Zolā Emīls

Dāmu paradīze

Emīls Zolā

Dāmu paradīze

.

.\

I

Denīze nāca kājām no Senlazāra stacijas, kur viņa kopā ar abiem brāļiem bija izkāpusi no Šerburas vilciena pēc trešās klases vagonā uz cietā sola pavadītas nakts. , Mazo Pepē viņa veda pie rokas, Žans sekoja, visi trīs bija pārguruši no brauciena, satraukti un apmulsuši lielajā Parīzē, apbrīnas pilniem skatieniem aplūkodami celtnes un katrā ielu krustojumā vaicādami, kur atrodas Mišodjēras iela, jo tur dzīvoja viņu tēvocis Bodi. Nokļuvusi beidzot Gaijona laukumā, jaunā meitene pārsteigta ap-

— Ak, — viņa iesaucās, — paskaties taču, Žan!

Kā sastinguši viņi piekļāvās cits citam savos melnajos, apdilušajos tērpos, kurus tie valkāja, sērojot par mirušo tēvu. De-nīze, saviem divdesmit gadiem pārlieku sīka, trausla meitene, nesa vienā rokā nelielu sainīti, pie otras viņai turējās mazais, piecus gadus vecais brālītis, bet lielais brālis, visā savā ziedošo sešpadsmit gadu spirgtumā, stāvēja nekustīgs aiz viņiem, rokas gar sāniem nolaidis.

— Jā, tiešām, — Denīze atsāka pēc klusēšanas, — tas nu gan ir veikals!

Šis pēdējo modes jaunumu tirdzniecības uzņēmums, kura skatlogu krāšņais mirdzums atdzīvināja rēno, pelēko oktobra dienu, atradās Mišodjēras un Jaunās Sv. Ogistēna ielas krustojumā. Sv. Roka baznīcas tornī pulkstenis nosita astoņi, ielās redzēja tikai parastos Parīzes rīta cēliena gājējus — nevaļīgos ierēdņus steidzamies uz saviem kantoriem un mājsaimnieces apskrējām pārtikas preču tirgotavas. Pie veikala durvīm divi pārdevēji, pakāpušies uz pārvietojamām kāpnēm, izkāra vilnas audumus, bet cits pārdevējs Jaunās Sv. Ogistēna ielas skatlogā, nometies ceļos un pagriezis muguru ielai, centās skaisti sakrokot zilu zīda drēbi. Veikalā, kurā vēl nebija pircēju un kur vēl tikai cits pēc cita pulcējās kalpotāji, valdīja tāda dūkoņa it kā bišu stropā, kas no rīta mostas.

— Ak manu dieniņ! — Žans iesaucās. — Mūsu Valonja te pazūd. Veikals, kurā tu strādāji, nebija ne tuvu tik skaists!

Denīze klusēdama pamāja ar galvu. Divus gadus viņa bija pavadījusi Valonjā pie Kornaija — labākā pilsētas tirgotāja ar modes jaunumiem, taču veikals, kas te pēkšņi iznira, — šis uzņēmums, kas viņai šķita tik milzīgs, lika sirdij straujāk pukstēt, saviļņoja un ieinteresēja meiteni tā, ka viņa stāvēja aizmirsusi visu apkārtni. Nama stūrī, kas izgāja uz Gaijona laukuma, slējās augšup bagātīgi zeltīta rotājumā ietvertas, lielas, viscaur stiklotas veikala durvis, kas sniedzās līdz pat otrajam stāvam. Divi alegoriski tēli — divas smaidošas sievietes, atsegtiem kakliem un atpakaļ atmestām, galvām, turēja virs durvīm atrotītu izkārtni ar uzrakstu «Dāmu paradīze». Skatlogi rindojās Mišodjēras un Jaunās Sv. Ogistēna ielas namos, kuru, neskaitot stūra ēku, bija veseli četri — divi pa labi, divi pa kreisi, nesen kā nopirkti un iekārtoti. Tas bija plašums, kas, perspektīvai attālinoties, likās bezgalīgs ar apakšstāva skatlogos apskatei izvietotajiem audumiem un otrā stāva spoguļstikla rūtīm, caur kurām varēja redzēt rosību, kas valdīja iekšpusē pie letēm. Otrā stāvā kāda jauna, zīda tērpā ģērbusies meitene asināja zīmuli, bet netālu no tās, divas citas izsaiņoja samta apmetņus.

— «Dāmu paradīze», — Žans lasīja, jautri smiedamies kā bezrūpīgs pusaudzis, kam jau aiz muguras bija sava dēka ar meiteni Valonjā. — Nu, tas taču skan jauki, vai ne, tādam nosaukumam jāpievelk ļaudis!

Bet Denīze stāvēja, sevī nogrimusi, aplūkodama izstādi pie veikala ieejas. Šeit, zem klajas debess, blakus galvenajām durvīm kā vilinājumam, bija izliktas veselām kaudzēm daždažādas preces par lētām cenām, lai garāmgājējiem būtu izdevīgi iepirkties, nemaz neejot veikalā. No otrā stāva, karogiem līdzīgi plandīdamas, nokarājās lejup dažādas vilnas un drapa tekstilijas, to vidū merinosa, ševiota un moltona audumi, kuru mierīgo ak-menspelēko, jūras zilo un olīvu zaļo krāsu plūdumu pārtrauca tiem piespraustās preču nosaukumu baltās etiķetes. Abpus durvju, ietverot ieeju, karājās šaurās sloksnītēs dažādu zvērādu atgriezumi tērpu rotājumiem: gan maigās pelnu pelēkās vāverīšu muguru ādiņas, gan gulbju krūšu sniegbaltās dūnas, trušu ādiņas un sermuliņa un caunas ādu imitācijas. Apakšā, kastēs un uz galdiem, starp audumu atgriezumu kaudzēm atradās vesels klāsts visdažādāko krāsu adītu priekšmetu — vesela ziemas izstāde, ko pārdeva smieklīgi lēti; tur bija vilnas cimdi un šallītes, kapuces un vestītes — rakstainas, svītrainas un spilgti sarkaniem punktiņiem izraibotas. Denīze ieraudzīja rūtainu šallīti par četrdesmit pieciem santīmiem, Amerikas nerca ādiņas par vienu franku gabalā un dūrainīšus par pieciem sū. Tas bija kā milzīgā gada tirgū, likās, ka veikals lūztin lūst aiz preču bagātības, savu pārpilnību izmezdams uz ielas.

Bodī krusttēvs bija aizmirsts. Pat mazais Pepē, kas neatlaida māsas roku ne mirkli, skatījās plaši ieplestām acīm. Kāds pajūgs piespieda visus trīs atkāpties no laukuma vidus un gluži nevilšus viņi nogriezās pa Jauno Sv. Ogistēna ielu, izbrīnā apstādamies pie katra skatloga. Vispirms viņus valdzināja kāda komplicēta dekorācija: loga augšdaļā bija sakārtota vesela rinda lietussargu slīpā virzienā tā, ka tie izveidoja it kā lauku būdiņas jumtu, zem tā uz metālā stienīšiem bija sakārtas zīda zeķes dažādās krāsās ar ikru apaļo veidojumu profilā, dažas bija greznotas izbārstītiem rožu pušķīšiem, citas visās nokrāsās — melnas ažūra, rūsganas, ar galos izšūtu rotājumu un miesas krāsas zeķes, kuru atlasam līdzīgais vizošais adījums bija tik maigs kā gaišmates sievietes āda; beidzot loga apakšā uz terasveida kāpnītēm, ko sedza tūka audums, simetriski izkārtoti, rindojās cimdi ar slaidiem pirkstiem un šauru delnu kā bizantiešu jaunavai; tiem piemita mazliet stūraina, meitenīga grācija kā visiem vēl nevalkātiem sievietes tērpiem. It sevišķi skatītājus iespaidoja pēdējais skatlogs. Šeit bija izstādīti zīda, atlasa un samta audumi, kas vijīgā, mirgojošā krāsu gammā uzplauka kā glezni ziedi, — pašā augšā lāsmoja vistumšākās — melnas un visbaltākās — sniega nokrāsas samts; zemāk bija atlasi — rožaini un zili, pēkšņos, skaistos izliekumos pāriedami arvien bālākos — neizsakāmi liegos toņos; vēl zemāk, it kā atdzīvodamies zem pārdevēju izveicīgajiem pirkstiem, zaigoja zīdi visās varavīksnes krāsās, salocīti, sasprausti pušķos un daiļi sakrokoti atgriezumi šķita aptveram noliekušos, slaidu sievietes stāvu; starp katru šīs audumu izstādes motīvu, starp katru krāsaino frāzi klusam pavadonim līdzīga tinās viegla, gracioza tikko jaušami iedzeltenas nokrāsas fularzīda kroka. Bet abās skatloga malās milzīgās kaudzēs pacēlās divējādu zīda audumu šķirņu baķi, kas bija uzņēmuma patentētā specialitāte — «Parīzes prieks» un «Zeltlāsmainā āda», divi īpaši ražojumi, kam modes preču jaunumu tirgū vajadzēja izraisīt veselu apvērsumu.

— Ak, šis zīda ripss par pieciem frankiem sešdesmit metrā! — murmināja pārsteigtā Denīze, uzlūkodama audumu «Parīzes prieks».

Žans sāka garlaikoties. Viņš apturēja kādu garāmgājēju, jautādams:

— Godājamais kungs, kur ir Mišodjēras iela?

Kad viņiem parādīja pirmo ielu pa labi, visi trīs griezās atpakaļ, iedami gar veikalu. Novirzoties pa šo ielu, Denīzi atkal saistīja skatlogs ar gataviem dāmu apģērbiem. Pie Kornaija Valonjā viņa bija strādājusi tikai šinī nozarē. Bet nekad vēl nebija redzējusi to, ko šeit; gluži apjukusi, viņa it kā pienaglota palika stāvam. Skatloga dibenplānā līdzīga baltai altāra segai divus mazliet iesārtus spārnus pleta ļoti dārga, plata Briges mežģiņu šalle; kā puķu vītnes to ietvēra Alansonas niežģiņu volāni, un kā no pilnības raga, līdzīgi lidojošām sniega pārslām, plūda šurp no visām pusēm visdažādākās Me-lielnas, Valansjenas, Briseles aplikācijas un Venēcijas vissmalkākās mežģinītes. Kā brīnišķīgs ietvars skaistajai gleznai labajā un kreisajā pusē tumšām kolonām līdzīgi, slējās augšup tūka audumi. Un šai templī, kas bija celts sievietes pielūgsmes kultam, pavīdēja gatavi dāmu ģērbi: pašu centru aizņēma kaut kas pavisam sevišķs — samta manto ar sudrablapsas rotājumiem; tam blakus pelēkām vāverīšu ādiņām oderēta zīda rotonda, manto otrā pusē — tūka mētelis ar gaiļa spalvu apmalēm un beidzot balta kašmira un balta svītrota zīda auduma balles apmetņi, greznoti ar gulbja dūnām vai zīda aukliņām. Šeit varēja izmeklēt apmetņus, sākot no divdesmit deviņiem frankiem līdz pat samta mantijai ar cenu — tūkstoš astoņi simti franku. Audumu skaistais kritums vijās ap manekenu augstajām krūtīm, un stipri attīstītie gurni izcēla tievos vidukļus, iztrūkstošo galvu aizvietoja liela, ar kniepadatu pie sarkanā moltona kakla piesprausta etiķete, turklāt spoguļi abos skatloga sānos bija tā novietoti, ka tie atstaroja manekenus, pavairodami tos bezgalīgi, līdz ar to atdzīvinādami visu ielu ar šo skaisto, pērkamo sieviešu tēliem, kas galvas vietā nesa plāksnīti ar lieliem cipariem rakstītām cenām.

— Viņas ir lieliskas! — murmināja Žans, neatrazdams citu vārdu, kā izteikt savu jūsmu.

Pēkšņi arī viņš stāvēja nekustēdamies, vaļēju muti. Vaigi viņam sārtojās aiz patikas, redzot šo sievietes greznību. Ziedošu sejas krāsu, iesarkaniem, cirtainiem matiem, pievilcīgām lūpām un acīm, Žans bija meitenīgi daiļš, likās, viņš šo skaistumu atņēmis savai māsai. Viņam blakus apbrīnā sastingusī Denīze šķita vēl sīkāka ar savu gareno, nogurušo sejiņu, palielo muti un palsajiem matiem. Mazais Pepē, arī zeltainu, gandrīz baltu galviņu, kā tas bieži mēdz būt bērniem viņa vecumā, piespiedās māsai ciešāk, velēdamies, lai viņa to noglāsta; bērns jutās satraukts un iepriecināts par skaistajām dāmām skatlogā. Visi trīs — skumjā meitene starp glīto bērnu un brīnišķīgo zēnu — melnos, trūcīgos tērpos un gaišmatainām galvām, izskatījās tik īpatnēji un valdzinoši, ka garāmgājēji pagriezās atpakaļ un smaidot nolūkojās viņos.

Jau labu brīdi viņus novēroja drukns vīrs, sirmiem matiem un platu, dzeltcnbālu seju, stāvēdams sava veikala durvis ielas pretējā pusē. Viņa acis raidīja īgnus skatienus un mute nervozi raustījās, jo viņam aizdeva dusmas šī izstāde — «Dāmu paradīze», un, ieraugot jauno meiteni ar tās abiem brāļiem, viņš pārskaitās pavisam. Ko tie trīs dīkdieņi bola acis pie šī šarlatāna logiem?

— Bet kur tad mūsu tēvocis? — pēkšņi ieminējās De-nīze, mirklī atgriežoties īstenībā.

— Mēs esam uz Mišodjēras ielas, — atbildēja Žans. — Viņam jābūt tepat tuvumā.

Viņi pacēla galvu, grozīdamies uz visām pusēm. Tad virs resnā vīra, tieši sev pretim pie sienas ieraudzīja zaļu izkārtni ar dzelteniem, no lielus pusdzisušiem burtiem: «Vecā Elbefa nams, vilnas un flaneļa audumu veikals, Oškorna pēctecis — Bodi.» Pati māja, ko klāja ilgos gados izbalējis rūsgans krāsojums, šķita kā zemei pieplakusi starp savām kaimiņienēm — lielām Ludviķa XIV stila celtnēm; tās priekšpusē bija tikai trīs kvadrātveidīgi logi dzelzs ietvarā, bez slēģiem, ar diviem krustiski saliktiem dzelzs stieņiem. Sai kailumā Denīzes «Dāmu paradīzes» mirdzas apburtos skatienus visvairāk pārsteidza pati tirgotava apakšējā stāvā, kuru it kā spieda pie zemes ieliekušies griesti un ļoti zemais otrais stāvs virs tiem, kura pusmēness veida logu iedobumi likās kā cietumam. Logu rāmjus, kas acīm redzot kādreiz bijuši tikpat pudeļzaļi kā izkārtne, tagad izraibināja laika zoba atstātās okera un asfalta nokrāsas pēdas; pa labi un pa kreisi no durvīm tie ietvēra divus dziļus, nomelnējušus, putekļiem klātus skatlogus, caur kurieni neskaidri varēja saredzēt kaudzē sakrautus drēbju gabalus, atvērtās durvis šķita vedam tumšā, mitrā pagrabā.

— Tur jau viņš ir, — atsāka Žans.

— Tad labi, jāiet iekšā, — Denīzc teica, — Pepē, nāc!

Visi trīs tomēr vēl vilcinājās pēkšņas mazdūšības uzplūda mākti. Pēc tēva nāves, kas bija miris no tā paša drudža kā māte mēnesi pirms viņa, tēvocis Bodī, divkāršā tuvinieku zaudēļuma satraukts, bija rakstījis savai brāļameitai, ka tā katrā laikā atradīs patvērumu viņa mājā, ja iedomātos izmēģināt laimi Parīzē; bet šai vēstulei jau bija apritējis gads un jaunā meitene tagad nožēloja, ka tik pēkšņi atstājusi Valonju, tēvocim iepriekš nekā neziņojot. Tas taču viņus nemaz nepazina, jo nekad vairs nebija iegriezies savā dzimtajā pusē, kopš to pametis agrā jaunībā, iestādamies par jaunāko pārdevēju Oškorna vilnas tekstiliju veikalā, kur tas vēlāk apprecēja šī veikala īpašnieka meitu.

— Vai jūs, lūdzu, esat Bodī kungs? — vaicāja Denīze, beidzot iedrošinādamās uzbilst drukno vīru, kas vēl joprojām brīnīdamies viņos skatījās.

— Tas es esmu, — viņš atbildēja.

Denīze tumši nosarka un nedroši stomījās:

— Ak, tad jo labāk!... Es esmu Denīze un te, lūk, ir Žans un Pepē... Redziet, mīļo tēvoci, nu mēs esam atbraukuši!

Bodī likās gluži apstulbis no pārsteiguma. Viņš sāka mirkšķināt lielās, iekaisušās acis. Nesakarīgā valoda galīgi sapinās. Acīm redzot viņš pašlaik bija atradies tūkstošiem jūdžu no šīs ģimenes, kas viņam tik pēkšņi uzkrita kaklā.

— Kā, kā? Jūs tiešām esat atbraukuši, — viņš vairākas reizes atkārtoja. — Bet jūs taču bijāt Valonjā!... Kāpēc jūs nepalikāt Valonjā?

Maigā, joprojām vēl drebošā balsī Denīze sāka stāstīt. Kopš miris tēvs, kas visu naudu bija ieguldījis drēbju krāsotavā un vairs nenopelnīja ar to neviena sū, viņa bija abiem bērniem mātes vietā. Ko viņa nopelnīja pie Kornaija, tā nepietika visu triju uzturam. Lai gan Žans strādāja pie kāda mēbeju galdnieka, kas galvenokārt atjaunoja antīkās mēbeles, viņš nesaņēma nekādu atalgojumu. Zanam tomēr iepatikās antīkās lietas, un viņš arī pats vingrinājās kokgriešana; kādu dienu, uzgājis gabalu ziloņkaula, viņš sev par prieku patstāvīgi izgrieza no tā galvu, ko nejauši gadījās redzēt kādam kungam, kas gāja garām; pēc šī kunga ierosmes viņi bija atstājuši Valonju un atbraukuši uz Parīzi, kur tas Zanam bija izgādājis vietu pie ziloņkaula griezēja.

— Mīļais tēvoci, saprotiet, Žans jau ritu stādies mācībā pie sava jaunā meistara. Man nav jāmaksā rnācī-bas nauda, bet Žans saņems brīvu uzturu un dzīvokli. Arī es ceru atrast kaut ko piemērotu sev un Pepē, un kā nekā mēs iztiksim. Sliktāk nekā Valonjā mums šeit neklāsies.

Vienu Denīze tomēr noklusēja — Zaņa mazās mīlas dēkas, vēstulīšu apmaiņu ar jaunu cienījamas Valonjas ģimenes meiteni, slepenās satikšanās ar to, ka šie pusaudži skūpstījušies pār žogu, īsi sakot, mazpilsētas skandālu, kas viņai bija licis izšķirties par dzimtās pilsētiņas atstāšanu, un tieši tāpēc viņa atbrauca brālim līdz uz Parīzi, lai būtu nomodā par viņu, rūpēdamās kā māte par šo lielo, skaisto bērnu, kas patika visām sievietēm.

Tēvocis Bodi nespēja atjēgties. Viņš sāka atkal no jauna viņus izprašņāt. Taču, dzirdot Denīzi runājam par abiem brāļiem ar rūpju pilnu gādību, viņš atmaiga un pat uzrunāja viņu ar tu.

— Tātad tēvs nav neko jums atstājis? Es vienmēr domāju, ka viņš taču būs aiztaupījis kaut ko... Savās vēstulēs es viņam bieži devu padomu neielaisties ar to krāsotavu. Viņam bija laba sirds, bet prāta ne par grasi!... Un tagad tu esi palikusi viena ar šiem abiem resgaļiem uz kakla un tev jāgādā, lai tiem būtu ko mutē bāzt.

Tēvoča īgnā seja pamazām noskaidrojās un iekaisušās acis vairs neraudzījās tik nikni kā tad, kad viņš lūkojās uz «Dāmu paradīzi». Pēkšņi viņš pamanīja, ka pats aizsprosto ieejas durvis.

— Nu, tad nāciet vien, reiz jūs te esat! Iesim iekšā, tas būs labāk, nekā te kvernēt šo blēņu priekšā.

Uzmetis vēl pēdēļo dusmu pilno skatienu logiem otrpus ielas, Bodī pagriezās, lai rādītu bērniem ceļu, un iegāja pirmais veikalā, uzsaukdams sievai un meitai:

— Elizabete, Ženevjeva, nāciet ātri, te jums ir viesi!

Denīze un viņas brāļi vēl vienmēr vilcinājās, stāvot

pie tumšās veikala ieejas. Apžilbuši no spilgtās saules gaismas uz ielas, viņi nedroši mirkšķināja acis tumšajā, svešajā telpā un, kājām taustīdami grīdu, lai ncpakluptu, lēnām pārkāpa pār slieksni. Nenoteiktas baiļu sajūtas nomākti, cits citam piekļāvušies — mazais zēns vēl vienmēr, ieķēries māsas svārkos, lielais viņai cieši uz pēdām pakaļ, atbraucēji ienāca ar laipnu smaidu, bet nemierīgu sirdi. Dzidrajā rīta gaismā krasi izcēlās viņu melnie silueti sēru tērpos un kāds nomaldījies saules stariņš zeltīja gaišmatainās galvas.

— Nāciet, nāciet vien iekšā, — atkārtoja Bodī.

īsos vārdos viņš pastāstīja sievai un meitai notikušo.

Bodī kundze bija neliela auguma, mazasinības nomocīta sieviete, un viņas sirmiem matiem ietvertā seja, bālie vaigi un lūpas šķita bez jebkādas izteiksmes. Ženevjeva, vēl vārgāka un trauslāka par māti, līdzinājās bezkrāsainam krēslā izstīdzējušam stādam. Gurdo galviņu kā īsts brīnums greznoja krāšņi, gari, zili melni mati, apveltījot meiteni ar īpatnēju, skumju skaistumu.

— Nāciet iekšā! — tagad savukārt aicināja abas sievietes. — Būsiet mīļi ciemiņi.

Viņas nosēdināja Denīzi aiz veikala letes. Mazais Popē tūlīt ierāpās māsai klēpī, bet Žans atslējās pret sienu viņas tuvumā. Pamazām viņi kļuva drošāki un apskatīja veikala telpu, jo acis jau bija pieradušas pie tumsas. Viņi saskatīja zemus, nokvēpušus griestus, no lietošanas spīdīgas kļuvušās ozola letes un simtgadīgos, cieši aizslēgtos skapjus. Tumši audumu baķi bija sablīvēti ķīpās līdz pat griestiem. Tūki un flaneļi izplatīja īpatnu, stipru ķimikāliju smaku, divtik nepatīkamu no mitruma, ko izgaroja grīda. Veikala pašā galā trīs pārdevēji, starp tiem viena jauna meitene, kārtoja balta flaneļa baķus.

— Varbūt puisēns gribētu ko iebaudīt? — Bodi kundze jautāja, uzsmaidot Pepē.

— Ak nē, pateicos, — atbildēja Denīze. — Mēs jau izdzērām glāzi piena kādā kafejnīcā netālu no stacijas.

Un, manīdama, ka Ženevjeva noraugās uz mazo sainīti, kuru viņa bija nolikusi sev blakus uz grīdas, piebilda:

— Mūsu ceļasomu es atstāju stacijā.

Meitene visu laiku sarka, jo saprata, ka bija nepieklājīgi tik pēkšņi iebrukt otra mājā. Jau vagonā, tikko vilciens atstāja Valonju, Denīze nožēloja savu aizbraukšanu; tāpēc, ierodoties Parīzē, viņa atstāja ceļasomu stacijā un pabaroja bērnus ar brokastīm.

— Tad nu tā, — pēkšņi teica Bodī, — runāsim skaidri un gaiši... Es tev rakstīju, taču tas bija pirms gada, un šajā laikā, mans nabaga bērns, ar veikalu ir gājis ļoti slikti...

Viņš apklusa, jo kaut kas iespiedās kaklā aiz satraukuma, ko viņš gribēja slēpt. Bodī kundze un Ženevjeva klusēdamas nolaida acis.

— Jā, — viņš atsāka, — tā ir krize, kas atkal pāries, par to es nemaz nešaubos ... Tikai veikala personālu gan esmu samazinājis, man tagad ir tikai trīs cilvēki un pieņemt vēl ceturto pašlaik nevaru. Man ļoti žēl, bet es tevi nevaru uzņemt pie sevis, nabaga meitiņ.

Denīze klausījās nobālusi un sastingusi.

— Tas nenāktu ne tev, ne mums par labu, — viņš piebilda, atsākdams sarunu.

— Ir jau labi, mīļo tēvoci, — visus spēkus saņemdama, viņa stomījās, — es mēģināšu pati kaut kā iekārtoties.

Bodī nebija ļauni cilvēki. Bet viņi domāja, ka viņiem dzīvē nesmaida laime. Kad veikals vēl gāja labi, viņiem bija jāaudzina pieci dēli, no kuriem trīs nomira pašā jaunības plaukumā — tā ap divdesmit gadiem, ceturtais noklīda no ceļa, un piektais, būdams kuģa kapteinis, nesen kā aizbraucis uz Meksiku. Vecākiem palika tikai Ženev-jeva. Ģimenes uzturēšana bija prasījusi daudz, un Bodī iekritis vēl dziļāk parādos, kad nopircis lielas, pussagruvušas lauku mājas Rambuijē, sievastēva dzimtajā pusē. Un nu vēl uzradās Denīze, kas sakāpināja rūgtumu vecā, godīgā tirgotāja sirdī un izraisīja viņā dusmas.

— Pirmām kārtām iepriekš jāpaziņo sava ierašanās, — viņš teica, pats iekarsdams no saviem skarbajiem vārdiem, — tu taču varēji man atrakstīt, tad es tevi noteikti būtu atrunājis no braukšanas. Kad es uzzināju par tava tēva nāvi, es tev rakstīju, to jau parasti šādos gadījumos dara. Bet tu uzreiz nokrīti kā no gaisa un sagādā mums lielas neērtības.

Viņš runāja ļoti skaļi un nīgri, bez kādas kautrības. Viņa sieva un meita vēl vienmēr stāvēja, acis nolaidušas, padevīgi klusēdamas un neuzdrošinādamās iejaukties. Žans sabijies nobālēja, Denīze spieda pie krūtīm satraukto mazo Pepē un pār vaigiem tai ritēja divas lielas asaras.

— Ir jau labi, mīļo tēvoci, — viņa atkārtoja. — Mēs tūlīt iesim projām.

Mirkli viņš aprima, un iestājās nepatīkams klusums, tad Bodī īgni atsāka:

— Es jau jūs ārā nedzenu ... Ja nu jūs reiz esat atnākuši, tad vismaz šonakt izgulieties pie mums augšā. Vēlāk redzēsim.

Tagad Bodi kundze un Ženevjeva saprata, ka nu viņas var sākt rīkoties, un drīz vien viss jau bija nokārtots. Par Žanu vairs nevajadzēja rūpēties. Mazajam Pepē būšot ļoti labi pie Gra kundzes — vecas dāmas, kas apdzīvoja visu mājas apakšējo stāvu Nātru ielā, kur tā uzņēma mazus bērnus pilnā pansijā par četrdesmit frankiem mēnesī. De-nīze paskaidroja, ka tik daudz līdzekļu viņai esot, lai samaksātu par pirmo mēnesi. Tātad atlika vienīgi iekārtoties viņai pašai. Gan jau kaut kur tuvumā atradīsies kāda vietiņa.

— Vai tad Vensārs nemeklē pārdevēju? — ievaicājās Ženevjeva.

— Patiešām! — Bodi iesaucās. — Pēc brokastīm aiziesim pie viņa. Dzelzs jākaļ, kamēr tā karsta.

Ģimenes apspriedes laikā neparādījās neviens pircējs. Veikals palika tumšs un kluss. Tirgotavas dibenā divi pārdevēji un jaunā meitene turpināja savu darbu, čukstus sarunādamies. Pašreiz ienāca trīs pircējas, un Denīze palika mirkli viena. Viņa noskūpstīja Pepē, sirds viņai bija tik smaga, iedomājoties drīzo šķiršanos. Bērns, pieglauzdamies kā mazs kaķēns, klusēdams paslēpa galviņu viņas tērpā. Kad Bodī kundze ar Zenevjevu atgriezās, viņām mazais likās ļoti rāms, un Denīze paskaidroja, ka bērns nekad netrokšņojot, bet klusējot caurām dienām, tikai pieglauzdamies. Līdz pašām brokastīm visas trīs sievietes sarunājis par bērniem, par saimniecību, par dzīvi Parīzē un provincē — aprautos, nenozīmīgos teikumos kā radi, kas jūtas neveikli, nepazīdami vēl viens otru. Žans bija nostājies uz veikala sliekšņa, no kura viņš vairs nešķīrās, vērodams kustību ielās un uzsmaidīdams skaistajām meitenēm, kas gāja garām.

Pulksten desmitos parādījās kalpone. Kā parasti, galdu vispirms klaja Bodī kungam, Ženevjevai un pirmajam pārdevējam. Otrreiz to klāja pulksten vienpadsmitos Bodī kundzei, otram pārdevējam un jaunajai meitenei.

— Lūdzu brokastīs! — aicināja vilnas audumu veikala īpašnieks, griezdamies pie brāļameitas.

Kad visi bija sasēdušies ap galdu šaurajā ēdamistabā aiz veikala telpas, viņš sauca pirmo pārdevēju, kas vēl kavējās.

— Kolombān!

Jaunais cilvēks atvainojās, jo gribējis pabeigt flaneļu kārtošanu. Viņš bija plecīga auguma, divdesmit pfecus gadus vecs, drukns un mazliet smagnējs. Nopietnajā sejā ar lielo, mīksto muti spīdēja mazas, šķelmīgas actiņas.

— Gan jau paspēsi. Visam savs laiks, — teica Bodī, kas, ērti apsēdies, rūpīgi un veikli, kā jau saimniekam pieklājas, sadalīja gabalu auksta teļa cepeša, pēc acumēra nogriezdams plānās šķēlītes gandrīz uz gramu vienādi.

Bodī apkalpoja visus, pat maizi sagrieza pats. Denīze nosēdināja Pepē sev blakus, lai viņš ēstu pieklājīgi. Krēslainā ēdamistaba meiteni nomāca; viņa to apskatīja un juta, kā sažņaudzas sirds, jo savā mazpilsētiņā bija pieradusi pie plašām un gaišām telpām. Istabas vienīgais logs izgāja uz mazu, šauru pagalmu, no kura uz ielu veda tumši vārti; mitrais pagalms, izplatīdams nelabu smaku, izskatījās kā akas dibens, kurā iespīd šaura gaismas svītra. Ziemā ēdamistabā bija jādedzina gāze no agra rīta līdz vēlam vakaram. Ja turpretim kādā kaut cik gaišākā dienā varēja iztikt bez gāzes, tad šī telpa šķita vēl drūmāka. Pagāja labs brīdis, iekāms Denīzes acis pierada pie tumsas un viņa varēja saskatīt uz šķīvja cepeša gabaliņu.

— Lūk, kur puisis, kam laba ēstgriba! — iesaucās Bodī, pamanījis, ka Žans savu gaļas gabaliņu jau apēdis. — Ja viņš tikpat veikli strādā, kā ēd, tad no viņa iznāks kārtīgs vīrs. Bet kāpēc tu, mans bērns, nemaz neēd? Nu pastāsti man, tagad mēs varam patērzēt, kādēļ tu Valonjā neapprecējies?

Denīze nolika uz galda glāzi, ko tā gribēja celt pie lūpām.

— Ak mīļo tēvoci, es lai precētos! Ko jūs gan domājat? ... Un kur tad paliktu mazie? ...

Meitene sāka smieties, tik dīvaina viņai likās šī doma.

Un tad, kurš vīrietis gan viņu gribētu ņemt par sievu bez viena sū kabatā, sīku kā cāli un piedevām neglītu?

Nē, nē, viņa nekad neprecēšoties. Viņai pilnīgi pietiekot ar abiem bērniem.

— Tas nav pareizi, — atbildēja tēvocis. — Sievietei vienmēr ir vajadzīgs dzīvē palīgs — vīrietis. Ja tu būtu sastapusi kādu krietnu zēnu, tad tu ar saviem brāļiem tagad te nestaigātu bez līdzekļiem un bez pajumtes.

Viņš apklusa un atkal sāka skopi un taisnīgi izdalīt taukos ceptus kartupeļus, ko kalpone pašreiz bija ienesusi. Pēc tam viņš, ar karoti rādīdams uz Zenevjevu un Kolombānu, atsāka:

— Tie abi pavasarī apprecēsies, ja ziemas sezonā veikals ies labi.

Tāda bija šī uzņēmuma sensenā paraša. Firmas dibinātājs Aristids Finē izprecināja savu meitu Dezireju veikala vecākajam pārdevējam Oškornatn; viņš, Bodi, kas bija šeit ienācis ar septiņiem frankiem kabatā, apprecēja vecā Oškorna meitu Elizabeti. Tagad viņš savukārt nodomājis meitu Zenevjevu līdz ar veikalu atdot Kolombānam, tiklīdz tirdzniecība uzlabotos. Ja šīs laulības, kas bija nolemtas jau pirms trim gadiem, vienmēr tika atliktas, tad tikai vecā tirgotāja sīkumainības un lepnuma dēļ: viņš kādreiz saņēma šo firmu spīdošā stāvoklī, un tagad ne-gribēja to nodot znotam ar mazāku klientūru un šaubīgām nākotnes izredzēm.

Bodi turpināja iesākto sarunu un iepazīstināja brāļameitu ar Kolombānu, kas bija no Rambuijē, tāpat kā Bodi kundzes tēvs; viņi abi pat skaitījās attāli radinieki. Nostrādājis veikalā jau desmit gadus, nestāvēdams dīkā ne mirkli, Ķoiornbāns bija godam nopelnijis paaugstinājumu! Turklāt viņš nav vis pirmais garāmgājējs: viņa tēvs — plītnieks Kolombāns bija plaši pazīstams veterinārārsts visā Sēnas un Uazas departamentā, īsts sava amata pratējs, taču tik ļoti palaidies uzdzīvē, ka visus ienākumus notērēja.

— Lai dievam paldies! — vilnas audumu tirgotājs nobeidza. — Kaut arī tēvs dzerdams nonāktu lidz ubaga spieķim, dēls tomēr šeit mācījies saprast naudas vērtību.

Kamēr tēvocis spriedelēja, Denīze vēroja Kolombānu un Zenevjevu. Viņi sēdēja pie galda viens otram blakus, bet abi visu laiku bija mierīgi un salti, vienaldzīgām sejām, nepasmaidīdami un nenosarkdami. Jau no pašas

pirmās dienās, ienācis šai veikalā, jaunais cilvēks cerēja uz laulībām ar īpašnieka meitu. Šeit norisinājās visi viņa aroda attīstības posmi: vispirms viņš bija māceklis, tad pārdevējs ar atalgojumu un beidzot arvien vairāk tuvinājās ģimenei, iemantodams tās uzticību un ņemdams" dalību visos tās priekos; pacietīgs, vienmēr noteikts, līdzīgi uzvilktam pulkstenim, viņš vērtēja laulības ar 2e-nevjevu kā lielisku un godīgu darījumu. Noteikti zinādams, ka Zenevjevu iegūs, Kolombāns neizjuta ilgas pēc tās. Jaunā meitene savukārt bija pieradusi pie viņa, un tās mīla bija kļuvusi par ieradumu; cik dziļas bija šīs jūtas, to Zcnevjeva tomēr ar savu atturīgo, nopietno raksturu dienu vienmuļajā ritmā pati neapzinājās.

— Ja cilvēki patīk viens otram un ir iespēja ... — Denīze pasmaidot iemeta, uzskatīdama par pienākumu kaut ko sacīt, lai būtu pieklājīga.

— Jā, ar to jau vienmēr viss beidzas, — mierīgi gremodams, teica Kolombāns, kas līdz šim vēl nebija muti atvēris.

Ženevjeva, uzmetusi viņam ilgu skatienu, piebilda:

— Vajag saprast vienam otru, cits viss nāks pats no sevis.

Sīs mitrās Parīzes vecās ēkas apakšējā stāvā bija izaugusi viņu mīla. Tā bija kā pagraba krēslā uzplaucis zieds. Jau desmit gadus Ženevjeva pazina tikai Kolom-bānu vien; dienu no dienas viņi pavadīja kopā aiz tām pašām augstajām vilnas drānas baķu grēdām veikala telpas pustumsā; rītos un vakaros abi sēdēja blakus pie galda šaurajā, drēgnajā ēdamistabā, no kuras sienām dvesa saltums kā no akas. Kaut kur zem krūmāju lapotnes vientuļā meža biezoknī viņi nebūtu tālāk no dzīves kā šeit. Vienīgi šaubās un greizsirdības bailēs zaudēt mīļoto cilvēku jaunā meitene saprastu, ka tā sevi uz mūžu atdevusi Kolombānam vienīgi aiz dvēseles tukšuma un nepanesamās vienmuļības, kas to nomāca šinī tumsā, kas bija viņas mūža nemitīgais līdzgaitnieks.

Denīzei tomēr liekas, ka pamanījusi augoša nemiera dzirksti Ženevjevas skatienā, kuru tā uzmeta Kolombānam, un laipnā balsī atbildēja:

— Nu, ja viens otru mīl, tad jau arī vienmēr saprotas.

Uzmanīgu skatienu Bodi vēroja galdu. Viņš nupat bija sadalījis mazus siera gabaliņus un radiniekiem par godu lika atnest vēl jāņogu ievārījumu; tā bija izšķērdība, kas pārsteidza Kolombānu. Pepē, kas visu laiku rātni uzvedās pie galda, pēkšņi kļuva nemierīgs, ieraudzīdams ievārījumu. Žans, ieinteresēts sarunā par kāzām, sēdēja savai māsīcai pretim, to vērodams; viņam 2enev-jeva likās pārāk vārga un bāla, un sirds dziļumos viņš to salīdzināja ar mazu, baltu trusīti melnām ausīm un sarkanām ačelēm.

— Nu diezgan tērzēts, tagad dosim citiem vietu, — nobeidza vecais tirgotājs, pieceldamies no galda, — ja cilvēks arī atļaujas ko sevišķu, tad viss ir labs tika: ar mēru.

Tagad pie galda sēdās Bodi kundze, otrais pārdevējs un jaunkundze. Denīze atkal palika viena un nosēdās veikala durvju tuvumā, gaidīdama tēvoci, kad tas viņu aizvedīs pie Vcnsāra. Pepē rotaļājās uz grīdas viņai pie kājām. Žans atkal bija ieņēmis savu novērotāja posteni uz durvju sliekšņa. Kādu stundu gaidot, meitenē modās interese par to, kas notika visapkārt. Paretam ienāca arī pircēji: parādījās kāda dāma, pēc tās divas cilas. No veikala telpas mūžīgās puskrēslas dvesa veco laiku aromāts un senā, godīgā pagājušā laikmeta tirdzniecība šķita klusi apraudam savu bojā eju. Bet caur atvērtajām veikala durvīm ielas pretējā pusē zaigoja «Dāmu paradīzes» skatlogi un sajūsmināja Denīzi. Debesis bija apmākušās, un pēc siltā lietutiņa gaiss bija kļuvis mīlīgāks, par spīti aukstajam gadalaikam; šai gaišajā dienā, kur saules stari cauri lietum vizmoja kā zelta putekšņi, lielais veikals kļuva arvien dzīvāks, tas mudžēja no pircējiem, un tirgošanās ritēja spraigi. Denīzei bija tāda sajūta, it kā viņa skatītos uz mašīnu, kas strādā ar pilnu jaudu un dreb no pašiem pamatiem līdz pat skatlogiem. Tās nebija vairs saltās logu rūtis kā šorīt, tagad tanīs vibrēja dzīvība un iekšējs siltums. Pie logiem stāvēja ziņkārīgo pūļi, apbrīnas un iekāres pilniem skatieniem sievietes grūstījās, jo katra gribēja būt citām priekšā. Šī apbrīna ārpusē iespaidoja audumus, aiz spoguļstikliem tie kļuva dzīvi: mežģines klusi, noslēpumaini sačukstējās, šķita, ka tās aiz sevis lielajās, plašajās veikala zālēs slēpj neskaitāmus dārgumus; pat biezie, smagie četrstūrainie' tūka auduma gabali likās dvašojam vilinošu aicinājumu, bet mēteļi ciešāk piekļāvās manekeniem, kas likās esam dzīvas būtnes, un krāšņā samta mantija krita vijīgās, mīkstās krokās, it kā apsegdama siltu miesu — plecus, viļņojošas krūtis un trīsošus gurnus. Uzņēmuma kvēles pilnais spēks strāvoja galvenokārt no letēm, kur raitā tempā norisa tirgošanās un sanēja kņada, kas bija samanāma pat ārpus veikala sienām. Telpā valdīja nemitīga rūkoņa, likās, ka tur strādā milzu mehānismi, kas savaldzinot un apskurbinot sadzina pircējas pūļos pie letēm, līdz beidzot viņas jau stāvēja pie kasēm. Un tas viss notika ar uzvilkta pulksteņa precizitāti, kas bija savstarpējas ietekmēšanas spēka un loģikas izrai.sīts un aizrāva sev līdz veselus sieviešu barus.

