmēja.

Un, kaut arī Bī izrādīja pasaulei krāšņu ārieni un izdarīgu rīcību, daudz vairāk tirdzniecību veicināja viņas iekšējais dižums. Bī svētdienīgais krāšņums piesaistīja svētceļnieku skatus. Tomēr viņas letei svētceļniekus pievilka un lika iepirkties viņas aura. Bī aura nepārprotami pauda, ka viņa bijusi paredzēta daudz cildākam stāvoklim dzīvē un ka viņa rīkojas gaužām krietni, palikdama tur, kur bija.

-   Hei! Pērkat Maleahijus, kamēr vēl ir laiks! - sauca Bī. - Materializācijas laikā nevarēs!

Tas bija tiesa. Saskaņā ar noteikumiem, tirgoņiem vajadzēja slēgt savus stendus piecas minūtes pirms Vinstona Nailsa Ramfurda un viņa suņa materializēšanās. Un stendiem bija jāpaliek slēgtiem, līdz pagāja desmit minūtes pēc pēdējo Ramfurda un Kazaka pēdu izzušanas.

Bī pagriezās pret savu dēlu Hrono, kas taisīja vaļā jaunu Maleahiju kasti. - Cik līdz svilpei? - viņa jautāja. Ar to viņa domāja pamatīgo tvaika svilpi, kas bija uzstādīta aiz mūra. To pūta piecas minūtes pirms materializācijas.

Pašu materializācijas brīdi paziņoja ar trīscollu lielgabala šāvienu.

Dcmaterializāciju paziņoja, palaižot gaisā tūkstoš baloniņu.

-  Astoņas minūtes, - pavēries rokas pulkstenī, atteica Hrono. Viņš tagad bija vienpadsmit zemiešu gadu vecs. Viņš bija kluss, negants, melnīgsnējs zēns. Prasmīgs sīknaudas ievilcējs un kāršu triku meistars. Viņš brūķēja rupju muti un nēsāja līdzi atspernazi ar sešas collas garu asmeni. Hrono nesatika ar citiem bērniem, bet tiešums un pārdrošība attieksmē pret dzīvi bija viņam radījuši tik briesmīgu reputāciju, ka viņš patika tikai loti dumjām un loti smukām meitenītēm.

Ņūportas policijas departaments un Rodailendas pavalsts policija klasificēja Hrono kā mazgadīgu noziedznieku. Viņš pazina pēc vārda vismaz piecdesmit tieslbsargājošo dienestu darbiniekus un kā īsts veterāns bija izgājis jau četrpadsmit melu detektora pārbaudes.

No ievietošanas labošanas iestādēs Hrono sargāja tikai viens spēks - visviltīgākā juristu komanda uz Zemes, proti, Pilnīgi Vienaldzīgā Dieva baznīcas juristi. Viņi pēc Ramfurda rīkojuma aizstāvēja Hrono pret visām apsūdzībām.

Parasti Hrono tika apsūdzēts šādos nodarījumos - ar veiklām roķelēm veiktās zādzībās, slepenā ieroču nēsāšanā, nereģistrētu pistoļu glabāšanā, šaujamieroču lietošanā pilsētas robežās, neķītru attēlu un mantu tirdzniecībā un ietiepīga bērna nepaklausībā.

Varas iestādes sūrojās, ka zēna lielākā nelaime esot viņa māte. Māte mīlēja viņu tieši tādu, kāds viņš bija.

- Ļaudis, vēl tikai astoņas minūtes var dabūt Maleahijus! - sauca Bī. - Aši! Nenokavējiet!

Bī augšējie priekšzobi bija no zelta, un viņas āda, tāpat kā Hrono āda, bija zeltainā ozola krāsā.

Augšējos priekšzobus Bī bija zaudējusi, kad kosmoskuģis, ar kuru viņa un Hrono brauca no Marsa, avarēja Amazones mūžamežu Gunibo reģionā.

Viņa un Hrono vienīgie bija palikuši dzīvi pēc katastrofas un gadu klīda pa džungļiem.

Bī un Hrono ādas krāsa bija pastāvīga, jo to bija izraisījušas izmaiņas aknās. Aknu darbību bija mainījis trīs mēnešu ilgais uzturs, kas sastāvēja no ūdens un salpa-salpa jeb Amazones zilās papeles saknēm. Šī diēta ietilpa procedūrā, ar ko Bī un Hrono tika iesvētīti gumbo ciltī.

Iesvētīšanas laikā māte un dēls ciema vidū bija ar pinekļiem piesieti pie staba - Hrono simbolizēja sauli, un Bī simbolizēja mēnesi atbilstoši gumbo (aužu izpratnei par sauli un mēnesi.

Pateicoties šiem piedzīvojumiem, Bī un Hrono savstarpējās attiecības bija tuvākas nekā vairumam māšu un dēlu.

Beidzot viņi tika izglābti ar helikopteru. Vinstons Nailss Ramfurds bija atsūtījis helikopteru īstajā brīdī uz īsto vietu.

Vinstons Nailss Ramfurds bija piešķīris Bī ienesīgo koncesiju pie Alises durvīm uz Brīnumzemi. Viņš bija arī samaksājis Bī rēķinu par zobu labošanu un ierosinājis, ka priekšzobus varētu izgatavot no zelta.

Līdzās Bī stendam atradās Harija Brekmena novietne. Viņš bija Onkas vada seržants uz Marsa. Brekmens bija kļuvis tukls un zaudējis labu tiesu matu. Viņam bija korķa kāja un labā roka no nerūsējošā tērauda. Kāju un roku viņš bija zaudējis Bokaratonas kaujā. Viņš vienīgais bija palicis dzīvs pēc kaujas un, ja nebūtu tik šausmīgi ievainots, noteikti būtu nolinčots kopā ar pārējiem dzīvi palikušajiem savā vadā.

Brekmens pārdeva plastmasas modeļus, kuri atveidoja strūklaku aiz durvīm. Modeli bija pēdu augsti. Modeļa pamatnē bija ar atsperi darbināms sūknītis. Tas pumpēja ūdeni no apakšējā lielā trauka uz mazajiem trauciņiem augšā. Pēc tam ūdens no mazajiem trauciņiem lija mazliet lielākos traukos, kuri atradās zemāk, un…

Brekmena priekšā uz letes darbojās trīs modeli reizē. - Tādas pašas kā strūklaka tur iekšā, mīlīši, - viņš teica. - Turklāt jūs varat vienu no šīm aizvest līdzi uz mājām. Ielieciet to lielākajā logā, lai visi kaimiņi zina, ka esat bijuši Nūportā. Bērnu viesībās nolieciet to uz virtuves galda un pielejiet ar sārtu limonādi.

-   Cik maksā? - jautāja kāds lauķis.

-   Septiņpadsmit dolāru, - atteica Brekmens.

-   Ej nu ej! - pārsteigts iesaucās lauķis.

-Tā ir svētnīca, draugs, - sacīja Brekmens, mierīgi nolūkodamies uz lauķi. - Tā nav rotaļlieta. - Viņš pasniedzās zem letes un izvilka marsiešu kosmoskuģa modeli. - Gribi spēl- mantiņu? Te būs. Četrdesmit deviņi centi. No tās es nopelnu tikai divus centus.

Lauķis tēloja apdomīgu pircēju. Viņš prātā salīdzināja rotaļlietu ar reālo objektu, ko tā atveidoja. Reālais objekts bija marsiešu kosmoskuģis deviņdesmit astoņu pēdu augstas kolonnas galā. Kolonna un kosmoskuģis atradās aiz Ramfurda īpašuma mūriem - pašā stūrī, kur kādreiz bijis tenisa laukums.

Ramfurds vēl nebija paskaidrojis, kādam nolūkam kosmoskuģis novietots uz kolonnas, kas bija uzbūvēta par visas pasaules skolēnu savākto naudu. Kuģis tika turēts pastāvīgā gatavībā. Līdz tā durvīm varēja nokļūt pa redeļu kāpnēm, kas bija pieslietas kolonnai un ko uzskatīja par vēsturē garākajām brīvi stāvošām kāpnēm.

Kosmoskuģa degvielas kasetē bija pēdējās UVT paliekas no marsiešu karadarbības rezervēm.

-   U-hu, - nostenējās laukis. Viņš nolika modeli atpakaļ uz letes. - Ja tev nav iebildumu, es vēl apskatīšos citur. - Līdz šim viņš bija nopircis vienīgi Robiņa Huda cepuri ar Ramfurda attēlu uz viena un burukuģi uz otra sāna, un uz cepures spalvas bija izšūts viņa vārds. Spriežot pēc spalvas, viņu sauca Del- berts. - Lai nu kā, paldies, - sacīja Delberts. - Es varbūt atgriezīšos.

-   Protams, atgriezīsies, Delbert, - sacīja Brekmens.

-   Kā tu zini, ka mani sauc par Delbertu? - jautāja laukis, reizē iepriecināts un aizdomu pilns.

-Tu domā, ka Vinstonam Nailsam Ramfurdam vienīgajam piemīt pārdabiskas spējas? - ar pretjautājumu atbildēja Brekmens.

Aiz mūriem uzšāvās tvaika strūkla. Pēc mirkļa pār kioskiem aizvēlās lielās tvaika sirēnas balss - varena, sērīga un uzvaroša. Tas bija signāls, ka Ramfurds un viņa suns materializēsies pēc piecām minūtēm.

Signāls vēstīja, ka koncesionāriem jāpārtrauc necienīgā bļaustīšanās, reklamējot savus lētos niekus, un jāslēdz stendi.

Aizvirtņi nekavējoties ar troksni aizcirtās.

Eja starp slēgto kiosku rindu pārvērtās krēslainā tunelī.

Tirgotāju nošķirtība tunelī šķita vēl spokaināka, jo tajā atradās vienīgie dzīvi palikušie Marsa iedzīvotāji. Ramfurds bija pieprasījis, lai marsiešiem būtu priekšroka uz koncesijām Ņū- portā. Šādi viņš pauda savu pateicību.

Daudz viņu nebija - tikai piecdesmit astoņi Amerikas Savienotajās Valstīs, tikai trīssimt sešpadsmit visā pasaulē.

No piecdesmit astoņiem marsiešiem Savienotajās Valstīs divdesmit vienam bija koncesija Nūportā.

-   Nupat jau atkal nāk, - kāds teica tālu rindas galā. Balss piederēja aklam vīram, kas pārdeva Robiņa Huda cepures ar Ramfurda attēlu uz viena un burukuģi uz otra sāna.

Seržants Brekmens ar elkoņiem atspiedās uz zemās starpsienas, kas atdalīja viņa stendu no Bī tirdzniecības vietas. Viņš piemiedza ar aci jaunajam Hrono, kas gulēja uz neatvērtas Maleahiju kastes.

-   Lai viņi iet ellē, puis, ko? - Brekmens uzrunāja Hrono.

-    Lai brauc ellē, - Hrono atsaucās. Viņš tīrīja nagus ar dīvaini izliektu metāla sloksnīti, kurā bija izurbti caurumiņi un kura viņam uz Marsa kalpojusi par talismanu. Tā joprojām bija viņa talismans uz Zemes.

Talismans, iespējams, bija džungļos izglābis Hrono un Bī dzīvību. Gumbo cilts iedzīvotāji bija atzinuši, ka šim metāla gabaliņam piemīt milzīgs spēks. Aiz cieņas pret šo priekšmetu viņi tā īpašniekus nolēma iesvētīt, nevis apēst.

Brekmens miji iesmējās. - Jā, ser, īstens marsietis, - viņš teica. - Pat nepieceļas no Maleahiju kastes, lai palūkotos uz Kosmosa Ceļotāju.

Hrono nebija vienīgais vienaldzīgais pret Kosmosa Ceļotāju. Visiem koncesionāriem piemita lepnais un nekaunīgais paradums norobežoties no ceremonijām, paliekot krēslainajā tunelī starp stendiem, kamēr Ramfurds ar suni uzrodas un nozūd.

Koncesionāri neizjūta īstu nicinājumu pret Ramfurda reliģiju. Patiesībā vairākums domāja, ka jaunajai reliģijai varbūt nav ne vainas. Paliekot aizslēģotajās būdās, viņi teatrāli demonstrēja attieksmi, ka viņi, Marsa veterāni, jau darījuši vairāk nekā pietiekami, lai uzstutētu Pilnīgi Vienaldzīgā Dieva baznīcu uz kājām.

Viņi dramatizēja faktu, ka tikuši izmantoti.

Ramfurds atbalstīja šo pozu, mīli atsaukdamies uz viņiem kā svētajiem kareivjiem otrpus mazajām durtiņām. - Viņu apātija, - Ramfurds reiz teica, - ir liels aizvainojums, ko viņi reiz pārcietuši, lai mēs varētu būt dzīvīgāki, jūtīgāki un brīvāki.

Kārdinājums kaut mazliet palūkoties uz Kosmosa Ceļotāju marsiešu koncesionāriem bija liels. Pie Ramfurda īpašuma mūriem bija piestiprināti skaļruņi, un katrs Ramfurda izteiktais vārds skali atbalsojās visu to cilvēku ausīs, kuri atradās ceturtdaljūdzes attālumā. Atkal un atkal bija sacīti vārdi par brīnišķo patiesības mirkli, kas iestāsies līdz ar Kosmosa Ceļotāja ierašanos.

Tas bija dižens mirklis, kas satrauca īsteni ticīgos - dižais mirklis, kurā īsteni ticīgo ticība taps desmitkārt stiprāka, skaidrāka un dzīvāka.

Nu šis brīdis bija pienācis.

Ugunsdzēsēju mašīnā, kas bija atvedusi Kosmosa Ceļotāju no Kosmosa Ceļotāja baznīcas Koda ragā, jau šķindēja un taurēja aiz tirgotāju būdām.

Trolli pustumšajos kioskos ir nedomāja pat palūrēt.

Aiz īpašuma mūriem norībēja lielgabala šāviens.

Ramfurds un viņa suns bija materializējušies, un Kosmosa Ceļotājs patlaban ienāca pa Alises Brīnumzemes durtiņām.

- Varbūt viņš nolīdzis kādu Ņujorkas aktieri ar iedragātu veselību, - komentēja Brekmens.

Neviens neatbildēja uz viņa piezīmi, pat Hrono, kas iztēlojās sevi par vislielāko ciniķi tirgotāju būdās. Brekmens nedomāja nopietni savu minējumu, ka gadījums ar Kosmosa Ceļotāju ir krāpšana. Koncesionāri pārlieku labi pazina Ramfurda tieksmi uz reālismu. Iestudējot kaislību lugu, Ramfurds izmantoja īstus cilvēkus, kuriem lemtas īstas elles mokas.

Šeit jāuzsver - lai cik spēcīga botu Ramfurda kaislība pret diženām izrādēm, viņš nekad nepadevās kārdinājumam pasludināt sevi par Dievu vai kaut ko līdzīgu Dievam.

To atzīst pat vina ļaunākie ienaidnieki. Dr. Moriss Rozno savā grāmatā "Pangalaktiskais blēdis jeb trīs miljardi piemuļķoto" saka:

Vinstons Nailss Ramfurds, starpzvaigžņu Farizejs, Tar- tifs un Kaliostro, ir papūlējies pazinot, ka nav Visvarenais Dievs, ka viņš nav Visvarenā Dieva tuvs radinieks un nav saņēmis Visvarenā Dieva norādījumus. Uz šiem Ņūportas pavēlnieka vārdiem mēs varam atbildēt - āmen! Turklāt vēl drīkstam piebilst - tā kā Ramfurds nepavisam nav Visvarenā Dieva radinieks vai aģents, jebkāda saziņa ar Pašu Visvareno Dievu nav iespējama, kad tuvumā atrodas Ramfurds!

Parasti Marsa veterānu sarunas aizslēģotajos kioskos bija jautras, dzirkstošas, tām trūka jebkādas godbijības un tajās bija papilnam padomu, kā pārdot ar reliģiju saistītus krāmus stulbeņiem.

Tagad, kad Ramfurdam un Kosmosa Ceļotājam tūdaļ jāsatiekas, koncesionāriem bija grūti tēlot neieinteresētību.

Seržanta Brekmena veselā roka pieskārās galvvirsai. Tas bija raksturīgs Marsa veterāna žests. Viņš taustīja pakausi vietā virs antenas, kura reiz veikusi pašu svarīgāko domāšanu viņa vietā. Viņam trūka tās signālu.

-  Vediet Kosmosa Ceļotāju šurp! - Ramfurda balss skanēja no skaļruņiem kā Gabriēla taurēm.

-   Varbūt… varbūt mums tomēr vajadzētu aiziet, - Brekmens ieminējās Bī.

-   Ko? - murmināja Bī. Viņa stāvēja ar muguru pret aiz- virtņiem. Acis viņai bija aizvērtas, galva noliekta. Izskatījās, it kā viņai saltu.

Bī allaž drebinājās, kad notika materializācija.

Hrono ar īkšķa galu lēni berzēja talismanu, vērodams svīduma oreolu ap īkšķi uz aukstā metāla.

-   Lai viņi iet ellē… ko, Hrono? - ievaicājās Brekmens.

Virs, kas pārdeva mehāniskos putniņus, gurdeni šūpoja

savu preci virs galvas. Kāda fermera sieva viņu bija sadūrusi ar dakšām Todingtonas kaujā Anglijā un atstājusi guļam, lai nomirst.

Starptautiskā marsiešu identifikācijas un rehabilitācijas komisija pēc pirkstu nospiedumiem konstatējusi, ka putniņu pārdevējs ir Bernards K. Vinslovs, ceļojošs brunču mednieks, kas bija nozudis no alkoholiķu nodaļas kādā Londonas slimnīcā.

-   Liels paldies par informāciju, - Vinslovs bija teicis komisijai. - Tagad es vairs nejūtos kā apmaldījies.

Seržantu Brekmenu komisija identificēja kā ierindnieku Frānsisu Dž. Tomsonu, kurš bija pazudis nakts melnumā, vientulīgā sargpostenī apstaigādams bruņutehnikas bāzi Fortbragā, Ziemeļkarollnā, ASV.

Bl personības noteikšana bija samulsinājusi komisiju. Viņas pirkstu nospiedumi nekur nebija reģistrēti. Komisija uzskatīja, ka viņa ir vai nu Florensa Vaita, vienkārša meitene, kurai nebija draugu un kura bija pazudusi no veļas mazgātavas Ņujorkā, vai arī Dārlīna Simpkinsa, vienkārša meitene, kurai nebija draugu un kura pēdējoreiz redzēta Braunsvilā, Teksasā, iekāpjam kāda melnīgsnēja svešinieka mašīnā.

Tālāk kiosku rindā aiz Brekmena, Hrono un Bl bija marsiešu pabiras, identificētas kā Mairons S. Votsons, alkoholiķis, kas pazudis dežuranta postenī Nuarkas lidostas tualetē… Šar- līna Hellere, Staiversa vidusskolas kafetērijas dietologa palīdze Dcitonā, Ohaio… Krišna Garu, burtlicis, kas formāli joprojām atrodas meklēšanā divsievības dēl, bez iztikas līdzekļiem klaiņojis Kalkutā, Indijā… Kurts Šneiders, arī alkoholiķis, paputējušas ceļojumu aģentūras vadītājs Brēmenē, Vācijā.

-   Varenais Ramfurds… - ieteicās Bī.

-   Kā, lūdzu? - pārjautāja Brekmens.

-   Viņš mums atņēma dzīvi, - sacīja Bī. - Viņš mūs iemidzināja. Viņš iztīrīja mūsu prātus, kā mēdz izņemt sēklas no ķirbja. Viņš mūs vadīja kā robotus, apmācīja mūs, un mēs sadegām viņa cēlā mērķa vārdā. - Bī paraustīja plecus.

-   Vai mums būtu veicies labāk, ja viņš būtu atstājis dzīvi mūsu pašu ziņā? - vaicāja Bī. - Vai mēs būtu sasnieguši vairāk vai mazāk? Laikam tomēr esmu priecīga, ka viņš izmantojis mani. Droši vien viņam bija daudz labāku ideju, ko iesākt ar mani, nekā Florensai Vaitai vai Dārlīnai Simpkinsai, vai kas nu es biju.

-   Tik un tā es viņu ienīstu, - nobeidza Bī.

-   Tā ir tava privilēģija, - atteica Brekmens. - Viņš sacīja, ka tā esot visu marsiešu priekšrocība.