Jau no paša rīta Denīzi mocīja kārdinājums. Meiteni reibināja un sajūsmināja plašais veikals, kurā stundas laikā saradās vairāk pircēju nekā pie Kornaija veselā pusgadā; vēlēšanās tur iekļūt jaucās ar neskaidrām bailēm un kvēlām, degošām ilgām. Turklāt tēvoča Bodī veclaicīgais veikals viņā izraisīja nepatiku. Tā bija gandrīz instinktīva sajūta, kas pārvērtās pat fiziskā riebumā pret šo salto, senlaicīgo tirgotavu. Pirmais iespaids, nedroši ienākot tēvoča mājā, nelaipnā saņemšana pie radiem, bēdīgās brokastis tumšajam pagrabam līdzīgajā ēdamistabā un tagad šī ilgā, iemidzinošā gaidīšana vecajā, mirstošajā uzņēmumā — tas viss Denīzē modināja dziļu protestu, kvēlas ilgas pēc dzīvības un saules. Un, lai gan meitenei bija laba sirds, viņas acis tomēr allaž atgriezās pie «Dāmu paradīzes», it kā pārdevējas dvēsele Denīzē gribētu sasildīties, noraugoties šī uzņēmuma tirdzniecības drudžainajā ritmā.

— Ak, cik tur daudz pircēju! — Denīzei paspruka.

Taču tūlīt viņa nožēloja šos vārdus, ieraugot abus Bodī sev līdzās. Bodī kundze, beigusi brokastot, bija nostājusies Denīzei blakus bāla kā līķis, nogurušās acis pievērsusi briesmīgajam ērmam, un aiz mēma izmisuma viņai acīs sariesās asaras, Ženevjeva ar augošu nemieru vēroja Kolombānu; būdams pārliecināts, ka neviens to neredz, viņš sajūsmas pilniem skatieniem vērās gatavo apģērbu nodaļas pārdevējās, kuras pavīdēja pie letēm aiz otrā stāva spoguļstikla rūtīm. Tēvocis Bodī, dusmās izšķobītu seju, dzēlīgi noteica:

— Viss nav zelts, kas spīd. Tikai pacietību!

Ģimene ar acīm redzamu lielu savaldīšanos centās

slēpt savu sarūgtinājumu un naidu pret «Dāmu paradīzi». Patmīlība un lepnums lika viņiem saņemties un neizrādīt savas dusmas radu bērniem, kas šorīt bija ieradušies. Beidzot vecais tirgotājs, pārvarēdams sevi, novērsās no viņam nepatīkamās ainas pretējā pusē.

— Nu labi! — viņš atsāka. — Iesim pie Vensāra. Vietas tagad ātri izķer. Rīt var jau būt par vēlu.

Pirms aiziešanas viņš norīkoja otro pārdevēju atnest Denīzes ceļasomu no stacijas. Bodī kundze, kurai Denīze uzticēja mazo Pepē, nolēma izmantot laiku, kamēr viņi būs projām, un aizvest bērnu pie Gra kundzes, Nātru ielā, lai tur visu norunātu un galīgi nokārtotu. Žans māsai apsolīja neizkustēt no veikala .

• — Mēs tur būsim pēc pāris minūtēm, — paskaidroja Bodī, iedams ar brāļameitu pa Gaijona ielu. — Vensāram ir specializēts zida audumu veikals un pagaidām viņam vēl veicas diezga labi. Protams, viņam ir arī pietiekoši daudz rūpju kā kuram katram, bet viņš ir slīpēts zellis, kas visur tiek cauri, tikai skops, tāda otra vairs neatradīsi ... Es gan domāju, ka viņš tomēr no uzņēmuma drīz aizies, jo slimo ar reimatismu.

Vensāra veikals atradās Nēvdeptišana ielā, netālu no Suazela pasāžas. Tas bija tīrs un gaišs, greznu, modernu iekārtu, lai gan pamazs un preču izvēle nebija visai liela. Bodī un Denīze atrada Vensāru nogrimušu sarunā ar diviem kungiem.

— Nekas, nekas! — iesaucās vilnas audumu tirgotājs. — Mums nekur nav jāsteidzas, mēs varam pagaidīt.

Pieklājības dēļ kāpdamies uz durvju pusi, viņš, pieliecies jaunās meitenes ausij, čukstēja:

— Resnais ir Lionas fabrikants, bet vājais — «Dāmu paradīzes» zīdu nodaļas vadītāja palīgs.

Denīze saprata, ka Vensārs grib nodot savu veikalu Robino kungam no «Dāmu paradīzes». Atklāti un nepiespiesti Vensārs deva savu goda vārdu ar tāda cilvēka vieglumu, kam zvēresti lielas rūpes nedara. Pēc viņa vārdiem veikals bija tīrā zelta bedre, un, lai gan tā īpašnieks izskatījās vesels kā rutks, tas žēlojās un vaidēja par savām nolādētajām reimatisma sāpēm, kas viņam neļaujot turpināt šo spīdošo veikalu. Robino viņu nepacietīgi pārtrauca. Viņš jau pats zinot gluži labi, ka modes preču veikaliem pašreiz esot krize, un minēja kādu zīda audumu veikalu, kas jau nonācis bankrota priekšvakarā, jo atrodas «Dāmu paradīzes» tuvumā. Vensārs iekarsis pa cēla balsi:

— Nu, pie velna! Vabrs — tāds ēzelis, ka tam izputēšana bija neizbēgama! Viņa sieva taču visu aprija! Turklāt mēs šeit atrodamies gandrīz kilometra attālumā no «Dāmu paradīzes», turpretī Vabrs — gluži blakus.

Tad iejaucās zīda fabrikants Gožans. Balsis atkal kļuva klusākas, un saruna turpinājās. Viņš uzbruka lieltirgotājiem, ka tie graujot Francijas rūpniecību, trīs vai četri cilvēki grib būt noteicēji un sagrābt visu tirgu savās rokās; pēc viņa domām, tos pieveikt izdošoties tikai, ja atbalstīs mazumtirdzniecību, it sevišķi specializētas nozares, kurām pieder nākotne. Tāpēc arī viņš piedāvājot Robino plašu kreditu.

— Iedomājieties tikai, kā «Dāmu paradīze» izturējās pret jums! — viņš piebilda. — Tur nepazīst pateicību par cilvēka darbu. Jau sen jums bija apsolīta nodaļas vadītāja vieta, bet tad to pēkšņi dabūja nez no kurienes atnākušais Butmons, kam nav nekādu nopelnu salīdzinājumā ar jums.

Sī netaisnības sistā brūce vēl joprojām asiņoja Robino sirdī. Tomēr viņš vēl vilcinājās uzsākt patstāvīgu veikalu, paskaidrodams, ka pirkšanai nepieciešamā nauda nepiederot viņam, sešdesmit tūkstošus franku esot matnto-jusi sieva, tādēļ viņš baiļojoties par šo summu un ļautu sev drīzāk nocirst abas rokas nekā ieguldītu naudu šaubīgos darījumos.

— Nē, es vēl neesmu neko izlēmis, — viņš teica nobeidzot. — Dodiet man laiku padomāt, mēs vēl par to parunāsim.

— Kā jūs vēlaties, — atbildēja Vensārs, veikli slēpdams savu vilšanos aiz vienaldzīgas sejas izteiksmes. — Man nav nekāda steiga pārdot veikalu, un ja nebūtu tādas sāpes ...

Iznākdams veikala vidū, viņš griezās pie atnācējiem.

— Esmu jūsu rīcībā, Bodī kungs.

Vilnas tekstiliju tirgotājs, kas visu laiku bija klausījies sarunā, iepazīstināja Vensāru ar Denīzi, pastāstīdams par meiteni, ko uzskatīja par vajadzīgu, un piebilda, ka tā jau strādājusi šinī nozarē divus gadus provincē.

— Un, tā kā man zināms, jūs meklējat labu pārdevēju ...

Vensārs izteica dziļu nožēlu.

— Ak, tā tik ir nelaime! Protams, ka es jau veselu nedēļu meklēju pārdevēju. Bet nu es tieši šodien pirms divām stundām vienu pieņēmu.

Iestājās klusums. Denīze likās apjukusi. Tad Robino, līdzjūtīgi to aplūkodams un droši vien viņas nabadzīgā izskata aizkustināts, atļāvās iebilst:

— Es zinu, ka mums gatavo apģērbu nodaļā vajadzīga pārdevēja.

Bodī nespēja atturēt izsaucienu, kas izrāvās viņam tieši no sirds:

— Pie jums! Ak nē! Paldies par to!...

Tad viņš apmulsis apklusa. Denīze tumši nosarka: viņa taču nekad neuzdrošinātos ieiet šajā lielajā veikalā; tikai iedomājoties vien šādu iespēju meiteni pārņēma lepnuma izjūta.

— Kāpēc la? — Robino pārsteigts atsāka. — Gluži pretēji, tā jaunkundzei būs laimīga izdevība ... Es viņai ieteicu ierasties rit pie nodaļas vadītājas Orelijas kundzes. Ļaunākais, kas var gadīties, ir tas ka jaunkundzi var nepieņemt.

Cenzdamies slēpt savu satraukumu, vecais vilnas audumu tirgotājs izmeta pāris neskaidru frāžu: viņš pazīstot Orelijas kundzi, vismaz tās vīru, resno kasieri Lommu, ko sabraucis omnibuss un kas zaudēļis labo roku. Tad pēkšņi atkal pievērsās Denīzei:

— Tā ir tava darīšana, ne mana ... Dari, kā tev tīk.

Atsveicinājies no Gožana un Robino, viņš devās projām. Vensārs viņu pavadīja līdz durvīm, no jauna apgalvodams, ka ļoti nožēlo, ka jau pieņēmis pārdevēju. Jaunā meitene vēl stāvēja veikala vidū, dziļi saviļņota, kvēli vēlēdamās apjautāties Robino kaut ko vairāk par šo vietu.

Bet viņa to neuzdrošinājās, viņa atvadījās un tikai klusi teica:

— Pateicos jums, cienītais kungs.

Izkļuvis uz ielas, Bodi nepārmija ne vārda ar brāļameitu. Viņš gāja ļoti ātri, it kā to dzītu paša domas; De-nīzei vajadzēja skriet, lai tēvoci panāktu. Mišodjēras ielā viņš jau gribēja ieiet savā mājā, kad viņu pēkšņi ar rokas mājienu aicināja kaimiņu veikalnieks, kas stāvēja pie savām durvīm. Denize apstājās, lai pagaidītu tēvoci.

— Kas jauns, mīļo Burā? — jautāja vadmalas tirgotājs.

Burā bija liela auguma sirmgalvis, gariem, kupliem matiem, pravieša bārdu un caururbjošām acīm. Viņš tirgojās ar spieķiem un lietussargiem, pieņemdams tos arī labošanā un pats izgriezdams tiem rokturus; visā kvartālā viņš bija izdaudzināts kā mākslinieks. Denīze pameta skatienu uz skatlogā kārtīgi sarindotajiem spieķiem un lietussargiem. Taču, kad viņa pacēla acis uz pašu māju, tad jutās pārsteigta: tā bija starp «Dāmu paradīzi» un kādu lielu savrupmāju Ludviķa XIV stilā iespiedusies veca būdiņa, turklāt likās neizprotami, kā tā bija radusies tik šaurā spraugā, kur abi zemie stāvi kuru katru brīdi varēja sabrukt. Ja no labās un kreisās puses nebūtu atbalsta, mājele sen būtu sakritusi čupā līdz ar savu šķirbaino fasādi ar diviem logiem un veco, pussabrukušo šīfera jumtu, plaisām un rūsas plankumiem izraibinātām sienām un nolietoto izbalējušo koka izkārtni.

— Vai zināt, viņš rakstīja manam namsaimniekam, ka grib šo māju nopirkt? — jautāja Burā, liesmojošu skatienu cieši uzlūkodams vilnas audumu tirgotāju.

Bodī nobālēja un paraustīja plecus. Abi vīrieši drūmi klusēja, stāvēdami viens otram pretim nopietnām sejām.

— Jābūt gatavam uz visu, — Bodī beidzot nomurmināja.

Bet vecais Burā aizsvilās, kratīja savu pravieša galvu un kuplo bārdu.

— Lai tik viņš nopērk šo māju, tad samaksās četrreiz vairāk nekā tā vērta. Bet zvēru, ka viņš nedabūs nevienu akmeni, kamēr es dzīvošu. Mans nomas līgums beidzas tikai pēc divpadsmit gadiem... Mēs vēl paskatīsimies, kas te notiks!

Tas bija kara pieteikums, Burā izaicinājums «Dāmu paradīzei», kuru ne viens, ne otrs vārdā nebija pieminējis. Mirkli Bodī klusēdams nokāra galvu, tad smagiem, šļūcošiem soļiem šķērsoja ielu, lai ieietu savā mājā, murminādams:

— Ak dievs, ak dievs!

Denīze, kas klusēdama noklausījās šo sarunu, sekoja tēvocim. Pašlaik arī atgriezās Bodi kundze ar Pepē un tūlīt pastāstīja, ka Gra kundze ar mieru uzņemt Pepē pie sevis jebkuru bridi. Toties atkal bija pazudis Žans, kas izraisīja māsā nemieru. Kad zēns parādījās un priekā mirdzošām acīm aizrautīgi stāstīja par jautro kustību bulvārī, Denīze pavērās brālī skumju pilnu skatienu, kas lika viņam nosarkt. Pa to laiku bija atnesta ceļasoma un guļvietas ierādītas augšstāvā zem jumta.

— Bet kā jums veicās pie Vensāra? — iejautājās Bodī kundze.

Vecais tirgotājs pastāstīja par veltigo gājienu un piebilda, ka brāļameitai piesolīta vieta citur un, izstiepis roku pret «Dāmu paradīzi», nicīgi pamāja, norūkdams:

— Pie tā, tur pretim!

Visa ģimene jutās aizskarta. Vakarā pulksten piecos klāja pusdienu galdu pirmajai maiņai. Denīze un abi bērni ieņēma vietas kopā ar Bodī, Zenevjevu un Kolom-bānu. Mazajā ēdamistabā, ko apgaismoja gāzes radziņi, gaiss bija saspiests un ēdiena izgarojumiem piesātināts. Visi ēda klusēdami. Kad pasniedza desertu, Bodī kundze, kas nevarēja mierīgi palikt vienā vietā, ienāca no veikala brītiņu pasēdēt pie savas radinieces šeit. Viss sašutums, kas krājās no paša rīta, pārplūda un lauzās ārā, katrs atviegloja savu sirdi, visādi šķendēdamies par briesmīgo rēgu.

— Tā ir tava darīšana, — pirmais atsaka Bodī, — izlem pati. Mēs tevi negribam iespaidot. Bet, ja tu zinātu kas tā par firmu!

Aprautiem teikumiem viņš sāka stāstīt par šo Oktāvu Murē. Jā, kam veicas, tam veicas! Atnācis kā puika no Francijas dienvidiem Parīzē, viņš ar pieglaudīgu dēkaiņa nekaunību jau tūlīt turpat vai otrā dienā uzsāka mīlas romānus, izmantodams te vienu, te atkal citu sievieti, reiz viņu pat notvēra laulības pārkāpumā, un par šo skandālu kvartālā runā vēl šodien; pēc tam Murē pēkšņi un neizprotami iekaroja piemīlīgo Heduēna kundzi, kas tam pūrā atnesa «Dāmu paradīzi».

— Nabaga Karoline, — Bodī kundze pārtrauca savu vīru. — Mēs abas bijām attālas radinieces. Ak, ja viņa vēl dzīvotu, viss izvērstos pavisam citādi. Viņa nekad nepieļautu mūs izputināt... Murē arī vainīgs, ka Karoline dabūja galu. Jā, viņa jaunceltnē! Kādu rītu, atnākusi paraudzīties, kā rit darbi, sieva nogāzās kādā bedrē. Pēc trim dienām viņa nomira. Viņa, kas nekad nebija slimojusi, kas arvien bija tik vesela un tik skaista!... Sīs mājas pamati slacīti Karolines asinīm!

Izstiepusi bālo, trīcošo roku, Bodi kundze rādīja uz lielo veikalu ielas otrā pusē. Denīze, klausīdamās kā bērns klausās pasaciņu, viegli nodrebēja. Var būt, ka neskaidrās bailes, kas to mocīja no paša rīta, kopā ar kārdinājumu iekļūt skaistajā veikalā izraisīja šīs sievietes asinis, ko Denīze šķita saskatīja tagad uz pagrabstāva sarkanā apmetuma.

— Var būt, ka sievas asinis atnesušas viņam laimi, — Bodī kundze piebilda, nenosaucot ienīsto Murē vārdā.

Vecais tirgotājs nicīgi paraustīja plecus par šādām sieviešu tenkām. Viņš savukārt atsāka šo stāstu, izskaidrodams visu no tirdzniecības viedokļa. «Dāmu paradīzi» ī822. gadā bija dibinājuši brāļi Delēzi. Pēc vecākā brāļa nāves viņa meita Karoline apprecēja kāda audeklu tirgotāja dēlu Sarlu Heduēnu; vēlāk, kļuvusi atraitne, apprecējās otrreiz ar šo Oktāvu Murē. Pūrā viņa tam atnesa līdz pusi no lielā veikala. Trīs mēnešus pēc laulībām nomira Karolines kundzes tēvocis — jaunākais brālis Delēzi, kam nebija bērnu; un līdz ar to, ka arī Karolines kundze tik pēkšņi izlaida garu šī nama pamatos, Murē kļuva par vienīgo mantinieku un «Dāmu paradīzes» neierobežotu īpašnieku. Jā, kam veicas, tam veicas!

— Tas ir īsts nemiera gars, bīstams strīdnieks, viņš izputinās visu kvartālu, ja tam ļaus brīvas rokas. Man liekas, — Bodī turpināja, — Karoline, kas pati bija mazliet romantiskas dabas, aizrāvās ar šī trakuļa ekstravagantajiem plāniem... un, lai būtu kā būdams, viņš to pierunāja nopirkt vispirms māju pa kreisi, tad māju pa labi, un, kļuvis atraitnis, Murē nopirka vēl divas ēkas; tā viņa veikals vienmēr auga un auga, un tagad — laimīgi ticis tiktāl, ka draud aprīt mūs pārējos.

Bodi gan bija pievērsies Denīzei, taču īstenībā stāstīja pats sev: viņam kļuva vieglāk, pārrunājot un atkal pārrunājot šo gadījumu, kas viņu mocīja. Ģimenē viņš bija visstraujākais un nesavaldīgākais. Bodi kundze sēdēja klusi un nekustīgi savā krēslā, Ženevjeva un Ko-lombāns, acis nolaiduši, samulsuši salasīja un apēda maizes drusciņas. Mazajā istabiņā bija tik karsts un smacīgs gaiss, ka Pepē iemiga, galviņu nolicis uz ēdamgalda, un arī Žans tikko spēja noturēt acis vajā.

— Tikai pacietību! — iesaucās Bodī p‘ēkšņā dusmu uzplūdā. — Sie nelieši visi lauzīs sprandu! Murē pašlaik ir lielās naudas grūtībās, to es zinu. Visu brīvo kapitālu viņš ieguldījis neprātīgajās reklāmās un jaunceltnēs. Lai gūtu naudu, Murē pierunājis savu personālu visus ietaupījumus, kādi tiem ir, ieguldīt viņa uzņēmumā. Pašreiz pašam nav neviena sū, un, ja nenotiek brīnumi, ja viņš nespēs veikala apgrozību trīskāršot, kā to cer, tad jūs redzēsiet briesmīgu sabrukumu!... Ak, es gan nevēlu otram ļaunu, taču tajā dienā es savu veikalu iluminēšu, goda vārds iluminēšu!

Bodī turpināja runāt atriebības pilnā balsī, it kā ar «Dāmu paradīzes» sabrukumu mazumtirdzniecības cieņa un gods būs atkal atjaunoti. Vai tas jel kādreiz pieredzēts? Modes preču veikals, kas tirgojas ar visu ko! Gatavais gadatirgus! Turklāt šī veikala personāls ir labu labais: vesels bars švaukstu, kas skraida šurpu turpu kā stacijā un apietas ar precēm un pircējām kā ar audumu ķīpām, pamet savu saimnieku vai tiek atlaisti par nevietā pateiktu vārdu; tiem nav ne cieņas, ne tikumības, ne veikalnieciskas izpratnes! Un pēkšņi Bodi par liecinieku piesauca Kolombānu: jā gan, Kolombāns baudījis labu skolu viņa uzņēmumā, zināja, ka tikai lēnām un droši apgūstams viss izmanīgam tirgotājam nepieciešamais rūdījums. Nav māksla pārdot daudz, bet gan pārdot dārgi. Bet Kolombāns arī varēja pastāstīt, kā pret viņu izturējās, kā ticis uzņemts ģimenē kā tās loceklis — apkopts, kad slimojis, apmazgāts, aplāpīts, lutināts un mīlēts!

— Un kā vēl! — atkārtoja Kolombāns pēc katra saimnieka izsauciena.

— Tu, mans mīļais, esi pēdējais no veca parauga tirgoņiem, — Bodi aizkustināts nobeidza. — Tādi kā tu man vairs nebūs. Tu esi mans vienīgais mierinājums, no tādas mānīšanās, ko tagad sauc par tirdzniecību, cs novēršos, es neko no tās negribu zināt.

Ženevjeva, pieliekusi galvu, kurai par smagu šķita biezie, melnie mati, kas ietvēra bālo pieri, vēroja smaidošo pārdevēju; meitenes skatienā atspoguļojās šaubas, atspoguļojās vēlēšanās redzēt, ka sirdsapziņa liek viņam nosarkt, dzirdot šos slavinājumus. Taču jau no puikas gadiem rūdītā vecā parauga tirgoņu liekulībā Kolom-bāna sejas izteiksme palika gluži mierīga, labsirdīga un lūpas viltīgi sakniebtas.

Nesavaldīgāks kļuva toties Bodi, viņš uzbruka preču savaktuvei viņpus ielas, lādēdams šos mežoņus, kas nežēlīgajā eksistences cīņā iznīcināja cils citu un pat ārdīja ģimenes pavardus. Kā piemēru viņš minēja savas lauku mājas kaimiņus Lommus — māti, tēvu un dēlu, kas visi trīs kalpoja tajā «tirgus būdā»; šiem cilvēkiem nebija nekādas ģimenes dzīves, jo arvien atradās ārpus tās, savās mājās tie ēda tikai svētdienās un izturējās kā viesnīcu iemītnieki. Protams, viņa, Bodī, mazā ēdamistaba nebija nekāda plašā, tai pat trūka gaismas un gaisa; taču viņš tur bija pavadījis visu mūžu savas ģimenes siltumā. Tā runādams, Bodī pārlaida skatienu pār šo istabu, un viņu pārņēma nojauta, no kuras pats baidījās, ka šie barbari viņu kādu dienu izputinās un viņam ar savējiem būs jāatstāj šī siltā ligzdiņa. Lai gan Bodī vārdi bija pašpārliecības un lepnuma pilni, pareģojot ienaidnieka sabrukumu, sirds dziļumos vecajam tirgotājam no nākotnes tomēr bija bailes, jo viņš gluži labi apzinājās, ka zeme grīļojas zem kājām. Izlikdamies nomierinājies, Bodī atsāka:

— Es to visu nestāstu, lai tevi atrunātu izmēģināt laimi tur — pretim. Ja tavās interesēs tiešām ir dabūt tur vietu, es pirmais tev teikšu — ej vien.

— Es tā arī domāju darīt, tēvoci, — Denīze uztraukta nomurmināja; šai naida piesātinātajā vidē viņas vēlēšanās strādāt «Dāmu paradīzē» kļuva vēl kvēlāka.

Tēvocis Bodi, elkoņiem atspiedies uz galda, cieši raudzījās Denīzē.

— Nu, saki, — viņš teica, — tu taču arī ko saproti no tirdzniecības — saki, kā tas ir iespējams, ka parastais modes preču veikals sāk pārdot visu, ko tik var iedomāties. Agrāk, kad tirgošanās vēl bija godīga, ar modes precēm saprata tikai audumus un neko vairāk. Tagad šie ļaudis to vien tik domā, kā uzkundzēties saviem kaimiņiem un tos aprit... Visi mūsu kvartāla mazie veikali neizsakāmi cieš. Šis nolādētais Murē tos izputina ... Lūk, Bedorē ar māsu, viņu trikotāžas izstrādājumu veikals Gaijona ielā jau zaudēļis pusi no saviem pastāvīgajiem pircējiem. Tatēna jaunkundzes veļas veikals Suazela pasāžā konkurences dēļ jau pazeminājis cenas uz pusi. Un šī liksta, šī sērga izplatījusies jau pat līdz Nēvdeptišana ielai, kur brāļu Vanpuijī ādu veikals, kā stāsta, vairs nespējot noturēties... Jā! Katūni un ādas — viss juku jukām! Tā arī ir viena no šī blēža Murē idejām.

— Bet cimdi, — Bodi kundze piebilda, — vai tas nav smieklīgi, viņš uzdrošinājās atvērt arī vēl cimdu nodaļu! Kad es vakar gāju pa Jauno Sv. Ogistēna ielu, Kinetes jaunkundze stāvēja tik noskumusi pie sava veikala durvīm, ka es neuzdrošinājos viņai jautāt, kā iet ar tirgošanos.

— Bet lietussargi, — turpināja Bodi, — tas taču ir nekaunības kalngals! Burā ir pārliecināts, ka šis Murē viņu grib vienkārši iedzīt postā, jo kā gan tas savienojams — lietussargi ar audumiem? ... Bet Burā ir solīds tirgotājs, viņš tik viegli neļaus sevi izputināt. Kas smejas pēdējais, tas smejas visgardāk!

Bodī minēja arī pārējos tirgotājus, aplūkoja visu kvartālu. Reizēm viņam paspruka atzīšanās: ja jau Ven-sārs cenšas pārdot savu veikalu, tad arī citiem jākravā ceļasomas laikus, jo Vensārs ir tāds pats kā žurkas, kas steidzas atstāt kuģi, tiklīdz tam rodas sūce. Bet tad Bodī nonāca pretrunās, sapņoja par mazo tirgotāju apvienību, lai kopējiem spēkiem turētos pretim šim milzim. Mirkli viņš vilcinājās, kaut ko noslēpdams sevī, rokas drebēja, un mute nervozi raustījās. Beidzot savu lēmumu pateica,

— Līdz šim brīdim es par sevi nevaru daudz gausties. Jā! Zaudēļumus viņš man gan nodara, šis nekauņa!

Bet viņš tirgojas tikai ar plāniem audumiem kleitām un mazliet biezākiem — dāmu mēteļiem. Vīriešu uzvalku drānas, kā arī audumus medību uzvalkiem un livrejām visi nāk iepirkties pie manis, nerunājot nemaz par mol-toniem un flaneļaudumiem, kuri man ir vislielākā izvēlē. Viņš mani tikai kaitina un domā, ka nu jau es skriešu ar galvu sienā, tāpēc ka viņš tieši manam veikalam pretim iekārtojis šo grezno izstādi. Tu taču redzēji viņa skatlogus, vai ne? Viņš tur izlicis visus skaistākos gatavos ģērbus un tiem apkārt tūkus kā ietvaru, īsts cirka triks, lai pievilktu jaunas meitenes. Goda vārds, es nosarktu, pielietojot šādus paņēmienus! Vecā Elbefa firma pazīstama turpat jau simt gadu, un mums nav vajadzīgs visu savākt pie durvīm, lai tur izliktu slazdus. Kamēr es dzīvošu, mans veikals paliks tāds, kādu es to saņēmu, — ar četriem paraugaudumu gabaliem pa labi un pa kreisi un nekā vairāk!

Visa ģimene bija satraukta. Pēc īsa klusuma mirkļa Žencvjeva atļāvās iebilst:

— Mūsu pastāvīgie pircēji apmierināti ar mums, tēt. Nedrīkst taču zaudēt cerību... Vēl šodien šeit iegriezās Deforža kundze un de Bova kundze. Es gaidu vēl Marti kundzi ierodamies pēc flaneļa.

— Un es vakar saņēmu pasūtījumu no Burdelē kundzes. Viņa gan minēja kādu ševiota audumu, kuru pretim varot pirkt par desmit sū lētāk nekā pie mums, — iesaucās Kolombāns.

— Un, ja iedomājos, — Bodī kundze teica nogurušā balsī, — ka uzņēmumu pāri ielai mēs jau pazinām, kad tas nebija lielāks par kabatas lakatiņu! Jā gan, mīļā De-nīze, kad brāļi Dclēzi šo tirgotavu atvēra, tai bija tikai viens skatlogs Jaunajā Sv. Ogistēna ielā, kaut kas līdzīgs sienas skapītim, kur ar pūlēm varēja iespiest divus katūna un trīs kalikona baķīšus. Un pats veikaliņš bija tik mazs, ka tur tikko varēja apgriezties ... Tanī laikā vecā Elbefa firma jau pastāvēja vairāk nekā sešdesmit gadu un bija tāda pati, kādu tu to redzi šodien. Ak, kā viss ir pārmainījies, cik ļoti pārmainījies!

Viņa nolieca galvu, asaras aizmigloja acis un lēnām izteiktie vārdi pauda viņas dzīves traģēdiju. Sai vecajā, mitrajā mājā, vecajā Elbefa, Bodī kundze bija dzimusi un šeit katrs akmentiņš viņai bija mīļš, tā bija visa viņas dzīve, ārpus tās nebija nekā cita; kādreiz viņa lepojās ar šo uzņēmumu, tas bija plaši pazīstams un iecienīts visā kvartālā; tagad viņa nemitīgi cieta, redzēdama pamazām rodamies šo sāncensi, sākumā nievātu, tad sasniegušu līdzīgu līmeni un beidzot izvērtušos par neiegrožojamu, draudošu varu. Viņas sirds asiņoja kā vaļēja brūce, viņa gāja bojā, nespēdama paciest vecā Elbefa nama pazemojumu, skaidri apzinādamās, ka vecā veikala pēdēļā stunda būs arī viņai liktenīga un dienā, kad tas aizvērsies, pārtrūks viņas dzīves pavediens.

Valdīja klusums. Vecais Bodī bungoja ar pirkstiem kādu maršu pa vaska drānu segto galdu. Viņu pārņēma atslābums, viņš izjuta gandrīz vai nožēlu, ka bija atkal aizrāvies vaļsirdībā. Arī pārējie ģimenes locekļi sēdēja nomākti, grūtsirdīgiem skatieniem, iegrimuši skumjās domās. Nekad tiem dzīvē neuzsmaidīja laime! Bērni bija pieauguši, vecāki sāka jau kļūt turīgi, te uzreiz gadījās šis sāncensis un līdz ar to arī posts. Turklāt uzturēt vajadzēja arī šo māju Rambuijē, šo lauku māju, kur vecais tirgotājs sapņoja aiziet atpūtā jau desmit gadus; tas, kā viņš pats teica, bija gadījuma pirkums, bet senlaicīgā mūra ēka prasīja pastāvīgus remontus, un viņš nolēma māju iznomāt; tomēr nomas maksas nepietika, lai segtu izdevumus. Turp arī aižgāja viņa pēdēļie ietaupījumi, un citas vājības nebija šim sīkumaini kārtīgajam cilvēkam, kas ietiepīgi turējās pie vecajām parašām.

— Nu, bet jādod taču vieta citiem ... — viņš pēkšņi iesaucās. — Pietiek tukšu pļāpu!

Likās, ka ģimene atmostos. Gāzes radziņš sīca mazās istabiņas spiedīgajā gaisā. Visi pēkšņi uzlēca kājās, beidzās drūmais klusums. Tikai mazais Pepē gulēja tik cieši, ka viņu vajadzēja noguldīt uz kāda moltona baķa. Žans žāvādamies jau stāvēja atkal pie veikala durvīm.

— Tātad dari, kā gribi, — Bodī teica brāļameitai, — mēs tev tikai visu paskaidrojām... Kā rīkoties, tev jāizlemj pašai.

Viņš uzskatīja Denīzi jautājoši, gaidīdams noteiktu atbildi. Bet Denīze, kurā visi šie nostāsti bija modinājuši

tikai vēl lielāku sajūsmu par «Dāmu paradīzi», nevis atbaidījuši, saglabāja ārējo mieru un maigumu, sirdī slēpdama normandietes spītīgo apņemšanos. Viņa tikai atbildēja:

— Redzēsim, mīļo tēvoci!

Tad meitene vēl piebilda, ka viņai ar bērniem jādodas agrāk gulēt, jo visi trīs ļoti noguruši no ceļa. lā kā pulkstenis tomēr tikko bija nositis seši, Denīze bija ar mieru vēl brītiņu uzkavēties veikalā. Bija jau satumsis, un Denīze redzēja, ka iela kļuvusi gluži melna un spīdīga, sīka, vienmērīga lietutiņa slacīta, kas līņāja kopš saulrieta. Viņa brīnījās: dažos mirkļos bruģi pārplūdināja lielas peļķes, pa notekām skrēja duļķains ūdens, ietve pārklājās netīriem, izbradātiem dubļiem un zem nerimstošā lietus lāsēm miglā līgojās pilošie, vēja uzpūstie lietussargi kā lieli, melni spārni. Meitene iegāja dziļāk veikalā, sarāvusies no saltuma, bet, pametot skatienu ap sevi šai vāji apgaismotajā telpā, kas šajā.stundā šķita vēl drūmāka, viņas sirds sažņaudzās. Telpā iespiedās ielas mitrā elpa un vecā kvartāla atbalsis; likās, ka ūdens, no lietussargiem pilot, aizrit līdz pat veikala letēm un ietves dubļainās peļķes sūcas vecās mājas apakšstāvā, pārklājot ar pelējumu sienas, kas aiz drēgnuma jau bija gluži baltas. Tas bija it kā vecās, mitrās Parīzes rēgs, no kura' Denīzei pārskrēja drebuļi, un meitene, skumju nomākta, brīnījās, ka šī lielā pilsēta ir tik salta un atbaidoša.

Bet ielas otrā pusē atmirdzēja «Dāmu paradīzes» gāzes radziņu rindās. No jauna valdzināta un šajā starojošajā gaismā it kā sasildījusies, Denīze paspēra soli uz skatlogu pusi. Sīs milzīgās mašīnas riteņi vēl griezās, lai gan jau samazinot ātrumu, bet pārdevēji salocīja audumus un kasieri saskaitīja ienākumus. Caur apsvīdušajām logu rūtīm mirgoja neskaidra gaisma, un likās, ka tur ritētu kādas dīvainas fabrikas darbi. Cauri lietus plīvuram šī tālā, aizmiglotā aina šķita kā milzīga kurtuve, kur skatieniem pavīd melnās kurinātāju ēnas sarkanajā uguns atspulgā. Skatlogi slīga miglā; tajos saskatīt varēja vēl tikai mežģiņu žilbinošo baltumu, kas atmirdzēja gāzes radziņu blāvajā liesmā; bet šīs kapelas dziļumā visā varenībā pacēlās gatavie tērpi, un lepnā samta mantija ar sudrablapsas rotājumiem siluetā šķita atgādinām daiļu sievieti bez galvas, kura noslēpumainajā Parīzes tumsā, par spīti lietus gāzmai, steidzas uz kādu izpriecu.

Nespēdama pretoties kārdinājumam, Denīze bija nostājusies pie pašām veikala durvīm, lai gan lietus lāses krita uz viņas apģērba. Šinī vakara stundā «Dāmu paradīze» ar savu kvēlo mirdzumu meiteni galīgi iekaroja. Lielajā, tumšajā, klusajā pilsētā, lietus izmērcētajā Parīzē, kuru Denīze nepazina, «Dāmu paradīze» liesmoja kā bāka un šķita viņai pilsētas vienīgais gaismas un dzīvības avots. Denīze aizsapņojās nākotnē — viņa strādās šinī veikalā, būs jāstrādā daudz, lai izaudzinātu bērnus, un tad viņas dzīvē ienāks kaut kas jauns, nezināms, viņai vēl neizprotams, taču nojauta lika tai nodrebēt bailēs un arī ilgās, kaut drīzāk šis nezināmais nāktu. Denīzei atkal ienāca prātā šīs mājas pamatos mirusī sieviete; kļuva baigi, šo gaismu taču aizmigloja asiņains plīvurs: taču mežģiņu baltums meiteni nomierināja, sirdi spārnoja cerība un dzīvesprieks, bet sīkās lietus lāsītes stindzināja rokas un atvēsināja ceļā no Valonjas pārdzīvoto drudžaino satraukumu.

— Tas ir Burā, — kāda balss ierunājās aiz viņas muguras.

Denīze paliecās un ielas galā ieraudzīja Burā stāvam pie skatloga, kur viņa šorīt bija aprīnojusi lietussargu un spieķu dekorējumu. Liela auguma sirmgalvis, sāpīgi savilktu seju, stāvēja ēnā, nogrimis, triumfējošās izstādes aplūkošanā-; viņš nejuta lietus lāses, kas krita uz kailās galvas un ritēja pār sirmajiem matiem.

— Viņš taču ir neprātīgs, — tā pati balss piebilda, — viņš saslims.

Pagriezusies, Denīze ieraudzīja Bodī ģimeni stāvam aiz sevis. Tāpat kā Burā, kura rīcību viņi atrada neprātīgu, viņi paši nemitīgi nāca noraudzīties šajos skatlogos, lai gan sirds tiem lūza. Tā jau bija pašmodba. Ženevjeva nobālusi tagad noteikti zināja, ka Kolombāns neatlaidīgi raugās uz «Dāmu paradīzes» otrā stāva logiem, jauno vīrieti valdzināja garām paslīdošās pārdevējas; un, kamēr tēvocis Bodī cīnījās ar niknumu, kas to atkal pārņēma, Bodī kundzes acīs klusu sariesās asaras.

— Tātad rīt tu iesi turp pieteikties, vai ne? — vecais tirgotājs jautāja; viņu mocīja neziņa, lai gan viņš juta, ka brāļameita savaldzināta tāpat kā visi pārējie.

Brīdi Denīze vilcinājās, tad klusi atbildēja:

— Jā, mīļo tēvoci, ja tikai tas tev nav ļoti nepatīkami.

II

Otrā rītā pulksten pusastoņos Denīze jau stāvēja pie «Dāmu paradīzes». Viņa gribēja pieteikties uz vietu, iekāms veda Žanu pie viņa jaunā meistara, kas dzīvoja visai tālu Tampla priekšpilsētas augšējā nostūri. Bet, pieradusi pie agrajām rīta stundām, meitene bija pārlieku steigusies šurp atnākt: pārdevēji tikai vēl sāka ierasties, un, bīdamās kļūt smieklīga, viņa kautri sāka staigāt pa Gaijona laukumu.

Aukstais, skarbais vējš bija nožāvējis ietvi. Ko visām pusēm pelēkajā rīta krēslā plūda veikala pārdevēji un kalpotāji, mēteļu apkakles sacēluši, rokas kabatās sabāzuši, pirmā ziemas dzestruma pārsteigti. Vairums nāca pa vienam un pazuda veikalā, nepasakot ne vārda, pat skatienu neuzmetot darba biedriem, kas soļoja turpat blakus; citi nāca pa diviem vai trim, dzīvi sarunādamies, aizņemdami visu ietvi; nonākot pie veikala durvīm, visi ar vienu un to pašu kustību nosvieda ietves notekā savu aizsmēķēto papirosu vai cigāru.

Denīze manīja, ka daudzi no šiem kungiem, garām ejot, noskatījās viņā. Vēl vairāk samulsušai meitenei nebija drosmes viņiem sekot, un viņa nolēma nogaidīt, kamēr visa šī plūsma būs beigusies, nosarkdama jau iedomājoties vien, ka durvīs varētu sastapties ar visiem šiem vīriešiem. Taču kalpotāju gājiens turpinājās, un, lai izvairītos ziņkārajiem skatieniem, Denīze sāka lēnām soļot apkārt laukumam. Atgriežoties viņa ieraudzīja pie «Dāmu paradīzes» stāvam kādu liela auguma, bālu, neveiklu jaunekli, kas jau gandrīz stundas ceturksni gaidīja tāpat kā viņa.

— Jaunkundz, — tas beidzot stomīdamies ierunājās drebošā balsī, — vai jūs esat pārdevēja šinī veikalā?

Satraukta, ka nepazīstamais jauneklis to uzrunā, De-nīze tūlīt tam neatbildēja.

— Redziet, — viņš turpināja, vēl vairāk mulsdams, — es domāju ... es gribu mēģināt, varbūt mani pieņem šeit darbā, un tad man ienāca prātā pavaicāt jums, varbūt jūs man varat kaut ko paskaidrot...

Viņš kautrējās tāpat kā Denīze un iedrošinājās to uzrunāt, redzēdams, ka viņa arī tāpat dreb no satraukuma.

— Labprāt, kungs, — viņa beidzot atbildēja, — bet es esmu tādā pašā stāvoklī kā jūs, es arī gribu pieteikties uz vietu.

— Ā! lieliski, — viņš noteica, galīgi apjukdams.

Tumši pietvīkuši, viņi abi stāvēja viens otram pretim, aizkustināti par savu līdzīgo stāvokli, bet neuzdrošinādamies novēlēt viens otram labu izdošanos. Tā kā viņiem vairs nebija nekā ko teikt un abi kautrējās arvien vairāk, viņi neveikli šķīrās un turpināja gaidīt katrs atsevišķi dažu soju attālumā.

Veikala pārdevēji un pārdevējas nāca visu laiku. Denīze dzirdēja, ka tie uzjautrinājās, garām ejot, uzmezdami viņai ieslīpu skatienu. Juzdamās arvien neveiklāk, kļūdama šeit par uzjautrinājumu citiem, viņa nolēma pastaigāties kādu pusstundu pa apkārtējām ielām, kad pēkšņi no Portmahonas ielas ātriem sojiem tuvojās jauns cilvēks. Denīze apstājās. Droši vien kāds nodaļas vadītājs, jo visi pārdevēji to sveicināja. Viņš bija liela, slaida auguma, bālu seju un rūpīgi koptu bārdiņu; acis, kuru samtainais, glāstošais skatiens mirkli pārslīdēja Denī-zei, bija īpatnējā gaišbrūnā krāsā, kas atgādināja vecu zeltu. Viņš tūdaļ pazuda veikalā, neievērodams Denīzi, kas palika stāvam uz ietves nekustīga, tik neizprotami saviļņota no šī skatiena, kas saistīja un reizē it kā biedēja. Tad meitenei pēkšņi kļuva baigi, un viņa sāka iet lejup pa Gaijona ielu, tad pa Sv. Roka ielu, gaidīdama, kamēr atkal atgriezīsies drosme.

Taču garāmgājējs bija svarīgāka persona nekā «Dāmu paradīzes» nodaļas vadītājs, tas bija pats uzņēmuma īpašnieks Oktavs Murē. Visu pagājušo nakti viņš nebija gulējis, jo pēc viesībām pie pazīstama biržas māklera, bija aizgājis vakariņot jautrā sabicdribā ar kādu draugu un divām mazā teātra aktrisēm. Līdz kaklam aizpogātais mētelis aizsedza fraku un balto kaklasaiti. Ātri viņš uzkāpa savā dzīvoklī, noskuvās, pārģērbās, un, kad apsēdās darba kabinetā pie rakstāmgalda «Dāmu paradīzes» otrajā stāvā, tad bija nevainojams, mundru skatienu, svaigs un darba spējīgs, it kā būtu pavadījis desmit stundas gultā. Plašo darba istabu ar zaļu ripsu pārvilktajām ozolkoka mēbelēm rotāja tikai viena vienīga glezna — Heduēna kundzes portrets; par šo kundzi vēl arvien runāja viss kvartāls. Oktavs turēja viņu mīļā piemiņā, kopš sievas pašas vairs nebija un vienmēr atcerējās, ka vienīgi tai viņam jāpateicas par bagātību, ar kādu tā viņu apveltīja, apprecēdamās ar viņu. Arī šodien, iekams sēdās pie rakstāmgalda, lai parakstītu tur noliktos vekseļus. Murē pagriezās pret portretu un dāvāja aizgājējai laimīgu smaidu. Jo tieši šurp pie viņas Murē nāca strādāt pēc katras savas jauna atraitņa izklaidēšanās, iznācis no alkoviem, kurp viņu aizvilināja baudkāre.

Pie durvīm pieklauvēja un, nenogaidot aicinājumu, ienāca jauns cilvēks, garš un vājš, plānām lūpām, smailu degunu un.plāniem, vietām jau nosirmojušiem matiem. Murē pacēla acis un turpinādams parakstīties, vaicāja:

— Kā jūs gulējāt, Burdonkl?

— Pateicos ļoti labi, — atbildēja jaunais cilvēks, sīkiem solīšiem šurpu turpu staigādams un juzdamies kā mājās.

Burdonkls, nabadzīga fermera dēls no Limožas apkārtnes,- bija iestājies darbā «Dāmu paradīzē» reizē ar Murē, kad šis veikals vēl bija visai neievērojams un aizņēma tikai Gaijona laukuma stūri. Šķita, ka Burdonkls, kas bija ļoti inteliģents un ļoti centīgs, drīz vien aizvirzīsies savam vieglprātīgajam biedram priekšā, kura dzīvē galvenā loma piekrita mīlas romāniem un uztraucošām dēkām, bet Burdonklam trūka šī provansāļa ģeniālā tvēriena darījumos, uzņēmības gara un visus uzvarošās pievilcības. Ar gudra cilvēka tālredzīgo skatienu viņš pakļāvās vairāk apdāvinātajam biedram, paklausīdams tam vienmēr un visur bez ierunām jau no paša kopējo gaitu sākuma. Kad Murē saviem kalpotājiem ieteica ieguldīt naudu uzņēmumā, tad Burdonkls to darīja kā viens no pirmajiem, uzticēdams tam pat gluži negaidīti no kādas radinieces dabūtu mantojumu. Pakāpeniski pildījis visus amatus veikalā, — sākumā būdams ierindas pārdevējs, tad nodaļas vadītāja palīgs, pēc tam zīdu nodaļas vadītājs, — Burdonkis izvirzījās par vienu no Murē palīgiem, par visuzticamāko padomdevēju un draugu, vienu no tiem sešiem paju īpašniekiem, kas tam palīdzēja vadīt Šo milzīgo uzņēmumu «Dāmu paradīzi», un izveidoja kaut ko līdzīgu patvaldnieka — karaļa ministru padomei. Kairs no tiem pārzināja savu nodaļu. Burdonkla uzdevums bija pārzināt tos visus.

— Un jūs, — viņš familiāri savukārt atvaicāja,

— vai jūs labi gulējāt?

Kad Murē atbildēja, ka nemaz nav gulējis, Burdonkis pakratīja galvu, murminādams:

— Tas bojā veselību.

— Ko vēl ne! — Murē uzjautrināts attrauca.

— Esmu mazāk noguris par jums, mans dārgais. Jūsu acis vēl ir aizpampušas no miega, jūs kļūstiet par daudz smags jūsu pārmērīgās gudrības dēļ. Izklaidēļieties taču, tas jūs drusku uzmundrinās!

Tā bija viņu parastā draudzīgā domu apmaiņa. Agrāk Burdonkis sita savas mīļākās, jo tās, kā viņš izteicās, traucēja viņa miegu. Pašlaik viņš bija kļuvis sieviešu nīdēļs, lai gan viņam ārpus veikala droši vien bija savas dēkas, par ko tas nemēdza runāt; tik nenozīmīgas tās bija viņa dzīvē; Burdonklam pietika, ja varēja veikalniecisku interešu labā izmantot pircējas, dziļi nicinot vieglprātību, ar kādu sievietes sevi izputināja šo lupatu dēļ. Murē turpretim bija aizrautīgs sieviešu pielūdzējs, jūsmodams un glaimodams tām, kur vien varēja, vienmēr savaldzināts jaunās mīlas dēkās; Murē persona bija kā dzīva reklāma viņa veikalam, viņš, tā sakot, vienādi glāstoši izturējās pret visu sieviešu dzimumu, cenzdamies tās apmāt un turēt savā varā.

— Es vakar viesībās satiku Deforža kundzi, — Murē atsāka. — Viņa bija apburoša.

— Vai jūs ar viņu vakariņojāt pēc balles? — vaicāja palīgs.

Murē iesaucās:

— Ak nē, ko jūs gan domājat! Viņa ir ļoti godīga, mans dārgais ... Nē, es vakariņoju ar Eloīzi, to mazo no Folī teātra. Giupa kā zoss, bet amizanta!

Viņš paņēma nākošo vekseļu sainīti un turpināja parakstīties. Burdonkls arvien vēl staigāja maziem solīšiem. Pa augstajām rūtīm viņš pameta skatienu uz Jauno Sv. Ogistēna ielu, tad atgriezās, sacīdams:

— Jūs taču zināt, viņas tomēr atriebsies.

— Kas tad? — Murē jautāja, kurš jau bija aizmirsis sarunu.

— Nu — sievietes!

Šis piedraudēļums Mtirē uzjautrināja tikai vēl vairāk un līdz ar to pavīdēja viss ciniskums, ko viņš slēpa aiz jutekliskas jūsmas. Paraustīdams plecus, viņš gribēja teikt, ka aizmetīs tās visas kā iztukšotus maisus, tiklīdz tās viņam būs palīdzējušās nostiprināt viņa mantību. Bet Burdonkls ledainu skatienu ietiepīgi atkārtoja:

— Viņas atriebsies ... Nāks viena, kas atriebs visas citas, tā būs.

— Es nebīstos! — iesaucās Murē, uzsvērdams savu provansāļa akcentu. Tāda, mans labais, vēl nav piedzimusi. Un, ja arī viņa nāktu, jūs jau zināt...

Murē pacēla spalvaskātu, to pavicināja un mērķēja ar to tukšajā telpā, it kā grasīdamies iedurt dunci kādā neredzamā sirdī. Viņa uzticības vīrs atsāka savu staigāšanu, noliekdams, kā vienmēr, galvu sava pārākā šefa priekšā, kura daba, kaut gan ar trūkumiem, to vienmēr apmulsināja. Pats gan — tik vēss, tik saprātīgs, bez jebkādas aizraušanās, vēl joprojām neaptvēra netiklības valdzinājuma, nesaprata Parīzi, kas atdodas skūpstā pārdrošniekam.

Iestājās klusums. Dzirdēja tikai Murē spalvas čirkstēšanu. Uz Murē īsajiem jautājumiem Burdonkls deva sīkus paskaidrojumus par ziemas sezonas jaunumu izpārdošanu, ko sarīkos nākošajā pirmdienā. Tas bija ļoti svarīgs pasākums, kurā tirdzniecības nams ieguldīja visu savu kapitālu, un kvartāla baumās slēpās arī daļa patiesības par Murē pašreizējo, nedrošo stāvokli: viņš metās spekulācijās kā dzejnieks nesavaldīgās alkās pēc kaut kā liela, nebijuša; šķita, visiem šķēršļiem bija jāsadrūp no šā spēka. Tā bija jaunā tirdzniecības izpratne, tas bija iztēles iebrukums komercijā, kas kādreiz darīja nemierīgu

Heduēna kundzi un kas arī vēl tagad, neraugoties uz pirmajiem panākumiem, dziļi satrauca paju īpašniekus. Saimniekam klusībā pārmeta, ka tas, gribēdams par daudz ātri celties, riskējot pārmērīgi, pārpildot veikalu ar precēm, nepārliecinājies, vai pircēju skaits pietiekami palielinājies. Paju īpašnieki drebēja bailēs, ka viņš no kases izņem visu naudu, liekot to visu uz vienu kārti, neatstājot rezervē neviena paša sū. Tādēļādi viņš šai grandiozajā sezonas izpārdošanā ieguldīja visus līdzekļus, kas vēl bija palikuši pāri pēc lielajiem būvdarbu izdevumiem: viņš varēja vai nu atkal reiz gūt spīdošu uzvaru, vai arī izputēt. Visā šinī šaubu un neziņas laikā Murē tomēr smaidīja laipni un jautrā uzvaras priekā, cieši pārliecināts, ka viņu gaida miljoni un triumfs, ka viņš — dievinātais sieviešu mīlulis — nevar pazust. Kad šaubu māktais Burdonkls atļāvās izteikt zināmas bažas, vai ieteicams tik pārmērīgi paplašināt tās veikala nodaļas, kuru ienākumi vēl joprojām bija apšaubāmi, Murē tikai pārgalvīgi smējās un iesaucās:

— Ak, ko nu, uzņēmums vēl arvien ir par mazu!

Burdonkls apstulba, viņu pārņēma izbllis, ko nemaz

nepūlējās slēpt. Par mazu, lai būtu tirdzniecības nams ar deviņpadsmit nodaļām un vairāk nekā četrsimt darbiniekiem!

— Bez šaubām, mums tas pusotra gada laikā vēl stipri jāpaplašina, — Murē mierīgi turpināja. — Esmu visā nopietnībā par to domājis. Deforža kundze vēl vakar apsolīja, ka rīt savās mājās iepazīstinās mani ar kādu ļoti iespaidīgu personu. Bet mēs par to parunāsim, kad šis jautājums būs pietiekami nobriedis ...

Beidzis parakstīt vekseļus, viņš piecēlās un draudzīgi uzsita kompanjonam uz pleca. Visu apkārtējo prātīgo ļaužu šausrnināšanās Murē tikai uzjautrināja. Kādā no pēkšņas vaļsirdības uzplūdu mirkļiem, kuros brīžiem ārkārtīgi pārsteidza savus kolēģus, viņš paziņoja, ka pēc savas dabas esot vairāk ebrejs nekā visi pasaules ebreji kopā: tas esot mantots no tēva, kam viņš līdzinoties fiziski un garīgi; tēvs bija cilvēks, kas zinājis naudas vērtību, no mātes esot ātrā, fantastiskā aizrautība, un tajā laikam gan slēpjoties viņa panākumu ķīla, tieši tā viņu spārnojot visiem pārdrošajiem darījumiem,

— Varat būt pārliecināts, ka paju īpašnieki piekritīs jums bez ierunām, — Burdonkls palocīdamies nobeidza sarunu.

lekāms abi vīrieši kāpa lejup veikalā, lai uzsāktu parasto inspekcijas apskati, viņi vel nokārtoja dažus sīkumus. Viņi pārbaudīja nelielas čeku grāmatiņas paraugu, kas bija Murē izgudrojums, lai skaidrāk pārskatītu preču noietu. Novērojis, ka preces, kas kļuvušas nemodernas, tā saucamās neejošās preces, tika izpārdotas jo ātrāk, jo lielāku peļņas procentu par tām saņēma pārdevēji, Murē uz šīs atziņas pamata dibināja jaunus tirgošanās paņēmienus. Viņš, ar šo brīdi sākot, centās modināt pārdevējos interesi par veikala apgrozījumu, izmaksājot tiem par katru — kaut arī vismazāko pārdoto preci zināmu procentu: tā bija sistēma, kas satrauca visu modes jaunumu tirdzniecību un izraisīja pārdevēju starpā cīņu par eksistenci, pie kam vislielāko labumu guva pats īpašnieks. Murē rokās šī ciņa pārvērtās par galveno virzuli, par organizēšanas principu, no kura viņš pastāvīgi vadījās. Viņš sakurināja kaislības, modināja interešu pretešķības, ļāva stiprajiem iznīcināt vājos, pie kam paša peļņa arvien vairāk pieauga. Jaunās čeku grāmatiņas iedalījumu atzina par labu: augšā uz pasakņa un noplēšamās lapiņas atradās nodaļas nosaukums un pārdevēja numurs; lapiņu abās pusēs bija ailes metru skaita, preces nosaukuma un cenas atzīmēšanai; pārdevējam vajadzēja tikai lapiņu parakstīt un nodot kasierim. Tādēļādi kontrole bija ārkārtīgi viegla, bija jāsalīdzina norēķinu birojā nodotie kases čeki ar piesakņiem, kas pa-lika pie pārdevējiem. Katru nedēļu darbinieki tad saņēma savus procentus bez jebkādiem pārpratumiem.

— Mūs neapzags vairs tik daudz, — Burdonkls apmierināts piebilda. — Jums radās patiešām brīnišķīga iedoma.

— Pagājušo nakti es domāju vēl arī par ko citu, — atbildēja Murē. — Jā, mans mīļais, pagājušo nakti pie vakariņu galda ... Man ienāca prātā mūsu norēķinu biroja darbiniekiem izmaksāt mazu prēmiju par katru kļūdu, kuru viņi atrastu, pārbaudot pārdošanas ierakstus ... Saprotiet, tie nepalaidīs garām nevienu kļūdu, tad jau drīzāk paši piedomās kādu.

Viņš smējās, bet Burdonkls to uzskatīja ar izbrīnu. Šis jaunais eksistences cīņas izmantošanas paņēmiens to sajūsmināja: īpašniekam Murē bija nenoliedzams administratora talants, viņš sapņoja uzņēmumā organizēt darbu tā, lai, izmantojot citu ēstgribu, lēni, bet noteikti apmierinātu savu. — Ja gribi no cilvēkiem izspiest visus spēkus, — Murē bieži mēdza teikt, — un turklāt ietekmēt viņu godīgumu, viņiem jāliek sadurties ar pašu vajadzībām.

— Bet nu jāiet lejā, — teica Murē — jāķeras pie izpārdošanas priekšdarbiem ... Vakar taču pienākuši zīdi? Butmons droši vien tos pieņem?

Burdonkls sekoja šefam. Preču pieņemšanas telpas atradās pagraba stāvā Jaunās Sv. Ogistēna ielas pusē. Šeit vienā līmenī ar ietvi mājas sienā atvērās liela, logam līdzīga lūka, pie kuras no preču ratiem izkrāva atvestās preces. Tās nosvēra, tad salika uz slīdierīces, kuras ozolkoka daļas un metālā sastiprinājumi, pastāvīgi slīdošo saiņu un kastu noberzti, spoži mirdzēja. Visi veikalam pienākušie sūtījumi nogrima šai dziļumā; tas bija kā bezdibens, kurā preces nepārtraukti, līdzīgi ūdenskritumam, ar troksni gāzās lejup. Bet lielo izpārdošanu laikā sildierīce novadīja pazemē patiešām neizsīkstošu straumi: Lionas zīdus, Anglijas vilnas audumus, Beļģijas audeklus, Elzasas kalikonus un Ruānas katūnus; smagajiem važoņiem bieži vajadzēja stāties rindā; saiņi atsitās pret alas grīdu ar dobju troksni kā dziļā ūdenī iemesti akmeņi.

Ejot garām, Murē mirkli apstājās. Slīdierīce darbojās: garā kastu rinda slīdēja lejup pati no sevis bultas ātrumā, jo cilvēka roku, kas tās no augšas nogrūda, šeit nevarēja redzēt; preces likās plūstam kā brīnumavota ūdens. Tad sekoja smagie saiņi, kas, pazuzdarni dziļumā, vēlās kā ripināti bruģakmeņi. Murē klusēdams skatījās. Taču šis preču birums, kas nesa sev līdzi tūkstošiem franku minūtē, viņa gaišajās acīs iededza guntiņas. Nekad vēl viņš nebija tik skaidri apzinājies kaujas sākumu. Šo preču straumi vajadzēja virzīt uz visām Parīzes četrām debesu pusēm. Ne vārda neteikdams, viņš turpināja apskati.

Pelēkajā krēslā, kas iespiedās pa lielajiem pagraba logiem, viena strādnieku grupa bija nodarbināta pie preču saņemšanas, kamēr citi nodaļu pārziņu uzraudzībā izrāva naglas no kastēm un atraisīja saiņu auklas. Pazemē, pagraba kailajās cementa sienās, kur uz čuguna pīlāriem balstījās griestu velves, norisa spraigs, kūsājošs darbs, kāds mēdz būt kuģu būvētavās.

— Vai visu saņēmāt, Butmon? — jautāja Murē, tuvodamies plecīgam, jaunam cilvēkam, kas pārbaudīja kādas kastes saturu.

— Liekas, viss ir, — tas atteica, — bet man te skaitot paies viss rīta cēliens.

Nodaļas vadītājs pārlaida ātru skatienu pavadzīmei, stāvēdams pie gara galda, uz kura kāds pārdevējs, no kastes izņemdams, krāva citu citam blakus zīda baķus. Aizmugurē rindojās vēl citi tādi paši galdi, pieblīvēti ar audumiem, kurus pārbaudīja vesels bars pārdevēju. Šeit visās malās izsaiņoja preces, šķita, it kā juku jukām būtu izsvaidīti audumi, ko nemitīgā balsu rūkoņā apskatīja, apgrozīja un atzīmēja.

Butmons, izpelnījies atzinību savā specialitātē, bija cilvēks ar apaļu, jautru seju, ogļmelnu bārdu un skaistām, kastaņbrūnām acīm. Dzimis Alonpeljē, būdams uzdzīvotājs un balamutis, viņš bija gluži viduvējs pārdevējs, turpretim, preces iepērkot, sacensties ar viņu nevarēja neviens. Viņš bija ieradies Parīzē tēva sūtīts, kam piederēja modes preču veikals provincē, un kategoriski atteicās atgriezties dzimtenē, kad tēvam šķita, ka dēlam jau pietiekoši daudz zināšanu, lai veikalu pārņemtu tēva vietā. No šī brīža starp tēvu un dēlu izvērtās zināma konkurence; tēvs stingri turējās pie vecajām mazpilsētas tirdzniecības parašām un jutās dziļi aizskarts, atklādams, ka vienkāršs pārdevējs pelnīja trīskārt vairāk nekā viņš; dēls turpretim uzjautrinājās par vecā vīra senlaicīgo darba veidu, svaidījās ar naudu un satrauca visu māju katrā savā apciemojumā. Tāpat kā citi nodaļu pārziņi, arī Butmons bez trīstūkstoš franku noteiktas algas saņēma vēl pārdošanas procentus. Monpeljē pilsētiņā runāja, ka vecā Butmona dēls pagājušajā gadā iebāzis kabatā gandrīz piecpadsmit tūkstošus franku, un tas tikai vēl ir sākums; ļaudis pareģoja sarūgtinātajam tēvam, ka šī summa vēl augs.

Pa to laiku Burdonkls bija paņēmis rokās kādu zīda auduma gabalu un rūpīgi kā lietpratējs to pētīja. Tas bija zīda ripss ar zilgani sudrabotu apmali, iecienītais zīda audums «Parīzes prieks,» ar kuru Murē cerēja uzvarēt izšķirošajā kaujā.

— Šis audums tiešām ir ļoti labs, — Burdonkls noteica pie sevis.

— Ne tik labs, cik efektīvs, — atbildēja Butmons. — Vienīgi Dimonteijs spēja mums tādu ražot. Savā pēdēļā braucienā, kad es sastrīdēļos ar Gožanu, Dimonteijs bija ar mieru iekārtot simt aužamās stelles tieši šim audumam, bet viņš prasīja par metru divdesmit piecus santīmus vairāk.

Gandrīz katru mēnesi Butmons brauca uz Lionu, kur uzkavējās vairākas dienas, apstaigādams fabrikas, apmetās pirmklasīgās viesnīcās, slēdza darījumus ar turienes fabrikantiem, būdams pilnvarots maksāt viņiem skaidrā naudā. Butmonam vispār bija ļauta pilnīga rīcības brīvība, un viņš iepirka visu, kas patika, raudzīdamies uz to, lai ar katru gadu paceltu savas nodaļas apgrozības summu jau iepriekš aprēķinātā proporcijā; šis pieaugums savukārt ievērojami ietekmēja viņa saņemamo procentu summu. Visumā Butmona stāvoklis «Dāmu paradīzē» bija mazliet savādāks nekā citiem nodaļu vadītājiem tā darba biedriem; viņš skaitījās tirgotājs — speciālists citu tirdzniecības nozaru vidū, kas savā kopumā izveidoja kaut ko līdzīgu lielai tirdzniecības pilsētai.

— Tātad izlemts, — viņš atsāka, — mēs to nocenosim par pieciem frankiem sešdesmit. Jūs zināt, ka ar to mēs tikko segsim iepirkšanas izdevumus.

— Jā, jā, — Murē dzīvi piekrita, — pieci franki sešdesmit, un, ja es būtu viens, es to pārdotu pat ar zaudēļ umiem.

Nodaļas pārzinis skaļi iesmējās.

— Tiešām! Tas ir labākais, ko es varētu vēlēties... Tas trīskāršos apgrozību, un tā kā manās interesēs ir gūt lielākus ienākumus ...

Bet Burdonkls palika nopietns, sakniebtām lūpām. Viņš dabūja procentus no veikala kopējās peļņas, un viņa interesēs nebija pazemināt cenas. Tādēļ Burdonkla pienā-kūmos ietilpa raudzīties, lai pie audumu nocenošanas Butmons, kura vienīgā vēlēšanās bija panākt lielāku apgrozību, nepārdotu tik lēti, ka peļņa iznāk pārāk maza. Turklāt Burdonklu no jauna bija sagrābušas šaubas: visas šīs kombinācijas, dzenoties pēc reklāmas, stāvēja ārpus viņa saprāta robežām. Tādēļ, saņēmis drosmi, viņš atbildēja:

— Ja mēs to dosim par pieciem frankiem sešdesmit santīmiem, tad mēs to atdodam ar zaudēļumiem, jo mums ir diezgan ievērojami iepirkšanas izdevumi. So audumu visur pārdod par septiņiem frankiem.

Murē tūlīt aizsvilās. Viņš uzsita ar plaukstu uz zīda baķa un nepacietīgi iesaucās:

— Es taču to zinu, un taisni tāpēc gribu pasniegt dāvanu mūsu pircējām ... Nudien, mans dārgais, jūs nekad neiemācīsieties saprast sievieti! Esiet pārliecināts, ka dāmas plēsīsies šī auduma dēļ.

— Bez šaubām, — ieinteresētais tiepīgi apgalvoja, — jo vairāk viņas plēsīsies, jo vairāk mēs zaudēsim.

— Es ļoti labi saprotu, — Murē uztraucās, — ka mēs uz šo audumu zaudēsim dažus santīmus. Tas ir nieks. Bet galvenais taču pievilināt sievietes, sagrozīt viņām galvas, lai skatās, brīnās un tukšo savus maciņus, vairs nedomājot ne par ko. Galvenais, mans dārgais, ir likt tām kvēlot iekārē — tur ir vajadzīgs ražojums, kas pievelk, kas izraisa sajūsmu. Pēc tam jūs varat pārdot pārējās preces par parastajām cenām, sievietes pirks visu, jo viņām liksies, ka pie mums viss ir lēts. Tā, piemēram, mūsu tafts «Zcltlāsmainā āda» par septiņi franki piecdesmit, ko pārdod visur par šo cenu, viņām arī liksies tāds kā gadījuma pirkums, un ar to pietiks, lai trīskārt atgūtu zaudēļumus no «Parīzes prieka» ... Jūs redzēsiet, jūs redzēsiet!

Viņš kļuva daiļrunīgs.

— Saprotiet taču! Es gribu, lai nedējas laikā «Parīzes prieks» saceļ tirgū veselu apvērsumu. Tas ir mūsu veiksmes trumpis, kas mūs glābs un cels augšup. Par šo zīdu ar zilgani sudrabotu apmali runās visā Francijā no viena gala līdz otram... Jūs dzirdēsiet mūsu konkurentu dusmu neprāta vaimanas. Mazumtirdzniecībai spārni būs atkal apgriezti. Apraksim visus šos veco lietu tirgotājus, kas nīkst un mocās ar reimatismu savos pagrabos!

Pārdevēji, kas šefam apkārt pārbaudīja audumus, smaidīdami klausījās. Viņam patika runāt un pārliecināt citus par savu taisnību. Arī šoreiz Burdonkls padevās. Viena kaste bija iztukšota, divi strādnieki pašreiz izvilka naglas otrai.

— Fabrikantiem gan nav labs prāts, — savukārt ieteicās Butmons. — Viņi tur, Lionā, ir ļauni uz jums, jūs viņus izputinot ar lētajām cenām. Jūs zināt, ka Go-žans man atklāti pieteica karu. Viņš zvērēja drīzāk dot ilgtermiņa kredītus mazajiem uzņēmumiem nekā pieņemt mūsu noteikumus.

Murē paraustīja plecus.

— Ja Gožanam trūkst saprāta, — viņš atbildēja, — tad pats cietīs savas rīcības sekas... Par ko tad šie ļaudis sūdzas? Mēs par preci tūlīt samaksājam, mēs paņemam visu, ko viņi saražojuši, viņus vismazāk skar lētās cenas. Un tad — pietiek jau ar to, ka publikai tas ir izdevīgi.

Pārdevējs iztukšoja otru kasti, bet Butmons pārskaitīja baķus, salīdzinādams ar pavadzīmi. Otrs pārdevējs letes galā tiem atzīmēja jau pazīstamās cenas; pārbaudi beidza, nodaļas vadītājs parakstīja pavadzīmi, kas bija jānodod galvenaja kasē. Vēl kādu brīdi Murē noskatījās uz šo darbu, uz rosmi, izsaiņojot preces, kas nāca arvien klāt un šķita pārplūdinās visu pagrabu; tad, nebilzdams ne vārda, līdzīgi pulkvedim, kas apmierināts ar saviem kareivjiem, viņš attālinājās, Burdonkla pavadīts.

Lēnām abi šķērsoja pagraba telpas. Caur mazajiem lodziņiem šur un tur iespīdēja bāla gaisma, un šauro, garo gaiteņu tumšajos kaktos pastāvīgi dega gāze. Sājos pašos koridoros atradās preču rezerves krājumi; ar režģiem aizžogotos nodalījumos katra nodaļa glabāja savus preču pārpalikumus. Garām ejot, uzņēmuma īpašnieks uzmeta skatienu kaloriferam, kuru pirmdien iekurinās pirmo reizi, un nelielajai ugunsdzēsēju grupai, kas apsargāja milzīgu gāzes skaitītāju dzelzs apvalkā. Virtuve un ēdamzāles, kas bija pārbūvētas no kādreizējiem pagrabiem, atradās pa kreisi stūri, kurš izgāja uz Gai-jona laukumu. Beidzot Murē nokļuva preču nosūtīšanas nodaļā, pagraba slāva otrā galā. Preču saiņi, ko pircēji neaiznesa paši, nokļuva šeit, kur tos sadalīja un sašķiroja pa atsevišķiem nodalījumiem, kas bija iekārtoti katrs savam pilsētas kvartālam; pēc tam pa plašām kāpnēm visus saiņus nogādāja augšā uz ietves tieši pretim vecā Elbefa namam, kur tos iekrāva ratos, kas rindojās gar ietvi. «Dāmu paradīzes» mehānisma darbības rezultātā preces, ko aprija slīdierīce Jaunajā Sv. Ogistēna ielā, kāpnes Mišodjēras ielā atkal izgrūda ārā bez pārtraukuma pēc tam, kad tās bija izstaigājušas augšā visas veikala tirdzniecības vajadzībām iekārtotās neskaitāmās letes.

— Kampjon, — Murē uzbilda preču nosūtīšanas pārzini, vecu izbijušu seržantu ar kalsenu seju, — kāpēc nav vēl nosūtīts ducis palagu, ko vakar ap pulksten diviem kāda dāma nopirka?

— Kur šī dāma dzīvo? — kalpotājs jautāja.

— Rivolī ielā, Alžīras ielas stūri... Deforža kundze.

Sai agrajā rīta stundā sadalīšanas galdi vēl bija

tukši un nodalījumos redzami tikai daži no vakardienas palikuši saiņi. Kamēr Kampjons meklēja norādīto saini starp citiem, skatīdamies reģistrācijas grāmatā, Bur-donkls vēroja Murē; šis cilvēks, kam piemita ģeniālas spējas, zināja visu, interesējās par visu pat pie naktslokādu galdiem un savu mīļāko alkovos. Beidzot preču nosūtīšanas pārzinis noskaidroja kļūdu: kase bija uzdevusi nepareizu mājas numuru, un sainis atnācis atpakaļ.

— Kas tā ir par kasi? — jautāja Murē, — Tātad jūs sakāt, tā bija desmitā kase ...

Un pievērsies savam līdzīpašniekam, viņš teica:

— Desmitā kasē, tur ir Atbērs, vai ne? Iesim parunāt pāris vārdu ar viņu.

Bet, iekāms devās apskates gājienā pa veikalu, Murē gribēja vēl uzkāpt ekspedīcijas nodaļā, kas aizņēma vairākas istabas trešajā stāvā. Šeit pienāca visi pasūtijumi no provinces un ārzemēm; katru dienu īpašnieks tur ieradās pārskatīt korespondenci. Jau desmit gadu šī korespondence vērtās plašumā dienu no dienas. Šinī nodaļā, kur sākumā strādāja desmit darbinieki, tagad bija nepieciešami vairāk par trīsdesmit. Vieni attaisīja aploksnes, citi, abos galda galos, rakstīto izlasīja; pārējie vēstules šķiroja, atzīmēja uz katras kārtējo numuru, ar kādu apzīmēja arī attiecīgo kasti; tad pasūtījumus sadalīja pa uzņēmuma nodaļām, kas deva attiecīgās preces, un pieprasījuma kārtībā novietoja tās kastēs pēc numuriem. Atlika vairs tikai visu pārbaudīt un iesaiņot, ko darīja blakus telpā, kur grupa strādnieku iesita naglas un saiņoja no rīta līdz vakaram.

Murē uzdeva savu parasto jautājumu:

— Lcvasēr, cik vēstuļu šorīt pienāca?

— Pieci simti trīsdesmit četras, kungs, — atbildēja korespondences daļas priekšnieks. — Baidos, ka jaunnedēļ pēc izpārdošanas es vairs nevarēšu veikt darbu, jo personāla skaits ir nepietiekošs. Vakar mēs ar ārkārtīgi lielu piepūli tik tikko paspējām visu padarīt.

Burdonkls apmierināts pamāja ar galvu. Pieci simti trīsdesmit četras vēstules! To viņš nebija gaidījis otrdien. Kalpotāji visapkārt galdam atgrieza aploksnes un lasīja vēstules, papīriem nepārtraukti čaukstot, bet pie kastēm jau sāka šķirot preces. Si bija viena no uzņēmuma viskomplicētākajām un vissvarīgākajām nodaļām: visa diena šeit pagāja nepārtrauktā nervu sasprindzinājumā, jo pēc veikala noteikumiem visus dienas pasūtījumus vajadzēja līdz vakaram izpildīt.

— Jūs dabūsiet tik daudz darbinieku, cik jums vajag, Levasēr, — Murē atbildēja, pēc viena acu uzmetiena secinādams, ka šī nodaļa ir vislabākā kārtībā. — Jūs zināt, ja apstākļi to prasa, mēs neatsakāmies dot klāt cilvēkus.

Augšā, zem paša jumta, atradās istabiņas, kur pār--gulēja pārdevējas. Taču Murē devās lejā uz galveno kasi, kas atradās blakus viņa kabinetam. So telpu atdalīja stikla šķērssiena ar lodziņu vara ietvarā; istabas dibenā atradās sienā iebūvēts, milzīgs, ugunsdrošs naudas skapis. Divi kasieri šeit novietoja katras dienas ienākumus, ko tiem ik vakarus nodeva veikala galvenais kasieris Loīnms, turklāt kārtodami tekošos veikala izdevumus, izsniegdami naudu fabrikantiem, algas veikala personālam un izpeļņu visiem sīkajiem ļautiņiem, kas pārtika no šī tirdzniecības uzņēmuma. Galvenā kase bija savienota ar otr,u, zaļiem vākiem pieblīvētu telpu, kur desmit kalpotāji pārbaudīja preču pavadzīmes. Nākošā istabā bija aprēķinu birojs; šeit seši jauni cilvēki, noliekušies pār melnām pultīm, aiz kurām rēgojās reģistru kalni, aprēķināja pārdevējiem pienākušos procentus, pārbaudot čekus. Šis aprēķinu birojs bija tikko atvērts un darbojās slikti.

Murē ar Burdonklu šķērsoja kases telpu un kontroles nodaļu. Kad viņi iegāja aprēķinu birojā, jaunie kantoristi, kas skaļi smējās, skatīdamies gaisā, pārsteigti satrūkās. Murē tiem nekā nepārmeta, bet ņēmās paskaidrot jauno prēmiju sistēmu, pēc kuras nolemts maksāt par katru pārdošanas čekos atrasto kļūdu. Tikko Murē izgāja, jaunie cilvēki, aizmirsuši smieklus un it kā nopērti, ar sparu ķērās pie darba, meklēdami kļūdas.

Nonācis apakšējā stāva veikala telpās, Murē devās tieši uz desmito kasi, kur Albērs Lornms, klientus gaidīdams, spodrināja savus nagus. Visā veikalā atklāti runāja par «Lommu dinastiju», kopš gatavo apģērbu nodaļas vadītāja Orelijas kundze bija iekārtojusi savu vīru «Dāmu paradīzē» par galveno kasieri un drīz pēc tam nodrošinājusi ar nodaļas kasiera vietu savu dēlu Albēru, izstīdzējušu, bālu, netikumos pagrimušu jaunekli, kas nevienā vietā nevarēja pastāvēt un sagādāja tai pastāvīgas rūpes. Nonākot pie jaunā cilvēka, Murē pagāja sāņus, jo viņš nevēlējās sevi kompromitēt un tēlot žandarmu, gan pieklājības, gan taktisku apsvērumu dēļ viņam patika labāk būt mīļā dieviņa lomā. Lēnām Murē piegrūda ar elkoni Burdonklam, personāla pārzinim, kuru tas mēdza pilnvarot izpildīt sodus.

— Atbēra kungs, — Burdonkls jaunekli uzrunāja stingrā balsī, — jūs atkal esat sajaukuši kādu adresi un iepirkums atvests atpakaļ ... Tas nav pieļaujams!

Kasieris, gribēdams attaisnoties, piesauca kā liecinieku izsūtāmo zēnu, kas bija šo paku saiņojis. Arī izsūtāmais zēns Zozefs piederēja pie Lommu dinastijas, jo bija Albēra piena brālis un par savu vietu tam tāpat bija jāpateicas Orelijas kundzei. Tā kā Albērs gribēja izdabūt no Zozefa, ka kļūda notikusi pircējas vainas dēļ, Zozefs sāka stomīties un plūkāja mazo zoda bārdiņu, kas padarīja vēl garāku jau tā garo bakurētaino seju: viņā cīnījās bijušā karavīra gods ar pateicību pret saviem labvēļiem.

— Atstājiet puisi mierā un kļūsiet labāk! — Bur-donkls sadusmots uzkliedza. — Tā ir jūsu laime, ka jūsu māte mums ir tik laba darbiniece!

Šai brīdi piesteidzās pats Lomms. No savas kases, kas atradās netālu no durvīm, viņš pārredzēja dēla kasi cimdu nodajā. Viņš bija gluži sirms, no sēdoša dzīves veida smagnējs vīrs, ar apaļu, neizteiksmīgu seju, kas likās it kā apsūbējusi no spožās naudas, kuru tas augu dienu nepārtraukti skaitīja. Labā roka Lommam bija amputēta, taču tas viņu netraucēja darbā, un reizēm veikala kalpotāji aiz ziņkāres gāja noskatīties, kā viņš pārbauda dienas ienākumus — tik veikli galvenā kasiera vienīgajā — kreisajā rokā slīdēja naudas zīmes un monētas. Lomms bija piedzimis Sablī pilsētiņā nodokļu iekasētāja ģimenē, tad atnācis uz Parīzi un iestājies par kantoristu pie kāda vīna lieltirgotāja. Dzīvodams Kivjē ielā, viņš apprecēja sava durvju sarga, trūcīga skrodera — elzasieša meitu; no pirmās dienas sieva valdīja pār vīru, jo viņas komerciālās dabas dotības to pārsteidza. Kā gatavo apģērbu nodaļas vadītāja viņa nopelnīja vairāk nekā divpadsmit tūkstošus franku, turpretī viņam pašam bija tikai pieci tūkstoši franku liela noteikta alga. Un Lomma cieņa kļuva aizvien lielāka pret sievu, kas ienesa šādu summu saimniecībā, un līdz ar to arī pret dēlu, jo to taču bija dzemdēļusi viņa.

— Kas noticis? — viņš murmināja. — Vai Albērs atkal pielaidis kļūdu?

Tagad Murē, kā parasts, iejaucās, lai tēlotu savu augstsirdīgā prinča lomu. Ja Burdonkls iedzina bailes, tad Murē rūpējās par savu popularitāti starp kalpotājiem.

— Nieks vien ir, — viņš nomurmināja. — Mīļais Lomm, jūsu Albērs ir vējagrābslis, kam vajadzētu raudzīties uz jums kā uz paraugu.

Tad mainīja sarunas tematu un, lai nostādītu sevi vēl izdevīgākā gaismā, laipni jautāja:

— Nu kāds bija pēdējais koncerts? ... Vai jums bija laba vieta?

Vecā kasiera bālajos vaibstos iekvēlojās sārtums. Viņa vienīgā vājība bija mūzika, viņa slepenais grē-ciņš — izklaidēšanās vientulībā teātrī, koncertos, muzikālajos priekšnesumos, uz kuriem viņš skraidīja; lai gan

Lommam bija amputēta labā roka, viņš pūta mežragu ar pašizgudrotas spailīšu sistēmas palīdzību; tā kā Lomma kundze necieta troksni, viņš vakaros ietina savu instrumentu biezā vilnas segā un bija laimīgs, pat sajūsmināts par svešādajām dobjajām skaņām, ko no tā izvilināja. Lomma dzīvei trūka mājas pavarda siltuma, vienīgi mūzika deva mierinājumu. Vienīgie prieki, ko viņš pazina, bija mūzika, kase un apbrīnotā sieva.