-   Ir viens mierinājums, - teica Bī. - Mēs visi esam izmantoti. Viņam no mums vairs nebūs nekāda labuma.

-    Esi sveicināts, Kosmosa Celotāj! - Ramfurda eļļaini svicstainais tenors skanēja Gabriēla taurēs pie sienas. - Cik tas atbilstoši, ka tu ierodies pie mums brīvprātīgo ugunsdzēsēju nodaļas košsarkanajā mašīnā. Nespēju iedomāties simbolu, kas vēl aizkustinošāk par ugunsdzēsēju mašīnu paustu cilvēka cilvēcību pret cilvēku. Saki man, Kosmosa Ceļotāj, vai tu šeit redzi kaut ko tādu, kas tev liek domāt, ka tu jau agrāk esi te bijis?

Kosmosa Ceļotājs nomurmināja kaut ko nesaprotamu.

-   Skaļāk, lūdzu, - teica Ramfurds.

-   Strūklaka - es atceros šo strūklaku, - nedroši sacīja Kosmosa Ceļotājs. - Tikai… tikai…

-   Tikai? - pārjautāja Ramfurds.

-   Toreiz tā bija sausa - nezinu, kad. Tagad tajā ir daudz ūdens, - atbildēja Kosmosa Ceļotājs.

Mikrofons pie strūklakas tagad tika noregulēts tā, lai skaļruņos līdz ar Kosmosa Ceļotāja vārdiem būtu dzirdama arī ūdens burbulošana, guldzēšana un šļaksti.

-  Vai tev vēl kas šķiet pazīstams, Kosmosa Celotāj? - vaicāja Ramfurds.

-   Jā, - kautrīgi atbildēja Kosmosa Ceļotājs. - Jūs.

-  Vai tu mani pazīsti? - Ramfurds šķelmīgi noprasīja. - Tu gribi teikt, ka pastāv iespēja, ka man tavā agrākajā dzīvē bijusi kāda nenozīmīga loma?

-  Es atminos jūs uz Marsa, - teica Kosmosa Ceļotājs. - Jūs bijāt tas vīrs ar suni, pirms mēs aizlidojām.

-   Kas notika pēc pacelšanās? - jautāja Ramfurds.

-  Kaut kas sagāja grīstē, - atbildēja Kosmosa Ceļotājs. Izklausījās, ka viņš atvainojās, it kā daudzie misēkli būtu gadījušies vina vainas dēl. - Daudz kas nogāja greizi.

-  Vai tu jebkad esi apsvēris iespēju, - ieminējās Ramfurds, - ka viss norisinājās tieši tā, kā vajadzēja?

Nē, - Kosmosa Ceļotājs vienkārši atteica. Šī varbūtība viņu nebiedēja, nespēja nobiedēt, jo atradās pārāk tālu ārpus viņa lodzīgi būvētās filosofijas ēkas.

-   Vai tu pazīsti savu sievu un bērnu? - jautāja Ramfurds.

Es… es nezinu, - stomījās Kosmosa Ceļotājs.

-   Atvediet pie manis sievieti un zēnu, kuri aiz mazajām dzelzs durtiņām pārdod Maleahijus, - pavēlēja Ramfurds. - Atvediet šurp Bī un Hrono.

Kosmosa Ceļotājs un Vinstons Nailss Ramfurds stāvēja uz paaugstinājuma savrupmājas priekšā. Pūlī stāvošie varēja to pārredzēt. Paaugstinājums savrupmājas priekša bija daļa vienotā sistēmā, ko veidoja ejas, rampas, kāpnes, kanceles, pakāpieni un skatuves, kas ietiecās visos īpašuma stūros.

Pateicoties šai būvei, Ramfurds varēja efektīgi un brīvi pārvietoties savā teritorijā, pūla netraucēts. Tas nozīmēja arī to, ka Ramfurdu varēja saskatīt ikviens klātesošais.

Visa šī sistēma nekarājās gaisā, pateicoties magnētismam, kaut gan atgādināja levitācijas brīnumu. Šķietamais brīnums bija sasniegts ar atjautīgi lietotu krāsojumu. Pamati bija nokrāsoti melni, bet augšējās būves - žilbinošā zelta krāsā.

Televīzijas kameras un mikrofonus grozāmos balstos varēja pārbīdīt uz jebkuru vietu.

Materializācijas nakts seansos visa šī konstrukcija tika izgaismota ar miesaskrāsas elektrisko spuldzīšu virtenēm.

Kosmosa Ceļotājs bija tikai trīsdesmit pirmā persona, ko Ramfurds aicināja sev piebiedroties uz gaisā izbūvētās sistēmas.

Kādam asistentam lika doties uz Maleahiju stendu ārpusē un atvest trīsdesmit otro un trīsdesmit trešo cilvēku, kam lemts pabūt šajā izcilajā sabiedrībā.

Ramfurds neizskatījās labi. Viņam bija neveselīga ādas krāsa. Kaut gan Ramfurds smaidīja kā arvien, šķita, ka aiz smaida viņš griež zobus. Bezrūpīgais prieks bija pārvērties karikatūrā, liekot nojaust faktu, ka viss nekādā ziņā nebija kārtībā.

Tomēr slavenais smaids nenozuda ne mirkli. Krāšņi sno- biskais pūla izklaidētājs turēja lielo suni Kazaku ķēdē, kas bija tā piestiprināta, ka savelkoties iegriezās sunim kaklā. Brīdinājums bija nepieciešams, jo sunim nepārprotami nepatika Kosmosa Ceļotājs.

Smaids uz mirkli sašķobījās, atgādinot skatītājiem, kādu nastu Ramfurds uzņēmies nest viņu labā, brīdinot pūli, ka viņš varbūt nespēs to veikt mūžīgi.

Ramfurdam saujā bija mikrofons un raidītājs sīkas monētas lielumā. Kad viņš negribēja, lai skatītāji dzirdētu viņa vārdus, vienkārši saspieda monētu dūrē.

Pašlaik monēta bija paslēpta saujā, un Ramfurds veltīja Kosmosa Ceļotājam ironiskus izteicienus, kuri mulsinātu pūli, ja pēdējais tos dzirdētu.

- Šī noteikti ir tava veiksmes diena, vai ne? - noprasīja Ramfurds. - īstenas mīlestības dzīres kopš lavas ierašanās brīža. Pūlis tevi gluži vai dievina. Vai tu dievini skatītāju pūļus?

Šās dienas sagādātie priecīgie pārsteigumi bija noveduši Kosmosa Ceļotāju bērnišķīgā stāvokli, ta ka viņš vairs neuztvēra ne ironiju, ne sarkasmu. Nemierīgos laikos viņš bija daudzu lietu gūsteknis. Nu viņš bija pūfa gūsteknis un domāja, ka tas ir brīnums. - Viņi, protams, ir brīnišķīgi, - Kosmosa Ceļotājs atbildēja uz Ramfurda pēdējo jautājumu. - Viņi ir vareni.

-  ļā, tā ir varena kompānija, - piebalsoja Ramfurds, - šaubu nav. Esmu lauzījis galvu, meklējot īsto vārdu, lai viņus raksturotu, un tu man to atnesi no kosmosa. Viņi tiešām ir vareni. - Ramfurda prāts acīmredzami kavējās citur. Kosmosa Ceļotāja persona viņu neko daudz neinteresēja - Ramfurds gandrīz nepaskatījās uz to. Tāpat, šķita, viņu nesatrauca arī Kosmosa Ceļotāja sievas un bērna tuvošanās.

-   Kur gan viņi ir, kur viņi ir? - Ramfurds jautāja lejā stāvošajam palīgam. - Nevilksim garumā. Nodarīsim to lietu, lai varam beigt.

Kosmosa Ceļotāju viņa dēkas apmierināja un likās rosinošas un krāšņi iestudētas, tā ka viņš kautrējās uzdot jautājumus - viņš baidījās, ka, uzdodot jautājumus, varētu radīt par sevi iespaidu, ka ir nepateicīgs.

Kosmosa Ceļotājs saprata, ka viņam ir liela atbildība šajā ceremonijā un ka vislabāk turēt mēli aiz zobiem, runāt vienīgi tad, kad viņu uzrunās, un uz visiem jautājumiem sniegt īsas un vienkāršas atbildes.

Kosmosa Ceļotāja galvā nemudžēja daudz jautājumu. Viņa situācija šajā uzvedumā bija skaidra un nepārprotama - tīra un funkcionāla kā slaukšanas ķeblītis ar trim kājām. Viņš bija milzīgi daudz cietis, un tagad viņam pienācās milzum liels atalgojums.

No pēkšņa laimes pavērsiena iznāca pirmšķirīga izrāde. Viņš smaidīja, saprazdams pūla sajūsmu, iztēlodamies, it kā pats būtu skatītāju vidū un dalītos tā priekā.

Ramfurds lasīja Kosmosa Ceļotāja domas. - Zini, tādā pašā sajūsmā viņi būtu, ja situācija būtu pilnīgi pretēja, - viņš teica.

-   Pilnīgi pretēja? - brīnījās Kosmosa Ceļotājs.

-  Ja vispirms būtu liels atalgojums, bet lielās ciešanas nāktu pēc tam, - paskaidroja Ramfurds. - Viņiem patīk kontrasts.

Notikumu secība viņiem neko nenozīmē. Interesantāk ir attīt lenti atpakaļ…

Ramfurds pavēra sauju, atsedzot mikrofonu. Viņš pamāja ar otru roku kā priesteris rituālā. Mājiens bija domāts Bī un Hrono, kuri bija pacelti uz eju, rampu, kāpņu, kanceļu, pakāpienu un skatuvju apzeltītās sistēmas. - Šeit, lūdzu. Ziniet, mums nav laika kēpāties visu dienu, - Ramfurds teica skolmeistara tonī.

Šajā klusuma brīdī Kosmosa Ceļotāju pirmoreiz pārņēma patīkamas priekšnojautas par laimīgu nākotni uz Zemes. Ja visi ir tik laipni, jūsmīgi un miermīlīgi, uz Zemes varēja dzīvot ne tikai labi, bet taisni lieliski.

Kosmosa Ceļotājam jau bija piešķirts jauns skaists tērps un brīnišķīgs stāvoklis dzīvē, un pēc dažām minūtēm viņš atgūs sievu un bērnu.

Trūka vienīgi laba drauga, un Kosmosa Ceļotāju sagrāba trīsas. Viņš trīcēja, jo sirds dziļumos zināja, ka tepat kaut kur paslēpts viņa labākais draugs Stounijs Stīvensons un gaida zīmi, lai parādītos.

Kosmosa Ceļotājs pasmaidīja, iztēlodamies Stounija uznācienu. Stounijs, smiedamies un mazliet iedzēris, skriešus metīsies šurp pa rampu. "Onka, draņķa gabals tāds," Stounijs ie- rēks taisni publikai domātajā mikrofonā, "dieviņ tētīt, es tevi meklēju visos krogos zemes virsū, un izrādās, ka tu veselu mūžību slaistījies pa Merkuriju!"

Kad Bī un Hrono pienāca viņiem klāt, Ramfurds devās prom. Ja viņš būtu atkāpies no Bī, Hrono un Kosmosa Ceļotāja rokas stiepiena attālumā, viņa nošķirtību varētu saprast. Taču visa apzeltītā būve lāva viņam nokļūt tiešām cienījamā attālumā no tiem trim, turklāt ne vienkāršā attālumā, bet gan tādā, ko izvairīgu darīja visādi līkumi un simboliski šķēršļi.

Tas nenoliedzami bija varens teātris, par spīti dr. Morisa Rozno dzēlīgajai piezīmei (op. cit.): Cilvēki, kas godbijīgi vēro, kā Vinstons Nailss Ramfurds šaudās pa saviem zeltīto vingrošanas rīku džungļiem Ņūportā, ir tie paši stulbeni, kādus var sastapt rotaļlietu veikalā bijīgi blenžam uz maziem vil- cieniniem, kuri čukā iekšā un ārā no papjēmašē tuneļiem, pa zobu bakstāmo estakādem, cauri kartona pilsētām un atkal nozūd papjēmašē tunelī. Vai mazie bānīši vai Vinstons Nailss Ramfurds atkal pukškēdams parādīsies skatienam? Ak, lavu brīnumu!… parādīsies gan!

No paaugstinājuma savrupmājas priekšā Ramfurds devās uz arku, kas veda pāri buksusa dzīvžogam. Otrā pusē bija desmit pēdu gara pāreja līdz dižskābardim. Tā stumbra diametrs bija četras pēdas. Pie stumbra bija pieskrūvēti zeltīti pakāpieni.

Ramfurds piesēja Kazaku pie apakšējā šķērša un uzkāpa augšā, nozuzdams skatienam kā Garās pupas galotnē.

Viņš runāja, atrazdamies augstu kokā.

Vina balss skanēja nevis no koka, bet no Gabriēla taurēm pie sienām.

Skatītāji pūlī novērsa skatienu no lapotajām koku galotnēm uz tuvākajiem skaļruņiem.

Vienīgi Bī, Hrono un Kosmosa Ceļotājs joprojām vērās uz augšu, kur īstenībā atradās Ramfurds. Viņi tā izturējās nevis aiz reālisma izjūtas, bet gan apjukuma. Lūkodamies augšup, mazās ģimenes locekli vairījās skatīties cits uz citu.

Nevienam no šiem trim cilvēkiem nebija iemesla priecāties par atkalapvienošanos.

Bī nevaldzināja kaulainais, bārdainais, laimīgais savādnieks citrondzeltenā garajā apakšveļā. Viņa bija sapņojusi par liela auguma dusmīgu, augstprātīgu brīvdomātāju.

Jaunais Hrono ienīda bārdaini par iejaukšanos dēla cildenajās attiecībās ar māti. Hrono noskūpstīja talismanu un vēlējās, kaut tēvs, ja tas patiešām bija viņa tēvs, pakristu beigts.

Un pats Kosmosa Ceļotājs, lai cik sirsnīgi pūlējās, drūmajā, launīgajā mātē un dēlā nesaskatīja neko tādu, ko būtu no brīvas gribas izvēlējies…

Kosmosa Ceļotāja skatiens nejauši sastapās ar Bī veselo aci. Kaut kas bija jāsaka.

-   Kā jums klājas? - teica Kosmosa Ceļotājs.

-   Kā jums klājas? - atvaicāja Bl.

Abi atkal palūkojās augšup uz koku.

-   Ak, mani laimīgie kavēkļu nēsātāji brāli, - teica Ramfurda balss, - pateiksimies Dievam, kurš mūsu pateicību novērtē tāpat kā Misisipi upe lietus lāsi, pateiksimies viņam, ka neesam tādi kā Maleahijs Konstants.

Kosmosa Ceļotājam iesāpējās skausts. Viņš nolaida skatienu. Viņš netālu ieraudzīja garu, taisnu zelta skrejceļu. Skatiens virzījās pa to.

Skrejceļš beidzās pie pasaulē visgarākajām brīvi stāvošām trepēm. Arī tās bija nokrāsotas zelta krāsā.

Kosmosa Ceļotājs ar skatienu uzkāpa pa trepēm līdz mazītiņām kosmoskuģa durtiņām kolonnas augšgalā. Viņš prātoja, kuram gan pietiktu dūšas vai būtu pietiekami pamatots iemesls rāpties pa šādām briesmīgām trepēm uz tik mazītiņām durtiņām.

Kosmosa Ceļotājs vēlreiz paraudzījās uz pūli. Varbūt kaut kur starp skatītājiem atradās Stounijs Stīvensons. Varbūt viņš sagaidīs, kad beigsies visa šī izrāde, iekams parādīsies savam labākajam un vienīgajam draugam no Marsa.

VIENPADSMITĀ NODAĻA MĒS NĪSTAM MALEAHIJU KONSTANTU, TĀPĒC KA…

Nosauc man kaut vienu labu darbu, ko esi paveicis savā

mūžā.

Vinstons Nailss Ramfurds

Un sprediķis skanēja šādi:

- Maleahijs Konstants mums iedveš riebumu, - teica Vinstons Nailss Ramfurds koka galotnē, - jo viņš savas fantastiskās veiksmes lieliskos augļus izmantoja, lai finansētu nebeidzamas izdarības, kas uzskatāmi pierāda, ka cilvēks ir cūka. Visapkārt viņam bija lišķi. Viņš pinās ar nevērtīgām sievietēm. Viņš nodevās baudkārām izpriecām, slīka alkoholā un narkotikās. Viņš izmēģināja visas zemiskas nekrietnības, kādas vien pazīstamas.

Maleahijam Konstantam atrodoties savas veiksmes kalngalos, viņa īpašumi bija vairāk vērti nekā Jūtas un Ziemelda- kolas pavalstis, kopā ņemtas. Tomēr uzdrīkstos apgalvot, ka viņa morāle nebija vairāk vērta kā mazai draņķa lauku pelei vienā no šīm pavalstīm.

Maleahijs Konstants mums uzdzen dusmas, - teica Ramfurds koka galotnē, - jo viņš nedarīja neko, lai nopelnītu savus miljardus, un arī tādēļ, ka viņš ar saviem miljardiem nepaveica neko nesavtīgu vai ko tādu, kur būtu vajadzīga iztēle. Viijš bija labvēlīgs kā Marija Antuanete, radošs kā kosmetoloģijas profesors balzamēšanas koledžā.

Mēs ienīstam Maleahiju Konstantu, - sacīja Ramfurds koka galotnē, - tāpēc ka viņš bez bažām pieņēma savas fantastiskās veiksmes lieliskos augļus, it kā veiksme būtu Dieva pirksts. Mums, kas piederam Pilnīgi Vienaldzīgā Dieva baznīcai, nav nekā cietsirdīgāka, bīstamāka, zaimojošāka par cilvēku, kas tic, ka veiksme, vai tā būtu laba vai slikta, ir Dieva pirksts.

Veiksme, - teica Ramfurds koka galotnē, - ir tas, kā vējš aizvirpuļo un putekli nosēžas miljardiem gadu pēc tam, kad garām pagājis Dievs.

Kosmosa Celotāj! - sauca Ramfurds no koka galotnes.

Kosmosa Ceļotājs nepievērsa nekādu uzmanību. Koncentrēšanās spējas viņam bija vājas - varbūt tādēļ, ka viņš pārāk ilgi sabijis alās vai pārāk ilgi lietojis ripas, vai pārāk ilgi dienējis Marsa armijā.

Viņš vēroja mākoņus. Šie jaukie veidojumi peldēja debesīs, kas krāsu badu pārcietušajam Kosmosa Ceļotājam šķita satraucoši zilas.

-   Kosmosa Celotāj! - vēlreiz uzsauca Ramfurds.

-   Ei tu, dzeltenajā apģērbā, - teica Bī, piebikstīdama Kosmosa Ceļotājam. - Mosties!

-   Kā, lūdzu? - brīnījās Kosmosa Ceļotājs.

-   Kosmosa Celotāj! - sauca Ramfurds.

Kosmosa Ceļotājs izslējās miera stājā.

-  Jā, ser? - viņš sauca augšup uz lapotnes pusi. Sveiciens skanēja sirsnīgi, līksmi un apburoši. Viņa priekšā šūpodamies nolaidās mikrofons.

-   Kosmosa Celotāj! - sapīcis sauca Ramfurds, jo ceremonijas norise kavējās.

-   Šeit, ser! - atsaucās Kosmosa Ceļotājs. Viņa atbilde apdullinoši dārdēja skaļrunī.

-   Kas tu esi? - jautāja Ramfurds. - Kāds ir tavs īstais vārds?

-   Es nezinu savu īsto vārdu, - atbildēja Kosmosa Ceļotājs. - Mani dēvē par Onku.

-  Kas notika ar tevi pirms atgriešanās uz Zemes, Onka? prasīja Ramfurds.

Kosmosa ceļotājs atplauka. Viņam atlika vien atkārtot vienkāršo paziņojumu, kas Koda ragā bija izraisījis tik daudz smieklu, deju un dziesmu. - Es biju nejaušību virknes upuris, tāpat kā mēs visi, - viņš sacīja.

Šoreiz neviens nesmējās, nedejoja un nedziedāja, tomēr pūlis nepārprotami piekrita Kosmosa Ceļotāja teiktajam. Visi stāvēja, zodus paslējuši augšup, acis un nāsis iepletuši. Neatskanēja neviens protests, jo pūlis gribēja dzirdēt pilnīgi visu, ko varētu sacīt Ramfurds un Kosmosa Ceļotājs.

-   Tātad tu biji nejaušību virknes upuris, vai ne? - vaicāja Ramfurds koka galotnē. - Kuru no visām nejaušībām tu uzskatītu par visnozīmīgāko?

Kosmosa Ceļotājs piešķieba galvu. - Jāpadomā, - viņš sacīja.

-  Es tev aiztaupīšu pūles, - teica Ramfurds. - Vissvarīgākā nejaušība bija tava piedzimšana. Vai gribi, lai pasaku, kā tevi sauca, kad piedzimi?

Kosmosa Ceļotājs vilcinājās tikai mirkli, turklāt vienīgi aiz bailēm sabojāt turpmāko dzīvi pēc šā priecīgā ceremoniāla, pasakot kaut ko aplamu. - Lūdzu, pasakiet, - viņš atbildēja.

-   Tevi sauca Maleahijs Konstants, - teica Ramfurds koka galotnē.

Laužu masas, ko Ramfurds pulcēja Nūportā, bija tik labdabīgas, cik lielā mērā tādas varēja būt. Tajās nevaldīja pūla instinkts. Cilvēki katrs saglabāja pilnu apziņu, un Ramfurds nekad, nevienā darbībā neaicināja visus rīkoties kā vienam - vismazāk attiecībā uz aplausiem vai izsvilpšanu.

Kad klausītāju apziņu aizsniedza fakts, ka Kosmosa Ceļotājs ir pretīgais, kaitinošais un nīstamais Maleahijs Konstants, cilvēki pūlī reaģēja kā nu kurš, dažs klusi nopūtās, tomēr kopumā visi pauda līdzjūtību. Galu galā viņu godīgo sirdsapziņu nomāca fakts, ka viņi mājās un darba vietās pakāruši Maleahijus. Un, kaut gan viņi bija izjutuši prieku, pakarot lelli, pavisam nedaudziem šķita, ka īstais Konstants ar miesu un asinīm patiesi būtu pelnījis pakāršanu. Pakārt Maleahija Konstanta tēlu bija tāda pati varmācība kā apzāģēt Ziemassvētku eglīti vai paslēpt Lieldienu olas.

Ramfurds koka galotnē ne ar vārdu necentās mazināt klausītāju līdzjūtību. - Jūs piemeklējusi ārkārtīgi skaista nejaušība, mister Konstant, - viņš izjusti sacīja, - kļūstot par galveno stūrgalvības simbolu milzīgai reliģiskai sektai.

Jūs kā simbols nebūtu mums pievilcīgs, mister Konstant, - Ramfurds turpināja, - ja mūsu sirdis zināmā mērā nejustu jums līdzi. Mūsu sirdīm ir jājūt līdzi, jo spilgtās kļūdas ir tās pašas, ko cilvēki pieļāvuši kopš laika gala.

Pēc dažām minūtēm, mister Konstant, - teica Ramfurds koka galotnē, - jūs dosieties pa pārejām un rampām uz garajām zeltītajām kāpnēm, uzrāpsieties pa tām augšā, iekāpsiet kosnioskuģī un aizlidosiet uz Titānu - siltu un auglīgu Saturna mēnesi. Jūs dzīvosiet droši un ērti, taču svešumā no dzimtās Zemes.

Jūs to darīsiet brīvprātīgi, mister Konstant, lai Pilnīgi Vienaldzīgā Dieva baznīcai tiktu cieņas pilna uzupurēšanās drāma, ko atcerēties un pārdomāt laiku laikos.

Mēs iedomāsimies, gūstot garīgu mierinājumu, - teica Ramfurds koka galotnē, - ka jūs aizvedat sev līdzi visas maldīgās idejas par veiksmes nozīmīgumu, ļaunprātīgi izmantotu bagātību un varu, un visas pretīgās izpriecas.

Cilvēks, kurš bijis Maleahijs Konstants, Onka, Kosmosa Ceļotājs, cilvēks, kurš atkal bija Maleahijs Konstants, nejuta gandrīz neko, kad viņu atkal pasludināja par Maleahiju Konstantu. Iespējams, viņu botu pārņēmušas interesantas sajūtas, ja Ramfurds būtu izvēlējies citu laiku. Taču Ramfurds bija pavēstījis par smago pārbaudījumu dažus mirkļus pēc paziņojuma, ka viņš ir Maleahijs Konstants, turklāt pārbaudījums bija pietiekami briesmīgs, lai pilnībā saistītu Konstanta uzmanību.

Smagais pārbaudījums bija apsolīts nevis gadus, mēnešus vai dienas iepriekš, bet pirms dažām minūtēm. Un, līdzīgi jebkuram notiesātam noziedzniekam, Maleahijs Konstants, neliekoties zinis par visu pārējo, ņēmās pētīt aparātu, ar ko viņam lemts izpildīt grūto uzdevumu.

Dīvaina kārtā viņš visupirms raizējās, ka paklups, ka pārāk cītīgi domās par tik vienkāršu darbību kā staigāšana, ka viņa kājas pārstās normāli darboties un uz šīm stīvajām koka kājām gadīsies paklupt.

-Jūs nepaklupsiet, mister Konstant, - teica Ramfurds koka galotnē, lasīdams Konstanta domas. - Jums nav kur iet, jums nav nekā cita, ko darīt. Liekot pēdu aiz pēdas, kamēr mēs klusējot noskatīsimies, jūs kļūsiet par neaizmirstamāko, lieliskāko un nozīmīgāko mūslaiku cilvēku.

Konstants pagriezās, lai paskatītos uz melnīgsnējo sievu un bērnu. Viņu skatiens bija tiešs. No viņu skatiena Konstants saprata, ka Ramfurds runājis patiesību, ka viņam atlicis tikai ceļš uz kosmoskuģi. Beatrises un Hrono attieksme bija visnotaļ ciniska pret svinībām, nevis drosmīgu rīcību viņu vidū.

Abi izaicināja Maleahiju Konstantu, lai tas uzvedas labi.

Konstants ar rūpīgu riņķveida kustību paberzēja kreiso īkšķi pret rādītājpirkstu. Viņš kādas desmit sekundes vēroja šo bezjēdzīgo darbību.

Un tad Konstants nolaida rokas gar sāniem, pacēla acis un apņēmīgi devās uz kosmoskuģa pusi.

Kad kreisā kāja pieskārās rampai, galvu piepildīja skaņa, ko viņš nebija dzirdējis trīs zemiešu gadus. Skaņa nāca no antenas viņa galvā. Ramfurds no koka galotnes ar mazu vadības pulti kabatā raidīja signālus Konstanta antenai.

Viņš padarīja Konstanta garo un vientulīgo gājienu vieglāk paciešamu, piepildot Konstanta galvu ar marša bungu skaņām.

Marša bungas viņam vēstīja:

Rentē, rentē, rentē Te!

Rentē, rentē, rentē Te!

Marša bungas apklusa, kad Maleahija Konstanta roka pieskārās pasaulē visgarāko brīvi stāvošo kāpņu pirmajam zeltītajam šķērsim. Viņš paraudzījās augšup, un trepju augšgals no attāluma izskatījās sīks kā adatiņa. Konstants uz brīdi atspieda pieri pret šķērsi, pie kura turējās.

-  Vai jūs kaut ko vēlētos sacīt, mister Konstant, iekams dosieties augšup pa kāpnēm? - vaicāja Ramfurds koka galotnē.

Konstantam priekšā tika nolaists mikrofons. Konstants aplaizīja lūpas.

-  Vai jūs grasāties kaut ko teikt, mister Konstant? - jautāja Ramfurds.

-  Ja domājat runāt, - tehniķis, kas bija atbildīgs par mikrofonu, teica Konstantam, - runājiet pavisam parastā balsī, turot lūpas apmēram sešas collas no mikrofona.

-   Vai jūs mums kaut ko teiksiet, mister Konstant? - tincināja Ramfurds.

-   Varbūt nav vērts, - klusi atbildēja Konstants, - tomēr es gribētu sacīt, ka neesmu sapratis nenieka no tā, kas noticis ar mani, kopš es sasniedzu Zemi.

-  Jums nav sajūtas, ka esat līdzdalīgs? - noprasīja Ramfurds koka galotnē. - Vai to jūs gribat teikt?

-  Tam nav nekādas nozīmes, - atbildēja Konstants. - Es tik un tā kāpšu augšā.

-   Labi, - sacīja Ramfurds koka galotnē, - ja jums šķiet, ka mēs jums darām pāri, kā būtu, ja jūs mums izstāstītu kaut ko patiesi labu, ko esat kādā mūža posmā paveicis, un mēs izlemtu, vai šis labais darbs varētu paglābt no likteņa, ko esam jums iecerējuši.

-   Labs darbs? - brīnījās Konstants.

-   Jā, - Ramfurds atklāti atbildēja. - Nosauciet kaut vienu labu darbu, ko jebkad dzīvē esat paveicis, izstāstiet, ko atceraties.

Konstants cītīgi domāja. Galvenās atmiņas saistījās ar maldīšanos nebeidzamās alās un ejās. Bija dažas iespējas, ko varētu uzskatīt par labu darbu attiecībā pret Boāzu un harmonijiem. Tomēr Konstants nevarēja godīgi apgalvot, ka viņam šīs iespējas būtu noderējušas, lai izdarītu ko labu.

Tā nu viņš domāja par Marsu, visu to labo, ko bija rakstījis vēstulē sev. Visos daudzajos punktos kaut kas noteikti liecināja par viņa labajām īpašībām.

Un tad viņš atminējās Stouniju Stīvensonu - savu draugu. Viņam bija draugs, un tas, protams, bija labi. - Man bija draugs, - Maleahijs Konstants teica mikrofonā.

-   Kā viņu sauca? - jautāja Ramfurds.

-   Stounijs Stīvensons, - atbildēja Konstants.

-   Tikai viens draugs? - brīnījās Ramfurds koka galotnē.

Konstanta nabaga dvēseli pāršalca prieks, kad viņš saprata, ka cilvēkam pietiek ar vienu vienīgu draugu, lai justos pārpārēm apgādāts ar draudzību.

-   Tātad patiesībā jūsu labestības pierādījuma liktenis, - secināja Ramfurds koka galotnē, - ir atkarīgs no tā, cik labs draugs jūs bijāt šim Stounijam Stīvensonam.

-   Jā, - piekrita Konstants.

-   Vai atceraties nāvessoda izpildi uz Marsa, mister Konstant, - teica Ramfurds koka galotnē, - un jūs tur bijāt bende? Marsa armijas karapulku priekšā jūs nožņaudzāt pie staba pieķēdētu vīru.

Konstants bija visiem spēkiem pūlējies iznīdēt šīs atmiņas. Lielā mērā tas viņam bija izdevies - un tagad viņš no sirds nopūlējās, rakņādamies savā prātā. Viņš nebija pārliecināts, ka nāvessoda izpilde tiešām notikusi.

-   Es… man liekas, es atceros, - teica Konstants.

-  Tad nu tā - cilvēks, kuru jūs nožņaudzāt, bija jūsu lielais un labais draugs Stounijs Stīvensons, - paziņoja Vinstons Nailss Ramfurds.

Maleahijs Konstants raudāja, rāpdamies pa zeltītajām trepēm. Pusceļā viņš apstājās, un Ramfurds atkal uzsauca skaļrunī.

-  Vai tagad jūtaties vairāk piederīgs un ieinteresēts, mister Konstant? - jautāja Ramfurds.

Kā nu ne, misteram Konstantam bija radusies dzi|a izpratne par savu bezvērtīgumu un rūgta līdzjūtība pret katru, kurš gribētu skarbi izturēties pret viņu.

Kad Konstants bija nonācis augšā, Ramfurds viņam teica neaizvērt lūku, jo drīz vien ieradīsies arī sieva un bērns.

Konstants apsēdās uz kosmoskuģa sliekšņa kāpņu augšgalā un noklausījās Ramfurda īso sprediķi par Konstanta melnīgsnējo draudzeni, vienacaino un zeltzobaino sievieti, vārdā Bl. Konstants neklausījās uzmanīgi. Vina acis redzēja plašāku, mierinošāku sprediķi pilsētas, līča un salu panorāmā tālu lejā.

Panorāma vēstīja, ka pat cilvēks, kam Visumā nav neviena paša drauga, var atrast sev mājas uz noslēpumainas, smeldzīgi skaistas planētas.

-  Es tagad jums izstāstīšu, - Maleahijam Konstantam teica Vinstons Nailss Ramfurds koka galotnē tālu lejā, - par Bī, sievieti, kura pārdod Maleahijus ārpus vārtiem, melnīgsnējo sievieti, kura ar dēlu patlaban dusmīgi noskatās uz mums visiem.

Pirms daudziem gadiem, kad vina bija ceļā uz Marsu, Maleahijs Konstants ieguva šo sievieti ar varu, un viņa dzemdēja dēlu. Pirms tam viņa bija mana sieva un šā īpašuma saimniece. Viņas īstais vārds ir Beatrise Ramfurda.

Pūlis novaidējās. Vai gan tas kāds brīnums, ka noputējuši citu reliģiju tēli nolikti malā skatītāju trūkuma dēļ, ka visu skatieni pievērsti Ņūportai? Pilnīgi Vienaldzīgā Dieva baznīcas galva ne tikai spēja pareģot nākotni un cīnīties pret visnežēlīgāko nevienlīdzības izpausmi, proti, nevienlīdzību veiksmes ziņā, viņam piederēja arī neizsmeļams jaunu apstulbinošu sensāciju krājums.

Ramfurds bija tik labi apgādāts ar lielisku materiālu, ka tiešām varēja atļauties pieklusināt balsi, paziņojot, ka vien- acainā sieviete ar zelta zobiem bija viņa sieva, ar kuru viņam ragus uzlicis Maleahijs Konstants.

-  Es tagad aicinu jūs visus paust nicinājumu pret viņas dzīves modeli, tāpat kā jūs jau sen nicināt Maleahija Konstanta dzīves modeli, - viņš maigi teica koka galotnē. - Pakariet viņu līdzās Maleahijam Konstantam pie aizkaru stangas vai kādā citā vietā, ja vēlaties.

Beatrises pārmērība bija nepatika vispārākajā izpausmē, - teica Ramfurds. - Jaunībā viņa jutās tik smalki audzināta, lai pati neko nedarītu un nepieļautu, ka viņai kāds ko nodara, aiz bailēm, ka tiks aptraipīta. Dzīve, pēc jaunās sievietes Beatrises domām, bija pārāk pilna ar mikrobiem un vulgaritāti, lai to varētu uztvert citādi kā neciešamu.

Mēs Pilnīgi Vienaldzīgā Dieva baznīcā viņu nosodām par atteikšanos riskēt ar savu iedomāto šķīstību dzīvē tikpat kategoriski, kā nosodām Maleahiju Konstantu par vārtīšanos netīrumos.

No Beatrises izturēšanās varēja noprast, ka intelektuālā, morālā un fiziskā ziņā viņa bija tāda, kādus Dievs cilvēkus gribējis pilnveidot, un pārējai cilvēces daļai vajadzēs vēl desmit- tukstoš gadu, lai viņu panāktu. Lūk, vēl viens gadījums, kad parasts cilvēks bez radošas dzirksts iedomājas, ka Visvarenais Dievs ir sajūsmā par viņu. Pieņēmums, ka Visvarenais Dievs apbrīnoja Beatrisi viņas svētulīgās audzināšanas dēļ, ir tikpat apšaubāms kā doma, ka Visvarenais Dievs gribējis, lai Maleahijs Konstants būtu bagāts.

Misis Ramfurda, - teica Vinstons Nailss Ramfurds koka galotnē, - es uzaicinu jūs ar dēlu sekot Maleahijam Konstantam un kāpt kosnioskuģī, kas lidos uz Titānu. Vai jūs pirms aizlidošanas gribētu ko sacīt?

Iestājās ilgs klusums, māte un dēls pievirzījās tuvāk viens otram, nostājoties plecu pie pleca pret pasauli, ko tik loti pārvērtuši šāsdienas jaunumi.

-  Vai jūs grasāties mūs uzrunāt, misis Ramfurda? - jautāja Ramfurds koka galotnē.

-   Jā, - atbildēja Beatrise. - Tas nebūs ilgi. Droši vien viss, ko jūs teicāt par mani, ir patiesība, tāpēc ka melojat gaužām reti. Mēs ar dēlu kopā dosimies pie trepēm un uzrāpsimies augšā, bet ne jau jūsu vai stulbā pūla dēj. Mēs tā darīsim sevis dē|, un mēs sev un katram, kas grib skatīties, pierādīsim, ka mums ne no kā nav bail. Mūsu sirdis nesalūzls, pametot šo planētu. Tā mums iedveš riebumu, ne mazāku par to, kādu mēs jūsu vadībā iedvešam tai.

Es neatsaucu atmiņā senās dienas, - turpināja Beatrise, - kad biju šā īpašuma saimniece, kad negribēju neko darīt un negribēju, ka man ko nodara. Tomēr cs iemīlēju sevi brīdī, kad stāstījāt, kāda esmu bijusi. Cilvēce, tāpat arī Zeme un jūs, viss ir sārņi.

Beatrise un Hrono aši devās pa pārejām un rampām pie kāpnēm, uzrāpās augšā. Viņi paspraucās garām Maleahijam Konstantam kosmoskuģa durvīs, neteikuši ne vārda. Māte un dēls nozuda iekšpusē.

Konstants viņiem sekoja kosnioskuģī, un visi trīs aplūkoja telpas.

Telpu stāvoklis viesa izbrīnu un jo sevišķi lielu pārsteigumu sagādātu īpašuma uzraugiem. Šķietami nepieejamais kosmoskuģis kolonnas galā svētajā teritorijā, kur patrulēja sargi, nepārprotami bijusi vieta vienai vai varbūt vairākām neprātīgām ballītēm.

Visas guļvietas bija savandītas. Palagi saņurcīti un notriepti ar lūpu krāsu un apavu krēmu.

Zem kājām kraukšķēja taukaini cepti ēdamgliemeži.

Kosnioskuģī visur mētājās tukši alkoholisko dzērienu trauki: divas "Kalnu mēnessgaismas" kvartas pudeles, viena "Dienvidu mierinājuma" pintes pudele un ducis Narangansetas gaišalus skārdeņu.

Uz baltās sienas līdzās durvīm ar lūpu krāsu bija uzrakstīti vārdi "Bads" un "Silvija". Pie stieņa kajītes vidū karājās melns krūšturis.

Beatrise savāca pudeles un alus skārdenes. Viņa tās izmeta pa durvīm. Viņa noņēma krūšturi no stieņa un mirkli turēja gaisā ārpus durvīm, gaidot labvēlīgu vējpūsmu.

Maleahijs Konstants, izdvesdams nopūtas, kratīdams galvu un apraudādams Stouniju Stīvensonu, ar pēdām kā slotām bīdīja ceptos gliemežus uz durvīm.

Jaunais Hrono apsēdās uz kojas, berzēdams savu talismanu. - Brauksim prom, mammu, - viņš saspringti teica. - Nevaimanāsim, brauksim prom.

Beatrise palaida vajā krūšturi. Vēja brāzma to sagrāba, aiznesa pāri skatītājiem un atstāja kokā blakus tam, kurā sēdēja Ramfurds.

Palieciet sveiki, jūs visi tīrie, gudrie un jaukie (audis, - sacīja Beatrise.

DIVPADSMITĀ NODAĻA DŽENTLMENIS NO TRALFAMADORAS

Punktuāli runājot - uz redzēšanos.

Vinstons Nailss Ramfurds

Saturnam ir deviņi pavadoņi, no kuriem lielākais ir Titāns.

Titāns ir tikai nedaudz mazāks par Marsu.

Titāns ir Saules sistēmā vienīgais mēness, kuram ir atmosfēra. Tajā ir daudz skābekļa, ko elpot.

Atmosfēra uz Titāna ir tāda pati kā gaiss pavasara rītā pie zemiešu bekerejas durvīm.

Titāna dzīlēs atrodas dabiska ķīmiska apkures krāsns, kas uztur nemainīgu temperatūru - sešdesmit septiņus grādus pēc Fārenheita.

Uz Titāna ir trīs juras, katra no tām zemiešu Mičigana ezera lielumā. Visās trijās ir smaragdzaļš saldūdens. To nosaukumi ir Vinstona jūra, Nailsa jūra un Ramfurda jūra.

Vēl ir deviņdesmit triju dīku un ezeru grupa, kas sākotnēji bijusi ceturtā jūra. Šis kopojums ir pazīstams ar nosaukumu Kazaka dīki.