— Man bija sevišķi laba vieta, — viņš atbildēja mirdzošām acīm. — Jūs esat ļoti laipns, kungs...

Murē, kurš izjuta baudu, izdabājot citu kaislībām, šad un tad uzdāvināja Lommam koncertu biļetes, ko tam uzspieda dažādu labdarības biedrību dāmas. Un viņš galīgi aplaimoja veco kasieri, iesaukdamies:

— Jā, Bēthovens, Mocarts! Kas tā par muziķu!

Atbildi nenogaidījis, viņš piegāja pie Burdonkla, kas

jau gatavojās sākt veikala apgaitu pa nodalām. Centrālajā zālē, kas bija pārbūvēts iekšējais pagalms ar stikla jumtu, atradās zīda audumu nodaļa. Vispirms abi devās uz Jaunās Sv. Ogistēna ielas galeriju, ko no viena gala līdz otram aizņēma veļa. Nekādus noteikumu pārkāpumus neatraduši, viņi lēnām izgāja caur godbijīgo pārdevēju rindām. Pēc tam iegriezās raibo katūnu un trikotāžas nodaļā, kur valdīja parastā kārtība. Tomēr nākošajā — vilnas audumu nodaļā, kas visā galerijas garumā bija perpendikulāra Mišodjēras ielai, Burdonkls atkal uzņēmās pārmācītajā spīdzinātāja lomu, ieraugot sēžam uz letes jaunu cilvēku, bālu seju no pagājušās nakts uzdzīves; šis jauneklis Ljenārs, bagāta Anžēras modes preču tirgotāja dēls, pacietīgi panesa visus rājienus; viņš baidījās tikai vienu sava tagadēļā laiskuma, bezrūpības un izpriecu pilnajā dzīvē, ka tēvs viņu nesauc atpakaļ uz provinci. Pēc tam sāka birt aizrādījumi, asi kā graudi. Mišodjēras ielas galerijā plosījās negaiss: tūku nodaļā viens no jaunajiem pārdevējiem, kas pagaidām kalpoja bez algas un pārgulēja savā nodaļā, bija atgriezies vakarā pēc pulksten vienpadsmitiem; sīkpreču nodaļā vadītāja palīgs bija pieķerts pagraba stāvā smēķējam papirosu. Sevišķi bargi vētra brāzās cimdu nodaļā pār vienu no tiem nedaudzajiem parīziešiem, kas kalpoja šinī uzņēmumā — skaisto Minjo, kā viņu bija iesaukuši, kādas artistes ārlaulības dēlu; jauno cilvēku apsūdzēja, ka viņš esot sacēlis skandālu ēdamzālē, sūdzēdamies par sliktu ēdienu. Tā kā personāls ēda pie trim galdiem, ko klāja citu pēc cita — pirmo pulksten pusdesmitos, otro pusvienpadsmitos, trešo pusdivpadsmitos, tad Minjo paskaidroja, ka viņam pie trešā galda vienmēr jāapmieri-noties ar mērces paliekām un vismazākajām gaļas porcijām.

— Kā, vai tad uzturs nav labs? — vientiesīgi vaicāja Murē, beidzot atvērdams muti.

Viņš izsniedza virtuves pārzinim tikai vienu franku un piecdesmit santīmus dienā uz personu, un šis pārzinis, šausmīgi skops overnietis, mācēja vēl atrast dažādas iespējas no tā paša mazuma piepildīt savas kabatas; ēdiens bija tiešām loti slikts. Taču Burdonkls paraustīja plecus: ja pavāram jāpabaro brokastīs četrsimt personas un pusdienās četrsimt personas, tad tiešām izsmalcinātas prasības nevarēja uzstādīt.

— Vienalga, — atsāka pats saimnieks labvēlīgā noskaņojumā, — es gribu, lai visi mūsu kalpotāji saņemtu veselīgu un garšīgu ēdienu... Es runāšu ar pavāru.

Ar to Minjo sūdzība bija izbeigta. Atceļā, nonākuši savas apskates gaitas sākuma vietā, Murē ar Burdonklu palika stāvam netālu no durvīm starp lietussargiem un kaklasaitēm un noklausījās ziņojumā, kuru sniedza viens no četriem uzraugiem — lielā veikala nodaļu vadītājiem. Vecais 2ūvs, izdienējis kapteinis, savā laikā apbalvots ar ordeni Konstantīnā, vēl diezgan izskatīgs vīrietis, ar lielu, juteklīgu degunu un cienīgu, kailu galvu, sūdzēdams stāstīja par kādu pārdevēju, kas to nosaucis par «veco aitasgalvu» tikai tāpēc, ka tas viņam aizrādījis; pārdevēju atlaida tūlīt.

Pircēju vēl veikalā neredzēja. Atnākušas bija vienīgi dažas šī kvartāla mājsaimnieces un staigāja pa tukšajām galerijām. Inspektors, kas pie durvīm atzīmēja kalpotāju ierašanos, aizvēra savu pesonāla reģistri, pierakstīdams atsevišķi dažus nokavējušos. Tas bija brīdis, kurā pārdevēji ieņēma vietas savās nodaļās, ko, uzsākot darbus ap pulksten pieciem, apkalpotāji jau bija uzkopuši un visur putekļus noslaucījuši. Visi neizgulēta miega dēļ vēl bālām sejām novietoja skapīšos mēteļus un cepures un apspieda žāvas. Daži pārmija pāris vārdu, skatījās gaisā, likās sasprindzinām spēkus jaunai darba dienai; citi nesteigdamies norāva zajos sarža pārsegus, ar kuriem vakar vakarā bija apklājuši preces, un tos atkal salocīja; parādījās simetriski sakārtotas audumu baķu grēdas, viss veikals bija tīrs un pilnīgā kārtībā, dzidrā rīta mierīgā plūsmā gaidīdams, kad tirgošanās karstuma to atkal jauks un ārdīs linu, vilnas, zīda audumu un mežģīt,īu jūklis.

Spilgtajā gaismā zem centrālās zāles stikla jumta klusinātā balsī sarunājās divi jauni cilvēki, stāvēdami pie zīda audumu letes. Viens no tiem — jauns, neliela, spēcīga auguma, sārtiem vaigiem — centās iespaidīgāk saskaņot zīda audumu krāsas iekšējam dekorējumam. Viņu sauca Ifēns, un viņš bija ieradies no Ivetotas, kur tēvam piederēja kafejnica; pusotra gada laikā iemanījies kļūt par vienu no veiklākajiem pārdevējiem ar viņam piemītošo dabisko laipnību, glaimo un mīlīgo valodu, zem kuras tomēr slēpās drausmīgs badīgums, alkas visu gūt sev, aprijot citus ne aiz izsalkuma, bet vienīgi sev par prieku.

— Ziniet, Favjē, es jūsu vietā būtu viņam iecirtis pliķi, goda vārds! — teica Itēns otram gara auguma, dzēlīga rakstura vājam, jaunam cilvēkam ar dzeltenu sejas krāsu, tas bija kāda BeŽansonas nabadzīga audēja dēls, kurš, nebūdams gan skaists, zem ārējas vienaldzības slēpa neparastu gribasspēku.

— Ar pliķiem nekas nav panākams, — viņš flegmatiski nomurmināja. — Labāk nogaidīt.

Abi runāja par Robino, kas uzraudzīja pārdevējus, kamēr zīda audumu nodaļas vadītājs nogāja pagraba stāva telpās. Itēns dzina intrigas pret Robino, nodaļas vaditāja vietnieku, jo pats tīkoja pēc tā vietas. Lai Robino aizvainotu un piespiestu aiziet, Itēns bija sadomājis atvest Butmonu tieši tajā dienā, kad atbrīvosies nodaļas vadītāja vieta, kas bija apsolīta Robino. Robino tomēr to visu pacieta, bet kopš tā laika starp viņiem valdīja dziļš naids. Itēns cerēja sakūdīt visu nodaļu pret Robino un izēst to no vietas ar visādiem ļauniem paņēmieniem un mēlnesību. Itēns pats pagaidām ārēji izturējās laipni pret Robino, bet uzrīdīja tam Favjē; tas pakāpju ziņā kā pārdevējs sekoja Itēnam un šķita, ka Itēnam pilnīgi paklausa, kaut arī reizēm atļāvās rupjus izlēcienus, kuros bija jūtams apslēpts personīgs naids.

— Klusu! Septiņpadsmit! — Itēns pēkšņi uzsauca biedram, lai ar šo norunāto izsaucienu darītu zināmu citiem, ka tuvojas Murē ar Burdonkiu.

Tie abi turpināja vēl savu apskati, šķērsojot zīdu nodaļu. Viņi apstājās pie Robino, prasīdami paskaidrojumus par samta drēbi kartona kārbās, ar kurām bija nokrauts kāds galds. Kad uzrunātais atbildēja, ka neesot citur vietas, Murē smaidīdams iesaucās:

— Es taču jums teicu, Burdonkl, ka veikals ir pas mazu. Pienāks diena, kad sienas būs jānoārda līdz pat Suazelas ielai. Jūs redzēsiet, kāda drūzma būs nākamo pirmdien!

Viņš atkal sāka iztaujāt Robino un dot aizrādījumus par gaidāmo izpārdošanu, uz kuru gatavojās visas veikala nodaļas. Bet, vēl turpinādams sarunu, Murē jau labu brīdi pievērsa skatienus Itēnam, kas nevarēja izšķirties — novietot zilos zīda audumus blakus pelēkajiem un dzeltenajiem; jauneklis vairākas reizes panācās atpakaļ, lai novērotu krāsu harmoniju. Pēkšņi Murē iejaucās:

— Kāpēc jūs baidāties! Drošāk, apžilbiniet ļaudīm acis!... Lūk, ņemiet sarkano, zaļo, dzelteno!...

Viņš paķēra pats zīda baķus, atritināja tos, savija, sakrokoja audumus, panākot brīnišķīgas krāsu gammas. Viss personāls vienprātīgi atzina, ka šefs nudien ir pirmais Parīzes skatlogu dekorators — novators, kas šinī mākslā nodibinājis jaunu virzienu, izceļot visu spilgto un grandiozo. Murē teicās radīt veselas audumu lavīnas, kas it kā nejauši gāžas no atvērtām kastēm, viņš gribēja, lai tās liesmotu viskošākās krāsās, kas atdzīvinātu un papildinātu cita citu. Lai pircējām, izejot no veikala, acis kļūtu raibas, tā viņš teica. Itēns, būdams klasiskās skolas piekritējs, kas pieturējās pie simetrijas un krāsu toņu harmonijas, noskatījās, kā zem Murē rokām no šiem audumiem uz galda iedegās it kā ugunskurs, un neizteikdams ne mazākās piezīmes, kodīja lūpas kā mākslinieks, kura gaume ir rupji aizskarta.

— Raugieties! — iesaucās Murē, kas bija beidzis audumu kārtojumu. — Tāpat atstājiet šo visu ... Un tad jūs man pateiksiet pirmdien, vai dāmas jūsmoja par to vai ne.

Tieši šinī brīdī, kad viņš piegāja pie Btirdonkla un Robino, ienāca kāda sieviete, kas dažus mirkļus sastinga nekustīga, pārsteigta šī krāšņuma priekšā. Tā bija De-nīze. Pēc veselas stundas klejošanas pa ielu, šaubu un nedrošības nomākta, viņa beidzot bija nolēmusi iet iekšā. Viņa jutās tik ļoti apmulsusi, ka nesaprata pat sīkus un pareizus paskaidrojumus; pārdevēji, pie kuriem viņa griezās, satraukti vaicādama pēc Orelijas kundzes, parādīja viņai kāpnes uz otro stāvu; Denīze pateicās, bet nogriezās pa kreisi, lai gan viņai bija norādīts iet pa labi; tā meitene jau kādas desmit minūtes staigāja pa apakšējo stāvu, iedama no vienas nodaļas otrā, juzdamās arvien mulsāka pārdevēju ziņkāres un aizskarošās vienaldzības dēļ. Viņā pamodās vēlēšanās bēgt un reizē arī apbrīna, kas saistīja uz vietas. Denīze jutās kā pazudusi, tik maziņa šini milzenī — mašīnā, kas pašlaik vēl snauda, bet sienas ap to jau drebēja spraigās gaitas nojautā. Domās iznira vecais Elbefs, tumšs un šaurs, un lielais veikals Denizei šķita vēl lielāks zeltainas gaismas vizmā, kā pilsēta ar pieminekļiem, laukumiem un ielām, un viņai likās, ka tā šeit nekad nespēs atrast pareizo ceļu.

Viņai vēl nebija drosmes iegriezties zīda audumu nodaļā, kuras augstie, stiklotie griesti un greznotās letes atgādināja baznīcu un radīja mazliet baigu sajūtu. Kad Denīze beidzot tur iegāja, lai paglābtos no veļas nodaļas pārdevējiem, kas smējās, viņa pēkšņi atradās Murē audumu kombinācijas priekšā, un, par spīti mulsumam, sieviete pamodās arī Denīzē: vaigi pēkšņi sārtojās, viņa aizmirsa visu ap sevi, raugoties zīda audumu krāsainajā mirdzā.

— Paskat, — Itēns izsmējīgi čukstēja Favjē pie auss, — kur stāv tā zoss no Gaijona laukuma.

Murē, izlikdamies klausāmies, ko runā Burdonkls un Robino, izjuta dziļu gandarījumu, redzēdams, kā viņa krāsu kopojums iespaido nabadzīgo meiteni, tāpat kā marķīzi saviļņo garām paslīdoša važoņa rupjas iekāres pilns skatiens. Denīze pacēla acis un samulsa vēl vairāk, ieraudzīdama atkal netālu jauno vīrieti, kuru viņa bija noturējusi par kādu veikala nodaļas vadītāju. Denizei likās, ka tas nopietnu skatienu raugās viņā. Nezinādama, kā tikt projām, apmaldījusies veikala ejās, meitene vēlreiz griezās pie tuvākā pārdevēja — Favjē, kas stāvēja viņai blakus:

— Lūdzu, kur es varētu sastapt Orelijas kundzi?

Favjē atbildēja nelaipni un īsi:

— Otrā stāvā.

Denīze, gribēdama ātrāk pazust no šo vīriešu skatieniem, pateicās un atkal pagrieza muguru kāpnēm, tad Itēns neviļus padevās savai iedzimtajai pieklājībai. Viņš meiteni bija nosaucis par zosi, bet nu to aizturēja, laipni smaidīdams.

— Tur ne, jaunkundze, esiet tik laipna, nāciet šeit!

Viņš gāja dažus soļus pa priekšu un aizveda Denīzi

līdz kāpnēm zāles kreisajā pusē. Tad ltēns, pieklājīgi palocīdamies, uzsmaidīja viņai tāpat, kā mēdza smaidīt visām sievietēm.

— Augšā pagriezieties pa kreisi... Gatavo apģērbu nodala būs jums tieši pretim.

Denīzi dziji saviļņoja šī apburošā pieklājība. Tā bija negaidīta, brālīga palīdzība viņas sajukumā. Atklātu skatienu meitene raudzījās Itēnā, viss jauneklī likās patīkams: skaistā seja, smaids, kas izgaisināja visas viņas bailes, balss, kas šķita tik mierinoši laipna. Denīzes sirds pārplūda pateicībā kā pret draugu, aizkustināta un pārvarot samulsumu, viņa stomījās:

— Jūs esat par daudz laipns ... Nepūlieties vairāk ... Pateicos jums tūkstoškārt, cienītais kungs ...

ltēns jau bija atpakaļ pie Favjē, kuram viņš atkal klusi pačukstēja ar parasto rupjību:

— Tīrā miegamice, vai ne!

Augšā jaunā meitene nonāca tieši gatavo apģērbu nodaļā. Tā bija plaša telpa, kurai visapkārt rindojās augsti, izgriezumiem rotāti ozolkoka skapji; lielie spoguļstikla logi izgāja uz Mišodjēras ielu. Piecas vai sešas sievietes ar koķeti sacirtotu sprogu sasukājumu, zīda tērpos un krinolīnos, kas mugurpusē bija sacelti augstāk, šeit sarunādamās rosījās. Viena no tām — slaida un kalsena, ar pārmērīgi garu seju un tādu gaitu kā brīvībā pasprukušam zirgam — stāvēja, atspiedusies pie skapja, it kā foti nogurusi no darba.

— Vai es varētu sastapt Orelijas kundzi? — Denīze atkārtoja jautājumu.

Pārdevēja neatbildēja, nicinoši noskatīdamās uz*De-nīzes nabadzīgo apģērbu, tad pievērsās kādai biedrenei — mazai, slimīgi bālai un neizskatīgai meitenei, vaicādama tai ar gluži nevainīgu sejas izteiksmi un īgnā balsī:

— Vadoņa jaunkundz, vai jūs nezināt, kur vadītāja?

Uzrunātā, kas pašlaik kārtoja rotondas pēc lielumiem,

pat nepagrieza galvu.

— Nē, Prinēra jaunkundze, es nezinu, — viņa nomurmināja caur zobiem.

Iestājās klusums. Denīze stāvēja nekustēdamās, un neviens viņu vairs neievēroja. Brītiņu gaidījusi, viņa iedrošinājās atkal jautāt:

— Varbūt jūs zināt, vai Orelijas kundze drīz ieradīsies?

Tad vadītājas palīdze, vāja un neglīta sieviete, kuru Denīze vēl nebija pamanījusi, atraitne ar platiem vaigu kauliem un sariem līdzīgiem matiem, iesaucās no skapja, kur viņa pašlaik pārbaudīja uzrakstus uz etiķetēm.

— Ja gribat personīgi runāt ar Orelijas kundzi, tad

gaidiet. ,

Pagriezdamās pret citu pārdevēju, viņa piebilda:

— Vai tikai Orelijas kundze nav apģērbu pieņemšanas nodaļā?

— Nē, Frederika kundze, laikam gan ne, — uzrunātā atbildēja. — Viņa nekā nav teikusi, tātad nekur tālu nevar būt.

Pec šiem paskaidrojumiem Denīze palika stāvot un gaidīja. Telpā bija gan daži krēsli, kas domāti pircējām, bet, tā kā Denīzi neviens neuzaicināja apsēsties, viņa neuzdrošinājās pati to darīt, lai gan kājas no uztraukuma sāka ļodzīties. Acīm redzot jaunkundzes Denīzē nojauta pārdevēju, kas atnākusi pieteikties uz vietu; viņas meiteni nekautrīgi apskatīja un pa acu kaktiņiem urbās viņā nelaipni, ar slepenu naidīgumu, kāds piemīt pie pilna galda sēdošiem cilvēkiem, kam nepatīkami saspiesties ciešāk, lai dotu vietu kādam izsalkušam no āra. Denīzes mulsums auga, nesteigdamās viņa šķērsoja telpu un piegāja pie loga, lai paskatītos uz ielu un smeltos mazliet drosmes. Tieši logam pretim pacēlās vecā Elbefa nams ar savu netīro fasādi un logiem bez dzīvības, mazais veikaliņš Denīzei likās tik neglīts un nožēlojams šā greznuma pilnajā vidē, kur viņa pašlaik atradās, ka sirds sažņaudzās it kā pārmetumos.

— Sakiet, — garā Prinēra čukstēja mazajai Vadonai, — vai jūs redzējāt viņas kurpes?

— Nu, un kleita! — nomurmināja otra.

Denīze, vēl joprojām skatienus pievērsusi ielai, nojauta, ka aiz muguras spriež par viņu. Viņa nedusmojās uz pārdevējām, viņai nepatika ne viena, rie otra — vismazāk lielā ar kuplajiem, sarkanajiem matiem, kas krita uz viņas garā zirga kakla; mazās pārdevējas pienbaltā seja bija plakana, it kā bez kauliem. Klāra Prinēra bija kurpnieka meita no Vivē mežiem bagātā apvidus; grāfienes Mareijas pilī, kur Klāra gāja lāpīt veļu, to bija paveduši kambarsulaiņi; pēc tam viņa iestājās kādā Lan-gras veikalā, un tagad viņa Parīzē atriebās vīriešiem par kājas spērieniem un zilumiem, ko bija saņēmusi no sava tēva. Margarita Vadoņa, dzimusi Grenoblē, kur tās vecākiem piederēja neliels audeklu veikals, bija sūtīta uz Parīzi «Dāmu paradīzē» noslēpt savu kļūmīgo soli — gadījuma bērnu; viņa uzvedās nevainojami, un drīz viņai vajadzēja atgriezties mājās, lai vadītu vecāku veikalu un izietu par sievu pie kāda brālēna, kas viņu gaidīja.

— Nu, — Klāra noteica klusā balsī, — šī jau nu gan pie mums tālu netiks!

Ienāca apmēram četrdesmit piecus gadus veca sieviete, un pārdevējas apklusa. Tā bija Orelijas kundze, ļoti korpulenta, iespīlēta melnā zīda tērpā, kura ņieburs, cieši iežņaudzot masīvos plecus un krūtis, laistījās kā bruņas. Zein melnā matu apsēja raudzījās lielas, nekustīgas acis, mutei bija barga izteiksme, un resnie vaigi bija mazliet nokārušies; nodaļas vadītājas diženumā viņas seja bija kļuvusi uzpūtīgi lepna kā izkrāsota Cēzara maska.

— Vadoņa jaunkundz, — viņa uztrauktā balsī iesaucās, — kāpēc jūs vakar neaizsūtījāt uz darbnīcu manto modeli ar pieguļošo vidukli?

— Tur vēl vajadzēja izdarīt labojumu, — atbildēja pārdevēja, — Frederika kundze aizturēja manto.

Vadītājas palīdze izvilka modeli no skapja un paskaidrojumi turpinājās. Visi trīcēja Orelijas kundzes priekšā, kad tā gribēja parādīt savu autoritāti. Būdama ļoti godkārīga sieviete, viņa necieta, ka to sauca par I.omma kundzi, jo šis vārds viņu kaitināja; viņa kaunējās arī sava tēva — durvju sarga dēļ, kuru uzdeva par drēbnieku, kam personīgs uzņēmums; Orelijas kundzei bija simpātiskās tikai tādas pārdevējas, kas viņai glaimoja un apbrīnoja viņas spējas. Kādreiz viņa sev iekārtoja gatavu apģērbu darbnīcu, bet viņai nelaimējās, un viņa izsamisa, ka viņai ir spējas kļūt pie bagātības, bet traucē aizvien neveiksmes; pat tagad, guvusi lieliskus panākumus «Dāmu paradīzē», kur viņa nopelnīja divpadsmit tūkstošus franku gadā, šķita, ka viņā arvien vēl mājotu ļauns prāts par to, un Orelijas kundze izturējās nežēlīgi pret iesācējām, tāpat kā dzīve sākumā nežēloja viņu.

— Pietiek pļāpāti — viņa dusmās uzsauca. — Jūs nemaz neesat saprātīgāka par citām, Frederika kundze .,. Tā kā izlabojumus izdarītu tūlītl

Denīze vairs neskatījās pa logu, kamēr notika izskaidrošanās. Meitene nojauta, ka šī dāma ir Orelijas kundze, bet, nobijusies no viņas skarbās balss, arvien vēl stāvēja nekustēdamās. Pārdevējas, priecādamās, ka izdevies salaist matos pašu nodaļas vadītāju ar savu vietnieci, ar pilnīgu vienaldzību pievērsās savam darbam. Pagāja dažas minūtes, un nevienam nebija tik daudz līdzjūtības pret nabaga svešo meiteni, lai palīdzētu tai izkļūt no nepatīkamā stāvokļa. Beidzot pati Orelijas kundze to pamanīja un izbrīnā, ka meitene gluži nekustīga stāv, jautāja, ko viņa vēloties.

— Vai jūs, lūdzu, esat Orelijas kundze?

— Tā es esmu.

Denīzes mute bija izžuvusi sausa, rokas sastingušas, viņa drebēja bailēs kā bērnībā, kad baidījās no žagariem. Stomīdamās viņa izteica savu lūgumu, kuru vajadzēja atkārtot, lai to varētu saprast. Orelijas kundze meiteni uzskatīja ar savām lielajām, nekustīgajām acīm, neviens vaibsts neatmaiga tās imperatora maskā.

— Cik tad jums gadu?

— Divdesmit, cienītā kundze.

— Ko, divdesmit gadu? Jums nevar dot pat seš-padsmitī

Pārdevējas atkal pacēla galvas. Denīze pasteidzās piebilst:

— Bet, cienītā kundze, esmu ļoti stipra!

Orelijas'kundze paraustīja platos plecus. Pēc tam vēsi noteica:

— Labi, es jūs pierakstīšu. Mēs pierakstām katru, kas pieteicas uz vietu ... Prinēra jaunkundze, padodiet reģistrācijas grāmatu.

Grāmatu nevarēja tūlīt atrast, tā laikam bija nokļuvusi inspektora Zūva rokās. Kamēr lielā Klara aizgāja to meklēt, ieradās Murē, kā jau arvien Burdonkla pavadībā. Inspekcijas apgaitu otrā stāva mežģiņu, ādu, mēbeļu un veļas nodaļā viņi tagad pabeidza ar gatavo apģērbu nodaļu. Orelijas kundze pagāja mazliet sāņus ar tiem un brīdi apspriedās par mēteļiem, kurus bija nodomājusi pasūtīt vienā no lielākajām Parīzes drēbniecības darbnīcām; parasti viņa iepirkās pati un uz savu atbildību; bet, izdarot lielākus iepirkumus, viņa apspriedās ar direkciju. Burdonlds izmantoja šo gadījumu un pastāstīja tai par dēla Albēra nolaidību; Orelijas kundzi pārņēma izmisums: šis palaidnīgais bērns to iedzīšot kapā; tēvs, kas gan arī neesot nekas sevišķs, vismaz uzvedoties godīgi. Visa Lommu dinastija, pār kuru viņa neierobežoti valdīja, sagādāja viņai reizēm īstas ciešanas.

Pa to laiku Murē, pārsteigts, ka sastop atkal Denīzi šeit, pieliecies Orelijas kundzei, vaicāja, ko šī jaunā meitene vēlas; kad vadītāja atbildēja, ka meitene grib pieteikties uz pārdevējas vietu, Burdonkls, kā sieviešu nīdēļs, nevaldīja vairs pār sevi.

— Tas taču nav iespējams, — viņš murmināja, — tas ir joks! Viņa ir par daudz neglīta.

— Tiešām nepievilcīga, — piekrita Murē, neuzdrošinādamies meiteni aizstāvēt, lai gan viņu aizkustināja tās sajūsma par viņa krāsu kopojumu.

Klāra atnesa reģistrācijas grāmatu, un Orelijas kundze atgriezās pie Denīzes. Tiešām viņa neatstāja labu iespaidu. Melnā vilnas kleitiņa, kaut gan ļoti tīra, bija tomēr novalkāta; pati apģērba nabadzība nebūtu tik nozīmīga, jo šeit jau visas pārdevējas staigāja formas tērpos — melnās zīda kleitās; galvenais — viņai bija vārgs izskats un skumja sejiņa. Veikala prasībās neietilpa pārdevēju skaistums, bet tām vajadzēja būt patīkamām. Un no šo dāmu un kungu skatieniem, kas viņu pētīja un svēra kā kumeļu, ko zemnieki pārdod gada tirgū, Denīze atkal gluži samulsa.

— Kā jūs sauc, — jautāja nodaļas vadītāja, turot spalvaskātu rokā, gatava rakstīt turpat uz letes gala.

— Denīze Bodī, cienītā kundze.

— Jūsu vecums?

— Divdesmit gadi un četri mēneši.

Šinī mirklī uzdrošinādamās pacelt acis uz Murē, kuru Denīze tagad uzskatīja par kādu nodaļas vadītāju, jo viņa to visur sastapa, viņa kautri atkārtoja:

— Es tikai izskatos vārga, bet es esmu ļoti stipra.

Visi smaidīja. Burdonkls īgni apskatīja savus nagus.

šī frāze izskanēja nospiedošā klusumā.

— Kādā uzņēmumā esat Parīzē kalpojusi? — atsāka vadītāja.

— Cienītā kundze, es nāku no Valonjas...

Tā bija jauna neveiksme. Parasti «Dāmu paradīze» prasīja no savām pārdevējām viena gada stāžu kādā mazākā Parīzes uzņēmumā. Denīze izmisa; ja nebūtu jārūpējas par bērniem, viņa neizturētu, būtu aizgājusi, lai izbeigtu šo lieko iztaujāšanu.

— Kur jūs strādājāt Valonjā?

— Pie Kornaija.

— To es pazīstu, tas ir labs uzņēmums, — paspruka Murē.

Parasti viņš nekad neiejaucās kalpotāju pieņemšanā, atļaudams nodaļu vadītājiem pašiem izraudzīt sev personālu. Bet ar savu ārkārtīgi izsmalcināto uztveri, viņš nojauta šai jaunajā meitenē apslēptu pievilcību, neparastu daiļumu un burvīgumu, ko tā pati sevī nepazina. Pirmās darba vietas labā slava bija ļoti svarīga, bieži vien tā noteica pārdevējas pieņemšanu. Orelijas kundze turpināja mazliet maigākā balsī:

— Kāpēc jūs aizgājāt no Kornaija?

— Ģimenes apstākļu dēļ, — Denīze nosarkdama atbildēja. — Mēs zaudēļām vecākus, man jārūpējas par brāļiem... Un tad — šeit ir apliecība.

Apliecība bija spīdoša. Denīzei jau uzausa cerība, kad nākošais vadītājas jautājums to atkal samulsināja.

— Vai te Parīzē ir kāds, kas var dot atsauksmi par Jums? Kur jūs dzīvojat?

— Pie mana tēvoča, — Denlze nomurmināja, vilcinādamās to nosaukt vārdā, bīdamās, ka uzņēmums taču negribēs sava konkurenta brāļameitu. — Pie mana tēvoča — tepat pretim.

Te sarunā atkal iejaucās Murē.

— Kā! Jūs esat Bodī brāļameita!... Vai Bodī jūs sūtīja šurp?

— Ak nē, kungs!

Denīze nevarēja atturēties no smaida, tik savāda likās šāda iedoma. Meitene pēkšņi pārvērtās. Vaigi tai sārtojās, un sejiņa ar mazliet palielo muti atplauka mīļā smaidā. Pelēkās acis iemirdzējās, un vaigos parādījās brīnišķīgas bedrītes, pat palsie mati, šķila, nupat sāks lidot šai neviltotajā līksmē, kas strāvoja no visas viņas būtnes.

— Bet viņa taču ir skaista! — klusi teica Murē Burdonklam.

Uzrunātais garlaikots tikai paraustīja plecus, norādīdams, ka nepiekrīt šādam uzskatam. Klāra saknieba lūpas, bet Margarita pagrieza muguru. Vienīgi Orelijas kundze atzinīgi pamāja ar galvu Murē, kad tas atsāka:

— Jūsu tēvocis nerīkojās pareizi, ka neatveda jūs šurp, ar viņa ieteikumu būtu pieticis... Runā, ka viņš esot naidīgi noskaņots pret mums. Mēs esam plašāka vēriena ļaudis, un, ja viņš nevar nodarbināt brāļameitu savā uzņēmumā, labi! Mēs parādīsim, ka šai brāļameitai tikai jāpieklauvē pie mūsu durvīm un mēs to uzņemsim nekavējoties. Lūdzu, pasakiet savam tēvocim, ka es viņu tomēr ļoti cienu un lai viņš vaino nevis mani, bet jaunos komerciālos apstākļus. Pasakiet viņam, ka viņš slīdēs lejup, ja turpinās ietiepīgi turēties pie vecajiem, smieklīgajiem uzskatiem.

Denīze nobāla. Tas bija pats Murē! Neviens nebija minējis tā vārdu, viņš pats uz to norādīja; tagad viņa arī saprata dvēseles satraukumu, ko šis jaunais vīrietis izraisīja viņā uz ielas, zīda audumu nodaļā un tagad šeit. Saviļņojums, ko Denīze nespēja izskaidrot, arvien vairāk nospieda viņas sirdi, kā pārāk smaga nasta. Visi tēvoča nostāsti atausa viņas atmiņā, padarīja Murē varonim līdzīgu, apvija to ar leģendu, pārvērta to par šis baismīgās mašīnas rīkotāju, kura jau no paša rīta turēja Denīzi savu dzelžaino zobu un dzenratu gūstā. Un aiz Murē skaistās galvas ar rūpīgi kopto bārdu un acīm veca zelta nokrāsā Denīze redzēja nelaiķi Heduēna kundzi, ar kuras asinīm bija aplipuši šīs mājas akmeņi. Tad viņai kļuva salti tāpat kā vakar un likās, ka viņu vienkārši māc bailes no Murē.

Orelijas kundze aizvēra grāmatu. Uzņēmumam vajadzēja vienu vienīgu pārdevēju, ierakstīti bija desmit pieteikumi. Taču nodaļas vadītājas vēlēšanās izpatikt šefam bija pārāk liela, lai vilcinātos ar lēmumu. Visas formalitātes tomēr tika ievērotas ar pieteikumiem, kas ikreiz nonāca inspektora Zūva rokās pārbaudei, pēc tam tas iesniedza ziņojumu, un vadītāja jautājumu izlēma.

— Labi jaunkundz, — viņa majestātiski noteica, lai paturētu savu autoritāti. — Lēmumu jums paziņosim rakstiski.

Apjukumā Denīze brīdi stāvēja nekustēdamās. Viņa nezināja vairs, uz kuru pusi griezties, lai ietu ārā. Beidzot meitene pateicās Orelijas kundzei, un, tā kā bija jāiet garām Murē un Burdonklam, viņa tes sveicināja. Nogrimuši sarunā, tic viņu vairs neievēroja un sveicienu neatņēma, ļoti uzmanīgi ar Frederika kundzi apskatīdami jauno pieguļoša stila manto modeli. Klāra ar dusmu pilnu kustību uzskatīja Margaritu, it kā paredzēdama, ka daudz prieka jaunajai pārdevējai viņu nodaļā nebūs. Droši vien Denīze sajuta aiz muguras šo vienaldzību un ļauno prieku, viņa kāpa lejup pa kāpnēm tikpat satraukta, kā nākot augšup, sirdi tirdīja neizprotams nemiers, un viņa sev vaicāja, vai priecāties vai skumt, ka nākusi šurp. Vai varēja cerēt uz vietu? Viņa sāka atkal šaubīties mulsumā, kur neko vairs nespēja skaidri izprast. No visām izjūtām divas tomēr izkristalizējās, pamazām aizēnodamas citas, — saviļņojums, ko iedvesa Murē, tik dziļš, ka kļuva gandrīz baigi, un Itēna laipnība — vienīgais gaišais stars šai rīta cēlienā kā skaista atmiņa, kas sirdij lika kvēlot pateicībā. Šķērsodama veikala telpas izejas virzienā, Denīze acīm meklēja laipno jauno cilvēku, laimīga, ka varēs pateikties tam ar skatienu; viņa to neredzēja nekur un kļuva skumja.

— Nu kā jums veicās, jaunkundz, — Denīzi uzbilda kāda satraukta balss, kad viņa beidzot atradās atkal uz ielas.

Viņa pagriezās un ieraudzīja to pašu izstīdzējušo, bālo, neveiklo jaunekli, kas viņu bija šorīt uzrunājis. Arī tas nāca ārā no «Dāmu paradīzes» un šķita vēl vairāk uzbudināts un apstulbis no iztaujas nekā viņa pati.

— Es vēl nekā nezinu, cienītais kungs, — Denīze atbildēja.

— Tāpat arī es. Ļaudīm tur iekšā ir sevišķi paņēmieni cilvēku apskatīt un iztaujāt. Es strādāju mežģiņu nozarē un izstājos no Krevkēra uzņēmuma.

Atkal abi stāvēja viens otram pretim, sarkdami un nezinādami, kā izšķirties un aiziet. Tad, lai būtu kas ko teikt, labsirdīgais, neveiklais jauneklis savā kautrībā iedrošinājās jautāt:

— Kā jūs sauc, jaunkundz?

— Denīze Bodī.

— Mani sauc Anrijs Delošs.

Tad abi pasmaidīja. Juzdamies vienādā stāvoklī, viņi sniedza viens otram roku.

— Labas sekmes!

— Jums tāpat!

Ill

Katru sestdienu no pulksten četriem līdz sešiem De-forža kundze cienāja ar tasi tējas un cepumiem savus tuvākos draugus, kas atnāca viņu apciemot. Dzīvoklis atradās Rivolī un Alžīras ielu stūra nama ceturtā slāvā; abu viesistabu logi izgāja uz Tiljeriju pils dārzu.

Šinī sestdienā bija ieradies arī Murē un tieši tanī brīdī, kad sulainis to gribēja pieteikt, lielajā viesistabā Murē no priekšnama caur atvērtajām durvīm ieraudzīja Deforža kundzi šķērsojam mazo viesistabu. Viņu pamanījusi, Deforža kundze apstājās, un Murē iegāja, ceremoniāli palocīdamies. Tikko sulainis bija aizvēris durvis, Murē ātri satvēra jaunās sievietes roku un to viegli noskūpstīja.

— Uzmanīgāk, man ir viesi, — viņa klusi čukstēja, pamādama ar roku lielās viesistabas durvju virzienā. — Es tikai iznācu, lai uzmeklētu šo vēdekli, ko dāmām parādīt.

Un ar vēdekļa maliņu viņa smiedamās viegli iesita viņam pa vaigu. Deforža kundze bija tumšmate, augumā mazliet par pilnīgu, lielām, greizsirdīgām acīm. Murē, turēdams viņas roku savā, jautāja:

— Vai viņš būs?

— Bez šaubām, — viņa atbildēja, — viņš apsolīja.

Abi runāja par baronu Hartmani, hipotēku bankas direktoru. Deforža kundze, valsts padomnieka meita, tagad biržas spekulanta atraitne, bija saņēmusi no sava vīra mantojumu, kura lielumu viena sabiedrības daļa apšaubīja, citi turpretim pārspīlēja. Stāstīja, ka, vīram dzīvam esot, Deforža kundze izrādījusi lielu laipnību

pazīstamajam finansistam baronam Hartmanim, kura vērtīgie padomi ļoti noderējuši; vēlāk pēc vīra nāves šie sakari turpinājās, bet ļoti piesardzīgi un bez vismazākās neapdomības vai skaļuma. Deforža kundze nekad nedeva iemeslu tenkām un tika uzņemta visās augstākās buržuāzijas aprindās, pie kurām pati piederēja. Pat šobrīd, kad skeptiskā un smalkjūtīgā baņķiera kvēlās jūtas izvērtās tēvišķīgā maigumā, ja Deforža kundze izraudzīja sev mīļākos, ko viņš pacieta, viņa ļāvās savas sirds tieksmēm ar tādu izsmalcinātu sabiedrisku taktu un veiklību, ka ārējā pieklājība vienmēr tika stingri ievērota un nekas neaizēnoja Deforža kundzes labo slavu. Kad Deforža kundze iepazinās ar Murē pie kopīgiem draugiem, tas viņai sākumā nepatika, taču vēlāk tam atdevās, tā straujuma un kaisles savaldzināta, un, kamēr Murē veikli manevrēja, lai Deforža kundze iespaidotu baronu, pamazām viņas jūtas iekvēlojās īstā, dziļā mīlā. Deforža kundze ar trīsdesmit piecus gadus vecas sievietes kvēli pielūdza Murē, kam bija tikai divdemit deviņi gadi, mocīdamās bailēs, ka var zaudēt savu mīļāko.

— Vai baronam jau kas teikts? — Murē jautāja.

— Nē, labāk būs, ja jūs pats tam paskaidrosiet darījumu, — viņa atbildēja, pāriedama uz jūs.

Deforža kundze pavērās viņā, tai likās, ka Murē droši vien nekā nezina, ja griežas pie viņas ar lūgumu iespaidot baronu, turklāt izlikdamies, ka uzskata baronu tikai par viņas vecu draugu. Murē visu laiku vēl turēja Deforža kundzes roku, sauca to par savu mīļo Anrieti, un viņa juta sirdī smeldzi. Klusēdama viņa sniedza tam pretim lūpas skūpstam, tad tikko sadzirdami čukstēja:

— Klusu! Mani gaida ... Ienāc mazliet vēlāk, pēc manis.

No lielās viesistabas atlidoja liegas balsu skaņas, kuras klusināja tapešu audums. Anriete atgrūda durvis, atstādama abas viras vaļā, un pasniedza vēdekli vienai no četrām dāmām, kas sēdēja istabas vidū.

— Lūk, te tas ir, — Deforža kundze sacīja, — es jau domāju, ka istabene to nevarēs atrast.

Un, pagriezdamās atpakaļ, viņa jautri iesaucās:

— Nāciet taču iekšā, Murē kungs, nāciet caur mazo viesistabu. Tas nebūs tik svinīgi.