Vinstona jūru, Nailsa jūru, Ramfurda jūru un Kazaka dīkus savā starpā savieno trīs lielas upes. Tās kopā ar pietekām ir neaprēķināmas - te trokšņainas, te gurdenas, te trauksmainas. Upju tecējumu iespaido astoņi pārējie mēneši un Saturns, kura masa deviņdesmit piecas reizes pārsniedz Zemes masu. Trīs upes sauc par Vinstona upi, Nailsa upi un Ramfurda upi.

Uz Titāna ir meži, pļavas un kalni.

Visaugstākais ir Ramfurda kalns - tas ir deviņtūkstoš piecsimt septiņdesmit vienu pēdu augsts.

No Titāna paveras nepārspējams skats uz visskaistākajiem objektiem Saules sistēmā - Saturna gredzeniem. Šo žilbinošo stīpu diametrs ir četrdesmittūkstoš jūdžu un biezums nav lielāks kā žiletei.

Uz Titāna gredzenus sauc par Ramfurda varavīksni.

Saturns griežas ap Sauli.

Tas veic vienu riņķi divdesmit deviņos ar pusi zemiešu gados.

Titāns griežas ap Saturnu.

Tādējādi Titāns veic spirāles loku ap Sauli.

Vinstons Nailss Ramfurds un viņa suns Kazaks bija vi|ņ- veida parādības, kas pulsēja greizās spirālēs, kuru sākums bija Saulē un gals Betelgeizē. Kad šīs spirāles šķērsoja kāds debess ķermenis, Ramfurds un viņa suns materializējās uz tā.

Joprojām noslēpumā tītu iemeslu dē| Ramfurda, Kazaka un Titāna spirāles precīzi sakrita.

Tā nu Ramfurds un viņa suns bija pastāvīgi materializējušies uz Titāna.

Ramfurds un Kazaks dzīvoja uz salas vienu jūdzi no Vinstona juras krasta. Viņu mājoklis bija precīzs zemiešu Tadžma- hala atveidojums.

To bija uzcēluši strādnieki no Marsa.

Ramfurds aiz dīvainas iedomas to bija nosaucis par Gana Klejotu.

Pirms Maleahija Konstanta, Beatrises Ranifurdas un Hrono ierašanās uz Titāna bija vēl tikai viena persona. Šo citu personu sauca Salo. Viņš bija vecs. Salo bija vienpadsmit miljonu zemiešu gadu vecs.

Salo bija ieradies no citas galaktikas - Mazā Magelāna mākoņa. Viņa augums bija četrarpus pēdu.

Salo āda krāsas un struktūras ziņā atgādināja zemiešu mandarīna mizu.

Salo bija trīs kājas, vieglas kā briedim. Pēdas bija ārkārtīgi interesanti veidotas - kā piepūšamas lodītes. Piepūšot lodītes vācu betbola bumbiņas lielumā, Salo varēja staigāt pa ūdens virsmu. Samazinot pēdas līdz golfa bumbiņas izmēram, Salo varēja milzu ātrumā lēkšot pa cietām virsmām. Pilnībā izlaižot gaisu no lodēm, pēdas pārvērtās piesūcekņos. Artiem Salo spēja rāpties augšup pa sienām.

Salo nebija roku. Salo bija trīs acis, kas uztvēra ne vien tā saukto redzamo gaismas spektru, bet arī infrasarkanos, ultravioletos un rentgena starus. Salo bija punktuāls, proti, viņš dzīvoja ik mirkli laikā, un viņam patika stāstīt Ramfurdam, ka viņš labprātāk redzot brīnišķīgās krāsas abos spektra galos nekā pagātni vai nākotni.

Šie vārdi gan skanēja divdomīgi, jo Salo, dzīvodams ik mirkli laikā, bija pieredzējis daudz vairāk pagātnes un Visuma nekā Ramfurds. Turklāt viņš atcerējās daudz vairāk no redzētā.

Salo galva bija apaļa un balstījās uz kardāna mehānisma.

Viņa balsi radīja elektriska ierīce, kas skanēja kā velosipēda taure. Viņš runāja piectūkstoš valodās, piecdesmit no tām bija zemiešu valodas, savukārt trīsdesmit viena no tām bija mirusi zemiešu valoda.

Salo nedzīvoja pilī, kaut gan Ramfurds bija piedāvājies viņam to uzbūvēt. Salo dzīvoja atklātā vietā netālu no kosmoskuģa, kas pirms divsimttūkstoš gadiem bija nogādājis viņu uz Titāna. Viņa kosmoskuģis bija lidojošais šķīvītis - Marsa invāzijas flotes prototips.

Salo pagātne bija interesanta.

483 441. zemiešu gadā pirms Kristus dzimšanas viņš vispārīgā lelepātiskā pacilātībā lika izraudzīts kā savas tautas pievilcīgākais, veselīgākais un saprātīgākais pārstāvis. Tas notika par godu simtmiljonajai valdības gadadienai uz viņa dzimtās planētas Mazajā Magclāna mākonī. Dzimto planētu sauca Tralfamadora, un reiz Salo Ramfurdam pārtulkoja šo nosaukumu, kas reizē nozīmēja "mēs visi" un "numur 541".

Pēc Salo aprēķiniem, gads uz viņa dzimtās planētas bija 3,612 reižu garāks par zemiešu gadu - tātad svinības, kurās viņš piedalījās, patiesībā bija rīkotas par godu 361 620 000 zemiešu gadu vecai valdībai. Salo šo ilgstošo valdīšanas formu reiz Ramfurdam raksturoja kā hipnotisku anarhiju, tomēr atteicās sīkāk paskaidrot tās darbību. - Vai nu tu uzreiz saproti, kas un kā, - viņš teica Ramfurdam, - vai arī nav nozīmes tev to skaidrot, Skip.

Salo bija izraudzīts par Tralfamadoras pārstāvi, un vina pienākums bija nogādāt aizzīmogotu vēstījumu "no vienas Visuma malas līdz otrai". Ceremoniju plānotāji nebija tik tērēti, lai no tiesas domātu, ka Salo ce|š šķērsos visu Visumu. Tas bija poētisks izteiciens, tāpat kā Salo ekspedīcija. Salo, nogādājot vēsti, vienkārši dosies tik ātri un tik tālu, cik vien Tralfamadoras tehnoloģija spēja viņu aizvest.

Salo nezināja vēstījuma saturu. Salo bija stāstījis Ramfurdam, ka "vēsts sagatavota tādā kā universitātē, tikai neviens to neapmeklē. Tur nav ne ēku, ne fakultāšu. Tajā ir visi un neviens. Tā ir kā mākonis, kurā ikviens iepūtis mazu dvašas māku līti un kurš pēc tam domā visu vietā. Es negribu sacīt, ka mākonis pastāv īstenībā. Es tikai gribu teikt, ka ir kaut kas tam līdzīgs. Ja tu, Skip, nesaproti, par ko es runāju, nav jēgas mēģināt tev to ieskaidrot. Varu teikt vienīgi to, ka nekādas sapulces nenotiek."

Vēstījums atradās slēgtā divas collas platā un trīs astotdal- collu biezā svina korpusā. Tas savukārt bija ievietots zelta pavedienu tīkliņā un karājās pie nerūsējoša tērauda stīpas, kas bija saskavota ap asi, ko varētu saukt par Salo kaklu.

Salo bija dots rīkojums neatvērt tīkliņu un svina korpusu pirms galamērķa sasniegšanas. Titāns nebija viņa celamērķis. Tas atradās galaktikā, kas sākās astoņpadsmit miljonu gaismas gadu attālumā aiz Titāna. To ceremoniju plānotāji, kurās bija piedalījies Salo, nezināja, ko viņš atradīs galaktikā. Viņam bija uzdots sameklēt tajā kādas būtnes, apgūt to valodu, atvērt vēstījumu un pārtulkot šīm būtnēm.

Salo neapšaubīja sava uzdevuma jēgu, jo, tāpat kā visi tral- famadorieši, bija mehānisms. Tā kā viņš bija mehānisms, viņam bija jāizpilda paredzētais uzdevums.

No visām pavēlēm, ko Salo saņēma pirms pacelšanās no Tralfamadoras, vienai tika piešķirta vislielākā nozīme - viņš nekad, nekādos apstākļos nedrīkstēja atvērt vēstījumu, atrodoties ce]ā.

Šī pavēle bija tik uzsvērta, ka kļuva par mazā tralfamado- riešu ziņneša esības jēgu.

203 117. zemiešu gadā pirms Kristus dzimšanas Salo bija spiests nolaisties Saules sistēmā mehāniska bojājuma dēj. Viņš bija spiests nosēsties, jo kuģa spēkstacijā bija pilnīgi sairusi maza detaļa, apmēram tik liela kā zemiešu alus skārdenes atveramais. Salo nepiemita mehāniķa talants, un viņam bija pavisam neskaidra nojausma par trūkstošās detaļas izskatu un funkcijām. Tā kā Salo kosmoskuģi darbināja UVT jeb Universālā Vēlme tapt, mehāniķim diletantam nebija ko domāt tikt galā ar kuģa spēkstaciju.

Salo kuģis nebija pilnīgi pārstājis darboties. Tas joprojām kustējās, taču itin kā klibojot, tikai ar sešdesmit astoņu tūkstošu jūdžu ātrumu stundā. Pat šādā sakropļotā veidā tas bija derīgs īsiem pārlidojumiem Saules sistēmā, un sakropļotā kosmoskuģa kopijas piedalījās Marsa armijas karadarbībā. Taču sakropļotais kuģis bija neiedomājami lēns Salo starpgalaktis- kajam uzdevumam.

Tā nu vecais Salo aizkavējās uz Titāna un aizsūtīja mājās uz Tralfamadoru ziņu par savu nožēlojamo stāvokli. Viņš sūtīja šo ziņu ar gaismas ātrumu, un tas nozīmēja, ka paies simtpiec- desmittūkstoš zemiešu gadu, līdz vēsts sasniegs Tralfamadoru.

Viņš iemantoja vairākus vaļaspriekus, lai īsinātu laiku. No tiem galvenie bija tēlniecība, Titāna margrietiņu audzēšana un dažādu norišu vērošana uz Zemes. Viņš varēja vērot uz Zemes notiekošo ar skata meklētāju kosmoskuģa panelī. Iekārta bija pietiekami jaudīga, lai Salo varētu sekot skudru gaitām uz Zemes, ja vēlētos.

Ar skata meklctāja palīdzību viņš saņēma pirmo atbildi no Tralfamadoras. Atbildi veidoja milzīgi akmeņi uz Zemes līdzenumā, kas tagad atrodas Anglijā. Atbildes drupas joprojām saglabājušās un ir pazīstamas kā Stounhendža. Tralfamado- riešu valodā Stounhendžas vēstījums, skatoties no augšas, nozīmē: "Rezerves dala tiks nogādāta, cik drīz vien iespējams."

Stounhendža nebija vienīgā ziņa, ko Salo saņēma.

Vēl bija četras, un visas rakstītas uz Zemes.

Lielais Ķīnas mūris, aplūkots no augšas, tralfamadoriešu valodā nozīmē: "Esi pacietīgs. Mēs neesam tevi aizmirsuši."

Romas imperatora Nerona zelta nams nozīmēja: "Mēs darām, ko spējam."

Maskavas Kremlis, kad ap to uzbūvēja pirmo sienu, vēstīja: "Tu nepagūsi ne atjēgties, kad atkal dosies ce|a."

Tautu Savienības pils Ženēvā, Šveicē, uzmundrina: "Sakravā mantas un esi gatavs visā drīzumā doties prom."

Vienkārša aritmētika atklāj, ka visas šīs vēstis pienāca krietni ātrāk nekā gaisma. Salo bija sūtījis mājup briesmu signālu ar gaismas ātrumu, un pagāja simtpiecdesmittūkstoš gadu, līdz tas sasniedza Tralfamadoru. Nepagāja ne piecdesmittūkstoš gadu, kad viņš saņēma atbildi no Tralfamadoras.

Ir savādi tik primitīvam radījumam kā zemietim ieskaidrot, ka īstenoti šie ātrie sakari. Pietiks, ja teiksim, ka tik primitīvā sabiedrībā tralfamadorieši prata caur Visuma velvēm raidīt UVT impulsus, kuru ātrums bija trīskārt lielāks par gaismas ātrumu. Un viņi spēja fokusēt un modulēt šos impulsus tā, lai iespaidotu radījumus no milzīga attāluma un panāktu, ka tie kalpo tralfamadoriešu mērķiem.

Tas bija apbrīnojams veids, kā paveikt darbus tālu, tālu no Tralfamadoras. Tas bija visātrākais veids.

Bet tas nebija lēti.

Vecajam Salo nebija atbilstoša ekipējuma, lai sazinātos un šādi panāktu darbu izpildi, pat mazā attālumā ne. Šajā procesā bija nepieciešams milzum daudz Universālās Vēlmes tapt un iekārtu, kuru apkopei bija nepieciešams tūkstošiem tehniku.

Un pat ar milzu enerģiju darbināmais, milzīgais, daudz- skaitlīga darbaspēka apkalpotais Tralfamadoras aparāts nebija gluži precīzs. Vecais Salo bija novērojis uz Zemes daudz neveiksmīgu sakaru gadījumu. Uzplauka jaunas civilizācijas, kuras sāka būvēt milzīgas celtnes, kam nepārprotami bija jātop par vēstījumiem tralfamadoriešu valodā, un tad piepeši civilizācijas izzuda, nepabeigušas vēstījumu.

Vecais Salo bija pieredzējis simtiem šādu atgadījumu.

Vecais Salo bija pastāstījis savam draugam Ramfurdam daudz interesanta par Tralfamadoras civilizāciju, taču nekad netika stāstījis Ramfurdam par vēstījumiem un to nogādāšanas metodēm.

Viņš bija pastāstījis Ramfurdam vienīgi to, ka nosūtījis uz mājām briesmu signālu, un gaidīja, ka kuru katru dienu pienāks rezerves detaļa. Vecā Salo prāts bija tik atšķirīgs no Ramfurda prāta, ka Ramfurds neprata lasīt Salo domas.

Salo bija priecīgs, ka starp vinu domām pastāv barjera, tāpēc ka nāvīgi baidījās, ko teiktu Ramfurds, ja uzzinātu, ka Salo tautai bijusi tik liela loma Zemes vēstures aizkavēšanā. Kaut arī Ramfurds bija hronosinklastiski infundibulēts un no vina varētu sagaidīt plašāku skatījumu uz notiekošo, Salo bija atklājis, ka sirds dziļumos Ramfurds tomēr bija pārsteidzoši aprobežots zemietis.

Vecais Salo negribēja, ka Ramfurds uzzina, ko tralfa- madorieši nodarīja Zemei, jo bija pārliecināts, ka Ramfurds justos aizvainots, ka viņš nostātos pret Salo un visiem tralfama- doriešiem. Salo neticēja, ka spētu izturēt šādu attieksmi, jo mīlēja Vinstonu Nailsu Ramfurdu.

Šajā mīlestībā nebija nekā aizvainojoša, tas ir, tā nebija homoseksuāla. Tas nebija iespējams, jo Salo nebija dzimuma.

Viņš bija mehānisms, tāpat kā visi tralfamadorieši.

Vinu turēja kopā tapas, skavas, uzmavas, bultas un magnēti. Mandarīnkrāsas ādu, kas izskatījās loti izteiksmīga, kad Salo bija emocionāli satraukts, varēja uzģērbt un noģērbt kā zemiešu vējjaku. Adas aizdare bija magnētisks rāvējslēdzis.

Pēc Salo apgalvojumiem, tralfamadorieši ražoja cits citu. Neviens droši nezināja, kā radies pirmais mehānisms.

Pastāvēja šāda leģenda:

Reiz uz Tralfamadoras bija radījumi, kas nekādi neatgādināja mehānismus. Uz viņiem nevarēja paļauties. Viņi nebija efektīvi. Vini nebija paredzami. Viņi nebija izturīgi. Un šie nabaga radījumi bija apsēsti ar ideju, ka visam, kas pastāv, noteikti ir kāds mērķis un daži mērķi ir augstāki nekā pārējie.

Šie radījumi lielāko tiesu laika pavadīja, pūloties noskaidrot, kāds ir viņu mērķis. Un ikreiz, kad viņi uzzināja šķietamo mērķi, tas likās tik maznozīmīgs, ka radījumus pārņēma riebums un kauns.

Un, lai nebūtu jākalpo sīkam mērķim, šīs būtnes gribēja radīt mehānismu, kas tam kalpotu. Tādējādi šīs būtnes varēja nodoties augstākiem mērķiem. Bet, kad vien tās atklāja kādu augstāku mērķi, tas joprojām nešķita pietiekami augsts.

Tālab tika radīti arī mehānismi, kas kalpotu augstākiem mērķiem.

Un mehānismi tik lietpratīgi izpildīja savu darbu, ka tiem beidzot uzdeva noskaidrot, kādi varētu būt radījumu augstākie mērķi.

Mehānismi visnotaļ godīgi ziņoja - attiecībā par radījumiem nevarētu sacīt, ka tiem vispār ir kāds mērķis.

Tad radījumi ņēmās slaktēt cits citu, jo vairāk par visu necieta bezmērķīgas lietas.

Un viņi atklāja, ka pat slepkavot neprot, kā pienākas. Tā nu viņi arī šo darbu uzticēja mehānismiem. Un mašīnas paveica uzdoto īsākā laikā, nekā nepieciešams, lai izteiktu vārdu "Tralfamadora".

Lietojot skata meklētāju sava kosmoskuģa vadības panelī, vecais Salo patlaban vēroja, kā Titānam tuvojās kuģis ar Maleahiju Konstantu, Beatrisi Ramfurdu un vinu dēlu Hrono.

Kosmoskuģis bija noregulēts automātiski nosēsties Vinstona jūras krastā.

Tam vajadzēja nolaisties starp diviem miljoniem dabiska lieluma cilvēku skulptūru. Tās bija izveidojis Salo ar ātrumu apmēram desmit statuju zemiešu gadā.

Skulptūras atradās vienuviet - galvenokārt Vinstona jūras krastā, jo bija izgatavotas no Titāna kūdras. Titāna kūdra bagātīgi sastopama pie Vinstona jūras, tikai divu pēdu dziļumā no zemes virsmas.

Titāna kūdra ir dīvaina viela, turklāt pievilcīga īstam, veiklam tēlniekam.

Tikko izrakta no zemes, Titāna kūdra konsistences zinā līdzinās zemiešu kitei.

Stundu pastāvējusi Titāna gaismā un gaisā, kūdra iegūst ģipša cietību un izturību.

Pēc divām stundām tā ir izturīga kā granīts un jāapstrādā ar kaltu.

Pēc trim stundām Titāna kūdru var ieskrāpēt vienīgi ar dimantu.

Tik daudzu skulptoru izgatavošanai Salo guva iedvesmu no zemiešu uzkrītošās uzvedības. Salo iedvesmojās ne tik daudz no tā, ko darīja zemieši, bet gan - kā viņi to darīja.

Zemieši vienmēr uzvedās tā, it kā debesīs būtu liela acs un šī acs būtu varen kāra uz izpriecām.

Liela acs bija gluži vai nesātīga pēc liela teātra. Lielajai acij bija vienalga, vai zemieši rādīja komēdiju, traģēdiju, farsu, satīru, sporta sacīkstes vai vodevilu. Tās prasība, kas zemiešiem acīmredzami šķita tik nepārvarama kā gravitācijas spēks, bija - lai izrādes būtu vērienīgas.

Prasība bija tik spēcīga, ka zemieši gandrīz neko citu nedarīja kā iestudēja izrādi - gan dienu, gan nakti, pat sapņos.

Lielā acs bija vienīgais skatītājs, kas zemiešiem tiešām nebija vienaldzīgs. Visfantastiskākās izrādes, ko Salo bija redzējis, iestudēja zemieši, kas jutās šausmīgi vientuli. Viņi iedomājās, ka lielā acs ir viņu vienīgais skatītājs.

Salo savās dimantcictajās skulptūrās bija centies iemūžināt dažus to zemiešu garīgos stāvokļus, kuri bija iestudējuši visinteresantākās izrādes iedomātajai lielajai acij.

Nc mazāk pārsteidzošas par statujām bija Titāna margrietiņas, kas lielā skaitā auga pie Vinstona jūras. Kad Salo 203 117. zemiešu gadā pirms Kristus dzimšanas ieradās uz Titāna, margrietiņām bija sīki zvaigznītēm līdzīgi dzelteni ziediņi, kuru diametrs tik tikko sasniedza ceturtdalcollu.

Tad Salo ķērās pie to selekcijas.

Kad uz Titāna ieradās Maleahijs Konstants, Beatrise Ramfurda un viņu dēls Hrono, parastas Titāna margrietiņas kāta diametrs bija četras pēdas, un tās lavandas krāsas zieds ar sārtu lāsmojumu svēra vairāk nekā tonnu.

Noskatījies Maleahija Konstanta, Beatrises Ramfurdas un viņu dēla Hrono kosmoskuģa tuvošanos, Salo piepūta pēdas vācu betbola bumbiņu lielumā. Viņš devās pār smaragdzaļajiem dzidrajiem Vinstona jūras ūdeņiem uz Vinstona Nailsa Ramfurda Tadžmahalu.

Viņš iegāja ar mūri apjoztajā pils pagalmā, izlaida gaisu no kājām. Gaiss šņākdams izplūda laukā. Šņākoņa atbalsojās mūros.

Vinstona Nailsa Ramfurda lavandas krāsas zvilnis pie baseina bija tukšs.

-   Skip? - pasauca Salo. Viņš lietoja šo visintīmāko vārdu, kāds Ramfurdam bija iespējams - Ramfurda bērnības iesauku, par spīti Ramfurda nepatikai. Salo lietoja šo vārdu ne tāpēc, lai ķircinātu Ramfurdu. Viņš to lietoja, lai apliecinātu draudzību, ko juta pret Ramfurdu, lai mazliet pārbaudītu šo draudzību un redzētu, ka tā lieliski iztur pārbaudi.

Salo bija iemesls uzlikt šādu skolniecisku pārbaudījumu draudzībai. Viņš nekad nebija pieredzējis, ne dzirdējis par draudzību, pirms nonāca Saules sistēmā. Viņam tas bija valdzinošs jaunums. Vajadzēja ar to parotaļāties.

-   Skip? - Salo sauca atkal.

Gaisā bija jūtama neparasta smarža. Salo pagaidām nosprieda, ka tas ir ozons. Viņš nespēja izskaidrot tā izcelsmi.

Cigarete joprojām dega pelnu traukā blakus Ramfurda zvil- nim, tātad Ramfurds nupat vēl bijis šeit.

-  Skip? - Salo vēlreiz pasauca. Cik neparasti, ka Ramfurds nesnauda savā krēslā un Kazaks nesnauda līdzās. Cilvēks un suns lielāko dalu laika pavadīja pie baseina, pārbaudot savu citu esību signālus telpā un laikā. Ramfurds parasti nekustīgi zvilnēja krēslā, viena roka laiski nokarājās pār malu, pirksti iegremdēti Kazaka kažoka vilnā. Kazaks parasti pa sapņiem smilkstēja un raustījās.

Salo ieskatījās taisnstūrveida baseina ūdeni. Tur, astoņu pēdu dziļumā, bija trīs Titāna sirēnas, trīs daiļās sievietes, kuras jau sen tika piedāvātas izvirtušajam Maleahijam Konstantam.

Statujas bija izgatavojis Salo no Titāna kūdras. No miljoniem viņa izgatavoto skulptūru vienīgi šīs bija izkrāsotas dabiskās krāsās. Krāsošana bija nepieciešama, lai piešķirtu statujām nozīmību greznajā krāšņumā Ramfurda pilī.

-   Skip? - Salo sauca atkal.

Atsaucās kosmosa suns Kazaks. Kazaks iznāca no celtnes, kuras kupols un minareti spoguļojās baseina ūdenī. Kazaks stīvā gaitā iznāca no lielās astoņstūrainās telpas mežģīņotajām ēnām.

Izskatījās, ka Kazaks būtu noindēts.

Kazaks nodrebēja un nekustīgi raudzījās vienā punktā blakus Salo. Tur nekā nebija.

Kazaks apstājās un šķita gatavojamies briesmīgām sāpēm, ko tam sagādās nākamais solis.

Un tad Kazaks uzliesmoja un sprakšķēja svētā Elma ugunīs.

Svētā Elma uguns ir elektriska gaismas izlāde, un ikviena būtne, kas tai pakļauta, nejūt lielākas sāpes par tām, kādas sagādā kutināšana ar spalviņu. Un tomēr - izskatās, ka būtne aizdegusies, un bailes tai ir piedodamas.

Kazaka gaismas izlādi bija šaušalīgi vērot. Atkal uzvēdīja ozona smaka.

Kazaks nekustējās. Viņa spēja brīnīties par apbrīnojamo izrādi jau sen bija izsmelta. Viņš pacieta liesmas ar gurdu nožēlu.

Liesmas noplaka.

Velvētajā ejā parādījās Ramfurds. Arī viņš izskatījās tāds kā sadudzis un paralizēts. Dematerializācijas josla, apmēram pēdu plata neesamības josla, pārslīdēja Ramfurdam pāri no kājām līdz galvai. Tai ar collas atstarpi sekoja divas šauras joslas.

Ramfurda rokas ar ieplestiem pirkstiem bija pastieptas augšup. Pirkstu galos liesmoja sārtas, violetas un gaišzaļas svētā Elma ugunis. Matos dzirkstīja īsas zeltainas svēdras, kas izskatījās kā vizuļojošs staru vainags.

-   Mieru, - gurdi izdvesa Ramfurds.

Ramfurda svētā Elma uguns apdzisa.

Salo bija šausmās. - Skip, - viņš teica. - Kas… kas noticis, Skip?

-   Saules plankumi, - atbildēja Ramfurds. Viņš šļūkādams aizvilkās līdz lavandas krāsas zvilnim, apguldīja tajā savu raženo stāvu, aizklāja acis ar plaukstu, kas bija ļengana un balta kā mitrs mutautiņš.

Kazaks apgūlās viņam līdzās. Kazaks trīcēja.

-   Es… es nekad agrāk tevi tādu neesmu redzējis, - teica Salo.

-   Nekad agrāk uz Saules nav bijis tik spēcīgas vētras kā šī, - atbildēja Ramfurds.

Salo nebija pārsteigts uzzinot, ka saules plankumi atstāja iespaidu uz viņa hronosinklastiski infundibulētajiem draugiem. Viņš bija daudzreiz redzējis saules plankumu izraisītu slimību Ramfurdam un Kazakam, bet parasti visnopietnākais simptoms bija pārejošs nelabums. Dzirksteles un dematerializācijas joslas bija kaut kas jauns.

Tagad, kad Salo vēroja Ramfurdu un Kazaku, abi pēkšņi kļuva divdimensionāli, kā attēli uz plīvojoša karoga.

Viņi pārstāja raustīties, atkal ieguva telpisku apveidu.

-   Vai es varu kaut kā līdzēt, Skip? - jautāja Salo.

Ramfurds novaidējās. - Vai cilvēki nekad nemitēsies uzdot šo briesmīgo jautājumu? - viņš noprasīja.

-   Piedod, - teica Salo. No viņa pēdām tagad bija izposts viss gaiss, un nu tās bija pārvērtušās piesūcekņos. Kājas plak- škēja uz pulētajām plāksnēm.

-  Vai tev katrā ziņā jātaisa tāds troksnis? - Ramfurds īgni noprasīja.

Vecajam Salo gribējās nomirt. Šī bija pirmā reize, kad draugs Vinstons Nailss Ramfurds tik skarbi runāja ar viņu. Salo to nespēja izturēt.

Vecais Salo aizvēra divas no savām trim acīm. Trešā vēroja debesis. Skatienu piesaistīja divi zili punktiņi, kas šaudījās debesīs. Punktiņi bija Titāna ķauķi, kas planēja debesīs.

Putnu pāris bija uztvēris labvēlīgu gaisa strāvu.

Ne viens, ne otrs no lieliskajiem putniem nepakustināja ne spārnu.

Viņu kustība līdz pēdējai spalviņai pauda harmoniju. Dzīve bija sapnis par lidojumu.

-   Grū, - draudzīgi iesaucās viens ķauķis.

-   Grū, - otrs piekrita.

Putni vienlaikus sakļāva spārnus un metās lejup no augstumiem kā akmeņi.

Šķita, ka viņi strauji krīt drošā nāvē aiz Ramfurda pils mūriem. Taču viņi atkal cēlās gaisā, lai uzsāktu vēl vienu ilgu un vieglu lidojumu augšup.

Šoreiz putni pacēlās debesīs, ko pāršķēla gāzu aste aiz kosmoskuģa, kas veda šurp Maleahiju Konstantu, Beatrisi Ramfurdu un viņu dēlu Hrono. Kuģim tūlīt bija jānosēžas.

-   Skip?… - ieminējās Salo.

-   Vai tev katrā ziņā tā mani jāsauc? - noprasīja Ramfurds.

-   Nē, - atbildēja Salo.

-Tad nesauc, - pamācīja Ramfurds. - Man nepatīk šis vārds, ja vien to nelieto kāds, ar kuru kopā esmu uzaudzis.

-   Es domāju… man kā tavam draugam, - taisnojās Salo, - varbūt ir tiesības…

-   Varbūt nometīsim šo draudzības masku? - strupi vaicāja Ramfurds.

Salo aizvēra trešo aci. Ada uz viņa ķermeņa saspringa.

-   Masku? - viņš pārjautāja.

-   Atkal tavas kājas saceļ to troksni! - Ramfurds uzsauca.

-   Skip! - iesaucās Salo. Viņš izlaboja savu neciešamo fa- miliaritāti. - Vinston, es jūtos kā murgā, kad tu ar mani tā runā. Es domāju, mēs esam draugi.

-   Teiksim, ka mēs esam pamanījušies būt noderīgi viens otram, un liksimies mierā, - sacīja Ramfurds.

Salo galva viegli šūpojās kardāna mehānismā. - Man tomēr šķita, ka bija kaut kas vairāk, - viņš beidzot teica.

-   Teiksim, - Ramfurds dzēlīgi izmeta, - ka mēs viens otrā esam atraduši līdzekli katrs savu mērķu īstenošanai.

-   Es… es labprāt tev palīdzēju un ceru, ka tiešām biju tev noderīgs, - izmocīja Salo. Viņš atvēra acis. Viņam bija jāredz Ramfurda reakcija. Ramfurds noteikti atkal izturēsies draudzīgi, jo Salo bija nesavtīgi palīdzējis viņam.

-   Vai es tev neatdevu pusi savu UVT krājumu? - jautāja Salo. - Vai es tev nelāvu izgatavot sava kuģa kopijas Marsam? Vai es nelidoju pirmajās vervēšanas misijās? Vai es nepalīdzēju tev izgudrot, kā vadīt marsiešus, lai tie nesagādātu grūtības? Vai es nepavadīju dienu pēc dienas, palīdzot tev izveidot jauno reliģiju?

-  Jā, - atbildēja Ramfurds. - Bet ko tu esi darījis manā labā pēdējā laikā?

-   Ko? - nesaprata Salo.

-   Neko, - strupi atcirta Ramfurds. - Tā ir rinda no vecas zemiešu anekdotes, turklāt pašreizējā situācijā ne pārāk smieklīga.

-   A, - teica Salo. Viņš zināja daudz zemiešu joku, bet tieši šo nezināja.

-   Uzmani kājas! - iesaucās Ramfurds.

-   Piedod! - atvainojās Salo. - Ja es varētu raudāt kā ze- mietis, es raudātu! - Viņš vairs nebija noteicējs pār savām bēdu pārņemtajām kājām. Tās joprojām taisīja troksni, kas pēkšņi tik loti nepatika Ramfurdam. - Piedod par visu! Es zinu tikai to, ka esmu izmēģinājis visus veidus, ko zinu, lai būtu īsts draugs, un es nekad neko neesmu prasījis pretī.

-  Tev tas nebija vajadzīgs! - atteica Ramfurds. - Tev nevajadzēja neko lūgt. Tev bija tikai jāapsēžas un jāgaida, līdz vajadzīgais iekritīs klēpi.

-  Ko es tādu gribēju, lai man tas iekristu klēpī? - neticīgi vaicāja Salo.

-   Rezerves da|u tavam kosmoskuģim, - atbildēja Ramfurds. - Tā ir gandrīz pienākusi. Tā patlaban lido šurp, jūsu augstība. Tā ir Konstanta puikam, viņš to sauc par savu talismanu - it kā tu nezinātu.

Ramfurds uzslējās sēdus, atkal kļuva zaļš un ar mājienu lika klusēt. - Atvaino, - viņš teica. - Man tūlīt būs nelabi.

Vinstonam Nailsam Ramfurdam un viņa sunim Kazakam atkal bija slikti - daudz sliktāk nekā iepriekš. Nabaga vecajam Salo šķita, ka šoreiz viņi čukstēdami izkūpēs gaisā vai uzsprāgs.

Kazaks gaudoja svētā Elma uguns lodē.

Ramfurds, acis izvalbījis, stāvēja, taisni izslējies kā ugunīga kolonna.

Arī šī lēkme pārgāja.

-   Atvaino, - Ramfurds teica ar ļaunu pieklājību. - Tu sacīji… ?

-   Ko? - drūmi izdvesa Salo.

-   Tu kaut ko sacīji… vai grasījies teikt, - atgādināja Ramfurds. Vienīgi sviedri deniņos liecināja, ka viņš nupat pārdzīvojis kaut ko mokošu. Viņš ielika cigareti garā kaula iemutī un aizdedza to. Cigaretes iemutis pavērsās taisni uz augšu. - Trīs minūtes mums nekas netraucēs, - viņš paskaidroja. - Tātad ko tu sacīji?

Salo tikai ar pūlēm atsauca atmiņā sarunas tematu. Atcerējies to, viņš jutās tik satraukts kā nekad. Bija noticis visļaunākais, kas vien bija iespējams. Ramfurds, šķiet, bija ne tikai atklājis Tralfamadoras ietekmi uz zemiešu lietām, un tas vien jau būtu pietiekams apvainojums, bet Ramfurds laikam arī uzskatīja sevi par vienu no galvenajiem tralfamadoriešu darbības upuriem.

Salo laiku pa laikam bija modušās nelāgas aizdomas, ka Ramfurds atrodas Tralfamadoras iespaidā, taču izstūma šo domu no prāta, jo neko nevarēja līdzēt. Viņš pat nebija pārrunājis šo jautājumu, jo tādā gadījumā viņu skaistā draudzība būtu uz vietas pagalam. Salo neveikli centās izpētīt iespēju, ka Ramfurds nezina tik daudz, cik škitās zinām. - Skip… - viņš iesāka.

-   Lūdzu, nevajag! - atcirta Ramfurds.

-  Mister Ramfurd, - teica Salo, - vai domājat, ka es jūs kaut kādā veidā izmantoju?

-  Tu ne, - atbildēja Ramfurds. - Tavi laikabiedri mehānismi uz tavas1 dārgās Tralfamadoras.

-  Ak tā, - novilka Salo. - Tu domā… tu domā, ka tu… ka tevi izmantojuši, Skip?

-  Tralfamadora, - rūgti atteica Ramfurds, - iesniedzās Saules sistēmā, izvēlējās mani un izmantoja kā sasodīti ērtu kartupeļu mizojamo nazīti!

-   Ja tu varēji paredzēt šādu nākotni, - Salo nelaimīgs jautāja, - kādēļ agrāk to neteici?

-   Nevienam nepatīk doma, ka viņu izmanto, - paskaidroja Ramfurds. - Neviens līdz pat pēdējam brīdim neatzīsies sev. - Viņš sāji pasmaidīja. - Tu varbūt jutīsies pārsteigts, uzzinot, ka es zināmā mērā lepojos - lai cik muļķīgs un maldīgs būtu šāds lepnums, - ka pats pieņēmu lēmumus saviem nolūkiem.

-   Es nebrīnos, - teica Salo.

-   Ak tā? - Ramfurds netīkamā balsī noprasīja. - Man vajadzēja iedomāties, ka šādas izjūtas ir pārak smalkas, lai būtu saprotamas mehānismam.

Šis, protams, bija zemākais punkts abu attiecībās. Salo bija mehānisms, projektēts un ražots. Viņš neslēpa šo faktu. Bet Ramfurds nekad agrāk nebija to lietojis kā apvainojumu. Tagad viņš nepārprotami izmantoja šo faktu, lai aizvainotu. Caur plāno cildenuma plīvuru Ramfurds lika Salo saprast, ka būt mehānismam nozīmē būt nejūtīgam, bez iztēles, prastam, mērķtiecīgam bez kripatas sirdsapziņas.

Salo bija aizkustinoši vārīgs pret šo apvainojumu. Pateicoties agrākajai abu garīgajai tuvībai, Ramfurds lieliski prata viņu ievainot.

Salo atkal aizvēra divas no trim acīm un vēroja Titāna ķauķus. Putni bija tik lieli kā zemiešu ērgli.

Salo vēlējās, kaut būtu Titāna ķauķis.

Kosmoskuģis ar Maleahiju Konstantu, Beatrisi Ramfurdu un vinu dēlu Hrono zemu pārlidoja pār pili un nosēdās Vinstona jūras krastā.

-  Dodu tev savu godavārdu, - teica Salo, - es nezināju, ka tevi izmanto, un man nav ne mazākās jausmas, ko tu…

-   Mašīna, - negantā balsī atteica Ramfurds.

-   Lūdzu, pasaki, kādiem nolūkiem tevi izmantoja? - jautāja Salo. - Godavārds, man nav ne mazākās…

-   Mašīna! - atkārtoja Ramfurds.

-   Ja tu esi tik sliktās domās par mani, Skip… Vinston… mister Ramfurd, - teica Salo, - pēc visa, ko esmu darījis un centies paveikt draudzības vārdā, man, protams, nav nekā, ko es varētu sacīt vai darīt, lai jūs mainītu savas domas.

-   Tieši tas, ko teiktu mašīna, - atbildēja Ramfurds.

-  To teica mašīna, - Salo pazemīgi piebilda. Viņš piepūta pēdas līdz vācu betbola bumbiņu lielumam, gatavodamies iziet no Ramfurda pils un doties pāri Vinstona jūras ūdeņiem, lai nekad vairs neatgrieztos. Tikai tad, kad pēdas jau bija piepūstas, viņš uztvēra izaicinājumu Ramfurda vārdos. Viņš bija nepārprotami devis mājienu, ka ir kaut kas, ko vecais Salo varētu darīt, lai situāciju labotu.

Kaut arī Salo bija mehānisms, viņš bija pietiekami jūtīgs, lai saprastu, ka jautāt, kas ir šis kaut kas, nozīmētu pazemoties. Viņš nocietinājās. Draudzības vārdā viņš zemosies.

-  Skip, - viņš teica, - pasaki, ko man darīt. Vienalga, ko - pilnīgi jebko.

Pavisam drīz, - teica Ramfurds, - eksplozija aizraidīs manas spirāles galu prom no Saules, ārā no Saules sistēmas.

-   Ne! - iekliedzās Salo. - Skip! Skip!

-  Nē, nē, nekādas žēlošanas, lūdzu, - sacīja Ramfurds, soli atkāpdamies, baidīdamies just saviļņojumu. - Patiesībā tas ir loti labi, es redzēšu daudz ko jaunu, daudz jaunu radību. - Viņš pūlējās pasmaidīt. - Zini, beigās uzmācas nogurums, ja esi aizķēries Saules sistēmas vienmuļā mehānisma zobratos. - Viņš skarbi iesmējās. - Galu galā, - Ramfurds teica, - nav jau tā, ka es mirtu. Viss, kas bijis agrāk, būs vienmēr, un viss, kas būs vienmēr, jau ir bijis. - Viņš papurināja galvu un notrauca no plaksta asaru, kuras esamību nebija nojautis.

-   Lai cik mierinoša būtu doma par hronosinklastiskajiem infundibuliem, - viņš sacīja, - man tomēr gribētos uzzināt, kāda ir bijusi šās Saules sistēmas epizodes galvenā jēga.

-  Tu.,, tu jau esi to apkopojis labāk, nekā jebkurš cits spētu - savā "Marsa vēstures īsajā kursā", - atbildēja Salo.

-  "Marsa vēstures īsajā kursā", - teica Ramfurds, - nav pieminēts fakts, ka mani spēcīgi iespaidojuši spēki, ko izstaro Tralfamadoras planēta. - Viņš grieza zobus.

-  Pirms mēs ar suni sprakšķēdami trauksimies kosmosā kā radio antenas ārprātīgā rokās, - sacīja Ramfurds, - es loti gribētu uzzināt, kāds ir tavs vēstījums.