Murē palocījās pret dāmām, kuras viņš pazina. Viesistaba ar Ludviķa XVI stila mēbelēm, kas bija pārvilktas ar ziedu pušķiem izrakstītu pusbrokāta audumu, apzeltītā bronza un lielie, zajlapainie stādi atstāja patīkamu sievietes radīta mājīguma iespaidu, kaut arī istabas griesti bija ļoti augsti; caur abiem logiem varēja skatīt' Tiljeriju pils dārza kastaņas, no kurām oktobra vēji trauca lejup lapas.

— Ak, šīs mežaines taču ir patiešām skaistasl — iesaucās Burdelē kundze, kas turēja rokā vēdekli.

Tā bija maza, gaišmataina, trīsdesmit gadus veca sieviete ar smailu deguntiņu un dzirkstošām acīm, An-rietes pansijas biedrene, tagad kāda Finansu ministrijas nodaļas priekšnieka sieva. Būdama no vecas pilsoniskas ģimenes, enerģiska, labsirdīga un ar iedzimtu praktiskumu, viņa pati vadīja saimniecību un audzināja trīs bērnus.

— Un par šīm mežģinēm tu maksāji tikai divdesmit pieci franki gabalā? — viņa atsāka, rūpīgi apskatīdama katru mežģines diedziņu. — Nu, un tu saki, ka pirki tās Likē no kādas vietējās strādnieces ... Tas ir ļoti lēti... Bet tev mežģines vajadzēja dot piestrādāt vēdeklim.

— Protams, — atbildēja Deforža kundze, — piestrāde izmaksāja divsimt franku.

Tad Burdelē kundze sāka smieties. Un to Anriete sauca par gadijuma pirkumu! Divsimt franku par vienkāršu ziloņkaula piestrādi un monogratnu! Un tā viņa rīkojās, ietaupot simt sū uz Santijī mežģiņu gabala! Par simt divdesmit frankiem varēja dabūt gluži tādus pašus gatavus vēdekļus. Un Burdelē kundze nosauca veikalu Puasonjēra ielā.

Pa to laiku vēdeklis ceļoja no vienas dāmas pie otras. Gibāla kundze tikko uzmeta skatienu vēdeklim. Viņa bija slaida un kalsena, sarkaniem matiem, seja pauda garlaicību, bet pelēkajās acīs zem ārējās vienaldzības maskas reizēm iedzirkstījās izsalkumam līdzīgs savtīgums. Nekad Gibāla kundzi neredzēja sava vīra sabiedrībā, kurš bija pazīstams advokāts un tāpat kā viņa arī savukārt, kā dzirdēja runājam, dzīvoja savu dzīvi, visā pilnībā iegrimdams tiesas aktīs un personīgās izpriecās.

— Es gan savā mūžā neesmu ne divus vēdekļus nopirkusi... — viņa nomurmināja, pasniegdama vēdekli grāfienei de Bova kundzei. — Tos jau tā sadāvina vienmēr par daudz.

Grāfiene uz to atbildēja ar smalku humoru.

— Jums smaidījusi laime dabūt loti uzmanīgu vīru.

Un, noliekdamās pie savas meitas, slaidas, divdesmit

gadus vecas jaunavas, piebilda:

— Paskaties taču monogramu, Blanša. Kāds skaists darbs!... Tas droši vien arī tik Joti sadārdzināja mež-ģiņu piestrādi.

De Bova kundzei bija tikko pāri četrdesmit gadiem. Tā bija lepna sieviete, īstas dieves izskatā, pareiziem sejas pantiem un lielām, sapņainām acīm; grāfs de Bovs, valsts zirgu audzētavas galvenais inspektors, sievu apprecēja, viņas skaistuma savaldzināts. Dc Bova kundze pašreiz sajūsminājās par dai]o monogramu, un viņā iekvēlojās iekāre — tik stipra, ka šķita aptumšojam skatienu. Pēkšņi viņa iejautājās:

— Dodiet savu spriedumu, Murē kungs, vai divsimt franku ir pārmaksāts par šo mežaiņu piestrādāšanu?

Murē stāvēja piecu dāmu vidū, smaidīdams, interesēdamies par visu, kas interesēja tās. Viņš paņēma vēdekli, apskatīja to un pašlaik gribēja atbildēt, kad sulainis atvēra durvis, pieteikdams viesi:

— Marti kundze.

Ienāca vāja, neglīta sieviete, bakurētainu seju, bet izmeklēti greznā tērpā. Viņas vecumu nevarēja noteikt, viņai trīsdesmit piecus gadus varēja piedēvēt tikpat labi kā četrdesmit vai trīsdesmit gadus, skatoties pēc viņas ikreizējā garastāvokļa. Uz labās rokas viņai karājās sarkana ādas soma, no kuras viņa nekad nešķīrās.

— Es ceru, mana dārgā, — viņa uzrunāja Anrieti, — jūs atvainosiet mani, ka ienācu ar visu somu ,.. Iedomājieties, šurp nākot, iegriezos «Paradīzē» un, kā parasts, pazaudēļu galvu. Es negribēju somu atstāt apakšā ormaņa ratos. Var vēl nozagt...

Pamanījusi Murē, viņa smaidīdama atsāka:

— Ak mans kungs, nemaz nedomāju slavināt jūsu veikalu, es taču nemaz nezināju, ka jūs esat šeit... Bet jums nudien pašreiz ir brīntim skaistas mežģines!

Sie vārdi novērsa uzmanību no vēdekļa, kuru jaunais cilvēks nolika uz kāda galdiņa. Dāmas dega nepacietībā redzēt Marti kundzes iepirkumus. Viņa bija pazīstama ar savu nevaldāmo greznošanās kāri, nežēlojot naudu; Marti kundzi visi pazina kā stingru un tikumīgu sievieti, kas nav spējīga ielaisties dēkās ar mīļākajiem, kas ir gluži nevarīga atteikties no visniecīgākās skrandas. Marti kundze bija maza ierēdņa meita un tagad dzina postā savu vīru Bonaparta liceja jaunāko klašu lektoru, kam vajadzēja savai seši tūkstoši franku lielajai algai nopelnīt klāt otrtik, pasniedzot vakaros privātstundas, lai spētu segt savas saimniecības budžeta prasības, kuras pastāvīgi pieauga Taču Marti kundze neatvēra somu, abām rokām sažņaugtu, viņa to turēja klēpī, stāstīdama par savu meitu Valentīnu — četrpadsmit gadus vecu meiteni; kāre patikt izmaksāja mātei ļoti dārgi, jo viņa meiteni, tāpat kā sevi, ģērba pēc visjaunākās modes, kuras prasībām nespēja pretoties.

— Jūs taču zināt, — viņa skaidroja, — ka šoziem jaunām meitenēm kleitas būs rotātas ar šaurām mežģi-nītēm ... Protams, kad es ieraudzīju ļoti skaistu Valan-sjenas mežģinīti...

Beidzot viņa nolēma somu atvērt. Pārējās dāmas izstiepa kaklus, kad pēkšņi klusumā ieskanējās priekšistabas durvju zvans.

— Tas ir mans vīrs, — Marti kundze uztraukta čukstēja. — Viņš nāks man pakaļ, tiklīdz beigs stundas licejā.

Ātri Martī kundze aizcirta somu un ai instinktīvu kustību pabāza to zem atzveltnes krēsla, uz kura pati sēdēja. Smieklu šalts pārlija visai istabai. Martī kundze nosarka pārsteidzīgās rīcības dēļ, paņēma somu atkal klēpī, paskaidrodama, ka vīrieši jau daudz ko nesaprotot un tiem neesot viss jāsaprot.

— De Bova kungs, de Valanjoska kungs, — sulainis pieteica.

Tas radīja izbrīnu. De Bova kundze nebija gaidījusi savu vīru. Grāfs de Bovs, skaists vīrietis ar karavīra stāju, ūsām un mazu ķīļveida bārdiņu pēc Tiljeriju pils parašas, noskūpstīja roku Deforža kundzei, kuru viņš bija pazinis kā jaunu meiteni, kad tā vēl dzīvoja pie tēva. De Bova kungs pagāja sāņus, lai arī otrs viesis, slaids, bāls jauneklis — kā tas trūcīgam cilvēkam ar dižciltīgām asinīm pienākas, — varētu apsveikt namamāti. Tikko sāka atkal risināties sarunas, tā divi no klātesošajiem, kājās pieceldamies, izsaucās:

— Ko, tas esi tu, Pol!

— Tiešām! Oktavs!

Murē un Valanjosks spieda viens otram roku. Taču Deforža kundze izrādīja lielu pārsteigumu. Tātad viņi jau pazīstami? Protams, viņi savā laikā kopā mācījās Pla-sānas ģimnāzijā; tā vienkārši bija tikai nejaušība, ka viņi nebija jau agrāk satikušies pie Deforža kundzes.

Roku rokā saķērušies, viņi jokodami iegāja mazajā viesistabā brīdī, kad sulainis ienesa tēju, Ķīnas servīzi uz sudraba paplātes, ko tas nolika Deforža kundzei priekšā uz marmora galdiņa ar mazu bronzas apmaliti. Dāmas nosēdās tuvāk cita citai, balsis kļuva skaļākas, sarunas risinājās jo dzīvi, kamēr de Bova kungs, stāvēdams aiz tām, reizēm pieliecās, iebilzdams pa vārdam ar augstāka ierēdņa laipnību. Plašā mājīgi iekārtotā un gaiša prieka pilnā telpa šķita vēl līksmāka no bezrūpīgo balsu skaņām, kuras šad un tad pārtrauca smiekli.

— Ak vecais Pol! — atkārtoja Murē.

Viņš bija apsēdies Valanjoskam blakus uz dīvāna. Vieni paši mazajā viesistabā, kas līdzinājās koķetam buduāram ar zeltainu zīdu pārvilktām sienām, kur neviens tos nedzirdēja un pat dāmās varēja noskatīties tikai caur plaši atvērtajām durvīm, vecie draugi raudzījās viens otrā un smējās, uzsizdami viens otram pa ceļiem. Atmodās atkal senā jaunība, iznira vecā Plasānas ģimnāzija, ar abiem pagalmiem, mitrajām klasēm, ēdamzāle, kur tika apēstas neskaitāmas mencas, guļamistaba, kur spilveni lidoja no vienas gultas uz otru, tiklīdz uzraugs sāka krākt. Pols, kas bija pēdēļā atvase veca parlamentārieša ģimenē, kura piederēja pie izputējušas un neapmierinātas sīkmuižniecības, bija sevišķi apdāvināts domrakstos, vienmēr pirmais skolēns klasē, un pasniedzējs arvien minēja viņu citiem par paraugu un pareģoja viņam spožu nākotni; Oktavs turpretim klasē vilkās katru reizi astē starp sliņķiem, jautrs resnītis, bet pārgalvīgu niķu pilns aiz ģimnāzijas sienām. Lai gan raksturi bija dažādi, viņi cieši sadraudzējās un bija nešķirami, līdz kļuva bakalauri; viens izturēja eksāmenus spīdoši, bet otrs ar lielām grūtībām tikai apmierinoši — pēc tam, kad divreiz pārbaudījumos bija izgāzies. Tad dzīve jaunekļus izšķīra, un viņi satikās tikai tagad pēc desmit gadiem, jau pārvērtušies un kļuvuši vecāki.

— Nu pasaki, kas no tevis ir iznācis? — jautāja Murē.

— No manis nav iznācis nekas.

Šai atkalredzēšanās priekā no Valanjoska sejas visu laiku neizgaisa noguruma un vilšanās izteiksme; Murē pārsteigts neatlaidās, jautādams:

— Jā, bet kaut ko tu taču dari... Nu, ko tad?

— Neko, — Valanjosks atbildēja.

Oktavs smējās. Neko — ar to nepielika. Pamazām īsos, aprautos teikumos Pols draugam stāstīja par savu dzīvi, parasto, visu to nabadzīgo jaunekļu stāstu, kuriem liekas, ka viņu dižciltības dēļ viņiem atļauts darboties tikai brīvajās profesijās, un kuri aprok sevi godkārā viduvējībā, vēl priecādamies, ka nemirst badā, lai gan viņiem galda atvilktnes pilnas ar diplomiem. Pēc ģimenes parašām viņš bija studēļis jurisprudenci; tad kādu_ laiku dzīvojis mātes — atraitnes apgādībā, kurai bija jāuztur vēl divas meitas. Tad viņš beidzot sajutis kaunu, atstājis visas trīs sievietes uz kādreizējās labklājības drupām un pieņēmis mazu, slikti atalgotu vietiņu iekšlietu ministrijā, kur tagad sēdēja kā kurmis savā alā.

— Un cik tad tu nopelni? — Murē atsāka.

— Trīs tūkstoši franku.

— Bet tas ir ārkārtīgi maz! Manu nabaga veco zēn, man ļoti žēl tevis... Kā tas iespējams! Tik apdāvināts kā tu, kas mūs visus pārspēji! Un tev dod tikai trīs tūkstoši franku pēc tam, kad tevi jau veselus piecus gadus izmantojuši! Nē, tā ir netaisnība!

Murē aprāvās un runu novirzīja tagad pats uz sevi.

— Es tiem kungiem pateicu ardievu... Tu jau būsi dzirdēļis, kas no manis iznācis?

— Jā, — Valanjosks atbildēja. — Man stāstīja, ka tu esi pievērsies tirdzniecībai. Tev pieder lielais uzņēmums Gaijona laukumā, vai ne?

— Tā ir... Veco zēn, es esmu oleklnieks.

Murē pacēla galvu, uzsita draugam pa celi un atkārtoja, jautri smiedamies, nemaz nejuzdamies neērti par amatu, kas tam sniedzis bagātību:

— Esmu kļuvis īsts olektnieks!... Tu jau zini, ka pie grāmatām sēdēt man nepatika, lai gan es sevi neturēju par muļķi starp pārējiem. Kad izturēju bakalaura eksāmenu, tad es saviem tuviniekiem par prieku arī būtu varējis kļūt par advokātu vai ārstu, tāpat kā mani biedri, taču šīs profesijas mani biedēja: pārāk daudzi no tiem ēd bada maizi... Nu, lūk, un tad es atmetu diplomam ar roku — ak, bez jebkāda žēluma! — un ar visu galvu metos tirdzniecībā.

Valanjosks apmulsis smaidīja; mazliet klusējis, viņš nomurmināja:

— Jā, gatavības apliecība tev maz ko noder pie audeklu mērīšanas.

— Jā, nudien! — Murē attrauca jautrā noskaņojumā. — Viss, ko es prasu no tādas apliecības, ir, lai tā nestāvētu man ceļā ... Tu jau saproti, ja kāds izdarījis muļķību un sapinis sev kājas, tad nav viegli atraisīties no šiem pinekļiem. Tad jāiet caur dzīvi ar gliemeža soļiem, turpretim citi, kam kājas brīvas, skrien, cik jaudas.

Redzēdams, ka draugam nepatik šāds sarunas novirziens, Murē saņēma tā rokas un turpināja:

— Es negribu tevi apbēdināt, bet atzīsties, ka neviens no taviem diplomiem taču nav spējis apmierināt tavas dzīves vajadzības... Vai tu arī zini, ka mana veikala zīda nodaļas vadītājs šogad nopelnīs vairāk par divpadsmit tūkstošiem franku? Tiešām, tas ir zēns, kam labi strādā galva, bet viņš prot tikai pareizi rakstīt un rēķināt ... Vienkāršie pārdevēji pie manis saņem trīs līdz četri tūkstoši franku, tas ir vairāk nekā tu nopelni; viņu izglītība nav tik daudz izmaksājusi kā tava, un viņi nav izlaisti dzīvē ar rakstisku solījumu iekarot pasauli... Protams, ka visa jēga neslēpjas tikai naudas pelnīšanā. Bet, ja man būtu jāizvēlas starp tiem nabaga zēniem, kas ar zinībām piebāztu galvu pārplūdina brīvās profesijas, bet kur nevar nopelnīt tik daudz, lai aizdzītu badu, un starp praktiskajiem jaunekļiem, kas apbruņoti dzīvei tikai ar sava amata prasmi, tad, nudien, es nevilcinādamies dotu priekšroku tiem, jo uzskatu, ka šie puiši pareizi izprot sava laikmeta garu!

Murē iekarsa, balss kļuva skaļāka; Anriete, kas pašlaik ielēja tēju, pagrieza galvu uz šo pusi. Kad viņš to redzēja smaidām lielās viesistabas pašā galā un vēl divas citas dāmas ausāmies, tad pats uzjautrinājās par savu daiļrunību.

— Tātad, vecais draugs, katram iesācējam olektnie-kam mūsu dienās iespējas ielīst miljonāra ādā.

Valanjosks gurdi atlaidās mīkstajos dīvāna spilvenos. Viņa seja ar puspievērtajām acīm pauda vienaldzību un nievas; viņam piemītošajā iedzimtajā flegmā bija arī sava daļa liekulības.

— Pū! Dzīve nav tik daudz pūļu vērta. Nekā saistoša tanī nav.

Un, kad Murē sašutis un pārsteigts draugu uzskatīja, tas piebilda:

— Cik tu arī necenties, tikpat neko nepanāc. Labāk sēdēt klēpī saliktām rokām.

Pēc tam Valanjosks sāka runāt par saviem pesimistiskajiem uzskatiem, par viduvējiem panākumiem un neveiksmēm eksistences cīņā. Kādu laiku viņš sapņojis strādāt litratūras laukā, bet, iepazīstoties tuvāk ar dzejniekiem, viņā radās dziļa vilšanās. Viņš nonācis pie atziņas, ka visas pūles dzīvē ir veltas un nevajadzīgas, visas mūsu stundas, ko aizvadām, vienādi tukšas, un galu galā visa pasaule ir viena vienīga nejēdzība. Baudas nedāvina prieku, un ļauni darbi arī nespēj sniegt apmierinājumu.

— Saki, — vai tu priecājies un baudi dzīvi? — Valanjosks jautāja noslēgumā.

Murē aizkaitināts apjuka. Viņš iesaucās:

— Kā tas saprotams, vai es priecājos! ... Ā, lūk, cik tālu tu jau esi nonācis, mans dārgais!... Bet, protams, es baudu dzīvi un pat tad, ja viss lūst un grūst, jo mani pārņem nevaldāms niknums, kad jūtu sabrukumu. Mana aizrautība ir degsmes pilna, es nevaru mierīgi soļot caur dzīvi, un varbūt tieši tas mani valdzina.

Pametis skatienu lielās viesistabas virzienā, Murē turpināja klusinātā balsī:

— Ak, jāatzīstas, ir sievietes, kas man ir galīgi apnikušas. Bet, ja iedomāšos kādu iegūt, tad tā būs mana, velns parāvis! Un saku tev, es nekad nekļūdīšos un ari nedalīšos ne ar vienu... Bet dzīves saturs jau nav tikai sievietes, par kurām es galu galā pasmejos. Galvenais, redzi, ir gribēt un darboties, radīt ko jaunu. Tu jūti sevī briestam jaunu ideju, tu sasprindzini visus spēkus, ar vesera sitieniem tu to iedzen [aužu galvās, redzi to augam un uzvarā gavilējam ... Jā, mans mīļais, es priecājos un baudu dzīvi!

Murē vārdos izskanēja jūsma par spraigu darbu un dziļš esamības prieks. Viņš atkārtoti dēvēja sevi par sava laikmeta dēlu. Tiešām tikai stulbeņi un kropļi ir spējīgi atpalikt no mūsu radošā darba, kad viss inūsu gadsimts raugās pretim nākotnei. Viņš nopēla visus izmisušos, vīlušos, pesimistus, visus tos, kas sasirguši zinātnes sasniegumu dēļ, kas nogrimuši poētiskā grūtsirdībā vai skeptiski smīn, kad visapkārt valda mūsu dienu lielā darba rosme. Tiešām patīkama loma, īsti piemērota un veikla — žāvāties aiz garlaicības, kad citi netaupa spēkus darbā!

— Tas ir vienīgais, kas man vēl dara prieku — nožāvāties, paskatoties uz citiem, — Valanjosks atbildēja, auksti pasmaidīdams.

Murē kvēlā jūsma uzreiz atsala. Viņš turpināja laipnā mierā.

— Ak, tu vēl esi tas pats vecais Pols, vienmēr tu runā paradoksos!... Nu, bet neesam jau tnēs satikušies tāpēc, lai ķīvētos. Katram mums, par laimi, ir savi uzskati. Man tomēr gribas parādīt tev savu mašīnu pilnā gaitā: tu pārliecināsies, ka tas viss nemaz nav tik muļķīgi ... Bet nu pastāsti man par sevi. Kā klājas tavai mātei un māsām? Vai tu pirms kāda pusgada nedomāji precēties Plasānā?

Valanjosks viņu pārtrauca, spēji sakustēdamies, un, kad Murē redzēja draugu nemierīgi skatāmies lielās viesistabas virzienā, arī viņš savukārt pavērās turp un redzēja, ka de Bova jaunkundze tos novēroja, acis nenolaizdama. Blanša bija liela, spēcīga auguma un līdzinājās savi mātei; tomēr meitas sejas panti bija daudz rupjāki un jau it ka aptaukojušies. Uz šo intīmo jautājumu Pols atbildēja, ka vēi nekas tamlīdzīgs neesot noticis un varbūt arī nemaz nenotikšot. Ar jauno meiteni viņš esot iepazinies pie Deforža kundzes, kur pagājušo ziemu bieži viesojies, turpretim tagad šeit ierodoties reti un ar to ari izskaidrojams tas, ka viņi abi neesot jau agrāk sa-sastapušies. Tagad Bovu ģimene savukārt viņu uzņemot, vispatīkamākais viņam esot tēvs, kas taisoties aiziet atpūtā no ierēdņa darba. Bagātības tiem gan nekādas neesot; Bova kundze atnesusi pūrā tikai savu Junonas skaistumu, ģimene dzīvojot no vienīgās atlikušās un hipotēku parādiem apkrautās fermas, pie kuras mazajiem ienākumiem, par laimi, nākot vēl klāt deviņi tūkstoši franku, kurus nopelna grāfs kā valsts zirgu audzētavas galvenais inspektors. Abas dāmas — māte un meita ciešot no naudas trūkuma, jo tā izkūstot ārpus mājas grāfa mīlas dēkās, un tāpēc spiestas bieži pašas pārtaisīt savus tērpus.

— Tātad kāpēc tev jāprecas? — vienkārši jautāja Murē.

— Mans dievs, reiz taču ar to jābeidz, — attrauca Valanjosks, gudri nolaizdams acu plakstus. — Turklāt mēs dzīvojam no cerībām, gaidām, ka drīz nomirs kāda krustmāte.

Pa to laiku Murē acis nenovērsa no de Bova kunga, kas sēdēja blakus Gibāla kundzei un parādīja tai sevišķu uzmanību un pieglaimīgi kā iekarotājs smaidīja; Murē pagriezās pret draugu un tik nozīmīgi pamirkšķināja tam ar acīm, ka tas piebilda:

— Nē, šī jau ne, vismaz tagad vēl ne... Nelaime ir tā, ka grāfa darbs viņu aizved uz visām četrām Francijas malām, uz visiem zirgu audzētavas punktiem, kas viņam pastāvīgi dod ieganstu pazust. Pagājušo mēnesi, kamēr sieva domāja vīru esam Perpinjanā, viņš dzīvoja tepat Parīzē attālāka kvartāla viesnīcā ar kādu klavieru skolotāju.

Iestājās klusums. Tad Valanjosks, kas savukārt novēroja grāfa laipnības pret Gibala kundzi, atsāka, čukstēdams:

— Jā, nudien, tev taisnība ... Starp citu, runā ka šī dāma nemaz neesot tik bikla. Es dzirdēļu ļoti amizantu nostāstu par viņu un kādu virsnieku! Bet paskaties taču uz grāfu! Ir taču komiski, kā viņš nolūkojas sievietē no acu kaktiņiem! Tā ir vecā Francija, mans mīļais! Es tomēr apbrīnoju šo cilvēku, un, ja es apprecēšu Bova kunga meitu, viņš droši varēs apgalvot, ka tas noticis viņa dēļ!

Murē uzjautrināts sirsnīgi smējās. Viņš atkal sāka iztaujāt Valanjosku, un, uzzinājis, ka ideja apprecināt viņa draugu ar Blanšu nākusi no Deforža kundzes, viņa oma kļuva vēl labāka. Lāga Anrietei tās atraitnes kārtā sevišķu prieku darīja saprecināšana. Un, kad viņa bija apgādājusi jaunkundzes ar vīriem, tā atļāva šo pašu meiteņu tēviem izmeklēt -sev draudzenes savā salonā. Tas, protams, notika tik dabiski un tik labvēlīgi, ka pasaulei nekāda viela skandāliem netika dota. Un Murē, kas An-rieti mīlēja kā rosīgs un nevaļīgs cilvēks, pieradis limitēt savas maigās jūtas, aizmirsa šobrīd visus vilinošos aprēķinus, izjuzdams pret viņu īstu biedrisku draudzību.

Tanī pašā mirkli viņa parādījās uz mazās viesistabas sliekšņa kāda cienījama, apmērām sešdesmit gadus veca sirmgalvja pavadībā, kuru abi draugi nebija pamanījuši ierodamies. Dāmu sarunas reizēm kļuva ļoti skaļas, pava-ditas no vieglas karošu šķindas Ķīnas porcelāna tasītēs; laiku pa laikam kādā īsa klusuma mirkli noskanēja trauciņš, nolikts par strauju uz mazā marmora galdiņa. Pēkšņi, gar liela mākoņa malu izlauzies rietošas saules stars iekrita dārza kastaņās, zeltīdams to galotnes, un, sarkanzeltainos putekšņos sabirzis, ielidoja pa logu, no jauna uzliesmodams mēbeļu brokātā un bronzas rotājumos.

— Lūdzu šeit, dārgais barona kungs, — teica Deforža kundze. — Es jūs iepazīstināšu ar Oktāvu Murē kungu, kas jau sen vēlējies jums personīgi izteikt savu dziļo cieņu.

Un, pagriezusies pret Oktāvu, viņa piebilda:

— Barons Hartmaņa kungs.

Tikko jaušams smaids pārslīdēja pār sirmgalvja lūpām. Tas bija maza, plecīga auguma, lielu galvu, kā daudziem elzasiešiem, no viņa acīm un platās sejas, pat no vismazākā vaibstiņa ap muti līdz pat viegli pievērtiem acu plakstiem staroja dziļa inteliģence. Veselas divas nedējas viņš bija pretojies Anrietei, kas lūdzās šo satikšanos — ne tāpēc, ka viņš būtu pārspīlēti greizsirdīgs, kā gudrs vīrs viņš samierinājās ar savu tēva lomu, — bet tāpēc, ka tas bija jau trešais draugs, ar kuru Anriete viņu

Iepazīstināja, un viņš beidzot sāka bažīties, ka nekļūst smieklīgs; tagad, tuvodamies Murē, viņš atturīgi smaidīja kā bagāts protektors, kas gatavs parādīt laipnību, bet negrib būt pieviltais.

— Ak kungs, — Murē iesaucās provansāļa aizrautībā, — pēdēļā hipotēku operācija bija tiešām pārsteidzoža! Jūs nevarat iedomāties, cik esmu lepns un laimīgs, ka varu spiest jums roku.

— Jūs esat pārāk laipns, cienītais kungs, pārak laipns, — atkārtoja barons, vēl joprojām smaidīdams.

Anriete raudzījās viņos skaidru skatienu, bez mazaka apmulsuma. Viņa stāvēja starp abiem, pavērsusi augšup skaisto galviņu, piegāja klāt vienam un otram; tērpusies mežģiņu tērpā, kas atsedza daiļās rokas un kaklu, viņa likās līgsma, redzēdama abus tik labi saprotamies.

— Mani kungi, nu es jūs atstāšu, lai jūs varētu izrunāties, — Deforž.a kundze teica noslēgumā.

Tad, pagriezdamās pret Polu, kas bija piecēlies no dīvāna, viņa to uzbilda:

— Vai jūs nevēlaties tasi tējas, de Valanjoska kungs?

— Laprāt, cienītā kundze.

Abi atgriezās lielajā viesistabā.

Kad Murē bija atkal ieņēmis savu vietu uz dīvāna blakus baronam Hartmanim, viņš tūdaļ ņēmās slavēt hipotēku bankas operāciju panākumus. Pēc tam viņš pievērsās jautājumam, kas viņu sevišķi interesēja, uzsāka sarunu par jauno ielu, kas būs Reomira ielas turpinājums un starp Biržas un Operas laukumu izveidos jaunu pilsētas daļu ar nosaukumu Desmitā decembra iela. Jau pirms pusotra gada bija atklāti atzīta šīs ielas sabiedriskā nepieciešamība, nesen nozīmēta īpašumu atsavināšanas komisija; viss kvartāls satraukumā par šo milzīgo apvērsumu centās izdibināt darbu uzsākšanas laiku un bažījās par nojaukšanai nolemtajām mājām. Jau kopš trim gadiem Murē dzīvi gaidīja šī pasākuma realizāciju; pirmkārt, sava uzņēmuma apgrozības kāpinājuma interesēs un, otrkārt, tāpēc, ka viņa galvā brieda veikala paplašināšanas godkārīgie plāni, ko tas vēl nevienam neuzdrošinājās atklāt, tik liels bija viņa sapnis. Tā kā jaunajai Desmitā decembra ielai vajadzēja šķērsot Suazelas un arī Mišodjēras ielas, Murē jau garā redzēja «Dāmu paradīzi» aizņemam visu māju kompleksu starp šīm ielām un Jauno Sv. Ogistēna ielu; domās viņš iztēloja jaunajā ielā sava uzņēmuma fasādi, līdzīgu pilij, kas būs vienīgā tāda šinī kvartālā, valdniece iekarotā pilsētā. Tādēļ arī viņš tik ļoti vēlējās iepazīties ar baronu Hartmani, jo bija uzzinājis, ka hipotēku banka noslēgusi ar valdību līgumu, apņemdamās nojaukt nevajadzīgās ēkas un izbūvēt Desmitā decembra ielu ar noteikumu, ka bankas īpašumā paliek zemes gabali, kas.savienojas ar tās robežām.

— Vai tiešām, — Murē atkārtoja, tēlodams naivu izbrīnu, — jūs nodosiet valdībai gatavu ielu ar kanalizāciju, ietvēm un gāzes apgaismojumu? Un zemes gabali, kas robežojas ar šo ielu, segs visus izdevumus? Ak, tas ir interesanti, tas ir ļoti interesanti!

Beidzot Murē nonāca līdz kutelīgajam punktam. Viņam bija nācis zināms, ka hipotēku banka uzpērk zem rokas mājas kvartālā, kur atrodas «Dāmu paradīze,» un ne tikvien tādas, kas jānoārda projektētajā ielas apvērsumā, bet arī tādas, kas netiks skartas. Murē nojauta, ka barons Hartmanis projektē kādu celtni, un viņu māca bailes, ka viņa sapni — plānus par veikala paplašināšanu var Izjaukt kādā dienā spēcīgā sabiedrība — namu īpašniece, kas nerēķināsies ar viņu, Murē. Un tieši šīs bailes viņu pamudināja meklēt sakarus ar baronu — sakarus, pateicoties piemīlīgajai sievietei, jo tā vienmēr savstarpēji saista vīriešus, kas lakstojas ap dāmām. Protams, Murē būtu varējis uzmeklēt šo finansistu tā kabinetā un tur netraucēti pārrunāt lielo darījumu, kurā viņš gribēja iesaistīt baronu. Bet viņam šķita, ka Anriete iedveš vairāk drosmes; Murē saprata, ka kopējā mīļākā viņus abus tuvinās un radīs viņos uzticību vienam pret otru. Atrasties abiem viņas mājā, ieelpot viņas mīļās smaržas, būt viņai blakus un redzēt viņas smaidu, kas veltīts abiem, — šķita viņam kā drošu panākumu ķīla.

— Vai jūs neesat nopirkuši arī agrāko Divijāra viesnīcu, šo veco ēku, kas robežojas ar manu māju? — Murē noslēdza, pēkšņi ievaicādamies.

Barons Hartmanis mazliet vilcinājās, tad noliedza to. Murē uzlūkoja viņu tiešu skatienu un sāka smieties; tagad viņš tēloja vaļsirdīgu jaunu cilvēku, kam sirds uz delnas un darījumu valoda skaidra.

— Barona kungs, kad nu man ir tas necerētais gods jūs sastapt, tad gribu būt pavisam atklāts... Negribu izvilt jūsu noslēpumus. Gribu jums tikai uzticēt savus, jo esmu pārliecināts, ka drošākās rokās es tos nevarētu nodot... Starp citu, man ir nepieciešams jūsu padoms, bet ilgu laiku nevarēju saņemties, lai grieztos pie jums.

Un viņš patiesi atklāja savu sirdi, stāstīja par saviem plāniem, neslēpa pat finansiālo krizi, kuru tas pārdzīvoja tagad triumfa laikā. Viņš neslēpa nekā, stāstīdams par sekmīgajiem uzņēmuma paplašinājumiem, par pelņu, ko pastāvīgi laiž apgrozībā, par summām, ko uzņēmumā ieguldījuši viņa kalpotāji, un arī par to, ka pie katras jaunas izpārdošanas uzņēmums riskē ar savu pastāvēšanu, jo viss kapitāls uzreiz tiek likts uz vienas kārts. Bet — viņš neprasot naudu, viņam esot fanātiska ticība savām klientēm. Viņa godkāre esot daudz lielāka: viņš aicināja baronu iestāties sabiedrībā, kurā hipotēku banka kā paju ienestu kolosālo pili, kurā viņš sapņojot novietot «Dāmu paradīzi,» un viņš, Murē, savukārt šai savienībā ienestu visas savas izcilās veikalnieka spējas un jau ra-ditos tirdzniecības fondus. Pelņu dalītu proporcionāli ieguldījumiem. Sīs domas realizācija viņam šķita ļoti viegla.

— Ko jūs iesāksiet ar saviem zemes gabaliem un ēkām? — Murē neatlaidās. — Jums, bez šaubām, kāda ideja ir. Bet esmu pārliecināts, ka jūsu ideja nav līdzvērtīga manējai... Padomājiet par to. Uz šiem tukšajiem zemes gabaliem mēs uzcelsim tirdzniecības galeriju, vecās ēkas noārdīsim vai pārbūvēsim un atvērsim visplašākos veikalus Parīzē, īstu tirgu, kas mums nesīs miljonus.

Un, dziļi saviļņots, Murē izsaucās no sirds:

— Ak, kaut es varētu iztikt bez jums!... Bet jūsu rokās pašreiz ir viss. Un tad — man nekad nebūs vajadzīgie apgrozības līdzekli... Redziet, mums jāsaprotas, ja ne, tas būtu noziegums.

— Kā jūs aizraujaties, cienītais kungs! — barons Hartmanis atturīgi atbildēja. — Kāda jums fantāzija!

Viņš grozīja galvu, vēl arvien smaidīdams, nolēmis tūliņ neatbildēt ar vaļsirdību. Hipotēku bankas plāns bija celt Desmitā decembra ielā Grand Holel konkurenti — viesnīcu, brīnišķu ēku, kas, atrazdamās pilsētas centrā, pievilktu ārzemniekus. Protams, viesnīca neaizņemtu visu brivo platību, tā ka barons varētu piekrist Murē ierosinājumam un apspriest sīkāk pārējo, vēl ļoti plašo zemes gabalu izmantošanu. Bet barons jau bija finansējis divus Anrietes draugus un jutās mazliet noguris laipnā aizbildņa lomā. Kaut gan barons tlartmanis bija ļoti darbīgs un aizrauligs, gatavs atvērt savu maku visiem jauniem drosminiekiem, kam strādāja galva, Murē plašā vēriena projekts viņu drīzāk apstulboja nekā vilināja. Vai tā nebija fantastiska, neprātīga operācija celt šādu gigantisku veikalu? Vai tas nebija risks, kur skaidri redzami draudēja katastrofa, paplašināt ārpus katras mēra izjūtas modes jaunumu tirdzniecību? Beidzot viņam vienkārši nebija ticības šai lietai, un viņš atteicās.

— Bez šaubām, ideja pati par sevi ir joti valdzinoša, — viņš sacīja. — Tikai šādas idejas pieder dzejniekam ... Kur jūs ņemsiet pircējus, lai aizpildītu tādu katedrāli?

Brīdi Murē baronu uzlūkoja klusēdams, noraidījuma pārsteigts. Vai tas bija iespējams! Cilvēks ar tik lielu veikalniecisku izjūtu, kas spēja saskatīt naudu pašās zemes dzīlēs! Un ar izteiksmīgu kustību viņš norādīja uz dāmām viesistabā, izsaukdamies:

— Pircēji? Lūk, tur viņi ir!

Saules mirdzums pamazām dzisa, sarkandzeltenie putekli bija vairs tikai bāls stars, kura ardievas gaisa tapešu zīdā un mēbeļu spilventiņos. Rudens pievakares mijkrēslī lielā istaba grima liegā, intīmā noskaņā. Kamēr de Bova kungs un Pols de Valanjosks tērzēja, stāvēdami pie kāda loga un raudzīdamies tālumā Tiljeriju pils dārzā, dāmas bija sasēdušās tuvāk viena otrai, ar saviem krinolīniem izveidojot ciešu apli, un no turienes atlidoja smiekli, čuksti, aizrautīgi jautājumi un atbildes, kur izskanēja sievietes jūsma par lupatām, šķiežot naudu. Sarunas vijās ap tērpiem, de Bova kundze aprakstīja kādu balles kleitu:

— Uz violeti sārta zīda pamata — veclaicīgu Alan-sonas mežģiņu volāni trīsdesmit centimetru platumā ...

— Ak, ja es to sev varētu atļauties! — aprakstu pārtrauca Marti kundze. — Ir taču tomēr laimīgas sievietes!

Barons Hartmanis, kas skatieniem sekoja Murē žestam, vēroja dāmas caur plaši atvērtajām durvīm. Ar vienu ausi viņš klausījās, ko tās runāja, bet Murē, kvēli vēlēdamies viņu pārliecināt, vēl vairāk atsedza savu sirdi un izplūda paskaidrojumos par modes jaunumu tirdzniecības uzņēmuma mehānismu. Sī tirdzniecība tagad pamatojas uz pastāvīgu un ātru kapitāla apriti, ko panāk ar iespējami lielu preču apgrozību gadā. Tā šogad viņš savu kapitālu, kas ir tikai pieci simti tūkstošu franku, apgrozījis jau četrreiz un nopelnījis tik daudz, it kā tas būtu bijis divi miljoni franku. Bet desmitkāršot šos ienākumus esot tīrais nieks, jo dažās nodaļās kapitāla aprite ar laiku varot sasniegt, bez šaubām, piecpadsmit un pat divdesmit reizes gadā.

— Lūk, barona kungs, tā ir visa mehānika. Tas ir ļoti vienkārši, bet to vajadzēja atrast. Mums nav vajadzīgs liels ieguldījuma kapitāls. Mums vienīgi jāpieliek pūles, lai iepirktās preces ātrāk noietu un varētu iegādāt atkal citas, un tas savukārt palielina procentus no kapitāla. Tātad mēs varam apmierināties ar mazāku peļņu; ja mūsu vispārējie izdevumi pacēlušies līdz milzīgam skaitlim — sešpadsmit procentiem un uz pārdotiem priekšmetiem mēs nevaram paredzēt vairāk peļņas kā divdesmit procentus, tad peļņa mums var būt četri procenti, un tie mums nesīs miljonus, jo mēs operēsim ar lieliem preču vairumiem, ko nepārtraukti atjaunosim ... Vai jūs sekojat manai domai? Tas taču ir pilnīgi skaidrs!

Barons no jauna pagrozīja galvu. Kaut gan viņš pats bija ielaidies riskantos darījumos — kā pārdrošību vēl vienmēr visi pieminēja viņa pirmos mēģinājumus gāzes apgaismošanas ierīkošanā — viņš tomēr nepadevās un ietiepās.

— Es ļoti labi saprotu, — barons atbildēja. — Jūs pārdodat lēti, lai pārdotu daudz, lai pārdotu lēti... Tātad galvenais ir pārdot, un es atgriežos pie sava jautājuma: kam tad jūs pārdosiet? Kā jūs domājat uzturēt tik kolosāla veikala tirdzniecību?

Viesistabā balsis pēkšņi pastiprinājās un pārtrauca Murē paskaidrojumus. Izrādījās, Gibāla kundze apgalvoja, ka viņa vecās Alansonas mežģines spētu lietot vienīgi priekšautiņam.

— Bet, mana dārgā, — teica de Bova kundze, — priekšautiņš arī bija viss vienās mežainēs. Es nekad neesmu redzējusi neko greznāku.

— Zināt ko, jūs manī ierosinājāt kādu domu, — atsāka Deforža kundze. — Man ir daži metri Alansonas mež-ģiņu... Vajadzēs vēl piepirkt klāt rotājumam.

Balsis atkal kļuva klusākas un pārgāja murmināšanā. Bija dzirdami skaitļi; domstarpības kāpināja iekāri, dāmas pirka mežģines klēpjiem.

— Ak, — noteica Murē, kad tas beidzot atkal varēja runāt, — pārdot var visu, ko vēlas, ja tikai prot pārdot! Tur, lūk, slēpjas mūsu uzvara!

Tad provansāļa aizrautībā viņš iespaidīgos, gleznainos vārdos sāka skaidrot savus jaunos tirdzniecības paņēmienus. Pirmām kārtām nepieciešama kolosāla preču pārpilnība, kas koncentrēta vienā vietā un ko ar lielu izvēli aizvien papildina un laiž apgrozībā, lai nekad nebūtu novecojušos preču, bet vienmēr tikai sezonas jaunumi; jāraugās uz to, lai viena lete pēc otras valdzinātu pircēju, pie vienas tā nopirks audumu, pie citas diegus, mazliet tālāk apmetni, citiem vārdiem, apģērbjas; tad, nejauši ieraugot skaistas un nevajadzīgas lietiņas, nopērk arī tās. Tad Murē vēl slavēja noteiktu cenu priekšrocību. Lielais apvērsums modes jaunumu tirdzniecībā sācies tieši no šī jaunieveduma. Ja vecā tirdzniecība, mazumtirdzniecība, jau ir tuvu sabrukumam, tad tas ir tāpēc, ka tā nav spējīga izturēt to preču konkurenci, par kuru lētajām cenām garantē firmas vnarka. Pašlaik konkurence notiek publikas acu priekšā: apskatot skatlogus, cenas ir redzamas, katrs veikals tās pazemina un apmierinās ar vismazāko iespējamo peļņu; krāpšana šeit nenotiek, tagad vairs nevar iedzīvoties no izdevīga gadījuma, kad audumu pārdod divtik dārgi, nekā tas īstenībā maksā, tagad noris tekošas tirdzniecības operācijas ar noteiktiem procentiem katram priekšmetam: panākumi droši, kur tirdzniecība organizēta pareizi, kur preču noiets lielāks, ja cenas ir atklātas, visiem zināmas. Vai tas nav pārsteidzošs jauninājums? Tas apvērsis visu tirgu, pārveidojis Parīzi: jo tas ir radies no sievietes miesas un asinīm.

— Es turu sievieti savā varā, viss pārējais man vienaldzīgs! — Murē kvēles aizrautībā ar rupju vaļsirdību iesaucās.

Sis izsauciens, šķita, padarīja baronu Hartmani svārstīgu. Viņa sinaidā vairs nebija agrākās ironijas, viņš ieskatījās vērīgāk jaunajā cilvēkā, un pamazām tā ticība iekaroja arī viņu, un viņš sāka just simpātiju pret to.

— Klusāk! — barons tēvišķi aizrādīja. — Viņas var mūs izdzirdēt.

Bet dāmas pašlaik runāja visas reizē, tik saviļņotas, ka pat nesadzirdēja cita citu. De Bova kundze beidza vakara tērpa aprakstu: violeti sārta krokota zīda tuniku, ko satur mežaiņu pušķīši, ņieburs ar dziļu izgriezumu un mežģīņu pušķīši arī uz pleciem.

— Ziniet, es likšu sev pašūt tādu ņieburu no atlasa ...

— Es, — pārtrauca Burdelē kundze, — es to gribētu no samta. Pie gadījuma tādu var dabūti

Marti kundze ievaicājās:

— Nu, bet cik tad maksā zīds?

Tad dāmas jūsmodamas runāja visas reizē, Gibāla kundze, Anriete un Blanša mērīja, piegrieza un izšķērdēja audumus. Tā bija audumu iznīcināšana, veikalu iztukšošana, greznošanās kāre, kas pārgāja skaudībā, ilgās par tērpiem, sapnī atrasties starp šiem audumiem, ierakties tajos ar visu galvu, — tas bija tikpat nepieciešams kā gaiss, lai elpotu.

Murē bija pievērsis skatienus lielajai viesistabai un, nobeidzis paskaidrojumus par laikmetīgās lieltirdzniecī-bas mehānismu, iečukstēja baronam Hartmanirn ausī dažas frāzes, it kā atklādams tam mīlestību, kā tas reizēm mēdz būt vīriešu starpā. Pēc visiem faktiem, ko viņš bija minējis, nāca pats galvenais — sievietes izmantošana. Ap to vijās kapitāls, kas nepārtraukti apgrozījās, preču koncentrācijas sistēma, lētas cenas, kas pievelk sievieti, noteiktas cenas, kas rada paļāvību pircējās. Tā bija sieviete, kuru viens veikals centās atkarot otram, tā bija sieviete, ko tie ķēra savos izpārdošanu slazdos, iepriekš sagrozot tai galvu ar preču izstādēm. Veikali izraisa sievietē slāpes pēc jaunām baudām, tas bija neatvairāms kārdinājums, kurā tā liktenīgi krita arvien dziļāk, sākumā iepirkdatnās kā saprātīga mājas saimniece, pēc tam aizraudamās no vēlēšanās patikt un tad — nokļuva veikala varā. Desmitkāršojot savu preču noietu, demokratizējot greznību, veikali kļūst it kā par izšķērdības pamudinātājiem, ģimenes saimniecību ārdītājiem, strādādami modes neprāta untumu ietekmē, kuru prasības kļuva arvien dārgākas. Un, ja šajos veikalos sieviete ir karaliene, kurai lišķē un glaimo tās vājībām, tad viņa valda tāpat kā iemīlējusies karaliene, ar kuru tirgojas tās pavalstnieki un kura par katru savu iegribu samaksā ar asiņu pilienu. Lai gan Murē bija ļoti pieklājīgs un laipns, taču zem ārējā slīpējuma viņā tomēr reizēm pavīdēja rupjš tirgotājs, kas pārdod sievieti par zeltu; viņš tai cēla templi, vesels pārdevēju leģions kvēpināja tai vīraku, un viņš radīja jauna kulta rituālu; viņa domas nodarbināja sieviete, kurai vajadzēja rast arvien lielākus vilinājumus, un, kad tas bija iztukšojis viņas kabatas un sabojājis viņas nervus, viņš aiz muguras to nicināja kā vīrietis, kam sieviete aiz muļķības atdevusies.

— Kad sievietes ir jūsu varā, — viņš, izaicinoši smaidīdams, klusi nobeidza, — jūs varat pārdot vai visu pasauli!

Tagad barons saprata. Ar dažām frāzēm pietika, pārējo viņš uztvēra pats, tik izsmalcināta, pieklājīga sievietes izmantošana sakarsēja vecā barona asinis, izraisot dzīves baudītāja pagātnes atmiņas. Viņš pievēra acis izteiksmīgajā sejā, viņš sāka apbrīnot šo sievietes aprī-šanas mehānisma izgudrotāju. Veikli izdomāts! Un tomēr, tāpat kā Burdonkls, viņš pateica domu, kas iznira no viņa ilgās sirmgalvja pieredzes:

— Bet, ziniet, ka viņas savu atgūs.

Murē nicīgi paraustīja plecus. Tās visas viņam piederēja, tās bija kā viņam piederošas mantas, bet viņš nepiederēja nevienai. Kad viņš būs guvis no tām sev ienākumus un prieku, viņš tās visas kaudzēs nometīs atkritumos tiem, kas no tām vēl ko varēja gūt sev. Tās bija ar prātu apsvērtas aizrautīga dienvidnieka un spekulanta nievas.

— Nu, cienītais kungs, — Murē noslēgumā glaimi jautāja, vai esat ar mieru? Vai darījumi ar zemes gabaliem jums pieņemami?

Barons, gandrīz uzvarēts, tomēr vilcinājās ar savu piekrišanu. Pamazām viņu sāka valdzināt šis priekšli-kums, tomēr kaut kur prāta dzijumos vēl mita šaubas. Viņš jau gribēja dot izvairīgu atbildi, kad dāmu izsaucieni viņam aiztaupīja pūles. Balsis mijās ar smiekliem, kad tās saukdamas atkārtoja:

— Murē kungs, Murē kungs!

Un, kad Murē, nepatīkami pārtraukts, izlikās nedzirdam, de Bova kundze, kas jau kādu brīdi bija piecēlusies, atnāca pat līdz mazās viesistabas durvīm.

— Jūs tiekat aicināti, Murē kungs... Tas nepavisam nav pieklājīgi nolīst kaktos, lai kārtotu darījumus.

Tagad Murē paklausīja, turklāt tik labprāt un tik sajūsminātu skatienu, ka barons bija pārsteigts. Abi piecēlās un kopā iegāja lielajā viesistabā.

— Vienmēr jūsu rīcībā, cienītās kundzes, — Murē teica, ieejot ar smaidu uz lūpām.

Viņu saņēma ar prieka izsaucieniem. Viņam vajadzēja nākt tuvāk; dāmas to nosēdināja apja vidū. Saule grima aiz dārza kokiem, diena dzisa, viegls ēnu plīvurs pamazām klājās pār plašo telpu. Tā bija maigā mijkrēšļa stunda Parīzes salonos, klusas tvīksmes mirkļi, kad dienas gaisma pamazām dziest ielās, bet sulaiņi tikai vēl sāk iedegt lampas. No de Bova kunga un Valanjoska, kas vēl arvien stāvēja pie loga, krita garas ēnas uz paklāja; kamēr pēdēļos bālajos gaismas staros pie otra loga nekustīgi stāvēja Martī kungs, kas bija nemanot ienācis jau pirms dažiem mirkļiem, tērpies pašauros, tīros svārkos, no nepārtrauktās nodarbības ar skolniekiem bālu, nogurušu seju; dāmu sarunas par tualetēm viņu galīgi satrauca.

— Tātad izpārdošana notiks nākošo pirmdien? — vaicāja Martī kundze.

— Bez šaubām, cienītā kundze, — Murē atbildēja fleitas tonī; tā bija aktiera balss, kādā tas vienmēr runāja ar sievietēm.

Anriete iejaucās sarunā.

— Jūs zināt, mēs ieradīsimies visas ... Stāsta, ka jūs tur gatavojot brīnumus.

— Jā, brīnumus gan! — Murē pašapmierināti murmināja. — Mans vienīgais mērķis — izpelnīties jūsu atzinību.

Visas dāmas viņu apstāja ar jautājumiem. Burdelā kundze, Gibāla kundze, pat Blanša gribēja kaut ko uzzināt.

— Klausieties, pastāstiet mums sīkāk par izpārdošanu, — neatlaidās de Bova kundze. — Mēs nomirsim, ja neko neuzzināsim.

Visas viņu ielenca; tad Anriete pēkšņi atcerējās, ka viņš vēl nebija dzēris tēju. Tas bija liels uztraukums; četras tūlīt steidzās viņam to pasniegt, bet tikai ar noteikumu, ka viņš pēc tējas nekavējoties stāstīs par izpārdošanu. Anriete ielēja tēju, Marti kundze turēja tasili, kamēr de Bova kundze un Burdelē kundze apstrīdēja viena otras tiesības uz godu iebērt tasītē cukuru. Kad Murē atteicās no piesolītā krēsla un sāka lēnām dzert tēju, stāvēdams kājās dāmu vidū, viņas visas to ielenca ciešā aplī, svārkiem saskaroties. Paceltām galvām viņas tam uzsmaidīja spulgām acīm.

— Pastāstiet par jūsu zīdu «Parīzes prieks», par to jau raksta visi laikraksti, — nepacietīgi iesāka Marti kundze.

— Ak, — Murē atbildēja, — tas ir kaut kas sevišķs, — zīda ripsa audums, biezs, viegls un izturīgs ... Jūs to redzēsiet, manas dāmas, un jūs to nekur citur neatradīsiet kā tikai pie mums, jo vienīgi mēs esam ieguvuši īpašnieka tiesības.

— Vai tas var būt? Labs zīda audums par pieciem frankiem sešdesmit, — iesaucās sajūsminātā Burdelē kundze. — Tas ir kaut kas neticams ...

Kamēr laikrakstos bija parādījušās reklāmas par šo zīdu, tas ieņēma ievērojamu vietu šo dāmu ikdienišķās dzīves gaitā. Par to viņas pārrunāja satiekoties, sapņoja par to, neatvairāmas iegribas un šaubu mocītas. Un, ziņkārē tērzējot ar jauno vīrieti, parādījās katras dāmas īpatnais pircējas temperaments: Martī kundze, kuru sagrāba naudas šķiešanas kaisle, pirka «Dāmu paradīzē» visu bez izvēles, kas tai iekrita acīs no izstādītajām precēm; Gibāla kundze nostaigāja vairākas stundas nekā nenopirkusi, laimīga un apmierināta, ka devusi acīm baudu; de Bova kundze, atrazdamās pastāvīgās naudas grūtībās, mocījās ar savām alkām, kas bija pārāk lielas un sacēla viņā niknumu; Burdelē kundze, būdama saprātīga un praktiska pilsone, gāja uz visām lētām izpārdosi

šanām, iepirkdamas lielajos veikalos ar labas namamātes prasmi, bez aizrautības un ietaupīja daudz. Anriete, vienmēr ļoti eleganta, izpārdošanās pirka tikai zināmus priekšmetus — cimdus, adītas lietas un lielo veļu.

— Mums vēl būs ļoti bagātā izvēlē arī citi brīnišķīgi audumi par lētām cenām, — Murē turpināja savā dziedošajā balsī. — Varu jums ieteikt vēl mūsu «Zeltlāsmaino ādu», tas ir tafta audums ar sevišķu, neatdarināmu spīdumu ... Arī raibie zīda audumi ir tiešām apburoši; ar sevišķi skaistu rakstu tos izmeklējis starp tūkstošiem citu mūsu iepircējs, un samtu jūs atradīsiet daždažādās krāsu niansēs ... Varu jums pateikt, ka šoziem visvairāk valkās vilnas audumu ģērbus. Jūs redzēsiet mūsu mate-lasē un ševiolus...

Dātnas Murē nepārtrauca, viņas tikai klausījās, vēl ciešāk saspiedušās aplī, puspavērtām mutēm, aizmiglotiem skatieniem, galvas uz priekšu pastiepušas, lai labāk sadzirdētu, it kā visa viņu būtne kā lokā uzvilktā bulta tiektos pretim savam kārdinātājam. Viņu sejas bālēja, un pār muguru skrēja viegli drebulīši. Bet Murē stāvēja mierīgs — kā jau uzvarētājs — viņu vidū starp satraucošajām smaržām, kas cēlās augšup no frizētajām galviņām. Viņš turpināja dzert, starp katru frāzi norīdams pa malciņam tējas; tās smaržā stipro parfimu izgarojumi, kuriem piemita kaut kas juteklisks, kļuva maigāki. Novērojot Murē starp kārdinājumiem, kas strāvoja no sievietēm, barons Hartmanis juta augam savu apbrīnu par šo sieviešu vilinātāju, jo viņš tik ļoti valdīja pār sevi, viņš rotaļājās, bet neskurba.

— Tātad šogad modē būs vilnas audumi, — atsāka Marli kundze, kuras bakurētainā seja šķila skaista jūsmā par grezniem tērpiem. — Tas man noteikti jāredz.

Burdelē kundze, kas skatījās skaidrām acīm, savukārt vaicāja:

— Atgriezumu pārdošana pie jums notiek ceturtdienās, vai ne? Es pagaidīšu līdz ceturtdienai... Man jāapģērbj visi mani mazie ļaudis.

Tad pagriezusi savu skaisto, gaišmataino galviņu pret namamāti, viņa vaicāja:

— Vai tevi vēl vienmēr ģērbj Sovēra?

— Nu, kā tad! — Anriete atbildēja. Sovēra ir ļoti dārga, bet viņa vienīgā Parīzē prot pašūt ņieburu ... Un Murē kungs var stāstīt, ko grib, viņai tomēr ir visskaistāko rakstu audumi un tādi raksti, kādus nekur citur neredz. Es nevaru to paciest, ka manu izmeklēto tērpu valkās katra pretimnācēja.

Vispirms Murē klusēdams smaidīja, tad izmeta pa vārdam, ka Sovēra kundze iepērkot audumus pie viņa; bez šaubām, zināmus audumus viņa saņēmusi tieši no fabrikām un tādos gadījumos ieguvusi uz tiem īpašnieka tiesības; bet, piemēram, melnos zīda audumus viņa iepērkas «Dāmu paradīzes» izpārdošanās, nopelna ievērojamu summu un tad laiž tālāk par div- un trīskārtīgām cenām.

— Esmu pilnīgi pārliecināts, ka viņas uzticamības personas uzpirks visu mūsu «Parīzes prieku». Kāpēc jūs domājat, lai viņa maksātu par šo pašu zīdu fabrikā dārgāk, nekā to var nopirkt pie mums? ... Goda vārds, mēs preci pārdodam zem cenas!

Tā bija Murē izmestā pēdēļā makšķere šīin dāmām. Doma par pirkumu, kas iespējams zem cenas, izraisīja viņās sievietes alkatību, kur pircējas bauda ir divtik liela, kad viņai šķiet, ka viņa apkrāpj tirgotāju. Murē zināja, ka tās nav spējīgas pretoties izdevīgam, lētam iepirkumam.

— Bet mēs jau pārdodam visu par smiekla naudu! — viņš iesaucās jautrā noskaņojumā, paņemdams Deforža kundzes vēdekli no mazā galdiņa sev aiz muguras. — Lūk, šis pats vēdeklis ... Cik, jūs sakāt, tas maksāja?

— Šantijī mežģines maksā divdesmit pieci franki un piestrādāšana pie vēdekļa divsimt franku, — atbildēja Anriete.

— Nu labi, Santijī mežģines nav dārgas. Kaut gan pie mums tās pašas dabūjamas par astoņpadsmit frankiem ... Kas attiecas uz piestrādāšanu, dārgā kundze, tad šāda cena ir baismīga laupīšana. Es neuzdrošinātos pārdot tamlīdzīgu vēdekli dārgāk par deviņdesmit frankiem.

— Nu, ko es teicu! — iesaucās Burdelē kundze.

— Deviņdesmit franku, — nomurmināja de Bova kundze — tiešām, tur jābūt bez graša kabatā, lai šādu gadījumu palaistu garām.

Viņa paņēma atkal vēdekli un to sīki pētīja kopā ar savu meitu Blanšu, un viņas sejā ar pareiziem vaibstiem un lielām, sapņainām acīm pavīdēja skaudība un izmisums, ka viņa nespēja apmierināt savas untumainās iegribas. Vēdeklis otrreiz apceļoja dāmas, piezīmju un izsaucienu pavadīts. Pa to laiku kungi — de Bovs un Va-lanjosks bija atstājuši logu. Kamēr pirmais atgriezies pie Gibāla kundzes un nosēdies tai aiz muguras, gremdēja savus skatienus aiz viņas ņiebura ar ļoti pieklājīgu un augstprātīgu sejas izteiksmi, Valanjosks noliecās pie Blanšas, cenzdamies atrast kādu laipnu vārdu.

— Tas izskatās mazliet skumji, vai ne, jaunkundz, šis vēdeklis ar melnām mežainēm baltā ietvarā?

— Ak jā, — Blanša atbildēja pavisam nopietni, bez mazākā sārtuma bālajā, uzpūstajā sejā, — man gadījās redzēt vienu no perlmutra ar baltām spalvām, tas bija daudz meitenīgāks.

De Bova kungs, kas, bez šaubām, bija uztvēris savas sievas izmisuma pilnos skatienus, ar kādiem tā pavadīja vēdekli, beidzot teica savu vārdu, iejaukdamies sarunā:

— Tas jau tūlīt salūzīs, tāds mazs nieciņš!

— Ak, tur nav ko runāt! — apgalvoja Gibāla kundze, tēlojot vienaldzību ar savu parasto sarkanmatainas skaistules sejas izteiksmi. — Man jau apnicis tos pastāvīgi dot labošanā.

Jau labu brīdi, Marti kundze, satraukta no šīm sarunām, nervozi grozīja sarkano ādas somu, kas viņai bija uz ceļiem. Viņa vēl nebija paspējusi parādīt savus iepirkumus, viņa dega aiz nepacietības tos izklāt citu dāmu priekšā, tā bija viņas jutekliskā nepieciešamība. Un pēkšņi, aizmirsusi savu vīru, viņa atvēra somu, parādījās daži metri sīku, uz kartona uztītu mežģiņu.

— Tās ir Valansjenas mežģinītes manai meitai. Trīs centimetrus platas, tās taču ir burvīgas, vai ne?... Vienu franku deviņdesmit.

Mežģines gāja no rokas rokā. Dāmas apmainījās spriedumiem. Murē apliecināja, ka šādas mazas garnitūras viņš pārdodot par fabrikas cenām. Taču Marti kundze bija atkal aizvērusi somu, it kā tur noslēptu to, ko nevienam nerāda. Bet, pēc piekrišanas, kādu guva

Valansjenas mežģines, Marti kundze nevarēja atturēties neizvilkusi no somas arī kabatas lakatiņu.

— Tur bija arī vēl šis lakatiņš... Ar Briseles aplikācijām, mana mīļā. Ak, kas tas par darbu! Divdesmit franku!

Un tagad soma izrādījās neizsmeļama. Marti kundze bija nosarkusi no prieka, kautrēdamās kā sieviete, kura sevi izģērbj, un tas darīja viņu daiļu: viņa mulsa pie katras lietiņas, ko izvilka no somas. Tur bija kakla Šal-līte no spāniešu zīda mežģinēm par trīsdesmit frankiem;, viņa to nemaz nebija gribējusi pirkt, bet pārdevējs zvērējis, ka viņa turot rokā pēdēļo tādu un ka cena par to tikšot paaugstināta. Tad vēl parādījās šķidrautiņš no ša-tijonas mežģinēm; mazliet padārgs — piecdesmit franku; ja arī viņa pati to nevalkātu, tad tur iznāks kaut kas meitai.

— Mans dievs, cik gan mežģines skaistas! — Marti kundze atkārtoja, nervozi iesmiedamās. — Kad esmu tur iegriezusies, tad esmu gatava nopirkt vai visu veikalu.

— Bet kas tad tas tāds? — de Bova kundze jautāja, apskatot gipira atgriezumu.

— Tā, — atbildēja Marti kundze, — tā ir iešuve ... Tur ir divdesmit seši metri. Tikai vienu franku metrā, saprotiet!

— Bet, klausieties, — kur jūs to domājat izlielot? — pārsteigtā Burdelē kundze ievaicājās.

— Nudien nezinu ... Bet tas raksts bija tik jauks!

Šinī mirklī, paceļot acis, viņa ieraudzīja tieši pretim

savu izbiedēto vīru. Viņš bija vēl vairāk nobālis, visa viņa būtne pauda nabaga cilvēka izmisumu, kas redz savu sūri grūti nopelnīto algu izkaisītu vējā. Katrs jauns mežģiņu gabals bija kā nelaimes vēstnesis, kas pareģoja garas, nogurdinošas darba dienas, lasot lekcijas, pēc tam skraidīšanu vakaros lietū un dubļos, pasniedzot privātstundas, pastāvīgu nervu sasprindzinājumu ģimene dzīves ellē, kad draud trūkums un posts. Redzot augošās izbailes vīra acīs, Marti kundze gribēja ātri paķert mutautiņu, šķidrautu, kakla šallīti un paslēpt tos, rokas drebēja kā drudzī un, mulsi smiedamās, viņa murmināja:

— Nu jūs tūliņ dzirdēsiet pārmetumus no mana vīra...- Es tev saku, mīļais draugs, ka es tiešām biju ļoti apdomiga un taupīga, jo tur veikalā bija viens liels gabals mežģiņu par piecsimt frankiem, ak brīnišķīgs!

— Kādēļ jūs to nenopirkāt? — mierīgi vaicāja Gibāla kundze. — Marti kungs taču ir vispieklājīgākais laulātais draugs.

Profesors bija spiests palocīties, apgalvojot, ka viņa sievai ir pilnīgi brīvas rokas. Bet, iedomājoties lielo mežģiņu gabalu, ledainas tirpas pārskrēja Marti kungam pār muguru, un, tā kā Murē pašlaik apgalvoja, ka jaunā tirdzniecības sistēma veicinot pilsonisko vidusšķiru ģimeņu labklājību, viņš tam uzmeta iznīcinošu, neizsakāma niknuma pilnu skatienu, klusībā vēlēdamies to nožņaugt.

Dāmas neizlaida mežģīnes no rokām. Viņas apreibinājās, skatieniem iegrimušas tanīs. Mežģiņu gabalus attina un pasniedza cita citai, tie aizklīda un atgriezās atkal, tuvinot un saistot dāmas viegliem, smalkiem pavedieniem. Uz viņu ceļiem dusēja kā glāsts brīnumsmalkais mežģiņu pinums un rokas tīksminādamās tur arī palika. Dāmas ielenca Murē vēl ciešākā aplī, jautājumi bira no jauna uz viņu. Krēsla jau bija kļuvusi dziļāka, un viņam reižu reizēm nācās pieliekties pie dāmām, pieskaroties ar savu bārdu vienas vai otras matu pinumam, lai apskatītu kādas mežģines rakstu vai diedziņus. Sai pavedinošajā, maigās krēslas stundā, kas modināja tieksmi uz baudu, starp smaržām no dāmu sakarsušajiem pleciem, Murē tomēr valdīja pār sevi, kaut arī tēloja jūsmas pilnu aizrautību. Murē izprata sievieti, viņam piemita īpatnība dziļi izprast sievietes būtību, un viņš tās iekaroja, viņas savaldzinātas padevās; viņš pats, juzdamies drošs par savu uzvaru, valdīja nežēlīgi pār viņām, kā despotisks skaistu lupatu karalis.

— Ak Murē kungs! Murē kungs! — stomījās čukstošas un ilgu pilnas balsis krēslainajā salonā.

Bālie vakara debesu gaistošie atspulgi nodzisa mēbeļu bronzas rotājumos. Vienīgi mežģines baltojās kā sniegs uz dāmu ceļiem tumšajos tērpos, visa grupa šķita nometusies ceļos mulsā pielūgsmē ap jauno vīrieti. Pēdēļā gaismas svītra atspīdēja tējkannā kā gaiša, ātri dziestoša liesmiņa nakts ampelē, kas degusi liegu tējas smaržu piesātinātā alkovā. Pēkšņi ienāca sulainis ar divām lampām, un burvestība bija zudusi. Salons atdzīvojās gaišs un līksms. Martī kundze novietoja atkal mežaines somas dibenā; de Bova kundze apēda vēl vienu rozīņu kūciņu, bet Anriete, kas bija piecēlusies, pusbalsī tērzēja ar baronu loga nišā.

— Murē ir valdzinošs cilvēks, — teica barons.

— Vai ne? — viņai paspruka mīlas jūsmā.

Barons smaidīja, uzskatīdams Anrieti ar tēvišķu labvēlību. Pirmo reizi viņš to redzēja tik aizrautīgu; būdams dziļi inteliģents, viņš nejutās aizvainots, bet to pārņēma nožēla, redzot Anrieti šī laipnā, smaidošā un tomēr aukstā dzīves baudītāja rokās. Viņam likās, ka tā jābrīdina, viņš pačukstēja tai, izvēršot savus vārdus jokā:

— Piesargieties, mana dārgā, viņš jūs visas aprīs.

Anrietes skaistajās acīs iedegās greizsirdības liesmiņa. Viņa tagad skaidri saprata, ka Murē viņu izmantojis, lai tuvinātos baronam. Viņa nozvērējās savaldzināt Oktāvu ar saviem glāstiem līdz neprātam, viņu, šo vienmēr nevaļīgo vīrieti, kam mīla bija liegas dziesmiņas melodija, kas izskan un pagaist visos vējos.

— Ak, — Anrietre atbildēja, arī savukārt jokodama, — bet galu galā taču vienmēr jērs apēd vilku.

Barons ieinteresēts pamāja ar galvu, Anrieti iedrošinādams. Var būt, ka viņa bija tā sieviete, kurai lemts atriebt visas citas.

Kad Murē, atkārtojis Valanjoskam, ka gribētu viņam parādīt savu mašīnu pilnā darbībā, tuvojās baronam, lai atsveicinātos, sirmgalvis to mazliet aizturēja loga nišā pretim Tiljeriju pils dārzam, kas tumsā šķita gluži melns. Beidzot barons bija padevies Murē ietekmei, viņam radās ticība šim cilvēkam, redzot to dāmu vidū. Brīdi abi klusi sarunājās. Tad baņķieris paskaidroja:

— Labi, es pārdomāšu šo darījumu... Ja jūsu izpārdošana nākamajā pirmdienā būs tik sekmīga, kā jums liekas, tad varat uzskatīt mūsu darījumu par noslēgtu.

Viņi spieda viens otram roku, un Murē, priecīgi noskaņots, aizgāja, jo viņam negaršoja pusdienas, iekāms viņš vakarā nebija pārbaudījis «Dāmu paradīzes» ieņēmumus.

IV

Pirmdien, desmitā oktobri, gaiša, uzvarā starojoša saule beidzot izlauzās caur pelēkajiem mākoņiem, kas tumši un drūmi jau veselu nedēļu sedza Parīzi. Vēl visu pagājušo nakti bija līņājis sīks lietutiņš, ielas pārklādams ar dubļiem; bet rīta pusē, tikko sāka svīst maza gaismiņa, spirgts vējš, aizpūzdams mākoņus, nožāvēja ietves, un zilās debesis atmirdzēja pavasara dzidrumā un līksmē.

Ari «Dāmu paradīze» jau no pulksten astoņiem liesmoja spilgtajos saules staros, svinīgi bija atklāta lielā ziemas sezonas jaunumu izpārdošana. Karogi plandījās pie veikala durvīm, vilnas audumu gabali plīvoja svaigajā rīta gaisā, atdzīvinādāmi Gaijona laukumu kā gada tirgu svētkos, bet skatlogi abās ielās atklāja veselu preču simfoniju, un stiklu dzidrums vēl vairāk izcēla audumu spilgtos toņus. Tā jau bija krāsu pārmērība, prieks, ko pērk un pārdod uz ielas un kas uzkrājies šeit, pārpilnības stūrītis, kas bija plaši atvērts visiem un kur katrs varēja iet un sagādāt acīm baudu.

Taču agrajā rīta stundā pircēju veikalā ieradās maz, dažas nevaļīgas klientes, kaimiņu mājsaimnieces un sievietes, kas gribēja izvairīties no pircēju saplūduma un drūzmas pēcpusdienā. Šķita, aiz izkārtajiem audumiem un karogiem veikals ir pavisam tukšs, bet pilnīgā darba gatavībā — ar novaskotām parketa grīdām un letēm, kas vai lūza no preču kaudzēm .,. Steidzīgie ikrīta garāmgājēji tikko uzmeta skatienu logiem, nemaz nepalēninot soļus. Jaunajā Sv. Ogistēna ielā un Gaijona laukumā, kur vajadzēja rindoties pajūgiem, pašlaik pulksten deviņos redzēja tikai divus vieglus vienjūga ratus. Si

kvartāla iedzīvotāji, it sevišķi mazie tirgotāji, daudzo karogu un greznuma rotu satraukti, paceltām galvām stāvēja pulciņos pie durvīm un uz ietvēm, izsakot rūgtas piezīmes. Visvairāk tos kaitināja viens no četriem pajūgiem Mišodjēras ielā pie preču nosūtīšanas biroja durvīm. Sos pajūgus Murē bija nodomājis sūtīt apbraukāt Parīzi: ratu pamatkrāsa bija zaļa, ar sarkaniem un dzelteniem izraibojumiem, pie kam spoži nolakotās koka daļas mirdzēja saulē kā zelts un purpurs. Rati bija vēl pavisam jauni, raibums svaigs un uz visām četrām ratu malām greznojās veikala nosaukums «Dāmu paradīze», bez tam visam pāri dižojās plakāts ar paziņojumu par ziemas sezonas jaunumu izpārdošanu; kad visi iesaiņotie, vakar nenogādātie iepirkumi bija novietoti ratos, tie aizripoja, zirgiem slaidi rikšojot; stāvēdams uz vecā Elbefa nama sliekšņa pretējā ielas pusē, Bodī gluži nobālis skatieniem pavadīja līdz pat bulvārim ratus, kas aizveda pa visu pilsētu šos ienīstos vārdus «Dāmu paradīze», aiz panākumiem starojušus kā zvaigznes.

Pa to laiku bija piebraukuši daži pajūgi un apstājušies rindā. Katrreiz, kad ieradās jauna kliente, veikala kalpotāji saskatījās, stāvēdami pie lielajām ieejas durvīm, ietērpti livrejās — gaišzaļos svārkos un biksēs un dzel-tensarkani svītrotās vestēs. Turpat atradās arī inspektors 2ūvs — vecs atvaļināts kapteinis, baltu kaklasaiti un ar visiem izpelnītajiem ordeņiem greznotos svārkos, kas it kā liecināja par viņa nevainojamo godīgumu; viņš saņēma dāmas nopietni un cienīgi, palocīdamies tām un parādīdams attiecīgu veikala nodaļu. Tad tās pazuda priekštelpā, kas bija pārvērsta austrumnieku salonā.

Aiz salona sliekšņa pārsteigtajam skatienam pavērās brīnum krāšņa aina, kas sajūsmināja visus. Tā bija Murē personiska izdoma. Viņš pirmais sapirka austrumos uz ļoti izdevīgiem noteikumiem lielu vairumu senlaicīgus un jaunos laikos ražotus paklājus, kas dabūjami ļoti reti un ko pārdod tikai antikvāri par ļoti augstām cenām; viņš pārplūdināja tirgu ar tiem, viņš tos pārdeva gandrīz par iepirkšanas cenu, viss, ko viņš no tiem guva, bija brī-num daiļā dekorācija, lai savam uzņēmumam atvilinātu jaunas pircējas — mākslas cienītājas. Stāvot Gaijona laukuma vidū, varēja jau saskatīt šo austrumnieku salonu, kas bija iekārtots pēc paša Murē norādījuma no paklājiem un portjerām. Telpas griestus sedza Smirnas paklāji ar raibu, sarežģītu rakstu uz sarkana pamata. Pie visām četrām sienām piekļāvās Kirmanas un Sirijas portjeras: zaļām, dzeltenām un spilgti rožainām svītrām; Diarbekras portjeras bija vienkāršākas, aptaustot tās likās no rupja auduma — kā lauku ganiņa apmetnis; tad vēl bija sienas segas, kuras varēja lietot tapešu vietā, garie Isfabanas, Teherānas un Kermanšahas paklāji un platie Semakas un Madrasas paklāji, dīvains izmeklētu ziedošu peoniju pinums ar palmām — īsts pasaku valstības sapņu dārzs. Uz grīdas — atkal paklāji ar kuplu vilnu; telpas vidu greznoja kāda sevišķi skaista Agras grīdsega, uz kuras baltā pamata ar bāli zilajām malām vijās izmeklēti krāšņi violeti ornamenti; it visas malās bija izklāti brīnum daiļie Mekas paklāji, kas lāsmoja ka sainis; Dagestānas tempļu lūgšanu paklājiņi ar simboliskiem rakstiem un ar izplaukušiem ziediem nosētas Kurdistānas segas; beidzot, stūrī kaudzē pacēlās īsts paklāju birums par lētām cenām, tur bija gan no Gerdesas, gan Kuļas un Kiršeras — liels daudzums, un tos pārdeva, sākot ar piecpadsmit frankiem. Šinī greznumā izlutinātā turku pašā teltī atradās ar kamieļvilnas audumu pārvilkti atzveltnes krēsli un dīvāni; dažiem audums bija greznots ar raibiem rombiņiem, citiem turpretim nosēts ar bērnišķīgi vienkārši darinātām rozītēm. Šeit apskatei atradās visa Turcija, Arābija, Persija un Indija. To pilis bija iztukšotas, mošejas izlaupītas. Senlaiku paklāju izbalējušos rakstos valdošās spilgtās rūsgani zeltainās krāsas bija kļuvušas blāvas, bet no tām dvesa pretī siltie, dziestošo ogļu atspulgi, brīnišķie iesarkanie toņi, kādi sastopami vecmeistaru gleznās. Un austrumzemju sapņu ainas lidinājās pāri šim barbariskās mākslas krāšņumam un stiprajai smaržai, ko vecie vilnas audumi nesa līdzi no savas mūdžu un saules pārpilnās zemes.

Tieši Šajā pirmdienā Denīzei bija jāstājas darbā; ierodoties pulksten astoņos un ejot caur austrumu salonu, viņa pārsteigta apstājās, jo veikala ieeja viņai šķita sveša, šī harēma iekārtojums pie paša sliekšņa apstulboja meiteni. Kalpotājs to aizveda augšā, bēniņos, un nodeva Kabēna kundzes zināšanā, viņas pienākumos

ietilpa istabu uzkopšana un uzraudzība, kurās dzīvoja pārdevējas; Kabēna kundze ierādīja Denīzei septīto istabu, kur jau bija ienesta viņas ceļasoma. Tā bija šaura, neliela istabiņa ar mazu lodziņu jumtā. Istabā atradās šaura gultiņa, riekstkoka skapis, tualetes galdiņš un divi krēsli. Divdesmit tādas istabiņas rindojās cita aiz citas visa gaiteņa garumā, kas bija izkrāsots dzeltens kā klosteri; no trīsdesmit piecām pārdevējām šeit dzīvoja divdesmit, kam nebija Parīzē tuvinieku, pārējās bija iekārtojušās ārpus veikala — dažas no tām pie neesošām krust-māmiņām un māsīcām. Denīze nekavējoties noģērba savu plāno vilnas kleitu ar salāpītajām piedurknēm, kura bija jau stipri nolietota no pastāvīgās mazgāšanas, — vienīgo, ko viņa atveda līdzi no Valonjas. Pēc tam uzģērba savas nodaļas formas tērpu — melno zīda kleitu, kas bija izmeklēta pēc viņas auguma un gaidīja viņu, nolikta uz gultas. Kleita tomēr izrādījās mazliet par lielu un plecos par platu. Bet Denīze tik ļoti steidzās un jutās tik satraukta, ka nedomāja vairs par savu izskatu un nepievērsa uzmanību tādiem sīkumiem. Nekad vēl viņa nebija valkājusi zīda kleitu. Kāpjot lejup pa kāpnēm un jūtot sevi svētdienīgu un nebrīvu, viņa paskatījās uz saviem spožajiem svārkiem un nokaunējās to čaukstēšanas dēļ.

Kad viņa ienāca savā nodaļā, tur pašlaik skaļi ķīvējās. Denīze dzirdēja, ka Klāra skarbā balsī sauca:

— Cienītā kundze, es atnācu agrāk nekā viņa!

— Nav taisnība, — atbildēja Margarita. — Viņa atstūma mani atpakaļ durvīs, kad es jau ar vienu kāju stāvēju salonā.

Viņas strīdēļās par to, kurai pirmajai ierakstīties žurnālā, jo šis ieraksts izlēma pārdevēju kārtu pircēju apkalpošanā. Pārdevējas parakstījās uz tāfeles kārtībā, kādā bija ieradušās veikalā; pēc katras pircējas pārdevējas pierakstīja savu vārdu šī saraksta beigās. Orelijas kundze izlēma, ka taisnība Margaritai.

— Mūžīgā netaisnība! — ļauni nošņāca Klāra.

Denīzei parādoties, jaunās meitenes apklusa. Viņas

paskatījās uz to un uzsmaidīja viena otrai. Kā nu var šitā izģērbties kā putnu biedēklis! Denīze neveikli piegāja pie tāfeles, laļ parakstītos; Izrādījās, ka viņa ir pēdēļā. Pa to laiku Orelijas kundze neapmierināta meiteni apskatīja un beidzot nenocietās:

— Mana dārgā, jūsu kleitā var ieģērbt divas tādas kā jūs. Tā jāpārtaisa šaurāka ... Un vispār, jūs neprotat ģērbties. Panāciet šurp, es jūs mazliet savedīšu kārtībā!

Viņa pieveda Denīzi pie kāda no augstajiem spoguļiem, kas rindojās gar sienām pārmijus ar skapju durvīm, kuros karājās gatavie dāmu apģērbi. Lielo telpu ar izstādītajiem spoguļiem un sienu ozolkoka apšuvumu greznoja sarkans vilnas plīša paklājs ar lieliem ziedu ornamentiem, un tā līdzinājās parastai viesnīcas zālei, caur kuru plūst nerimstoša ceļinieku straume. Pārdevējas obligātos zīda tērpos vēl pastiprināja šo līdzību; viņas pastaigājās pa telpu ar savai profesijai atbilstošu laipnu sejas izteiksmi un nekad neapsēdās uz kāda no divpadsmit krēsliem, kas bija domāti tikai pircējām. Visām šīm meitenēm starp divām ņiebura podziņām, it kā iedurts krūtīs, ar smailo galu uz augšu, bija redzams liels zīmulis, bet no kabatiņas kā balts plankums rēgojās čeku grāmatiņa. Daudzas no viņām bija tik drosmīgas, ka pat sāka nēsāt dārglietas — gredzenus, brošas, važiņas; šinī uzspiestajā tērpa vienmuļībā vienīgā skaistuma izpausme — greznums, kurā tās sacentās cita ar citu, bija meiteņu mati bez kādām rotām; dažkārt biezi, vajadzības gadījumā papildināti ar liekiem matiem un sprodziņām, rūpīgi safrizēti un sasprogoti.