-  Es… es nezinu, - stomījās Salo. - Tas ir aizzīmogots. Man pavēlēts…

-   Pretēji visām pavēlēm no Tralfamadoras, - paziņoja Vinstons Nailss Ramfurds, - pretēji taviem mašīnas instinktiem, toties mūsu draudzības vārdā, Salo, es gribu, lai tu tūlīt atver vēstījumu un nolasi to man.

Maleahijs Konstants, Beatrise Ramfurda un jaunais Hrono, viņu nevaldāmais dēls, saīguši bija sarīkojuši pikniku Titāna margrietiņas ēnā Vinstona jūras krastā. Katram ģimenes loceklim bija sava skulptūra, pret ko atspiesties.

Bārdainajam Maleahijam Konstantam, Saules sistēmas plei- bojam, mugurā joprojām bija koši dzeltenais tērps ar oranžajām jautājuma zīmēm. Tas bija vienīgais apģērbs, kas viņam piederēja.

Konstants balstījās pret Sv. Asīzes Franciska statuju. Svētais Francisks pūlējās iedraudzēties ar diviem naidīgiem un šausmīgiem milzīgiem putniem, acīmredzami plikpaurainiem ērgļiem. Konstants nevarēja zināt, ka tie ir Titāna ķauķi, jo vēl nebija redzējis Titāna kauki- Viņš tikai pirms stundas bija ieradies uz Titāna.

Beatrise, kas izskatījās pēc čigānu valdnieces, cepinājās jauna fizikas studenta statujas pakājē. Pirmajā acu uzmetienā šķita, ka laboratorijas uzsvārcī ģērbtais zinātnieks kalpo tikai un vienīgi patiesībai. Pirmajā acu uzmetienā skatītājs bija pārliecināts, ka jaunekli, kurš starodams veras mēģenē, priecē vienīgi patiesība. Pirmajā acu uzmetienā varēja nodomāt, ka viņš bija tikpat tālu no dzīvnieciskiem instinktiem kā harmoniji Merkurija alās. Pirmajā acu uzmetienā bija redzams jauns vīrietis bez liekulības, bez baudkāres, un skatītājs ņēma par pilnu nosaukumu, ko Salo bija iegravējis uz statujas - Atomenerģijas atklāšana.

Un tikai pēc tam skatītājs ieraudzīja, ka jaunajam patiesības meklētājam ir satriecoša erekcija.

Beatrise to vēl nebija pamanījusi.

Jaunais Hrono, tumsnējs un bīstams kā vina māte, jau veica - vai vismaz mēģināja to darīt - pirmo vandālisma aktu. Hrono centās ieskrāpēt rupju zemiešu vārdu skulptūras pamatnē, pret ko bija atbalstījies. Viņš mēģināja ieskrāpēt uzrakstu ar talismana aso stūri.

Izkaltusi Titāna kūdra, gandrīz tikpat cieta kā dimants, grieza metālu, noapaļojot talismana aso šķautni.

Statuja, ap kuru darbojās Hrono, ietilpa neandertāliešu grupā, ko veidoja vīrs, sieva un bērns. Tas bija dziļi aizkustinošs darbs. Druknie, pinkainie, cerību pilnie radījumi bija tik neglīti, ka izskatījās skaisti.

To nozīmīgumu un universālumu nesabojāja satīriskais nosaukums, ko Salo bija piešķīris šim darbam. Viņš visām skulptūrām deva ērmīgus vārdus, itin kā izmisīgi apliecinādams, ka ne mirkli neuztver sevi kā nopietnu mākslinieku.

Neandertāliešu ģimenes skulptūru nosaukums izrietēja no fakta, ka bērnam tika rādīta cilvēka kāja, kas cepās uz iesma.

Nosaukums bija Mazais sivēntiņš.

-    Lai kas notiktu, vienalga, vai tas būtu skaists, bēdīgs, priecīgs vai biedējošs, - Maleahijs Konstants teica savai ģimenei uz Titāna, - lai mani parauj jods, ja es kaut kā reaģēšu. Mirklī, kad šķitīs, ka kāds vai kaut kas gribēs, lai es daru šo vai to, es sastingšu. - Viņš pavērās augšup uz Saturna gredzeniem un nicīgi saviebās. - Vai šis nav tāds skaistums, ko neiespējami izteikt vārdos? - Viņš nospļāvās zemē.

-  Ja vēl kāds taisās mani izmantot savā dižajā plānā, - teica Konstants, - viņš smagi maldās. Labāk lai pamēģina panākt, lai kādai no šīm statujām stāv.

Viņš atkal nospļāvās.

-   Attiecībā uz mani, - turpināja Konstants, - Visums ir šrots, kur visiem krāmiem noteikta pārlieku augsta cena. Man apnicis rakņāties pa grabažu kaudzēm, meklējot izdevīgu pirkumu. Katrs tā saucamais izdevīgais darījums, - teica Konstants, - ar smalkiem vadiņiem pievienots veselai dinamīta buķetei. - Viņš vēlreiz nospļāvās.

-   Es tinos prom, - teica Konstants.

-   Es aizvācos, - sacīja Konstants.

-   Man pietiek, - paziņoja Konstants.

Konstanta mazā ģimene bez sajūsmas piekrita. Konstanta drosmīgā runa nebija nekas jauns. Viņš to bija teicis daudz reižu septiņpadsmit mēnešu ilgā brauciena laikā no Zemes uz Titānu, turklāt tā bija visu Marsa veterānu parastā filosofija.

Konstants īstenībā nemaz nerunāja ar ģimeni. Viņš runāja skali, lai balss aizskanētu kādu gabalu skulptūru mežā un pāri Vinstona jūrai. Viņš izteica politisku paziņojumu, lai to dzirdētu Ramfurds vai kāds cits, kas varbūt slapstījās tepat tuvumā.

Mēs pēdējo reizi piedalījāmies, - skali teica Konstants, - eksperimentos, cīņās un svinībās, kuri mums nepatīk un kurus mēs nesaprotam!

-  Nesaprotam! - atbalsoja pils mūris uz salas divsimt jardu no krasta. Tā, protams, bija Gana Klejots jeb Ramfurda Tadž- mahals. Konstants nejutās pārsteigts, redzot šo pili. Viņš, izkāpjot no kosmoskuģa, redzēja, kā tā spīdēja tālumā līdzīgi Sv. Augustīna Dieva pilsētai.

-   Kas notiks tālāk? - Konstants jautāja atbalsij. - Vai statujas atdzīvosies?

-   Atdzīvosies! - skanēja atbalss.

-   Tā ir atbalss, - sacīja Beatrise.

-   Es zinu, ka atbalss, - teica Konstants.

-   Nebiju pārliecināta, ka tu zini, vai tā ir vai nav atbalss, - atbildēja Beatrise. Viņa bija atturīga un pieklājīga. Beatrise bija izturējusies pret Konstantu ārkārtīgi pieklājīgi, ne pie kā viņu nevainojot, neko no viņa negaidot. Mazāk aristokrātiska sieviete būtu sarīkojusi viņam gatavo elli, vainojot visos nāves grēkos un pieprasot brīnumus.

Brauciena laikā nekāda mīlēšanās nenotika. Ne Konstantam, ne Beatrisei nebija vēlēšanās. Marsa veterāniem gandrīz nekad tādas nebija.

Garais ceļojums neizbēgami bija satuvinājis Konstantu ar sievu un bērnu - ciešāk nekā Nūportā apzeltītajā būvē, ko veidoja pārejas, rampas, trepes, kanceles, pakāpieni un skatuves. Tomēr mīlestība šajā ģimenes šūniņā joprojām pastāvēja vienīgi starp Hrono un Beatrisi. Ja neskaita mātes un dēla mīlestību, citādi bija vienīgi pieklājība, drūma līdzjūtība un apvaldīts sašutums par to, ka viņi ir spiesti būt ģimene.

-   Ak vai, - teica Konstants, - dzīve ir jocīga, kad tā padomā.

Jaunais Hrono nepasmaidīja, kad tēvs sacīja, ka dzīve ir jocīga.

Jaunais Hrono bija ģimenes loceklis, kuram bija vismazāk iemeslu uzskatīt, ka dzīve ir jocīga. Beatrise un Konstants galu galā varēja rūgti pasmieties par trakajiem atgadījumiem, kurus bija piedzīvojuši. Taču jaunais Hrono nevarēja smieties kopā ar viņiem, jo pats bija traks atgadījums.

Vai tas kāds brīnums, ka Hrono galvenie dārgumi bija talismans un atspernazis.

Jaunais Hrono pašlaik izvilka nazi un vienaldzīgi nospieda podziņu, liekot izlēkt asmenim. Vina acis samiedzās šauras. Viņš gatavojās nogalināt, ja būs nepieciešams. Viņš raudzījās uz apzeltītu airu laivu, kas tuvojās no pils.

Pie airiem bija mandarīnkrāsas radījums. Airētājs, protams, bija Salo. Viņš brauca šurp, lai nogādātu ģimeni uz pili. Salo bija slikts airētājs, jo nekad agrāk to nebija darījis. Viņš turēja airus ar piesūcekņiem.

Viņa vienīgā priekšrocība salīdzinājumā ar airētājiem cilvēkiem bija trešā acs pakausī.

Jaunais Hrono ar spožo naža asmeni iespīdināja saules zaķīti vecā Salo acī.

Salo aizmugures acs sāka mirkšķināt.

Gaismas iespīdināšana acī nebija aušība no Hrono puses. Tā piederēja pie džungļu viltības, ar tādu aprēķinu, lai samulsinātu ikvienu radījumu, kam piemīt spēja redzēt. Tā bija viena no tūkstoš džungļu viltībām, ko jaunais Hrono un viņa māte bija iemācījušies Amazones lietusmežā pavadītā gada laikā.

Beatrises brūnā roka satvēra akmeni. - Patraucē vēl viņu, - māte klusi sacīja Hrono.

Jaunais Hrono vēlreiz iespīdināja gaismu vecā Salo acī.

-   Izskatās, ka viņa ķermenis ir vienīgā mīkstā dala, - teica Beatrise, nekustinādama lūpas. - Ja nevari trāpīt ķermenī, pacenties tēmēt acī.

Hrono pamāja.

Konstants sastinga, redzot, cik efektīvu pašaizsardzības vienību veidoja viņa sieva un dēls. Konstants viņu plānos neietilpa. Viņš tiem nebija vajadzīgs.

-   Kas man jādara? - čukstus jautāja Konstants.

-   Cst! - Beatrise viņu apsauca.

Salo zeltītais peldlīdzeklis piestāja krastā. Viņš piesēja laivu ar nemākulīgu mezglu pie kādas statujas rokas pašā ūdens- malā. Tā bija kaila sieviete, kas spēlēja trombonu. Skulptūrai bija neizprotams nosaukums: Evelīna un viņas burvju vijole.

Salo bija pārāk aizņemts ar bēdām, lai uztrauktos par savu drošību, kaut vai saprastu, ka varbūt iedveš kādam bailes. Viņš bridi stāvēja uz sakaltušas Titāna kūdras bluķa netālu no piestāšanas vietas. Bēdu pārņemtās pēdas bija piesūkušās mitrajam akmenim. Viņš ar milzu pūlēm atrāvās no tā.

Salo devās uz priekšu, Ilrono naža zibšņu apžilbināts.

-   Lūdzu, - viņš sacīja.

Starp naža zibšņiem šurp lidoja akmens.

Salo pieliecās.

Kāda roka sagrāba kaulaino kaklu, nogāza viņu zemē.

Jaunais Hrono tagad nostājās ar kājām abpus vecajam Salo, ar naža asmens smaili pieskaroties vecā krūtīm. Beatrise nometās uz ceļiem līdzās Salo galvai, gatava ar akmeni to sašķaidīt gabalos.

-   Nekavējieties, nogaliniet mani, - griezīgā balsī teica Salo.

Jūs man izdarītu pakalpojumu. Es vēlos, kaut būtu miris.

Kaut es vispār nebūtu samontēts un iedarbināts. Nogaliniet mani, dariet galu manam postam un pēc tam dodieties pie viņa. Viņš prasa pēc jums.

-   Kas? - jautāja Beatrise.

-   Jūsu nabaga vīrs, mans bijušais draugs, Vinstons Nailss Ramfurds, - atbildēja Salo.

-   Kur viņš ir? - gribēja zināt Beatrise.

-   Tur, tajā pilī uz salas, - atbildēja Salo. - Viņš mirst pilnīgi viens, pie viņa ir tikai uzticīgais suns. Viņš prasa pēc jums, - teica Salo, - lūdz jūs visus ierasties. Un vēl viņš saka, ka vairs negribot mani redzēt.

Maleahijs Konstants vēroja svina krāsas lūpas bez skaņas skūpstām gaisu. Mēle aiz lūpām bezgala vārgi paklakšķināja. Lūpas piepeši pavērās, atsedzot Vinstona Nailsa Ramfurda lieliskos zobus.

Konstants arī rādija zobus, gatavodamies tos pienācīgi griezt, tiklīdz ieraudzīs cilvēku, kas viņam nodarījis tik daudz ļauna. Viņš negrieza zobus. Pirmkārt, neviens neskatījās - neviens neredzētu un nesaprastu viņa rīcību. Vēlvienkārt, Konstants atklāja, ka viņam laupīts naids.

Viņa gatavošanās zobu griešanai pārtapa lauķa skatienā - viņš blenza kā laukis, kas sastapies ar iespaidīgi aizraujošu nāvīgu slimību.

Vinstons Nailss Ranifurds pilnīgi materializējies gulēja uz muguras savā lavandas krāsas zvilnī pie baseina. Viņa nekustīgās un šķietami neredzīgās acis bija pievērstas debesīm. Viena smalkā plauksta nokārās pār krēsla malu, nespēcīgie pirksti ieķērušies kosmosa suņa Kazaka kaklasiksnā.

Siksna bija tukša.

Eksplozija uz Saules bija izšķīrusi suni no cilvēka. Visums, kura plānos ietilptu žēlsirdība, būtu atstājis cilvēku un suni kopā.

Visumā, ko apdzīvoja Vinstons Nailss Ramfurds un viņa suns, nebija vietas žēlsirdībai. Kazaks pirms sava saimnieka bija aizsūtīts dižajā misijā uz nekurieni un neko.

Kazaks bija palicis gaudojam ozona mākonī un vājā gaismā, tādā kā bišu spieta sanoņā.

Ramfurds izlaida no pirkstiem tukšo kaklasiksnu. Siksna pauda nāvi, ar bezveidīgu skaņu sakrita bezveidīgā kaudzītē, tā bija bezdvēseliska gravitācijas verdzene, kas piedzimusi ar salauztu mugurkaulu.

Ramfurda svina pelēkās lūpas sakustējās. - Sveika, Beatrise… sieva, - viņš teica aizkapa balsī.

-   Sveiks, Kosmosa Celolāj, - Ramfurds sveicināja. Šoreiz viņš lika balsij skanēt izjusti. - Cik cēli no tavas puses, ka atnāci, Kosmosa Celotāj… vēl vienu reizi riskēt ar mani.

-   Sveiks, slavenais izcilā Hrono vārda nesēj, - teica Ramfurds. - Sveiciens tev, ak, vācu betbola zvaigzne, sveiciens talismanam.

Trīs uzrunātie stāvēja pagalmā pie mūra sienas. Starp viņiem un Ramfurdu atradās baseins.

Vecais Salo, kura vēlēšanās nomirt nebija piepildījusies, bēdājās apzeltītajā laivā, kas bija piesieta krastmalā ārpus mūra.

-  Es nemirstu, - teica Ramfurds. - Es tikai dodos prom no Saules sistēmas. Un pat tā nav īsti taisnība. No grandiozā, ār- puslaika hronosinklastiskā infundibulētā viedokļa, es vienmēr būšu te. Es vienmēr būšu tur, kur vien esmu bijis.

Man joprojām ir medusmēnesis ar tevi, Beatrise, - viņš turpināja. - Es vēl arvien sarunājos ar jums mazajā istabiņā zem kāpnēm Nūportā, mister Konstant. Jā, un Merkurija alās spēlēju paslēpes ar jums un Boāzu. Un Hrono, - viņš piebilda, - es vēl tagad noskatos, cik labi tu spēlē vācu bctbolu dzelzs laukumā uz Marsa.

Viņš novaidējās. Tas bija niecīgs un loti skumjš vaids.

Svaigais, maigais Titāna gaiss aiznesa vaidu tālu prom.

-  Lai ko mēs būtu teikuši, draugi, mēs to joprojām sakām - kā bija, kā ir, kā būs, - teica Ramfurds.

Sīkais vaids atgriezās.

Ramfurds vēroja to aizlidojam, it kā tas būtu dūmu gredzens.

-   Jums kaut kas jāzina par dzīvi Saules sistēmā, - viņš teica. - Būdams hronosinklastiski infundibulēts, es to zināju visu laiku. Un tomēr tas ir tik pretīgi, ka esmu par to domājis, cik maz vien iespējams.

Pretīgais fakts ir šāds:

Visu, ko jebkad kāds zemietis darījis, ir sagrozījuši radījumi uz planētas simtpiecdesmittūkstoš gaismas gadu attālumā. Šās planētas vārds ir Tralfamadora.

Es nezinu, kā tralfamadorieši mūs vadīja. Toties es zinu, ar kādu mērķi viņi mūs vadīja. Viņi mūs vadīja tā, lai mēs nogādātu rezerves dalu kādam Tralfamadoras sūtnim, kurš bijis spiests piezemēties šeit, uz Titāna.

Ramfurds ar pirkstu norādīja uz jauno Hrono. - Tu, jaunais cilvēk, - viņš sacīja. - Tā ir tev kabatā. Visas zemiešu vēstures kulminācija atrodas tev kabatā. Tavā kabatā ir noslēpumainais kaut kas, ko ikviens zemietis tik izmisīgi, tik nopietni, tik nedroši, līdz pat spēku izsīkumam, pūlējās radīt un nogādāt.

Ramfurda apsūdzoši pastieptā pirksta galā izauga dzirksteļojošs elektrības zariņš.

-   Lieta, ko tu sauc par savu talismanu, - paziņoja Ramfurds, - ir rezerves detaļa, ko tik ilgi gaidījis Tralfamadoras ziņnesis!

-  Ziņnesis, - turpināja Ramfurds, - ir tas radījums ar man- darīnkrāsas ādu, kas pašlaik sarāvies tup aiz mūriem. Viņu sauc par Salo. Biju cerējis, ka ziņnesis dos kādu nojausmu cilvēcei par viņa nesto vēstījumu, tā kā cilvēce viņam ceļā tik lieliski palīdzējusi. Nelaimīgā kārtā viņam dota pavēle nevienam nerādīt vēstījumu. Viņš ir mašīna, un mašīnai nav citas izvēles kā uzskatīt pavēles par pavēlēm.

Es viņam pieklājīgi lūdzu parādīt man vēstījumu, - teica Ramfurds. - Bezcerīgi - viņš atteicās.

Dzirksteļojošais zariņš Ramfurda pirkstgalā auga, veidojot spirāli apkārt Ramfurdam. Viņš skumjā nicinājumā aplūkoja spirāli. - Man liekas, tas laikam ir viss, - viņš teica par spirāli.

Patiesi, bija gan. Spirāle mazliet pastiepās, itin kā paklanīdamās. Pēc tam sāka tīties ap Ramfurdu, izveidojot blīvu zaļas gaismas kūniņu.

Kūniņa griezdamās klusi čaukstēja.

Varu teikt vienīgi to, - sacīja Ramfurds kūniņā, - ka esmu visiem spēkiem pūlējies darīt labu manai dzimtajai Zemei, kalpojot neatvairāmajām Tralfamadoras vēlmēm.

Varbūt tagad, kad rezerves daļa nogādāta Tralfamadoras ziņnesim, Tralfamadora liks mierā Saules sistēmu. Varbūt tagad zemieši varēs brīvi attīstīties un sekot savām tieksmēm, ko viņi tūkstošiem gadu nav varējuši darīt. - Viņš nošķaudījās.

-   Jābrīnās, ka zemieši spējuši paveikt kaut vai tik, cik ir paveikuši, - viņš sacīja.

Zaļā kūniņa pacēlās no zemes un lidinājās virs kupola.