— Savelciet jostiņu priekšā! — teica Orēlijas kundze. — Lūk, tā! Tad vismaz jums nebūs kupris... Bet mali! Vai tad var sevi tā izķēmot? Tie jums varētu būt krāšņa rota, ja tikai jūs to gribētu.

Tiešām, mati bija Denīzes vienīgais skaistums. Zeltaini, ar tikko nojaušamu pelnu nokrāsu tie sniedzās viņai līdz pat potītēm; viņai bija ļoti grūti tos sasukāt un turēt kārtībā, un tāpēc viņa tos satina mezglā un piestiprināja ar pamatīgu raga ķemmi. Klāra aiz skaudības par šo matu mežonīgo skaistumu sāka uzjautrināties par Denīzes frizūru — par daudz šķībs esot mezgls. Ar rokas mājienu Klāra pieaicināja pārdevēju no veļas nodaļas, meiteni ar platu, patīkamu seju. Šīs divas blakus nodaļas atradās pastāvīgā kara stāvoklī, bet pārdevējas savstarpēji sapratās, tiklīdz radās gadījums, lai par kādu pasmietos.

— Kinjo jaunkundze, paskatieties taču uz šīm krēpēm, — Klāra atkārtoja, jo Margarita to bikstīja ar elkoni, tēlodama, ka smejas locīdamās.

Bet veļas nodaļas pārdevēja nebija noskaņota jokiem. Mirkli viņa noraudzījās Denīzē un atcerējās, cik grūti viņai pašai nācās ciest pirmos mēnešus savā nodaļā.

— Nu un tad? — viņa teica. — Ne jau katra var lepoties ar tādām krēpēm.

Un viņa atgriezās veļas nodaļā, atstādama abas apjukušās darba biedrenes. Denīze, noklausīdamās to visu, pavadīja viņu ar pateicīgu skatienu; tanī pašā mirklī Ore-lijas kundze iedeva Denīzei uz viņas vārda izsniegtu čeku grāmatiņu un piebilda:

— Nu, nekas, rīt jūs apģērbsieties labāk... Bet tagad pacentieties iegaumēt veikala parašas: gaidiet savu rindu, lai apkalpotu pircējus. Šodien būs grūta diena, un tad arī viegli varēs spriest, kam jūs esat noderīga.

Nodaļa tomēr vēl bija tukša: šai agrajā stundā gatavo apģērbu nodaļā vienmēr bija maz pircēju. Pārdevējas, gausas un nekustīgas, taupīja spēkus nogurdinošajam pēcpusdienas darbam. Denīzi mulsināja doma, ka biedrenes ar nepacietību gaida redzēt, kā tā apiesies ar pircēju, un viņa sāka asināt zīmuli, lai nomierinātos, tad, gribēdama būt citām līdzīga, iesprauda to starp diviem ņiebura pogcaurumiem. Viņa saņēma visus spēkus un drosmi, viņai katrā ziņā vajadzēja šeit iekarot sev vietu. Vakar bija teikts* ka pagaidām viņa strādās tikai par ēdienu un dzīvokli, bez noteiktas algas; viņa saņems tikai procentus un zināmu peļņas daļu no viņas pārdotām precēm. Bet Denīze tomēr cerēja dabūt tūkstoš divi simti frankus, zinādama, ka, pieliekot pūles, labai pārdevējai tomēr iespējams izpelnīt līdz divi tūkstoši frankiem. Viņas budžets bija stingri sadalīts: ar simts frankiem mēnesī viņai pietiktu samaksāt par Pepē pansiju un piepalīdzēt Žanam, kas nepelnīja ne graša; arī sev viņa varētu nopirkt kaut ko no veļas un apģērba. Bet, lai nokļūtu līdz šai lielajai summai, viņai vajadzēja būt centīgai un izturīgai, nepievērst nekādu uzmanību nelabvēlīgajai videi un, ja nepieciešams, cīnīties un izraut savu daļu no biedreņu rokām. Kamēr Denīze visādi gatavojās cīņai, caur nodaļu izgāja slaids, jauns cilvēks un uzsmaidīja Denīzei; viņa pazina Delošu, kas vakar bija iestājies mežaiņu nodajā par pārdevēju, un atbildēja tam ar smaidu, priecādamās par šo jauno draudzību un saskatīdama jaunekļa sveicienā labu pazīmi.

Pusdesmitos noskanēja zvans, aicinādams brokastīs pirmo maiņu. Pēc tam nāca kārta otrai maiņai. Bet pircēju vēl arvien nebija. Vadītājas vietniece Frederika kundze — drūma, barga atraitne, vienmēr ar paliku pareģodama dažādas nelaimes, jau apgalvoja, ka šī diena zaudēta: nenāks neviena dvēsele, var slēgt skapjus ciet un iet uz mājām; no šī pareģojuma Margaritas plakanā seja sadrūma, jo viņa bija ļoti alkatīga, bet Klāra, kurai piemita brīvībā izsprukuša zirga kustības, sāka jau sapņot par izbraucienu Verjcras mežā gadījumā, ja uzņēmums iekritīs. Kas attiecas uz Orelijas kundzi, tad viņas cē-zariskais vaigs pauda vienaldzību, un klusēdama viņa pastaigājās pa tukšo nodaļu kā pulkvedis, uz kura gulstas atbildība par uzvaru vai sakāvi.

Ap pulksten vienpadsmitiem parādījās dažas dāmas. Tuvojās Denīzes kārta. Lūk, atkal ienāca pircēja.

— Saprotiet dāma no provinces, — nočukstēja Margarita.

Tā bija sieviete ap četrdesmit pieciem gadiem, kura laiku pa laikam iebrauca Parīzē no tāla Francijas nostūra, kur tā mēnešiem ilgi krāja naudu; izkāpjot no vagona, viņa nekavējoties devās uz «Dāmu paradīzi» un notērēja tur visu savu krājumu. Sī provinciete ļoti reti pasūtīja audumus, jo gribēja pati tos redzēt un izjust baudu, pieskaroties tiem; viņa iegādājās visu, pat adatiņas, kas, pēc pašas izteicieniem, maksājot traku naudu viņu pilsētiņā. Visi veikala kalpotāji pazina šo sievieti, zināja, ka viņu sauc par Butarela kundzi un ka viņa dzīvo Albī; par pārējo neviens neinteresējās, ne par viņas sabiedrisko stāvokli, ne dzīves veidu.

— Kā klājas, cienītā kundze? — laipni apvaicājās Orelijas kundze, iedama tai pretim. — Ko jūs vēlaties? Tūlīt jums pakalpos.

Pagriezusies viņa sauca:

— Jaunkundzes!

Denīze gribēja iet, bet Klāra aizsteidzās viņai priekšā. Klāra bija kūtra pārdevēja un zobojās par naudu, jo ārpus veikala viņa nopelnīja daudz vairāk un turklāt bez kādām pūlēm. Bet pašlaik viņu kūdīja doma atņemt jaunajai pārdevējai labu pircēju.

— Atvainojiet, tagad ir mana kārta, — aizskarta noteica Denīze.

Orelijas kundze viņu atstūma, ar bargu skatienu iebilzdama:

— Nav nekādas kārtas, es šeit pati rīkoju . .. Iemācieties vispirms apieties ar pastāvīgām pircējām!

Meitene atkāpās; acīs sariesās asaras, un, lai apslēptu pazemojumu, viņa pagriezās ar seju pret logu, izlikdamās, ka skatās uz ielu. Vai tiešām viņas negrib tai pieļaut pārdot? Vai tiešām viņas būs norunājušas atņemt tai labās pircējas? Denīzi sagrāba bailes par nākotni, viņu nomāca šī neapvaldītā alkatība. Un vientulības rūgtumā viņa piespieda pieri pie aukstās loga rūts un skatījās uz vecā Elbefa namu; viņa nožēloja, ka nebija lūgusi tēvoci to paturēt pie sevis; varbūt arī viņš pats bija tā domājis, jo vakar vakarā likās ļoti satraukts. Tagad viņa ir gluži viena šai milzīgajā veikalā, kur neviens viņu nemīl, kur jūtas apvainota un kā pazudusi; Pepē un Žans, kuri viņu nekad nebija atstājuši, tagad dzīvo pie svešiem cilvēkiem; visi viņi izklīduši katrs savā malā. Divas lielas asaras, ko viņa līdz šim bija aizturējusi, noritēja pār vaigiem, un iela acu priekšā sagriezās miglā.

Pa to laiku aiz viņas muguras dūca balsis.

— Tas mani padara sakumpušu, — teica Butarela kundze.

— Kundze, jūs maldāties, — Klāra kala savu. — Pleci pieguļ teicami... Bet varbūt, kundze, jums labāk patīk rotonda?

Denīze nodrebēja. Kāda roka uzgūlās viņas rokai; Orelijas kundze skarbi noteica:

— Lūk, kā! Tagad jūs slaistāties bez darba, noskatāties garāmgājējos? ... Tā tas nevar ieti

— Bet man taču, cienītā kundze, neļauj pārdot...

— Jums atradīsies cits darbs, jaunkundz, sāciet ar ābeci... Novāciet izmētātos mēteļus!

Lai apmierinātu dažas ienākušās pircējas, vajadzēja izvandīt visus skapjus un uz garajiem ozolkoka galdiem gar abām zāles malām jau krājās veselām kaudzēm manto, kažoki, rotondas un mēteļi visādiem augumiem un no dažāda materiāla. Klusēdama Denīze sāka tos kārtot, rūpīgi sašķirojot un novietojot tos atpakaļ skapjos. Tas bija melnais darbs, ko parasti darīja jaunatnākušās. Denīze neprotestēja, zinādama, ka no viņas prasa paklausību bez iebildumiem un ka jāgaida, kamēr vadītāja viņai atļaus pārdot, kāds nolūks acīm redzot arī bija Orelijas kundzei. Denīze arvien vēl turpināja kārtošanu, kad parādījās Murē. Viņa parādīšanās Denīzi satrauca, viņa nosarka, atkal meiteni māca dīvainas bailes, ka Murē viņu tūliņ uzrunās. Bet Murē Denīzi nemaz neievēroja, viņš vispār jau bija aizmirsis meiteni, kuru atbalstīja īslaicīgas simpātijās ietekmē.

— Orelijas kundze! — viņš aprautā balsī sauca.

Murē bija mazliet nobālis, bet acis lūkojās skaidras

un apņēmības pilnas. Apstaigājot nodaļas, viņš tās bija atradis tukšas un pēkšņi viņam, kas nelokāmi ticēja laimei, pavīdēja doma par iespējamo neveiksmi. Tiešām pulkstenis tikko nosita vienpadsmit, un viņš zināja no pieredzes, ka galvenā pircēju masa sāk rasties tikai pēcpusdienā. Taču daži simptomi viņu darīja nemierīgu: citās izpārdošanās drūzma sākās jau tūlīt no paša rīta; bez tam viņš pat neredzēja sievietes ar kailajām galvām — vietējā kvartāla pircējas, kas iegriezās viņa veikalā, atrazdamās tepat, kaimiņos. Un viņu, tāpat kā visus lielos karavadoņus pirms kaujas, pārņēma māņticīgs biklums, kaut gan šim darbīgajam cilvēkam piemita drosme un vīrišķība. Viņa pasākums neveicas, viņš ir pazudis, un, pašam nezinot, kādēļ, viņam likās, ka viņa bojā eja skaidri lasāma pat pretim nākošo dāmu sejās.

Tieši šinī mirklī Butarela kundze, kas vienmēr kaut ko nopirka, aizgāja, sacīdama:

— Nē, jums nekā nav manai gaumei... Pagaidīšu, padomāšu vēl...

Mure sievieti pavadīja skatieniem. Pasaucis Orelijas kundzi, viņš to aizveda sāņus, un viņi steidzīgi apmainījās dažiem vārdiem. Orelijas kundze sarūgtināta pamāja ar roku, it kā apstiprinādama, ka veikals vēl ir bez dzīvības. Mirkli viņi skatījās viens otram acīs ār bažām, kādas ģenerāļi vienmēr slēpj no ierindas kareivjiem. Beidzot ar savu parasto brašumu Murē iesaucās:

— Ja jums vajadzīgi pailgi, ņemiet kādu meiteni no darbnīcas ... Tomēr būs mazliet vieglāk.

Murē turpināja apgaitu ļoti nomākts. Jau no paša rīta viņš izvairījās no Burdonkla, kura nemiers un bailes izraisīja viņā dusmas. Izejot no veļas nodaļas, kur apgrozība bija gaužām slikta, viņš saskrējās tieši krūtīs ar Burdonķlu un bija spiests noklausīties tā bažās. Beidzot Murē viņu atklāti pasūtīja pie velna ar rupjību, kas tam bija raksturīga sliktā noskaņojumā pat pret augstākiem uzņēmuma kalpotājiem.

— Atstājiet mani mierā! Viss iet teicami... Beidzot es, nudien, būšu spiests izmest visus gļēvuļus aiz durvīm.

Viņš apstājās viens pats uz kāpnēm pie galvenās zāles margām. No šejienes varēja pārskatīt visu veikalu — ap viņu visas augšstāva nodaļas un zem tām viss apakšstāvs. Sevišķi nomācošs tukšums valdīja augšā: mež-ģiņu nodaļā kāda pavecāka dāma izvandīja visas kārbas, neko nenopirkusi, bet veļas nodaļā trīs nekaunīgas pircējas ilgi rakņājās pa kaklasaitēm par astoņpadsmit sū. Bet Murē ievēroja arī, ka apakšā, segtajās galerijās, kur vēl valdīja dienas gaisma, pircēju vairums sāka pieaugt. Viņas pastaigājās gar letēm nesteigdamās, un šis gājiens te pārtrūka, te atkal atjaunojās; sīkpreču un trikotāžas nodaļās drūzmējās sievietes vienkāršās adītās jakās, bet linu un vilnas audumu nodaļās toties neredzēja gandrīz neviena pircēja. Kalpotāji zaļās žaketēs, kuru lielās vara pogas spīdēja, gaidīja pircējas, rokas gar sāniem nolaiduši. Reizēm pagāja garām kāds inspektors, ceremoniāls, klīrīgs, ar baltu kaklasaiti. Murē sirds sažņaudzās zāles nomācošajā klusumā; gaisma tur krita no augšas caur matēto stikla jumtu, kas šo gaismu izkliedēja kā bālganus, it kā mirgojošus putekļus, zem kuriem zīda audumu nodaļa šķita iemigusi trīsošajā kapelas klusumā. Pārdevēja soļi, čukstus izteikti vārdi, garāmejošas pircējas svārku čabēšana šeit bija vienīgās kalorifera siltumā dziestošās skaņas. Pa to laiku pie veikala sāka piebraukt karietes, bija dzirdams, kā pēkšņi apstājas zirgi, kā noklaudz kariešu durtiņas aizveroties. Ārpus veikala arvien pieauga tāla to ziņkārīgo balsu rūkoņa, kas grūstījās pie skatlogiem un Gaijona laukumā apstājušos važoņu saucieni; tas bija ļaužu pūļa troksnis, ko manīja arvien tuvāk. Bet, ieraugot kasierus, kas bezdarbībā bija atlaidusies krēslos aiz lodziņiem, ieraugot tukšos preču iesaiņošanas galdus, kur atradās tikai saitiņu kamoli un zilais papīrs. Murē, kas nicināja bailes, tomēr izjuta, ka milzīgā mašīna it kā pamirusi un stingst viņam zem kājām.

— Klausieties, Favjē, — čukstēja Itēns, — paskatieties tur augšā uz šefu... Viņa skatiens nav nez cik priecīgs...

— Draņķīga lieta! — atbildēja Favjē. — Padomājiet tikai, es vēl nekā neesmu pārdevis.

Pircējus gaidot, abi čukstēdami apmainījās īsām piezīmēm, viens otru neuzskatīdami. Pārējie nodaļas pārdevēji izvietoja «Parīzes prieka» baķus pēc Robino norādījumiem, bet Butinons, iegrimis garākā paklusā sarunā ar kādu kalsenu, jaunu sievieti, kā likās, pieņēma no viņas ievērojamu pasūtījumu. Viņiem apkārt kā lielas neparasta apmēra brošūras uz trausliem, skaistiem plauktiņiem pacēlās kaudze zīda audumu garos, iedzeltenas krāsas papīra ietinumos. Pārplūdinot letes, raibie zīda audumi — muarē, atlass, samts — šķila kā nopļautas puķu dobes, kā īsta izmeklētu un dārgu audumu ražas kopa. Tā bija pati elegantākā veikala nodaļa, īsts salons, kurā skaistie audumi likās tik liegi kā šīs telpas īpatnā, krāšņā iekārta.

— Man uz svētdienu nepieciešami simt franki, — atsāka Itēns. — Ja es nenopelnīšu dienā aptuveni divpadsmit frankus, esmu pazudis... Es tā paļāvos uz šo izpārdošanu.

— Velns lai parauj! Simts franku — tas nav pa jokam! — atbildēja Favjē. — Man pietiek arī ar piecdesmit

vai sešdesmit... Jūs laikam šķiedīsiet naudu ar elegantām sievietēm?

— Nepavisam arī ne, mans dārgais. Iedomājieties — tādu muļķību: es zaudēļu derības... Tagad man jāpacienā pieci cilvēki — divi vīrieši un trīs sievietes... Velna milti! Pirmo, kas tagad nāks, noteikti apstrādāšu ar divdesmit metriem «Parīzes prieka»!

Viņi vēl patērzēja kādu brīdi, izstāstīja viens otram, ko vakar darījuši un ko domā darīt nākošajā nedēļā. Favjē spēlēja zirgu skriešanās sacīkstēs, Itēns nodarbojās ar airēšanu un uzturēja kafēšantanu dziedātājas. Bet abus vienādi spieda vajadzība pēc naudas, viņi domāja tikai par naudu, mocījās tās dēļ no pirmdienas līdz sestdienai un svētdienā to notrieca. Šīs mūžīgās rūpes viņus neatstāja arī veikalā, un tā bija nepārtraukta cīņa, kas nepazina žēlastības. Un tagad šis sātans Butmons nozvejoja tiem Sovēra kundzes sūtni — to pašu kalseno sievieti, ar kuru tas sarunājās! Pasūtījums spīdošs, vismaz divi līdz trīs duči audumu gabalu, jo šai slavenajai šuvējai ir liela apetīte. Un it kā tīšām arī Robino bija pacenties atņemt Favjē pircēju.

— Nu, šim tur es vis nepiedošu, — atsāka Itēns, kas izmantoja katru vismazāko gadījumu, lai noskaņotu visu nodaļu pret cilvēku, pēc kura vietas pats tīkoja. — Vai tad tas ir pieļaujams, ka vadītājs un viņa palīgs paši pārdod!... Goda vārds, mans dārgais, ja es kādreiz kļūšu nodaļas vadītāja palīgs, jūs redzēsiet, cik es labi apiešos ar jums pārējiem.

Šis pēc izskata patīkamais resnītis, normandietis, enerģiski tēloja vientiesi. Favjē nevarēja nociesties un uzmeta tam šķību skatienu, bet kā flegmatisks un nīgrs cilvēks viņš tikai noteica:

— Jā, es zinu... Neko labāku nevarētu vēlēties. — Ieraudzījis tuvojamies dāmu, viņš vēl klusāk piebilda: — Uzmanību, jums nāk pircēja!

Tā bija dāma ar pūtītēm klātu seju, dzeltenā cepurītē un sarkanā kleitā. Itēns uzreiz nojauta viņā sievieti, kas neko nenopirks. Viņš ātri noliecās aiz letes un, izlikdamies, ka tam atrisušas zābaku saitītes, norūca:

— Nu nē, paldies, lai kāds cits kavē sev laiku ar viņu. Es jau neiešu zaudēt savu kārtu! Ļoti pateicoši

Bet Robino jau sauca:

— Kungi, kuram tagad kārta? Itēna kungam? ... Kur ir Itēna kungs?

Tā kā Itēns neatbildēja, pūtaino dāmu saņēma pēc saraksta nākošais pārdevējs. Tiešām, dāma gribēja tikai paskatīties paraugus un uzzināt cenas; viņa aizturēja pārdevēju vairāk nekā desmit minūtes, apbērdama to ar jautājumiem. Bet vadītāja palīgs pamanīja, ka Itēns izlīda no letes apakšas, un, kad ieradās jauna pircēja, noteikti iejaucās, apturēdams jauno cilvēku, kas metās tai pretim!

— Jūsu kārta aizgāja garām... Es jūs saucu, bet tā kā jūs slēpāties zem letes ...

— Bet es nedzirdēļu.

— Diezgan! Pierakstieties beigās ... Favjē kungs, rīkojieties!

Favjē sirds dziļumos izjuta ļaunu prieku, bet ar skatienu atvainojās draugam. Itēns aiz dusmām nobālušām lūpām pagriezās sāņus. Dusmas bija jo lielākas tāpēc, ka viņš labi pazina šo dāmu — apburošu gaišmati, pastāvīgu pircēju, ko visi pārdevēji savā starpā dēvēja par «skaisto dāmu», bet neko par to nezināja, pat tās vārdu ne. Viņa pirka daudz, lika aiznest iepirkumus uz savu karieti un tad pazuda. Šī slaidā, elegantā dāma, ģērbusies ar sevišķu gaumi, acīm redzot bija ļoti bagāta un piederēja pie labākajām aprindām.

— Nu kā jums veicās ar jūsu kokoti? — Itēns jautāja Favjē, kad tas atgriezās no kases, kur bija pavadījis pircēju

— Kas tad tā par kokoti? — Favjē atbildēja. — Viņa izskatās nevainojami godīga sieviete ... Viņa laikam ir kāda biržas vīra vai ārsta sieva vai kaut kas tamlīdzīgs.

— Ak, nestāstiet! Vienkārši kokote... Ko tur no viņām tagad var zināt: visas cenšas uzvesties kā godīgas sievietes!

Favjē skatījās savā čeku grāmatiņā.

— Vienalga! — viņš attrauca. — Es tai izplēsu divsimt deviņdesmit trīs frankus. Tas nozīmē, ka apmēram trīs franki ir manā kabatā!

Itēns iekoda lūpā un izgāza dusmas uz čeku grāmatiņu: vai tā nav idiotiska izdoma, tikai apgrūtina kabatu! Starp šiem diviem pārdevējiem notika pastāvīga cīņa. Favjē parasti tēloja piekāpīgo, kas atzīst Itēna pārākumu, bet aiz muguras raka tam bedri. Un tagad Itēns dusmojās par trim frankiem, kurus tik viegli viņam atņēma pārdevējs, kas nevarēja līdzināties ar viņu. Nu, tad ir gan dieniņai Ja tā turpināsies, viņš nenopelnīs pat zelterim, ko pasniegt saviem viesiem. Un jau sākušās kaujas karstumā viņš staigāja gar leti kā izsalcis vilks, gaidot laupījumu, apskaužot visus, pat vadītāju, kas pavadīja kalseno, jauno sievieti, atkārtodams:

— Labi. Pasakiet, ka es darīšu visu iespējamo, lai panāktu no Murē kunga šādu pretimnākšanu.

Jau labu laiku Murē vairs nebija redzams pie otrā stāva kāpņu margām. Bet nupat viņš pēkšņi atkal parādījās augšā platajās kāpnēs, kas veda lejup apakšējā stāvā, no turienes viņš, kā vienmēr, valdīja pār visu veikalu. Viņa sejā iekvēlojās sārtums, viņā atkal atdzima ticība sev un diženums, redzot ļaužu straumi, kas pamazām pildīja uzņēmumu. Beidzot sākās ilgi gaidītais pircēju pieplūdums, pēcpusdienas drūzma, kuru Murē satraukumā vienu brīdi necerēja vairs redzēt; visi kalpotāji bija savās vietas, pēdējas zvana skaņas nupat vēstīja trešās pusdienu maiņas beigas; rīta cēliena neveiksme bija izskaidrojama ar lietus gāzēm, kas sākās pulksten deviņos, un tagad viss vēl varēja izvērsties labi, jo debesis atmirdzēja atkal skaidras un zilas kā rīta agrumā. Tagad sāka atdzīvoties arī otrā stāva nodaļas, Murē bija spiests paiet sāņus, lai dotu ceļu dāmām, kas nelielās grupās kāpa augšup uz veļas audumu un gatavo apģērbu nodaļām, bet viņam aiz muguras mežģiņu nodaļā un šaļļu nodaļā pārdevēji sauca ievērojamas summas. Kad Murē apskatīja apakšējā stāva galerijas, viņš pilnīgi nomierinājās: sīkpreču un veļas nodaļā pircējas drūzmējās gar letēm, pat vilnas audumu nodaļa bija pārpildīta, pircēju rindas kļuva arvien ciešākas un gandrīz visas tagad bija cepurītēs, kā izņēmums pavīdēja tikai dažas nokavējušās mājsaimnieces aubēs. Zīda audumu zālē, kas grima saules staru zeltā, dāmas, cimdus novilkušas, aptaustīja audumu «Parīzes prieks» un pusbalsī sarunājās. Tagad Murē vairs nevīlās, kad dunošā troksnī ārpus veikala šķita dzirdam kariešu rībēšanu, aizcirsto durtiņu klaboņu un pieaugošo pūļa dobjo rūkoņu. Viņš juta, ka zem kājām mašīna sāk darboties, ka tā atdzīvojas un iekarst, sākot no kasēm, kur skanēja zelts, no galdiem, kur kalpotāji steidzīgi iesaiņoja iepirkumus, līdz pašam pagraba dziļumam, līdz iepirkumu piegādes nodaļai, kurā krājās no augšas nākošie saiņi; no dobjās rūkoņas pazemē drebēja visa celtne. Šinī burzmā cienīgi staigāja inspektors 2ūvs, ķerdams zagles.

— A, tas esi tu! — iesaucās Murē, ieraudzīdams Polu de Valanjosku, ko atveda pie viņa izsūtāmais zēns. — Nē, nē, tu nebūt netraucē... Un tad, ja tu vēlies visu apskatīt, tev vienkārši jāseko man, jo man šodien jābūt pašā karstākajā kaujā.

Murē vēl joprojām māca bažas. Publika nāca arvien klāt, bet vai izpārdošana izvērtīsies triumfā, ko viņš gaidīja, vai ne? Viņš tomēr smaidīdams tērzēja ar Polu un vadāja to sev līdz, jautri jokodamies.

— Liekas, ka pamazām sākas rosība, — Itēns uzrunāja Favjē. — Bet laime man šodien nemaz negrib uzsmaidīt, — ir taču laikam tādas dienas, kad nekas neizdodas! .. . Bs rādīju Ruānas katūnus, bet tā siena guba tur no manis atkal nekā nenopirka.

Un viņš pamāja ar galvu dāmas virzienā, kura gāja projām, uzmezdama neapmierinātus skatienus audumiem. Jā, ja viņš neko nepārdos, tad ar gada algas tūkstoš frankiem iedzīvoties nevar; parasti viņš nopelnīja vēl septiņi līdz astoņi franki procentos un uzskaitījumos no peļņas, tā ka kopā ar algu viņam iznāca aptuveni desmit franki dienā. Favjē nekad neizspieda vairāk par astoņiem, bet tagad, lūk, šis zābaks paķer viņam no degungala labākos gabalus un nupat tikko pārdeva audumu kleitai! Stulbs puika, kam nav jēgas, ka apieties ar pircējām! Tas vairs nebija izturams.

— Zcķinieki un spolīšu puikas, šķiet, izsitīs labu grasi, — Favjē aizrādīja uz trikotāžas un sīkpreču nodaļas pārdevējiem.

Pēkšņi Itēns, kura skatieni klīda pa veikalu, ievaicājās:

— Vai jūs pazīstat Deforža kundzi, šefa mīļāko? Lūk, tur viņa ir cimdu nodaļā — tur tā melnīgsnējā, kurai Minjo pašlaik pielaiko cimdus.

Viņš apklusa, tad čukstot piebilda, it kā uzrunādams Minjo, no kura nenolaida acis.

— Tā, tā, mīļais! Labi paglaudi pirkstiņus, daudz ar to panāksi! Zinām jau mēs tavas uzvaras!

Itēns un cimdinieks, abi skaistie veikala pārdevēji, sacentās savā starpā un koķetēja ar pircējām. Tomēr ne viens, ne otrs nevarēja lielīties ar īstām uzvarām: Minjo stāstīja pasaciņas par kādu policijas komisāra sievu, kas esot tīri kā bez prāta viņā iemīlējusies, turpretim Itēns tiešām bija iekarojis savā nodaļā kādu pozamenta pārdevēju, kurai bija apnicis klaiņāt pa aizdomīgām viesnīcām; bet abi pārdevēji meloja, ļaudami ticēt tiem, kas gribēja, viņu noslēpumainajām dēkām par satikšanos, kur tos uzaicina grāfienes, kad iepirkās.

— Kāpēc jūs neuzsākāt ar viņu? — iedzēla Favjē ar visnevainīgāko sejas izteiksmi.

— Tā ir tiešām ideja! — iesaucās Itēns. — Tikko De-forža kundze parādīsies šeit, es tai sagrozīšu galvu: man vajag kā ēst simt sū!

Cimdu nodaļā sēdēja vesela rinda sieviešu pie šaurās letes, kas bija pārvilkta ar zaļu samtu un greznota ar niķelētu apmatīti; smaidošie pārdevēji ņēma no letes apakšas un krāva pircējām priekšā lēzenas spilgti sārtas krāsas kartona kārbiņas, līdzīgas atvilktnītēm, kādas ir pultīm, ar uzrakstiem. 'Minjo pielieca dāmai pavisam tuvu savu sārto seju, pasvītrodams parīzieša neskaidro «r» burta izrunu ar vismaigākajām balss intonācijām. Viņš jau bija pārdevis Deforža kundzei divpadsmit pārus ševro ādas cimdu «Laime», ko varēja nopirkt tikai šeit. Tad viņa paprasīja vēl trīs pārus Zviedrijas cimdu un pašlaik pielaikoja Saksijas cimdus, baidīdamās, ka izmērs nav gluži pareizi apzīmēts.

* — Ak cienītā kundze, brīnišķīgi! — Minjo mala vienu un to pašu. — Tādai rociņai kā jūsu, seši un trīs ceturtdaļas būs par lielu.

Gandrīz uzgūlies letei, Minjo turēja Deforža kundzes roku, citu pēc cita ņēma pirkstiņus un uzvilka cimdu ar glāstošu, lēnu un pieglaimīgu kustību; pie tam viņš uzskatīja dāmu tā, it kā sagaidīdams redzēt viņas sejā sald-kaisles tvīksmi. Bet, atspiedusies ar elkoni uz letes samta un pacēlusi delnu, Deforža kundze ļāva tam rīkoties ar viņas pirkstiem ar tādu pašu mieru, ar kādu istabenei lika sev aizpogāt kurpes. Viņš nebija vīrietis tās acīs; Deforža kundze pieņēma Minjo intīmos pakalpojumus ar parasto nicināšanu pret sulaiņiem un pat neskatījās uz viņu.

— Vai es jums nedaru sāpes, cienītā kundze?

Ar galvas mājienu viņa atbildēja — nē, Saksijas cimdu satraucošā, it kā ar mošusu jauktā smarža Deforža kundzi parasti mulsināja; reizēm viņa pati smējās par savu nemieru, atzīdamās savā patikā uz šo divdomīgo smaržu, kurā bija kaut kas no satracināta zvēra, kas iekritis ielas meitas pūdernlcā. Bet šeit pie banālās letes viņa neizjuta cimdu smaržu, tā neradīja juteklisku atmosfēru starp viņu un kādu tur pārdevēju, kas strādāja savu darbu.

— Ar ko vēl varu jums pakalpot, cienītā kundze?

— Neko vairāk, pateicos ... Esiet tik laipns, aiznesiet tos uz desmito kasi, uz Deforža kundzes vārdu.

Kā pastāvīga pircēja veikalā viņa tikai pateica savu vārdu kasei, nosūtīdama turp visus iepirkumus, lai pārdevējam nebūtu jāstaigā viņai līdz un jānes sainīši. Kad viņa gāja projām, Minjo pamirkšķināja ar acīm biedram, gribēdams to pārliecināt, ka noticis kaut kas neparasts.

— Vai tu redzēji? — viņš ciniski čukstēja. — Lūk, kam būtu labi cimdu uzvilkt līdz galam.

Pa to laiku Deforža kundze turpināja iepirkties. Viņa pagriezās atkal pa kreisi un nonāca veļas nodaļā, lai izmeklētu dvieļus, tad viņa pagriezās atpakaļ un aizgāja līdz vilnas audumu nodaļai, galerijas pašā galā. Viņa bija ļoti apmierināta ar savu virtuveni un gribēja viņai uzdāvināt kleitu. Vilnas audumu nodaļa bija kā bāztin piebāzta ar pircējām; šeit drūzmējās sīkpilsones, kas aptaustīja visus audumus un tad nogrima sevī, klusi aprēķinādamas cenu; Deforža kundzei vajadzēja uz mirkli atsēsties. Plauktos pacēlās kā uz kāpnītēm lieli audumu baķi, un pārdevēji ar veiklu rāvienu nocēla tos citu pēc cita. Viņi jau sāka mulst, jo uz piekrautajām letēm auga kalni savandītu audumu. Tā bija īsta jūra paisuma uzplūdu stundā — bālganu krāsu jūra, vilnas audumu blāvie toņi: tēraudpelēkie, zilganpelēkie, dzeltenīgi pelēkie, starp kuriem šur un tur iznira raibie skotu audumi vai kā asinis sarkanais flanelis. Bet baltās cenu etiķetes līdzinājās retām, lielām sniega pārslām, kas decembrī izraibina melno zemi.

Aiz popelīna kaudzes Ljenārs jokoja ar kādu šuvēju no blakus ielas, slaida auguma meiteni, gludi sasukātiem matiem, kuru meistariene bija atsūtījusi izmeklēt piemērotu merinosa audumu. Ljenārs necieta lielās izpārdošanas dienas, jo pēc tām viņam vienmēr rokas bija kā salauztas, tādēļ viņš centās nolīst kaut kur sāņus, neko nebēdādams par darbu, tēvs viņu bagātīgi nodrošināja ar naudu, un viņš pats darīja tikai tik daudz, cik bija nepieciešams, lai viņu neatlaistu no vielas.

— Pagaidiet, Fanijas jaunkundzi — Ljenārs teica, — Jūs vienmēr tik ļoti steidzaties ... Sakiet, — vai pirrns dažām dienām izmeklētais svītrotais vikunjas vilnas audums bija labs? Zināt, es pie jums ieradīšos pēc procentiem par pakalpojumiem ...

Bet šuvēja aizskrēja smiedamās, un Ljenārarn pretī stāvēja Deforža kundze un negribot vajadzēja jautāt:

— Ar ko varu pakalpot, cienītā kundze?

Viņai bija vajadzīgs audums kleitai — ne visai dārgs, bet izturīgs. Lai sevi nenopūlētu, kas bija viņa vienīgās rūpes, Ljenārs vienmēr mēdza pircējas pierunāt izmeklēt kādu uz letes esošu audumu.

Tur atradās kašmirs, saržs, vikunjas vilnas audumi, un viņš apzvērēja Deforža kundzei, ka nekā labāka viņa neatradīs, ka šie audumi ir nenovalkājami. Bet tas viss pircēju neapmierināja. Uz kāda plaukta viņa ieraudzīja zilgano esko audumu. Nu Ljenārarn tomēr nācās ķerties pie darba; viņš izvilka esko, bet pircējai šķita, ka tas ir par daudz rupjš. Tad nāca ševioti, diagonāli, vikunja, ar vārdu sakot, visi vilnas audumu paveidi; viņa tos aptaustīja aiz ziņkāres, aiz patikas, sirds dziļumos nolēmusi ņemt vienalga, kādu. Jaunajam cilvēkam vajadzēja kāpt pie pašiem augšējiem plauktiem; plecu kauli viņam sāpēja, lete pazuda zem zīdainajiem kašmiriem un po-pelīniem, asajiem, plušķainajiem ševiotiem un biezo vikunjas audumu pūkām. Visi audumi un visas krāsas bija izskatītas. Pēc tam Deforža kundze lika parādit pat mež-ģiņveidīgo grenadīnu un Samberijas gāzi, kaut gan viņai nebija ne mazākā nodoma šos audumus pirkt. Kad pircējai beidzot bija apnicis vandīties pa audumiem, viņa teica:

— Zināt, pats pirmais tomēr vislabākais. Tas būs manai virtuvenei... Lūk, šis saržs ar sīkiem punktiņiem par diviem frankiem.

Kad Ljenārs gluži bāls no savaldītām dusmām nomērīja audumu, viņa piebilda:

— Esiet tik laipns un aiznesiet to desmitā kasē... Uz Deforža kundzes vārda.

Viņa jau gribēja aiziet, te uzreiz ieraudzīja sev blakus Marti kundzi ar meitu Valentīnu — četrpadsmit gadus vecu, izstīdzējušu, vāju un ņipru meiteni, kas meta iekāres pilnus skatienus uz audumiem kā pieaugusi sieviete,

— Lūk, arī jūs šeit, mana dārgā!

— Jā, mīļā ... Iedomājieties, kāda drūzma!

— Nav ko runāt, te jau var noslāpt! ... Bet kādi panākumi! Vai jūs apskatījāt austrumu salonu?

— Burvīgi! Kaut kas neredzēts!

Un viņas sāka jūsmot par paklājiem, apstājušās burzmā un kņadā, elkoņu stumdītas, jo pašlaik plūda pircējas ar plānajiem naudas maciņiem, kuras metās uz lētajiem vilnas audumiem. Marli kundze stāstīja, ka meklējot audumu, lai šūtu manto, bet vēl neko noteiktu neesot izlēmusi un gribētu apskatīt matlasē vilnas audumu.

— Paraugies taču, māmiņ, — Valentīna čukstēja,

— šis te ir par daudz ikdienišķs.

— Iesim zīdu nodaļa, — Deforža kundze aicināja.

— Jāpaskatās taču tas izslavētais «Parīzes prieks».

Mirkli Marti kundze vilcinājās. Zīda audumi ir dārgi,

un viņa bija tiešām zvērējusi vīram, ka būs saprātīga. Viņa iepirkās jau vairāk nekā stundu, un tai sekoja vesela preču kaudze: uzrocis un rišas pašai, zeķes meitai. Beidzot Marti kundze teica pārdevējam, kas viņai rādīja matlasē audumu:

— Nē, es iešu apskatīt zīdus ... Tas viss te nav manai gaumei.

Pārdevējs paņēma viņas iepirkumus un gāja dāmām pa priekšu.

Zīda audumu nodaļā tāpat bija pircēju bari. Sevišķi drūzmējās pie Itēna izstādītajiem audumiem; pie šī sakārtojuma arī Murē bija pielicis savu meistara roku. Izstāde atradās zāles dibenā, visapkārt vienai no čuguna kolonām, kas saturēja stikla griestus. Tā bija kā audumu putojošs strauts, kā ūdenskritums, kas, veldamies no augstienes un tuvojoties parketam, kļūst arvien plašāks. Vispirms kā straume plūda spožie atlasi un maigie zīdi: karalienes atlasi un renesanses atlasi ar tiem īpatnējo perlamutra zaigu kā avota ūdenim; tad vieglie, kristalcaur-spīdīgie zīdi: «Zaļā Nīla», «Indijas debesis», «Maija roze», «Zilā Donava». Tiem sekoja biezāki audumi: atlass «Brīnums» un zīds «Hercogiene»; tie bija siltākos toņos un krita lejup kā nemitīgi pieaugoši viļņi. Apakšā kā lielā baseinā snauda smagie, izrakstītie audumi — damasts, brokāts un izšūtie zīdi ar ieaustām pērlēm; dziļajai gultnei visapkārt vizēja samts — melns, balts un arī spilgtu krāsu rakstos iespiests zīdā vai atlasā, kas, audumiem mijoties, uzbūra pasakainu, dusošu ezeru, kurā, šķita, dejoja debesu un apkārtējo ainavu atspulgi. Sievietes — bālas aiz alkām noliecās, it kā cerēdamas ieraudzīt tur savu attēlu. Stāvot pie šī putojošā ūdenskrituma, pircējas izjuta neizprotamas bailes, ka šī krāšņuma plūsma tās sagrābs un aiznesīs līdz, bet reizē ar to iznira arī nepārvarama vēlēšanās mesties šinī straumē un — mirt.

— Nu redz, kur tu staigā! — teica Deforža kundze, sastopot pie letes Burdelē kundzi.

— A, labdien! — tā attrauca, spiežot dāmām rokas.

— Jā, es ienācu paskatīties.

— Kāda burvīga izstāde!... Kā sapnis... Un aus-trumu salons? Vai tu redzēji austrumu salonu?

— Jā, jā, tas ir brīnum jauks!