-    Atcerieties mani kā džentlmeni no Ņūportas, Zemes un Saules sistēmas, - teica Ramfurds. Viņa balss skanēja rāmi, itin kā viņš būtu mierā ar sevi un vismaz vienlīdzīgs ar jebkuru radījumu, ko gadītos kaut kur sastapt.

-   Punktuāli runājot, - atskanēja Ramfurda tenors no kūni- ņas, - uz redzēšanos.

Kūniņa un Ramfurds nozuda ar vieglu šņākoņu.

Ramfurds un viņa suns vairs nekad netika redzēti.

Vecais Salo lēkšiem iebrāzās pagalmā, kad Ramfurds un kūniņa nozuda.

Mazais tralfamadorietis bija kā bez prāta. Viņš ar piesūcekni bija izplēsis vēstījumu no saites ap kaklu. Viena pēda vēl bija piesūceknis, un tajā atradās vēstījums.

Viņš raudzījās augšup uz vietu, kur nupat vēl gaisā karājās kūniņa. - Skip! - viņš sauca pret debesīm. - Skip! Vēstījums! Es tev pateikšu vēstījumu! Vēstījums! Skiiiiiiiiiiiiiiiiiiip!

Viņa galva kardāna mehānismā apmeta kūleni. - Aizgājis, - viņš neizteiksmīgā balsī sacīja. Viņš nočukstēja: - Aizgājis.

-   Mašīna? - jautāja Salo. Viņš runāja stomīdamies, tiklab sev, kā arī Konstantam, Beatrisei un Hrono. - Es esmu mašīna, tāpat kā mana tauta, - viņš teica. - Mani projektēja un ražoja, un netika taupīti ne izdevumi, ne prasme, lai es būtu uzticams, efektīvs, paredzams un izturīgs. Es biju vislabākā mašīna, kādu mana tauta spēja izveidot.

Cik laba mašīna es īstenībā biju? - jautāja Salo.

-   Uzticama? - viņš teica. - Man uzticēja glabāt aizzīmogotu vēstījumu, līdz sasniegšu galamērķi, un tagad es to esmu atplēsis.

-   Efektīva? - viņš turpināja. - Tagad, kad esmu zaudējis savu labāko draugu Visumā, man nepieciešams vairāk enerģijas, lai pārkāptu sakaltušai lapai, nekā agrāk, lai pārlēktu Ramfurda kalnam.

-   Paredzama? - viņš prasīja. - Divsimttūkstoš zemiešu gadus vērodams cilvēkus, pats esmu kļuvis gražīgs un sentimentāls kā vismuļķīgākais zemiešu skolas skuķis.

-   Izturīga? - viņš drūmi sacīja. - To mēs vēl redzēsim.

Viņš nolika tik ilgi glabāto vēstījumu uz Ramfurda tukšā lavandas krāsas zvilņa.

Lūk, te tas ir, draugs, - viņš sacīja, pieminot Ramfurdu, un lai tas dod tev lielu mierinājumu, Skip. Tas maksāja daudz sāpju tavam vecajam draugam Salo. Lai tev to atdotu, kaut arī par vēlu, tavam vecajam draugam Salo vajadzēja cīnīties pret savas esības būtību, pret savu mašīnas dabu.

Tu no mašīnas prasīji neiespējamo, - teica Salo, - un mašīna paklausīja.

-   Mašīna vairs nav mašīna, - secināja Salo. - Tās kontakti ir aprūsējuši, gultņi aizsērējuši, radušies īssavienojumi, pārnesumi nodiluši. Viņa prāts dūc un raustās kā zemietim - tas dzirksteļo un pārkarst no domām par mīlestību, godu, tiesībām, spējām, uzticamību, neatkarību…

Vecais Salo pacēla vēstījumu no Ramfurda krēsla. Tas bija rakstīts uz plānas alumīnija plāksnītes. Vēstījums sastāvēja no viena vienīga punkta.

-     Vai jūs gribētu zināt, kā esmu ticis izmantots, kā izšķiesta mana dzīve? - viņš jautāja. - Vai gribat uzzināt vēstījumu, ko esmu nesis gandrīz pusmiljonu zemiešu gadu vēstījumu, kas man jānes vēl astoņpadsmit miljonus gadu?

Viņš pastiepa uz priekšu pēdu ar alumīnija kvadrātiņu.

-   Punkts, - viņš sacīja.

-   Viens vienīgs punkts, - viņš atkārtoja.

-   Tralfamadoriešu valodā punkts nozīmē, - teica vecais Salo, - Sveicieni.

Mazais mehānisms no Tralfamadoras, nogādājis šo vēstījumu sev, Konstantam, Beatrisei un Hrono, pārvarot simtpiecdesmit- tūkstoš gaismas gadu attālumu, spēji aizlēkšoja no pils pagalma uz krastmalu ārpusē.

Tur viņš izdarīja pašnāvību. Viņš izjauca sevi un izmētāja detaļas uz visām pusēm.

Hrono viens izgāja krastmalā, domīgs klīda starp Salo detaļām. Hrono vienmēr bija zinājis, ka viņa talismanam piemita neparasts spēks un neparasta nozīme.

Un viņam vienmēr bijušas aizdomas, ka beigās ieradīsies kāda augstāka būtne un pieprasīs viņa talismanu kā savējo.

īsteni iedarbīgiem talismaniem ir tā īpašība, ka cilvēkiem tie patiesībā nepieder.

Viņi tikai rūpējās par talismaniem, guva no tiem labumu, līdz ieradās to patiesie, augstākie īpašnieki.

Hrono nemocīja tukšuma un nemiera sajūta.

Viņam viss šķita vislabākajā kārtībā.

Un zēns atbilstoši piedalījās šajā lieliskajā kārtībā.

Viņš izņēma talismanu no kabatas, bez nožēlas nometa smiltīs starp izmētātajām Salo detaļām.

Hrono ticēja, ka agrāk vai vēlāk Visuma maģiskie spēki atkal noliks visu savā vietā.

Tā vienmēr notika.

epilogs ATKAĻAPVIENOŠANĀS AR Stovniju

Tu esi noguris, loti noguris, Kosmosa Celotāj, Maleahij,

Onka. Paraugies uz visblāvāko zvaigznīti, zemieti, un padomā, cik smagi top tavi locekli.

Salo

Vairs nav atlicis daudz, ko stāstīt.

Maleahijs Konstants uz Titāna nodzīvoja līdz vecumam.

Beatrise Ramfurda uz Titāna nodzīvoja līdz vecumam.

Vini nomira mierīgi, ar divdesmit četru stundu atstarpi. Vini nomira septiņdesmit četru gadu vecumā.

Titāna ķauķi vienīgie droši zina, kas beigās notika ar viņu dēlu Hrono.

Kad Maleahijam Konstantam palika septiņdesmit četri gadi, viņš bija sabozies, jauks un līkkājains. Viņš bija plikpaurains, lielākoties staigāja apkārt kails un nēsāja vienīgi baltu, rūpīgi apgrieztu ķīlbārdiņu.

Viņš dzīvoja Salo kosmoskuģi, bija dzīvojis tajā trīsdesmit gadu.

Konstants netika mēģinājis lidot ar kosmoskuģi. Viņš neuzdrošinājās aizskart kaut vienu tā vadības ierīci. Salo kuģa vadības ierīces bija daudz sarežģītākas nekā marsiešu kuģī. Salo kuģa vadibas pultī bija divsimtseptiņdesmit trīs sviru, slēdžu un pogu ar mērvienībām vai uzrakstiem tralfamadoriešu valodā. Ar šīm ierīcēm cilvēks, kas gribētu paļauties uz intuīciju, neko nevarētu pasākt Visumā, ko veido viena triljonā dala matērijas attiecībā pret vienu deciljonu melna, samtaina tukšuma.

Konstants bija niekojies ap kosmoskuģi tikai tādēļ, lai piesardzīgi noskaidrotu, vai Hrono talismans, kā teica Ramfurds, tiešām noderēja par rezerves dalu spēkstacijai.

Pavirši raugoties, talismans šā vai tā varēja derēt. Kuģa spēkstacijā, no kuras neapšaubāmi kādreiz izplūduši dūmi, varēja iekļūt pa durvīm. Konstants tās atvēra un aiz tām atrada piekvēpušu telpu. Un zem sodrējiem bija ne ar ko nesaistīti apkvēpuši gultņi un izciļņi.

Konstants pamanījās ielikt talismanu starp izciļņiem tā, ka plāksnītes caurumi sakrita ar gultņiem. Talismans iegūla tik cieši un precīzi, ka būtu apmierinājis pat šveiciešu mehāniķi.

Konstantam bija daudz vaļasprieku, ar ko īsināt dziedinošo laiku Titāna veselīgajā klimatā.

Visinteresantākā nodarbe bija darbošanās ap Salo, izjaukto Tralfamadoras ziņnesi. Konstants aizvadīja tūkstošiem stundu, mēģinot salikt kopā un iedarbināt Salo.

Līdz šim viņam nebija veicies.

Kad Konstants pirmoreiz apņēmās rekonstruēt mazo tral- famadorieti, viņš loloja skaidru cerību, ka Salo piekritīs aizvest jauno Hrono atpakaļ uz Zemi.

Konstants negribēja atgriezties uz Zemes, arī viņa sieva Beatrise to nevēlējās. Bet Konstants un Beatrise bija vienisprātis, ka viņu dēlam, kam visa dzīve vēl priekšā, būtu jādzīvo uz Zemes kopā ar rosīgajiem un lieliskajiem laikabiedriem.

Tomēr, kad Konstantam bija septiņdesmit četri gadi, vairs nebija steidzamas vajadzības nogādāt jauno Hrono uz Zemi. Jaunais Hrono vairs nebija sevišķi jauns. Viņam bija četrdesmit divi gadi. Turklāt viņš bija tik pamatīgi un specifiski pielāgojies dzīvei uz Titāna, ka būtu ārkārtīgi cietsirdīgi sūtīt viņu uz kādu citu vietu.

Septiņpadsmit gadu vecumā jaunais Hrono aizbēga no mitekļa pilī, lai piebiedrotos Titāna ķauķiem, visapbrīnojamākajām būtnēm uz Titāna. Tagad Hrono dzīvoja starp to ligzdām pie Kazaka dīķiem. Viņš nēsāja putnu spalvas, perēja olas, dalījās ar putniem barībā un runāja to valodā.

Konstants nekad neredzēja Hrono. Reizēm vēlu naktī viņš dzirdēja Hrono saucienus. Konstants uz tiem neatbildēja. Saucieni nebija domāti nekam un nevienam uz Titāna.

Saucieni bija domāti Foibei, garāmslīdošam mēnesim.

Reizēm, devies lasīt Titāna zemenes vai vākt plankumainās, divas mārciņas smagās Titāna tārtiņu olas, Konstants klajumā uzgāja mazu, no kociņiem un akmentiņiem darinātu svētnīcu. 1 Irono tādas būvēja simtiem.

Svētnīcās vienmēr bija tie paši elementi. Centrā atradās liels akmens, kas simbolizēja Saturnu. Ap to nolikta cilpa no za|as vicas nozīmēja Saturna gredzenus. Aiz gredzeniem salikti mazāki akmentiņi - tie bija deviņi mēneši. Vislielākais akmens pavadonis bija Titāns. Un zem tā vienmēr bija palikta Titāna ķauķa spalva.

Pēdas uz zemes liecināja, ka jaunais Hrono, kurš nemaz tik jauns vairs nebija, stundām ilgi pārbīdījis šīs sistēmas elementus.

Kad vecais Maleahijs Konstants atrada kādu sava dīvainā dēla svētnīcu pamestu novārtā, viņš to sakopa, cik labi vien prata. Konstants izravēja nezāles un nogrāba zemi, no lokana zara pagatavoja jaunu gredzenu akmenim, kas simbolizēja Saturnu. Viņš nolika svaigu ķauķa spalvu zem akmens, kas nozīmēja Titānu.

Uzkopjot svētnīcas, Konstants garīgā ziņā k|uva tuvāks dēlam, cik nu tas bija iespējams.

Viņš cienīja dēla centienus reliģijā.

Un reizēm, noraudzīdamies uz atjaunotu svētnīcu, Konstants izmēģinot pārbīdīja savas dzīves sastāvdaļas - viņš to darīja prātā. Un šādās reizēs viņš, visticamāk, gremdējoties melanholijā, jo sevišķi pārdomāja divus notikumus - kā viņš noslepkavojis savu labāko un vienīgo draugu Stouniju Stī- vensonu un kā tik vēlu savā dzīvē iemantojis Beatrises Ram- furdas mīlestību.

Konstants nekad neuzzināja, vai Hrono nojauš, kas uzkopis viņa svētnīcas. Varbūt Hrono domāja, ka to paveic viņa dievs vai dievi.

Tas viss bija loti skumji. Bet tas viss bija arī skaisti.

Beatrise Ramfurda viena dzīvoja Ramfurda Tadžmahalā. Viņai saskarsme ar Hrono bija daudz mokošāka nekā Konstantam. Ik pa laikam neparedzamos brīžos Hrono atpeldēja pie pils, saģērbās Ramfurda drēbēs, pavēstīja, ka viņa mātei ir dzimšanas diena, un pavadīja dienu laiskā, mierīgā, samērā civilizētā sarunā.

Šādas dienas beigās Hrono pārņēma niknums pret apģērbu, māti un civilizāciju. Viņš norāva drēbes, kliedza kā ķauķis un ienira Vinstona jūrā.

Pēc šādām pārciestām dzimšanas dienas svinībām Beatrise iesprauda smiltīs airi un piesēja tam baltu palagu.

Tas bija signāls Maleahijam Konstantam, lūgums ierasties tūlīt, palīdzēt viņai nomierināties.

Kad Konstants ieradās, atbildot uz briesmu signālu, Beatrise allaž mierināja sevi ar vieniem un tiem pašiem vārdiem.

- Lai kā arī būtu, - viņa sacīja, - viņš nav memmesdēliņš. Viņam vismaz piemīt dvēseles dižums, lai varētu piebiedroties viscēlākajām, visskaistākajām būtnēm, kādas redzamas.

Baltais palags, briesmu signāls, patlaban plīvoja vējā.

Maleahijs Konstants atīrās no krasta vienkocī. Zeltītā airu laiva, kas bija iegūta reizē ar pili, jau sen bija sapuvusi.

Konstants bija uzģērbis vecu zilu vilnas peldmēteli, kas agrāk bija piederējis Ranifurdam. Viņš to bija atradis pilī un paņēmis līdzi, kad bija novalkāts Kosmosa Ceļotāja tērps. Peld- mētelis bija Konstanta vienīgais apģērba gabals, un viņš to uzvilka vienīgi, kad devās apciemot Beatrisi.

Konstantam vienkocī bija sešas tārtiņu olas, divas kvartas Titāna meža zemeņu, trīs galonu kūdras trauks ar raudzētu margrietiņu pienu, bušelis margrietiņu sēklu, astoņas grāmatas, ko viņš bija paņēmis no četrdesmittūkstoš sējumiem pils bibliotēkā, paštaisīta slota un paštaisīta liekšķere.

Konstants bija ekonomiski neatkarīgs. Visu nepieciešamo viņš izaudzēja, savāca vai pagatavoja pats. Tas viņam sagādāja milzu apmierinājumu.

Beatrise nebija atkarīga no Konstanta. Ramfurds bija bagātīgi apgādājis Tadžmahalu ar zemiešu pārtiku un alkoholiskajiem dzērieniem. Beatrisei bija un vienmēr būs daudz ēdamā un dzeramā.

Konstants veda Beatrisei vietējo pārtiku, jo ārkārtīgi lepojās ar savu mežkopja un zemkopja prasmi. Viņam patika parādīt, ka viņš spēj būt apgādnieks.

Tā bija nepārvarama tieksme.

Konstantam vienkocī bija slota un liekšķere, jo Beatrisei pilī allaž valdīja nekārtība, kas prasījās pēc slotas un saslauku lāpstiņas. Beatrise neuzkopa telpas, tā nu Konstants katrā apciemojuma reizē aizvāca lielākos atkritumus.

Beatrise Ramfurda bija stiegraina, vienacaina, brūna veca kundze ar zelta zobiem - tieva un elastīga kā līste krēsla atzveltnē. Tomēr papostītās un neģēlīgi izmantotās vecās sievietes izcelsme nebija noslēpjama.

Ikvienam, kas apveltīts ar dzejiskuma izjūtu, mirstīguma apziņu un spēju brīnīties, Maleahija Konstanta lepnā sieva ar augstajiem vaigu kauliem bija tik skaista, cik vien skaists cilvēks var būt.

Varbūt viņa bija mazliet jukusi. Dzīvodama uz mēness, kur bez viņas bija vēl divi cilvēki, Beatrise rakstīja grāmatu "Patiesais dzīves mērķis Saules sistēmā". Tas bija atspēkojums Ramfurda priekšstatam, ka cilvēku dzīves mērķis Saules sistēmā bija palīdzēt avarējušam ziņnesim no Talfamadoras, lai tas varētu atkal doties ce|ā.

Beatrise iesāka rakstīt grāmatu, kad viņu pameta dēls, lai piebiedrotos ķauķiem. Pagaidām manuskripts parastajā rakstā aizņēma trīsdesmit astoņas kubikpēdas Tadžmahalā.

Ikreiz, kad Konstants ieradās ciemos, Beatrise viņam lasīja jaunākos papildinājumus.

Pašlaik viņa skali lasīja, sēžot vecajā Ramfurda zvilnī, kamēr Konstants rosījās pagalmā. Viņa bija tērpusies sārti baltā gultas pārklājā, ka bija iegūts reizē ar pili. Pārklājā bija ieausts vēstījums: Dievam ir vienalga.

Tas bija paša Ramfurda personiskais gultas pārklājs.

Beatrise lasīja un lasīja, vērpdama argumentus pret Tralfamadoras spēku nozīmību.

Konstants neklausījās uzmanīgi. Viņam vienkārši patika Beatrises balss, tā skanēja spēcīgi un uzvaroši. Viņš bija nokāpis kanalizācijas šahtā pie baseina un grieza va|ā ventili, lai izlaistu ūdeni no baseina. Titāna aļģes bija pārvērtušas ūdeni šķidrumā, kas atgādināja zirņu krēmzupu. Katru reizi, apciemojot Beatrisi, Konstants izcīnīja bezcerīgu kauju ar ražīgo zaļo putru.

- "Es būtu pēdējā, kas noliegtu, - Beatrise skali lasīja savu darbu, - ka Tralfamadoras spēkiem bijusi kāda saistība ar notikumiem uz Zemes. Tomēr personas, kas kalpojušas Tralfamadoras interesēm, ir to darījušas tik personiskā veidā, ka var teikt - Tralfamadorai faktiski nav nekāda sakara ar notikušo."

Konstants šahtā piespieda ausi nule atvērtajam ventilim. Spriežot pēc skaņas, ūdens palēnām tecēja ārā.

Konstants nolamājās. Reizē ar Ramfurdu un Salo gāja zudībā vitāli svarīga informācija - kā viņiem savā laikā izdevās uzturēt baseinu kristāldzidru. Kopš tā laika, kad Konstants uzņēmās baseina apkopi, sāka veidoties aļģes. Baseina dibenu un sienas klāja staipīgas gļotas, un trīs skulptūras vidū, trīs Titāna sirēnas atradās zem dūņu paugura.

Konstants apzinājās trīs sirēnu nozīmi savā dzīvē. Viņš par to bija lasījis - gan "Marsa vēstures īsajā kursā", gan Vinstona Nailsa Ramfurda "Pārstrādātajā, autorizētajā Bībelē". Tagad patiesībā trīs skaistules viņam neko daudz nenozīmēja, vienīgi atgādināja, ka viņš reiz interesējies par seksu.

Konstants izrāpās no šahtas. - Ar katru reizi tek prom aizvien lēnāk, - viņš teica Beatrisei. - Diez vai varēšu vēl ilgi iztikt, neizracis caurules.

-  Ak tā? - vaicāja Beatrise, pacēlusi skatienu no sava darba.

-  Tā gan, - apstiprināja Konstants.

-   Nu… dari, kas tev jādara, - teica Beatrise.

-   Tāds ir mans dzīves stāsts, - piebilda Konstants.

-   Man nupat ienāca prātā doma, kas jāiedabū grāmatā, - sacīja Beatrise, - ja vien izdosies notvert, pirms tā aizmuks.

-   Es to atvairīšu ar liekšķeri, ja tā bēgs uz šo pusi, - piedāvājās Konstants.

-   Nesaki neko kādu brīdi, - teica Beatrise. - Eauj, lai doma noskaidrojas man galvā. - Vina piecēlās un iegāja pilī, lai uzmanību nenovirzītu Konstants un Saturna gredzeni.

Beatrise raudzījās uz lielu ellas gleznu, kas karājās blakus ieejai. Tā bija vienīgā glezna pilī. Ramfurds bija licis to atgādāt šurp no Ņūportas.

Gleznā bija attēlota tīra, maza meitenīte baltā tērpā, viņa turēja pavisam balta ponija pavadu.

Beatrise zināja, kas bija mazā meitene. Misiņa plāksnīte pie gleznas vēstīja: Beatrise Ramfurda bērnībā.

Bija liela atšķirība starp mazo meiteni baltajā tērpā un veco kundzi, kas lūkojās uz viņu.

Beatrise piepeši pagriezās ar muguru pret gleznu un atkal izgāja pagalmā. Tagad viņa skaidri zināja, kādu papildinājumu ierakstīt savā grāmatā.

-   Vissliktākais, kas var notikt ar ikvienu cilvēku, - viņa teica, - ir tad, ja šo cilvēku neviens un nekādam nolūkam neizmanto.

Šī doma lika Beatrisei sajust atslābumu. Viņa apgūlās vecajā Ramfurda zvilnī, palūkojās augšup uz šaušalīgi skaistajiem Saturna gredzeniem - uz Ramfurda varavīksni.

-   Paldies, ka izmantoji mani, - viņa teica Konstantam, - kaut arī es negribēju, ka mani kāds izmanto.

-   Vienmēr laipni, - atteica Konstants.

Viņš ķērās pie pagalma slaucīšanas. Drazā, ko viņš slaucīja, bija sajaukušās smiltis, ko vējš bija iepūtis no ārienes, margrietiņu sēklu čaumalas, zemiešu zemesriekstu čaumalas, tukšas vistas ga|as konservu kārbas un prom aizmestu rakstāmpapīra lapu žūkšņi. Beatrise pārtika galvenokārt no margrietiņu sēklām, zemesriekstiem un konservētas vistas gaļas bez kauliem, jo šo pārtiku nevajadzēja gatavot un viņai ēdot pat nevajadzēja pārtraukt rakstīšanu.

Viņa varēja ēst ar vienu un rakstīt ar otru roku, un vairāk par visu dzīvē viņa gribēja visu pierakstīt.

Pa pusei ticis galā ar slaucīšanu, Konstants pārtrauca darbu, lai redzētu, kā iztek ūdens no baseina.

Ūdens tecēja lēni. Zaļais gļotu paugurs, zem kura atradās trīs Titāna sirēnas, bija tikai mazliet pacēlies virs krītošā ūdens līmeņa.

Konstants noliecās pār atvērto šahtu un ieklausījās ūdens skaņās.

Viņš dzirdēja cauruļu mūziku. Un viņš izdzirda vēl kaut ko.

Viņš izdzirda, ka vairs nav kādas pazīstamas un mīlas skaņas.

Viņa sieva Beatrise vairs neelpoja.

Malcahijs Konstants apglabāja sievu Titāna kūdrājā Vin- stona jūras krastā. Viņa tika apbedīta vietā, kur nebija skulptūru.

Malcahijs Konstants atvadījās no viņas, kad debesis bija pilnas ar Titāna ķauķiem. Tur bija vismaz tūkstotis šo dižo un cēlo putnu.

Viņi pārvērta dienu naktī, tricinādami gaisu ar spārnu vēdām.

Neviens putns neiekliedzās.

Un šajā naktī dienas vidū Beatrises un Maleahija dēls l Irono parādījās uz paugura, no kura bija pārredzams jaunais kaps. Viņam mugurā bija spalvu apmetnis, ko viņš vicināja kā spārnus.

Viņš bija krāšņs un spēcīgs.

- Paldies jums, māte un tēvs, - viņš sauca, - par dāvanu - dzīvību. Uz redzēšanos!

Viņš bija prom, un putni līdz ar viņu.

Vecais Maleahijs Konstants atgriezās pilī, un vina sirds bija smaga kā lielgabala lode. Uz šo skumjo vietu vinu atpakaļ atsauca vēlēšanās atstāt to labā kārtībā.

Agri vai vēlu te kāds ieradīsies.

Pilij jābūt tīrai un kārtīgai, un gatavai uzņemt atnācējus. Pilij jārunā labu par iepriekšējo iemītnieku.

Ap Ramfurda zvilni bija saliktas tārtiņu olas un Titāna meža zemenes, trauks raudzēta margrietiņu piena un grozs ar margrietiņu sēklām - cienasts, ko Konstants bija atvedis Beatrisei. Tas viss ātri bojājās. Pārtika būs pagalam, iekams atbrauks nākamais īrnieks.

Konstants to atkal sakrāva vienkocī.

Viņam tā nebija vajadzīga. Nevienam tā nebija vajadzīga.

Atliecot veco muguru, kas bija nolīkusi pār vienkoci, Konstants ieraudzīja Salo, mazo Tralfamadoras ziņnesi, nākam šurp pa ūdens virsmu.

-   Sveiks, - teica Konstants.

Sveiks, - atbildēja Salo. - Paldies, ka atkal salīki mani

kopā.

-  Nebiju pārliecināts, vai man tas izdevies pareizi, - sacīja Konstants. - Nespēju izdabūt no tevis ne pīkstiena.

-  Tu visu izdarīji pareizi, - apstiprināja Salo. - Es tikai nevarēju izlemt, vai gribu iepīkstēties. - Viņš ar šņākoņu izlaida gaisu no pēdām. - Es laikam vēl pastaigāšu, - Salo piebilda.

-  Vai tu vispār grasies nogādāt vēstījumu galamērķī? - jautāja Konstants.

-   Ikvienam, kurš bezjēdzīga uzdevuma izpildē nonācis tik tālu, - atbildēja Salo, - nav citas izvēles kā turēt augstu mulku godu un pabeigt uzdevumu.

-   Šodien nomira sieva, - teica Konstants.

-   Cik žēl, - atteica Salo. - Es sacītu "Vai varu kā līdzēt?", bet Skips man reiz teica, ka tā esot pati nīstamākā un muļķīgākā frāze ang|u valodā.

Konstants berzēja plaukstas vienu pret otru. Vienīgā sabiedrība, kas viņam uz Titāna atlikusi, bija tā, ko labā roka varēja sagādāt kreisajai. - Man viņas pietrūkst, - viņš sacīja.

-   Redzu, tu beidzot esi iemīlējies, - secināja Salo.

-  Tikai pirms viena zemiešu gada, - teica Konstants. - Mums bija vajadzīgs ilgs laiks, līdz sapratām - lai kas vadītu cilvēku dzīvi, tās mērķis ir mīlēt ikvienu savā tuvumā, lai kas viņš botu.

-   Ja tu vai dēls gribētu atgriezties uz Zemes, - teica Salo, - man tas nebūtu liels līkums.

-   Dēls piebiedrojās ķauķiem, - atbildēja Konstants.

-   Un labi vien ir! - iesaucās Salo. - Es arī ietu pie viņiem, ja vien mani ņemtu pretī.

-   Zeme, - Konstants brīnīdamies novilka.

-   Mēs tur varētu nokļūt jau pēc dažām stundām, - bilda Salo, - jo sevišķi tagad, kad kuģis atkal darbojas.

-   Šeit ir vientuli, - sacīja Konstants, - tagad, kad… - Viņš papurināja galvu.

Ceļojuma laikā uz Zemi Salo radās nojausma, ka viņš pieļāvis traģisku kļūdu, ierosinot Konstantam atgriezties uz Zemes. Aizdomas radās, kad Konstants pieprasīja, lai viņu nogādā Indianapolisā, Indiānā, Amerikas Savienotajās Valstīs.

Konstanta uzstājīgā prasība mulsināja, jo Indianapolisa nebūt nebija ideāla vieta vecam vīram, kam nebija māju.

Salo gribēja viņu izsēdināt Sentpītersbergā, Floridā, Amerikas Savienotajās Valstīs, bet Konstants, kā jau daždien vecs cilvēks, nebija atrunājams no sava lēmuma. Viņš gribēja uz In- dianapolisu, un viss.

Salo iedomājās, ka Konstantam Indianapolisā varbūt ir radi vai seni biznesa sakari, bet izrādījās, ka tas nebija īstais iemesls.

-   Es Indianapolisā nevienu nepazīstu un neko nezinu par Indianapolisu kā vien to, ko izlasīju grāmatā, - paskaidroja Konstants.

-   Ko tu izlasīji grāmatā? - apjucis vaicāja Salo.

-    Indianapolisa, Indiāna, - teica Konstants, - ir pirmā vieta Amerikas Savienotajās Valstīs, kur par indiāņa slepkavību tika pakārts baltais cilvēks. Tādi cilvēki, kas gatavi pakārt balto par indiāņa noslepkavošanu, - piebilda Konstants, - akurāt ir priekš manis.

Salo galva kardāna mehānismā apmeta kūleni. Pēdas aiz bēdām plakškēja uz dzelzs grīdas. Viņa pasažieris acīmredzot gandrīz neko nezināja par planētu, uz kuru patlaban traucās gandrīz vai ar gaismas ātrumu.

Konstantam vismaz bija nauda.

Tas viesa cerības. Viņam bija gandrīz trīstūkstoš dolāru dažādās zemiešu valūtās - nauda bija izņemta no Ramfurda uzvalku kabatām Tadžmahalā.

Viņam vismaz bija drēbes.

Konstantam mugurā bija maisveidīgs, bet labs tvīda uzvalks no Ramfurda krājumiem, to papildināja Phi Beta Kappa žetons piē pulksten ķēdes, kas stiepās vestes priekšpusē.

Salo pierunāja Konstantu, lai ņem uzvalku ar visu žetonu.

Konstantam bija labs mētelis, platmale un arī galošas.

Zeme bija tikai stundas lidojuma attālumā, un Salo prātoja, ko vēl varētu iesākt, lai darītu Konstanta atlikušo dzīvi pacie- šamu pat Indianapolisā.

Un viņš nolēma nohipnotizēt Konstantu, lai vismaz pēdējie dzīves mirkli sniegtu viņam gandarījumu. Konstanta mūžs beigsies labi.

Konstants, jau pa pusei hipnotiskā stāvoklī, pa iluminatoru raudzījās ārā, kosmosā.

Salo nostājās vecajam vīram aiz muguras un mierinoši uzrunāja viņu.

-  Tu esi noguris, ļoti noguris, Kosmosa Celotāj, Maleahij, Onka, - teica Salo. - Paraugies uz visblāvāko zvaigznīti, ze- mieti, un padomā, cik smagi top tavi locekli.

-   Smagi, - atsaucās Konstants.

-   Kādudien tu nomirsi, Onka, - turpināja Salo. - Piedod, bet ta ir patiesība.

-   Patiesība, - piebalsoja Konstants. - Tur nav ko piedot.

-   Kad tu zināsi, ka mirsti, Kosmosa Celotāj, - Salo hipnotizējot teica, - ar tevi notiks kaut kas brīnišķīgs. - Tad viņš iztēloja Konstantam visu to brīnišķīgo, ko iedomāsies Konstants, iekams viņa dzīvība izdzisīs.

Tā būs hipnozes radīta ilūzija.

-   Mosties! - uzsauca Salo.

Konstants nodrebēja un novērsās no iluminatora.

-   Kur es atrodos? - viņš jautāja.

-   Tralfamadoriešu kosmoskuģl, kas no Titāna dodas uz Zemi, - atbildēja Salo.

-   Ak tā, - noteica Konstants. - Protams, - viņš pēc brīža piebilda. - Es laikam biju aizmidzis.

-   Nosnaudies, - ieteica Salo.

-   Jā… laikam tā arī darīšu, - piekrita Konstants. Viņš apgūlās kojā. Viņš iemiga.

Salo piesprādzēja aizmigušo Kosmosa Ceļotāju pie kojas. Tad piesprādzējās pats sēdeklī pie vadības pults. Viņš noregulēja trīs ierīces, vēlreiz pārbaudīja katras ierīces rādījumus. Viņš nospieda koši sarkanu pogu.

Salo atlaidās sēdeklī. Vairs nekas nebija darāms. No šā brīža viss notiks automātiski. Pēc trīsdesmit sešām minūtēm kosmoskuģis nosēdīsies autobusa galapunktā Indianapolisas priekšpilsētā, Indiānā, Amerikas Savienotajās Valstīs, uz Zemes, Saules sistēmā, Piena Ceļā.

Pulkstenis tur būs trīs naktī.

Turklāt būs ziema.

Kosmoskuģis nolaidas četras collas bieza, tikko uzkritušā sniegā tukšā zemesgabalā Indianapolisas dienvidos. Neviens neredzēja nosēšanos.

Maleahijs Konstants izkāpa no kosmoskuģa.

-   Re, tur ir tava autobusa pietura, vecais kareivi, - čukstus teica Salo. Čukstēt vajadzēja, jo tikai trīsdesmit pēdas atstatu bija divstāvu karkasmāja ar atvērtu guļamistabas logu. Salo rādīja uz apsnigušu soliņu ielas malā. - Tev būs jāpagaida kādas desmit minūtes, - viņš čukstēja. - Autobuss tevi aizvedīs līdz pilsētas centram. Palūdz šoferim, lai izlaiž tevi pie kādas labas viesnīcas.

Konstants pamāja. - Man viss būs labi, - viņš čukstus atbildēja.

-   Kā tu jūties? - Salo čukstus vaicāja.

-   Esmu silts kā grauzdiņš, - čukstēja Konstants.

No netālā vaļējā guļamistabas loga atskanēja iztraucēta gulētāja ņurdoņa. - Atkal kāds… - gulētājs žēlojās, - ko tu neteiksi, mmmmmmmmmm.

-   Vai tev patiešām viss kārtībā? - čukstus jautāja Salo.

-  Ja. Lieliski, - čukstus atbildēja Konstants. - Esmu silts kā grauzdiņš.

-   Labu veiksmi, - čukstus novēlēja Salo.

-   Mēs te lejā tā nesakām, - atčukstēja Konstants.

Salo saviebās. - Es neesmu šejienietis, - viņš čukstēja. Salo paraudzījās apkārt uz pilnīgi balto pasauli, sajuta sniegpārslu miklos skūpstus, prātoja par to, kādu slēptu nozīmi vēsta dzeltenās apgaismes spuldzes, kas apspīdēja aizmigušo balto pasauli. - Skaisti, - viņš čukstus teica.

-   Vai ne? - atteica Konstants.

-  Kas i ko? - nikni iesaucās gulētājs, draudot ikvienam, kurš traucētu viņa miegu. - Kasvēlnebūs! Kotuneteiksi! Kas i ko?

-   Labāk dodies prom, - čukstēja Konstants.

-   Jā, - čukstus piekrita Salo.

-   Uz redzēšanos, - čukstēja Konstants, - un paldies.

-   Vienmēr un mūžam laipni, - čukstus atteica Salo. Viņš atmuguriski iekāpa kosmoskuģi, aizvēra lūku. Kuģis pacēlās ar skaņu, kāda rodas, svilpojot pudeles kaklā. Lidaparāts nozuda sniega virpulī un prom bija.

"Brummmburummmm," tas sacīja.

Maleahija Konstanta soli gurkstēja sniegā, kad viņš gāja uz autobusa pieturu. Viņš notrauca sniegu no soliņa un apsēdās.

-   Faf! - iesaucās gulētājs, itin kā nupat būtu visu sapratis.

-   Taph! - viņš sauca, jo viņam galīgi nepatika pēkšņā apjauta.

-   Frap-fou! - viņš nepārprotami lika manīt, ko grasās darīt.

-   Mirsti! - viņš iekliedzās.

Sazvērnieki droši vien aizmuka.

Sniegs sniga un sniga.

Autobuss, ko gaidīja Maleahijs Konstants, tonakt pienāca ar divu stundu nokavēšanos - sniega dēļ. Kad autobuss atbrauca, bija par vēlu. Maleahijs Konstants jau bija miris.

Salo bija vinu nohipnotizējis tā, lai Konstants mirstot iedomātos, ka redz savu labāko un vienīgo draugu Stouniju Stīven- sonu.

Sniega pārslām krītot, Konstants iztēlojās, ka mākoni paveras un pa spraugu izšaujas saulesstars, kas domāts vienīgi viņam.

Lejup pa saulesstaru nolaidās dimantiem rotāts zelta kosmoskuģis un nosēdās neskartajā sniegā uz ielas.

No kosmoskuģa izkāpa plecīgs sarkanmatains vīrs ar lielu cigāru. Viņam mugurā bija Marsa kājnieku trieciendivīzijas uniforma, tāda pati kā agrāk Onkam.

-   Sveiks, Onka, - viņš teica. - Kāp iekšā.

-   Kāpt iekšā? - brīnījās Konstants. - Kas tu esi?

-   Stounijs Stīvensons, Onka. Vai nepazīsti mani?

-   Stounijs? - pārjautāja Konstants. - Tas esi tu, Stounij?

-  Kurš gan cits varētu paciest tavus tempus? - atteica Stounijs. Viņš iesmējās. - Kāp iekšā, - Stounijs mudināja.

-   Uz kurieni mēs dosimies? - vaicāja Konstants.

-   Uz paradīzi, - atbildēja Stounijs.

-   Kāda ir paradīze? - taujāja Konstants.

-   Tur visi ir mūžam laimīgi, - paskaidroja Stounijs, - vai vismaz tik ilgi, kamēr sasodītais Visums turēsies kopā. Kāp iekšā, Onka. Beatrise jau tevi tur gaida.

-   Beatrise? - brīnījās Konstants, kāpdams kosmoskuģī.

Stounijs aizvēra lūkas, nospieda Iesi. pogu.

-   Mēs… mēs tagad lidojam uz paradīzi? - nerimās Konstants. - Es… vai tiešām es nonākšu paradīzē?

-  Nevaicā man, kādēļ, veco zēn, - atbildēja Stounijs, - bet tu laikam esi kādam tur, augšā, iepaticies.

SATURS

Pirmā nodaļa. Starp laimi un laidni ……………………… 5

Otrā nodala. Kriešļi nolicktavā………………………… 34

Trešā nodala. Priekšroka Savienotajai Pankūkai …. 49

Ceturtā nodala. Rentčšana ………………………………….. 74

Piektā nodala. Nezināmā varoņa vēstule …………….. 81

Sestā nodala. Karalaika dezertieris …………………… 103

Septītā nodala. Uzvara ……………………………………… 127

Astotā nodala. Holivudas naktsklubā……………….. 142

Devītā nodala. Mikla atrisināta…………………………. 151

Desmitā nodala. Brīnumu laiks………………………… 166

Vienpadsmitā nodala. Mēs nīstam Maleahiju Konstantu, tāpēc ka

Divpadsmitā nodala. Džentlmenis no Tralfamadoras 205

Epilogs. Atkalapvienošanās ar Stouniju……………. 234

Sagatavota iespiešanai SIA "Tapals". Rcģ. apl. Nr. 2-0115. Adrese - Daugavgrivas iela 36-9, Rīgā, LV-1048, tālr. 7602672. Noliktavas adrese - Elijas ielā 17, Rīgā, LV-I050, tālr. 7225669. Iespiesta un iesieta a/s "Preses nams".

Content

Vonnegūts Kurts Titāna sirēnas

PIRMĀ NODAĻA STARP LAIMI UN LAIDNI

OTRĀ NODAĻA KRIEŠĻI NOLIEKTAVĀ

TREŠĀ NODAĻA PRIEKŠROKA SAVIENOTAJAI PANKŪKAI

CETURTĀ NODAĻA RENTĒŠANA

PIEKTĀ NODAĻA NEZINĀMĀ VAROŅA VĒSTULE

SESTĀ NODAĻA KARALAIKA DEZERTIERIS

SEPTĪTĀ NODAĻA UZVARA

ASTOTA NODAĻA HOLIVUDAS NAKTSKLUBĀ

DEVĪTĀ NODAĻA MĪKLA ATRISINĀTA

DESMITĀ NODAĻA BRĪNUMU LAIKS

VIENPADSMITĀ NODAĻA MĒS NĪSTAM MALEAHIJU KONSTANTU, TĀPĒC KA…

DIVPADSMITĀ NODAĻA DŽENTLMENIS NO TRALFAMADORAS

epilogs ATKAĻAPVIENOŠANĀS AR Stovniju

SATURS