Un pat sajūsmā, kas bija kļuvusi par šīs dienas labo toni, Burdelē kundze, kā praktiska nama māte, saglabāja pilnīgu aukstasinību. Viņa uzmanīgi apskatīja zīda baķi «Parīzes prieks», jo bija nākusi šurp vienīgi aiz aprēķina uz šī zīda sevišķi lētās cenas kaut cik ietaupīt, ja tas izrādītos tiešām izdevīgi. Kā redzams, viņa jutās apmierināta, jo paņēma divdesmit piecus metrus, aprēķinādama, ka no tā varēs piegriezt kleitu sev un mētelīti savai mazajai meitiņai.

— Kā, tu jau aizej? — vaicāja Deforža kundze.

— Apstaigāsim taču veikalu visas kopā.

— Nē, paldies, mani gaida mājās... Man negribējās ņemt bērnus līdz šinī burzmā.

Burdelē kundze aizgāja, palaizdama pārdevēju pa priekšu, kas nesa viņas nopirktos divdesmit piecus metrus zīda auduma un pavadīja viņu līdz desmitajai kasei, kur jaunais Albērs bija galīgi iestrēdzis darbā; jauno cilvēku aplenca pircējas, kam vajadzēja izrakstīt rēķinus. Kad pārdevējs, kas jau iepriekš bija ierakstījis pārdotās preces grāmatiņā, beidzot izlauzās caur pūli līdz kasei un nosauca preces, bet kasieris tās reģistrēja, tad kasieris pārbaudīja pārdevēju, savukārt uzdodot jautājumu, un čeku, ko izplēsa no grāmatiņas, uzdūra uz asa dzelzs stienīša blakus samaksas spiedogam.

— Simt četrdesmit franki, — nosauca Albērs.

Burdelē kundze samaksāja un atstāja savu adresi —

viņa bija atnākusi kājām un negribēja sevi apgrūtināt ar tīstokli. Aiz kases Zozefs jau saiņoja viņas zīdu; tīstokli iesvieda līgojošā grozā, un tas nolaidās piegādes nodaļā, kur, likās, pašlaik nogrims visas veikala preces ar troksni kā no slūžām.

Pa to laiku zīda audumu nodaļā bija tāda pircēju drūzma, ka Deforža kundzei un Martī kundzei ilgi neizdevās sameklēt brīvu pārdevēju. Viņas stāvēja dāmu barā, kas apskatīja audumus, taustīja tos un šinī nodarbībā kavējās stundām ilgi, nespēdams neko izlemt. Sevišķu piekrišanu guva «Parīzes prieks», ap šo audumu arvien pieauga sajūsmas vilnis, tā pēkšņā aizrautības kvēle, kas nosaka modi vienā dienā. Visi pārdevēji tikai mērija šo zīdu; pāri dāmu cepurītēm uzliesmoja atritināto baķu zaigojošais spožums, šie audumi ņirbēja gar ozolkoka metru mēriem, kas bija iestiprināti vara stienīšos; bija dzirdama šķēru žvadzoņa, kas bez pārtraukuma grieza audumus, tikko tos izsaiņoja; šķita, ka trūkst kalpotāju, lai apmierinātu pircēju izstieptās, nepiepildāmās rokas.

— Tas, nudien, nav slikts audums par pieciem frankiem sešdesmit, — sacīja Deforža kundze, kurai beidzot izdevās iekarot zīda gabalu kādas letes malā

Martī kundze un Valentīna jutās vīlušās. Laikraksti tik daudz bazūnēja par šo zīdu, ka viņas bija domājušas ieraudzīt kaut ko labāku, kaut ko vēl nebijušu. Sai brīdī Butmons ieraudzīja Deforža kundzi un, gribēdams parādīt uzmanību skaistajai sievietei, par kuras neierobežoto varu pār šefu klīda tik daudz nostāstu, griezās pie tās ar mazliet parupju laipnibu. Kā! Viņa netiek apkalpota? Tas nav pieļaujams! Bet kundzei jāpiedod, — viņiem vienkārši galva griežas riņķī. Un Butmons sāka meklēt tai krēslu starp blakus stāvošo dāmu svārkiem, smiedamies labsirdīgiem smiekliem, kuros izskanēja brutāla iekāre, kas acīm redzot nemaz nebija nepatīkama Anrietei.

— Paskatieties, — Favjē čukstēja Itēnam, izņemdams viņam aiz muguras no skapja kārbu ar samtu, — skatieties, Butmons taisās jums atņemt dāmiņu.

Itēns jau bija aizmirsis Deforža kundzi, tik ļoti jutās sakaitināts par kādu vecu dāmu, kura, aizturēdama viņu veselu ceturtdaļstundu, nopirka tikai vienu metru melna atlasa korsetei. Pašreizējā steigā vairs netika ievērota pārdošanas kārta, un pārdevēji apkalpoja pircējas, kā pagadījās, Itēns atbildēja uz Butarela kundzes jautājumiem, kura bija nodomājusi pašreiz beigt pēcpusdienas pastaigu pa «Dāmu paradīzi», kur tā jau bija pavadījusi trīs stundas no rīta. Izdzirdis Favjē piezīmi, Itēns sasparojās. Šefa mīļāko nevarēja palaist garām: viņš taču bija zvērējis izvilkt no tās simt sū! Tā jau būtu neveiksme augstākajā pakāpē, jo viņš vēl nebija nopelnījis pat trīs frankus, un tikai šīs vecās grezeles tur bija vainīgas.

Tai pašā mirklī Butmons skaļi iesaucās:

— Kungi, viens nāciet šurp!

Itēns atstāja Butarela kundzi pašlaik brīvajam Ro-bino:

— Lūk, cienītā kundze, vadītāja palīgs. Viņš jums labāk paskaidros visu nekā es.

Pats ātri traucās prom un saņēma Marti kundzes iepirkumus no vilnas audumu nodaļas pārdevēja, kas pavadīja dāmas. Nervu satraukums laikam iespaidoja viņa aso uztveri. Parasti viņš ar pirmo skatienu nojauta, vai dāma ko nopirks un cik daudz. Kad pircēja jau atradās viņa ietekmē, Itēns steidzās ātrāk atbrīvoties no tās, lai pārietu pie citas, viņš kļuva uzbāzīgs un iegalvoja, ka zinot labāk, kāds audums tai vajadzīgs.

— Kas jums patīk no zīdiem, cienītā kundze? — viņš cik spēdams laipni jautāja. Un Deforža kundze nepaspēja atvērt muti, kad viņš jau turpināja:

— Zinu, zinu, saprotu, kas jums vajadzīgs.

Kad uz šaurās letes, starp dažādu zīda audumu kaudzēm bija atritināts gabals «Parīzes prieka», Martī kundze ar meitu panāca tuvāk; Itēns, mazliet satraukts, aptvēra, ka audums atritināts vispirms viņām. Viņas pusbalsī sarunājās, Deforža kundze deva padomus draudzenei.

— Nu, protams, — viņa čukstēja, — zīds par pieci franki sešdesmit nav taču tāds kā par piecpadsmit vai pat desmit.

— Tas ļoti burzās, — atkārtoja Marti kundze. — Baidos, ka manto vajadzībām tas nebūs pietiekoši izturīgs.

Pārdevējs, izdzirdis šo piezīmi, iejaucās. Viņš bija pārspīlēti laipns kā cilvēks, kas nekad nevijas:

— Cienītā kundze, ka tas ir plāns, tā ir šī zīda labā kvalitāte. Tas neburzās nemaz ... Tas ir tieši tāds, kāds jums vajadzīgs.

No šiem vārdiem pārliecinātas dāmas apklusa. Viņas paņēma rokās zīda audumus un sāka tos atkal apskatīt, kad pēkšņi sajuta, ka viņu pleciem kāds pieskaras. Tā bija Gibāla kundze, kura jau veselu stundu gāja pa veikalu kā pastaigā un sniedza baudu savām acīm, uzskatīdama šos bagātību kalnus, bet nenopirkdama pat metru kalikona. Sākās atkal ļoti dzīva tērzēšana.

— Kā, tā esat jūs?

— Jā, tā esmu es, tikai mani te grūsta uz visām pusēm.

— Jā, tāda drūzma, ka ne pagriezties nevar... Bet kā jums patīk austrumu salons?

— Apburošs!

— Ak dievs, kāda piekrišana! Pagaidiet mūs, kāpsim reizē augšā!

— Nē, pateicos, es tikko nāku no turienes.

Itēns gaidīja, slēpdams sašutumu zem smaida, kas nekad nenozuda no viņa lūpām. Vai viņas vēl ilgi to aizturēs? Sievietes patiešām nekad nejūtas neērti, galu galā iznāk taču tā, ka viņas zog naudu no viņa maka. Beidzot Gibāla kundze atvadījās un gāja projām, turpinādama savu lēno pastaigu un sajūsmā apbrīnodama grandiozo zīda audumu izstādi.

— Es jūsu vietā ņemtu gatavu manto, — Deforža kundze teica, atgriezusies pie «Parīzes prieka», — iznāks daudz lētāk.

— Jā, patiešām, ja vēl pieskaita izrotājumus un darbu! — piekrita Marti kundze. — Un turklāt šeit ir izvēle!

Visas trīs dāmas piecēlās, Deforža kundze griezās pie Itēna:

— Esiet tik laipns, pavadiet mūs uz gatavo apģērbu nodaju.

Itēns apstulba, viņš nebija pieradis pie tādām neveiksmēm. Kā! Melnīgsnējā dāma neko nenopirka! Nojauta viņu piemānīja! Atstājis Marlī kundzi, Itēns pievērsās Anrietei ar visiem viltus paņēmieniem, kādi tik vien piemīt labam pārdevējam:

— Bet, cienītā kundze, vai jūs nevēlaties paskatīties mūsu atlasu un samtu? Mums ir izņēmuma kvalitāte.

— Nē, pateicos, citu reizi, — Deforža kundze mierīgi atbildēja, veltīdama viņam tikpat maz uzmanības kā Minjo.

Itēnam bija atkal jāņem Marti kundzes iepirkumi un jāiet dāmām pa priekšu kā ceļvedim uz gatavo apģērbu nodaļu. Pie tam viņš vēl noskatījās ar lielu sarūgtinājumu, ka Robino pārdeva Butarela kundzei milzīgu gabalu zīda auduma. Skaidrs, ka viņa veikalnieciskā nojauta to galīgi atstājusi — tā viņš pat nenopelnīs ne četrus sū! Zem patīkamās pieklājības Itēnā vārījās niknums kā cilvēkam, ko aplaupa līdz pēdējai vīlītei.

— Otrā stāvā, cienītās kundzes, — viņš teica, un smaids nenozuda tam no lūpām.

Aizkļūt līdz kāpnēm nebija viegli. Nepārtraukta pircēju straume, kur bija redzamas tikai galvas, plūda kā no krastiem izkāpusi upe caur zāli. Tirgošanās bija sasniegusi savu kulmināciju, tā uzliesmoja kā īsta kauja. Visas šīs sievietes — visu šo baru pārdevēji turēja savā iespaidā, raidīdami tās citu citam un sacenzdamies steigā. Bija iestājusies visspraigākā pēcpusdienas apgrozības stunda, kad pārkurinātā mašīna ierauj pircējas skurbuma virpulī un izplēš tām naudu no viņu miesas un asinīm. Zīda audumu nodaļā valdīja pilnīgs neprāts. «Parīzes prieks» bija savaldzinājis tādu baru, ka dažas minūtes Itēns nevarēja paspert ne soli; Anrietei aptrūka gaisa, acis pacēlusi, viņa ieraudzīja augšā uz kāpnēm Murē, kas atkal bija ieņēmis savu vietu, lai papriecātos par uzvaru. Deforža kundze uzsmaidīja viņam, cerēdama, ka viņš nokāps un izvedīs to no pūļa. Bet viņš to pat nepamanīja drūzmā; viņš vienmēr vēl stāvēja ar Valanjosku un triumfā starojošu seju rādīja tam savu uzņēmumu. Tagad kņada, kas valdīja veikalā, apslāpēja ielas troksni; nevarēja vairs sadzirdēt ne garām braucošos važoņus, ne kariešu durtiņas noklaudzam; no dobjās balsu dunoņas veikalā radās priekšstats par neaptverami plašo Parīzi, to Parīzi, kas vienmēr raidīs šurp pircējas. Nekustīgajā gaisā, kur kalorifera siltums ietina sevī audumu smaržu, dunoņa arvien pieauga, uzņemdama sevī visus trokšņus: nepārtraukto kāju švīkoņu, vienas un tās pašas frāzes, kas simtiem reižu atkārtojās pie letēm, zelta skaņu, kad tas bira uz vara plāksnītēm kasēs, ap kurām žvadzēja pilnie naudas maki, un arī slīdošo kurvju rīboņu, kuros sakrautie nopirkto audumu sainīši nepārtraukti krita atvērtajos pagrabos; sīkajos puteklīšos viss šķita sajūkam— nebija vairs nekādu robežu starp nodaļām, lejā sīk-preču nodaļa šķita pilnīgi applūdināta ar preču kaudzēm; tālāk veļas nodaļā caur Jaunās Sv. Ogistēna ielas skatlogu iekritis šķautnains saules stars šķita kā zelta bulta, kas ieurbusies sniegā; cimdu nodaļā un vilnas audumu nodaļā blīva cepurīšu un sprogu masa aizsprostoja ceļu uz veikala iekštelpām. Pat tērpi vairs nebija redzami, viļņojās tikai cepurītes, rotātas ar spalvām vai lentām, bet šur un tur kā melni plankumi izpeldēja atsevišķi vīriešu cilindri; dāmu bālās sejas karstumā un aiz noguruma bija pieņēmušas kamēliju caurspīdigo nokrāsu. Beidzot, laižot darbā savus stingros elkoņus, Itēnam izdevās izlauzt ceļu viņam sekojošām dāmām. Bet, kad Itēns sasniedza kāpnes, Anriete vairs neatrada Murē savā vietā, viņš bija izlēmis Valanjosku ievilkt pašā lielākajā burzmā, lai to galīgi apmulsinātu. Arī Murē izjuta sava ķermeņa fizisku prasību pašam ienirt panākumu viļņos. Viņš sāka jau pamazām slāpt pēc gaisa; visa viņa būtne it kā tīksminājās pircēju pūļa skavās.

— Tagad pa kreisi, cienītās kundzes, — teica Itēns ar lielu uzmanību, lai gan viņa izmisums auga.

Augšā bija tāda pati spiešanās un grūstīšanās. Tas atsaucās pat uz dekoratīvo audumu nodaļu, kas parasti bija visklusākā. Sallišu, ādu un veļas nodaļas mudžēja no ļaudim. Ejot caur mežģiņu nodaļu, dāmas atkal sastapa paziņas. De Bova kundze ar meitu pašlaik apbrīnoja visu, ko Delošs tām rādīja. Itēns ar vīstokli rokās bija spiests atkal apstāties.

— Sveicinātas! Es tieši par jums domāju!

— Un es jūs meklēju! — Bet kā tad šādā pūlī var atrast cits citu!

— Lieliski, vai ne?

— Neaprakstāmi, dārgā. Mēs tikko turamies uz kājām.

— Un pērkat arī?

— Nē, tikai skatāmies. Apsēdīsimies te mazliet atpūsties! — Tiešām grāfiene de Bova kundze, kurai maciņā bija tieši tik daudz naudas, lai samaksātu važonim, lika izkravāt no kārbiņām visu šķirņu mežģīnes tikai tāpēc, lai sev par prieku tās apskatītu un pataustītu. Viņa nojauta, ka Delošs ir tikai iesācējs pārdošanā, lēns un neveikls, kam vēl nav drosmes pretoties dāmu untumiem, un izmantoja pārdevēja kautrīgos pakalpojumus; viņa to aizturēja jau veselu pusstundu, prasīdama atkal un atkal tai rādīt ko jaunu. Lete bija apkrauta, de Bova kundze gremdēja rokas gipira, Mehelnas, Vaiansjenas un Santijī mežģiņu putainajos viļņos; viņas pirksti trīcēja no baudas, seja pamazām iekvēlojās jutekliskā sajūsmā, bet viņai blakus stāvošā Blanša, kuru mocīja tā pati kaislība, bija ļoti bāla, ar uztūkušu un neizteiksmīgu seju.

Visu laiku turpinājās sarunas, Itēns bija gatavs cirst viņām pļaukas, bet stāvēja nekustīgs, padevīgs dāmu gribai.

— Bet jūs jau skatāties tādus pašus kakla lakatiņus un plīvurīšus kā manējie, — teica Marti kundze.

Tiešām, de Bova kundzei jau kopš sestdienas nedeva mieru Marti kundzes mcžģines, un viņa nevarēja turēties pretim kārdinājumam kaut vai tikai tās aptaustīt, ja jau trūcīgie līdzekļi, kādos vīrs viņai lika dzīvot, neļāva tās nopirkt. Viegli nosarkdama, de Bova kundze paskaidroja, ka Blanša gribējusi paskatīties kakla šallītes no spāņu zīda mežģinēm. Tad viņa piebilda:

— Jūs iesiet uz gatavo apģērbu nodaļu?... Tad uz redzēšanos. Ja gribat, satiksimies austrumu salonā?

— Austrumu salonā? Labi! Cik tas gan ir brīnišķīgs!

Viņas atvadījās, gandrīz vai zaudēļot samaņu pircēju

pūlī, kas bija salasījies pie letēm, kur pa lētām cenām pārdeva iešuves un sīkus tērpu rotājumus. Delošs, laimīgs, ka var atkal apkalpot pircējas, sāka tukšot mātes un meitas priekšā uz letes jaunas kārbiņas. Starp blīvajām pircēju grupām gar letēm lēnām pastaigājās inspektors Žūvs, iedams karavīra solī, izgāzis krūtis ar ordeņiem; viņš sargāja dārgās, smalkās preces, kuras loti viegli noslēpt piedurknēs. Paejot garām de Bova kundzei, viņš pārsteigts pamanīja, ka tā pavisam ierakusies mežaiņu viļņos, un uzmeta ātru skatienu viņas drudžaini drebošajām rokām.

— Tātad pa labi, manas dāmas, — teica Itēns un sāka iet tālāk.

Viņš bija galīgi saniknots. Vai tas tiešām nebija par daudz, ka viņš dāmu vainas dēļ palaiž garām pārdošanas iespējas tur apakšā? Tagad viņas to vēl aiztur katrā ceļa pagriezienā! Itēna dusmās izpaudās arī vecais audumu nodaļu ienaids uz gatavo apģērbu nodaļām, kas savā starpā mūžīgi karoja, apstrīdot viena otrai pircējas, cīnoties par procentiem un pieskaitījumiem. Zīdu nodaļa bija vēl vairāk sašutusi par vilnas nodaļu, ja vajadzēja aizvest uz gatavo apģērbu nodaļu dāmu, kas bija nolēmusi pirkt manto, kad jau iepriekš bija izskatījusi visu taftu un ripsa zīdu.

— Vadoņa jaunkundzi — dusmīgi uzsauca Itēns, kad tas beidzot bija nokļuvis pie letes.

Bet viņa aizgāja garām, neuzklausot Itēnu, nogrimusi darbā. Telpa bija pilna; sievietes kustējās rindā vienā virzienā, ienākot pa durvīm no mežģiņu nodaļas un izejot veļas nodaļā, kas atradās tieši pretim; bet tālākajās telpās pircējas, noģērbušas mēteļus, pielaikoja vajadzīgo mēteli vai apmetni, grozīdamās pie spoguļiem. Sarkanā plīša grīdsega apslāpēja soļu troksni, skaļās, tālās balsis no apakšējā stāva tikko bija dzirdamas, tie bija vairs tikai klusi čuksti šīs sieviešu masas drūzmas sakarsētajā, smagajā salona gaisā.

— Prinēra jaunkundzi — skaļi uzsauca Itēns.

Kad arī tā neapstājās, Itēns nošņāca caur zobiem, bet tik klusi, ka viņu nevarēja dzirdēt:

— Ķēmu bars!

Viņš neieredzēja savas darba biedrenes, jo sevišķi tādēļ, ka bieži vien viņam vajadzēja kāpt augšup un pievest tām pircējas, kaut gan pats bija ļoti noguris; tas izraisīja viņā niknumu, jo šīs pārdevējas taču vilka viņam no kabatas ārā viņa peļņu. Tā bija nikna cīņa, kurā pārdevējas ņēma tādu pašu dalību; tikpat nogurušas, vienmēr uz kājām, viņas jau bija aizmirsušas dzimumu starpību; valdošās bija tikai pretējas intereses, kas kvēloja, tirgošanās drudža saniknotas.

— Vai tad tiešām šeit neviena nav? — jautāja Itēns.

Te viņš ieraudzija Denīzi. Meiteni no paša rīta nodarbināja pie mēteļu novākšanas un atstāja viņas ziņā tikai šaubīgās pircējas, kurām viņa pie tam neko nepārdeva. Ieraudzīdams Denīzi kārtojam uz galda milzīgu apģērbu kaudzi, Itēns steidzās pie viņas.

— Jaunkundz, apkalpojiet šīs dāmas, viņas gaidal

Viņš ātri ielika Denīzei rokās Marti kundzes iepirkumus, kurus viņam jau sen bija apnicis nēsāt. Viņa sejā atkal atplaiksnījās smaids, bet šajā smaida bija apslēpts ļauns prieks, jo, būdams pārdevējs ar pieredzi, Itēns saprata, ka nostādījis grūtā stāvoklī kā dāmas, tā arī jauno meiteni. Denīzc bija dziļi saviļņota par negaidīto iespēju tikt pie pārdošanas. Itēns jau otrreiz krustoja viņas gaitas — kā nezināms draugs, kā mīļš brālis, vienmēr gatavs, citiem nemanot, viņu glābt. Meitenes acis iemirdzējās pateicībā, viņa Itēnu pavadīja ilgu skatienu, kamēr tas, laizdams darbā elkoņus, lauza sev ceļu, steigdamies uz savu nodaļu.

— Es gribētu manto, — teica Marti kundze.

Denīze sāka viņu iztaujāt. Kādu manto? Bet pircēja

pati nezināja, kādu, viņai nebija noteiktu vēlēšanos, viņai gribējās paskatīties, kādi modeļi ir veikalā. Meitene, kas jau bija ļoti nogurusi no darba, apreibusi no lielā publikas pieplūduma, pavisam samulsa: pie Kornaija, Valonjā. viņai bija jāapkalpo tikai neliela klientūra; bez tam viņa vēl nezināja ne modeļu daudzumu, ne arī to atrašanās vietu skapjos. Viņa arī neprata atbildēt šīm abām pircējām, kas jau sāka kļūt nepacietīgas, kad beidzot Orelijas kundze ieraudzīja Deforža kundzi, kuras sakarus ar Murē viņa zināja, un tāpēc steidzās vaicāt:

— Cienītā kundze, vai jūs kāds apkalpo?

— Jā, jaunkundze, kas tur meklē, — atbildēja Anriete. — Tikai man liekas, ka meitene nav iestrādājusies, viņa neko nevar atrast.

Vadītāja galīgi samulsināja Denīzi, kad klusinātā balsī iebilda;

— Redzat, jūs nekā nesaprotat. Ejiet kaut kur sāņus, lūdzu!

Un skaļi viņa uzsauca:

— Vadoņa jaunkundze, manto!

Orelijas kundze palika tepat visu laiku, kamēr Margarita rādīja modeļus. Pārdevēja runāja ar pircējām vēsā, pieklājīgā balsī; zīdā tērptās meitenes nepatīkamā izturēšanās, viņai pašai to nemanot, pauda skaudību pret visām skaisti tērptajām sievietēm, ar kurām vienmēr bija jāsaskaras. Izdzirdusi, ka Martī kundze negrib vairāk izdot par divsimt frankiem, pārdevēja nicīgi savilka lūpas. Nu, kundzei būs jāizdod vairāk, jo par divsimt frankiem viņa neko pieklājīgu neatradīs. Un pārdevēja sāka mest lētos manto uz letes, it kā teikdama: «Redziet, cik nožēlojami tie izskatās.» Martī kundzei nebija tik daudz drosmes, lai atzītu tos par labiem. Pieliekusies Delorža kundzei pie auss, viņa čukstēja:

— Vai nav labāk, ja apkalpo vīrieši? ... Ar viņiem vieglāk saprasties.

Beidzot Margarita atnesa zīda manto ar stikla pērļu rotājumu. Par šo viņa izteicās ar atzinību. Bet Orelijas kundze pasauca Denīzi un piebilda:

— Jums taču jāparāda, ka jūs arī kaut kam noderat ... Uzmetiet to sev uz pleciem!

Denīze, ievainota sirds dziļumos, izmisusi, ka viņa nekad negūs panākumus šinī uzņēmumā, stāvēja nekustīgi, nošļukušām rokām. Viņu droši vien atlaidīs, bērni paliks bez maizes. Pircēju pūļa balsu dunoņa atbalsojās meitenes galvā, viņa juta, ka grīļojas, viņas muskuļi bija notirpuši no lielajiem drēbju klēpjiem, no šī darba, kādu tā agrāk nekad nebija darījusi. Tomēr vajadzēja paklausīt, un viņa atļāva Orelijas kundzei uzlaikot sev manto kā manekenam.

— Stāviet taisni! — pavēlēja Orelijas kundze.

Bet šai pašā mirklī Denīze jau bija aizmirsta. Ienāca Murē ar Valanjosku un Burdonklu; Murē palocījās dāmām un noklausījās uzslavas par brīnišķīgo ziemas jaunumu izstādi. Sevišķi daudz jūsmoja par austrumu salonu. Valanjosks, kas, beidzot veikala apgaitu, bija drīzāk pārsteigts nekā sajūsmināts, jo galu galā, tā domāja šis apātiskais pesimists, tas taču nav nekas cits kā milzīga vairuma kalikona savākšana vienā vietā. Bur-donkls, aizmirsis par savu līdzdalību uzņēmumā, sirsnīgi apsveica šefu, cenzdamies izlīdzināt savu šīrita apnicīgo bažu iespaidu.

— Jā, jā, viss iet teicami, esmu apmierināts, — atkārtoja starojošais Murē, atbildot ar smaidu uz Anrietes maigajiem skatieniem. — Bet negribu jūs traucēt, cienītās kundzes.

Te visu skatieni atkal pievērsās Denīzei. Viņa ļāvās Margaritas rokām, kas viņu lēnām grozīja.

— Nu, ko jūs sakāt? — Marti kundze jautāja Anrietei.

Pēdēļā kā modes noteicēja, kas nekad nekļūdās, izlēma:

— Nav slikti, un modelis ir oriģināls.., Tikai man liekas, ka viducī ne visai labi pieguļ.

— Kundze, manto vajag uzmest jums pašai uz pleciem, — iejaucās Orelijas kundze. — Jūs taču saprotiet, ka uz jaunkundzes, kas ir pārlieku vāja, tas nevar atstāt nekādu iespaidu. Atliecieties taisni, jaunkundz, lai modelis labāk būtu redzams!

Visi pasmaidīja. Denīze stāvēja gluži bāla. Viņa juta kaunu, ka bija pārvērsta manekenā, kuru apskata bez kautrēšanās, jokojot pie tam. Deforža kundze antipātijas iespaidā, ko tai iedvesa Denīzes pilnīgi pretējā daba un kaitināja meitenes padevīgā sejas izteiksme, ļauni piebilda:

— Protams, manto piegulētu labāk, ja jaunkundzes kleita nebūtu tik plata.

Un Anriete uzmeta Murē izsmējīgu skatienu kā parīziete, kuru uzjautrina provincietes lempīgais tērps. Viņš uztvēra šai mīlas piinajā skatienā glāstu, sievietes prieku par savu skaistumu un prasmi ģērbties. Viņš juta, ka viņam kā pateicīgam mīļākam arī būtu jāpajoko, kaut gan bija labvēlīgi noskaņots pret Denīzi, kuras apslēpto pievilcību viņš kā sieviešu pazinējs nojauta.

— Nebūtu par ļaunu, ja viņa sasukātu matus, — Murē čukstēja.

Tas bija kalngals visam. Šefam labpatika pasmieties, un visas meitenes smējās locīdamās. Margarita atļāvās viegli padungot, tēlodama savaldīgu un labi audzinātu jaunkundzi; Klāra aizlaida pircēju, lai varētu papriecāties no sirds; pat no veļas nodaļas sanāca pārdevējas, izdzir-dušas neparasto čalu. Attiecībā uz dāmām jāsaka, ka viņas uzjautrinājās atturīgāk, ievērodamas savas sabiedrības pieklājību; vienīgi Orelijas kundzes majestātiskais profils palika nekustīgs, bez smaida, it kā jaunās pārdevējas brīnišķie, sukai nepaklausīgie mati un šaurie meitenes pleci būtu nodarījuši negodu viņas nodaļai. Denīze nobālēja vēl vairāk; meitene stāvēja starp cilvēkiem, kas uzjautrinājās par viņu. Viņa sajuta sevi pazemotu, izģērbtu, neaizsargātu. Ko viņa bija nodarījusi, ka šie ļaudis tā nopaļāja viņas trauslo augumiņu un pārāk kuplos matus? It sevišķi Denīzi aizvainoja Murē un Deforža kundzes zobgalības, jo meitene instinktīvi nojauta viņu sakaru, un viņas sirds vai lūza aiz nepazitām sāpēm; kāda gan šī dāma bija ļauna, ka varēja tā apieties ar nabaga meiteni, kas nebija pateikusi ne vārda; bet Murē iedvesa Denīzei tādas stindzinošas bailes, ka visas pārējās izjūtas, ar kurām viņa netika skaidrībā, pazuda. Saprazdama, ka viņa ir atstumtā, juzdamās aizvainota savā sievietes kautrīgumā, sarūgtināta par rupjo netaisnību, Denīze visiem spēkiem centās atturēt elsas, kas žņaudza kaklu.

— Tiešām gan, lai viņa rīt sasukājas, tas ir nepieklājīgi, — Orelijas kundzei atkārtoja neciešamais Bur-donkls; viņam jau tūliņ nepatika Denīze, tiklīdz tā šeit ieradās, meitenes sīkais augumiņš modināja viņā tikai nicināšanu.

Beidzot nodaļas vadītāja piegāja pie Denīzes, noņēma viņai no pleciem manto un čukstot teica:

— Nu, skaists iesākums, jaunkundzi Ja jūs domājāt parādīt mums, ko spējat... Muļķīgāku sevi vairs nevar nostādīt.

Denīze, baidīdamās, ka nesāk birt asaras, ātri pagriezās pie drēbju kaudzes, ko viņai vajadzēja aiznest un sašķirot uz letes. Tur vismaz neviens viņu neievēroja, un nogurums neļāva domāt. Pēkšņi viņa ieraudzīja sev blakām pārdevēju no veļas nodaļas, kas šorīt viņu bija aizstāvējusi. Meitene bija redzējusi visu, kas notika, un iečukstēja Denīzei ausī:

— Nabadzīte, neesiet tik jūtīga. Neizrādiet savu aizvainojumu, citādi jums darīs vēl daudz nepatikšanu ...

Es esmu no Šartras. Mani sauc Polīna Kinjo, jā, tā gan, un mani vecāki tur ir melderi... Nu, mani jau arī būtu noēduši pirmajās dienās, ja es būtu padevusies ... Esiet drosmīga! Dodiet roku, kad jūs gribēsiet, — mēs no sirds parunāsimies.

Sniegtā roka vēl vairāk samulsināja Denīzi. Viņa slepus paspieda šo roku un steidzās pacelt smago apmetņu kaudzi, bīdamās atkal izdarīt kaut ko nepareizi un vērst uz sevi dusmas, ja kļūs zināms, ka viņai ir gadījusies draudzene.

Pa to laiku Orelijas kundze pati uzmeta manto Marti kundzei uz pleciem, un tūliņ bira izsaucieni: «Ļoti skaisti! Lieliski! Pavisam cits izskats!» Dcforža kundze apgalvoja, ka labāku neko nevar vēlēties. Murē palocījās un aizgāja, bet Valanjosks, ieraudzīdams mežģiņu nodaļā de Bova kundzi ar meitu, gāja turp un piedāvāja grāfienei roku. Margarita, stāvot pie kādas kases otrā stāvā, jau skaitīja dažādos Martī kundzes iepirkumus, kamēr pēdēļā samaksāja un lika tūlīt aiznest saini uz karieti. Deforža kundze atrada visus savus iepirkumus desmitajā kasē. Pēc tam dāmas atkal tikās auslrumu salonā. Viņas atstāja veikalu, šķiroties lielā sajūsmā slavēdamas visu redzēto. Pat Gibāla kundze nekad vēl nebija tik ļoti aizrāvusies.

— Ak, burvīgi!... Man liekas, ka es tiešām esmu austrumos!

— Vai ne, īsts harēms? Un viss turklāt nemaz nebija dārgs!

— Bet Smirnas paklāji! Ak! Smirnas paklāji! Kādi krāsu toņi, kāds maigums!

— Bet šis te, Kurdistānas, paskatieties taču! Nu tiešām, Delakruā, īsts Delakruā!

Pūlis pamazām sāka izklīst. Zvanu skaņas ar stundas pārtraukumu, jau bija nozvanījušas divas pirmās pusdienu maiņas; trešajai klāja jau galdus, un veikala nodaļās, kas pamazām tukšojās, palika tikai aizkavējušās pircējas — tās, kas naudas šķiešanas neprātā bija aizmirsušas laiku. No āra bija dzirdama tikai pēdēļo važoņu ratu rīboņa. Parīzes dobjajā rūkoņā krāca pārēdies rīma, gremodams zīdu un mežaines, audeklus un vilnas audumus, ar kuriem to baroja no paša rīta. Iekšā zem gāzes radziņu liesmiņām, kas mirgoja krēslā, apspīdēdamas pēdēļās izpārdošanas konvulsijas, veikals šķita kā ipatns kaujas lauks, vēl karsts no audumu graizīšanas. Pārgurušie, nomocītie pārdevēji bija apmetušies kā nometnē starp saviem plauktiem un letēm, šķita, ka tos bfltu noslaucījusi nikna viesuļvētra. Ar pftlēm varēja tikt uz priekšu apakšējā stāva galerijā, kur nekārtībā mētājās krēsli; cimdu nodaļā vajadzēja pārlēkt pār veselu barikādi kartona kārbu, kas gulēja ap Minjo; vilnas audumu nodaļā nemaz nevarēja tikt iekšā — tur Ljenārs snauda uz veselas audumu gabalu jūras, kurā pacēlās pusizārdītas baķu grēdas kā māju drupas, ko aiznes pārplūdusi upe; un tālāk, veļas nodaļā, grida bija pārklāta kā ar sniegu, ejot cilvēks klupa uz salvetīšu ledus kalniem un kāpa pāri kabatas lakatiņu gaisīgajām pārslām. Tāda pati postaža pavērās augšā otrā stāva nodaļās: uz parketa grīdas gulēja zvērādu kalni, gatavi apģērbi blīvās kaudzēs, it kā kareivju šineļi, kas nomesti pirms kaujas, mežģines un audekli atritināti, saburzīti, mētājās kur kurais, likās, ka šeit izģērbušās sievietes veseliem bariem neprātīgu iegribu varā. Turpretim veikala pagraba stāvā, preču piegādes nodaļā, vēl turpinājās spraigs darbs, sadalot tur uzkrājušos saiņus pa pajūgiem, kas tos izvadāja pa mājām; tās bija pārkarsētās mašīnas pēdēļās trīsas. Pircējas ar sevišķu alkatību veseliem bariem bija metušās uz zīda audumiem un iztukšojušas visus plauktus; tagad tur varēja staigāt pēc patikas, visa lielā telpa bija brīva, visi milzīgie «Parīzes prieka» krājumi bija sagraizīti un iznīcināti, it kā pēc izsalkušu siseņu bara salidojuma. Šinī tukšumā Itēns un Favjē šķirstīja čeku grāmatiņas un, aizelsušies pēc tikko beigušās cīņas, rēķināja nopelnītos procentus. Favjē bija nopelnījis piecpadsmit frankus, Itēnam bija paveicies sastrādāt tikai trīspadsmit, kaut gan viņš bija sūri strādājis visu dienu, un viņā vārījās dusmas par savu neveiksmi. Pārdevēju acīs dega peļņas kāre; viss veikala personāls tiem apkārt tāpat rezumēja peļņas rezultātus pārdzīvotā druža kvēlē, rupjas jautrības atmosfērā kā vakarā pēc asiņainas kaujas.

—. Nu, Burdonkl, vai jūs arvien vēl trīcat? — uzsauca Murē.

Viņš atkal stāvēja savā iemīļotajā vietā, otrā stāvā pie kāpņu margām un smējās kā uzvarētājs, skatīdamies uz

viņam pie kājām izvandīto audumu masu. Viņa šī rīta bažas, nepiedodamā vājuma brīži, par kuriem neviens nekad nezinās, izraisīja viņā vēlēšanos skaļi izpaust savu triumfa prieku. Kaujā bija gūta galīgā uzvara, visa kvartāla sīktirdzniecība satriekta, barons Hartmanis ar tā miljoniem un zemesgabaliem iekarots neapšaubāmi. Un, raugoties uz kasieriem, kas, noliekušies pār sarakstiem, saskaitīja garās ciparu kolonas, klausoties vieglajā zelta skanēšanā, kad tas krita no pirkstiem vara bļodiņās, viņš jau garā skatīja «Dāmu paradīzi» izaugam bezgala plašu, tā ka zāles un galerijas sniedzās līdz pašai Desmitā decembra ielai.

— Tagad jūs pārliecinājāties, ka veikals ir par mazu? — viņš turpināja. — Mēs būtu varējuši pārdot vēl divreiz tik daudz.

Burdonkls piekāpās; viņš tomēr ļoti priecājās, ka viņa bažas nebija piepildījušās. Bet pēkšņi kāda aina abus vērta nopietnus. Kā jau katru vakaru, galvenais kasieris Lomms savāca kopā ieņēmumus no visām kasēm; saskaitīdams kopējo summu, viņš uzdūra uz asa dzelzs stienīša dienas atskaites lapu; pēc tam viņš nesa visus dienas ienākumus augšā centrālajā kasē — portfelī un maisiņos, skatoties, kāda nauda bija pārsvarā. Šodien vairums bija zelta un sudraba nauda; kasieris lēnām kāpa augšup, nesdams trīs lielus maisus. Tā kā labā roka viņam bija līdz elkonim amputēta, viņš spieda pie krūtīm maisus ar kreiso roku, pieturēdams tos ar zodu, lai tie neslīdētu zemē. Jau iztālēm varēja dzirdēt viņa smago elpu; apkrāvies ar naudas maisiem, viņš lepni pagāja garām dziļas cienības pilnajiem kalpotājiem.

— Cik ir, Lomm? — jautāja Murē.

Kasieris atbildēja:

— Astoņdesmit tūkstoši septiņi simti četrdesmit divi franki desmit santīmil

Visa «Dāmu paradīze» bija priecīgi saviļņota. Sis skaitlis ātri apskrēja veikalu. Tā bija pati lielākā summa, kādu jebkad ieņēma vienā dienā modes preču jaunumu veikals.

Vakarā, kad Denīze uzkāpa augšā, lai dotos pie miera, viņai vajadzēja atspiesties pie šaurā gaiteņa sienas, zem cinkotā jumta. Aizvērusi sava kambarīša durvis, viņa nokrita uz gultas, tik ļoti viņai sāpēja kājas. Viņa ilgi ilgi stingu skatienu raudzījās tualetes galdiņā, skapī, visā šinī nožēlojamajā mēbelētajā istabā. Tātad šeit viņai būs jādzīvo, bet pirmā diena izrādījās tik briesmīga, tik bezgala gara. Nē, viņai nebūs nekad drosmes sākt atkal tādu pašu dienu. Tad viņa pamanīja savu zīda kleitu; šis formas tērps to nomāca un pēkšņi viņai radās bērnišķīga vēlēšanās izkravāt ceļasomu, uzģērbt atkal savu veco vilnas kleitiņu, kas atradās uz krēsla atzveltnes. Bet, kad vecā, novalkātā kleita bija uzģērbta, dziļš saviļņojums sakāpa krūtīs; elsas, jau no rīta aizturētas, pēkšņi lauzās ārā karstu asaru plūdos. Denīze nokrita uz gultiņas un, iedomājoties par abiem saviem brāļiem, sāka šņukstēt, viņa raudāja bez mitas, viņai nebija spēka izģērbties, tik ļoti viņu nomāca pārgurums un skumjas.

V

Otrā dienā, kad Denīze bija nokāpusi savā nodajā, nepagāja ne pusstunda, kad Orelijas kundze to sausi uzbilda:

— Jaunkundz, jūs aicina direkcijā.

Meitene sastapa Murē vienu pašu lielajā kabinetā, kura sienas bija pārvilktas ar zaļu ripsu. Murē atcerējās «pinkaini», kā to nosauca Burdonkls, un, lai gan viņš parasti nicināja žandarma lomu, viņam ienāca prātā izsaukt Denlzi, lai to mazliet izrātu, ja tā atkal būs apģērbusies kā provinciete. Vakar, kaut gan viņš šo sarunu pārvērta jokā, viņa patmīlību bija aizskārusi Deforža kundzes piezīme, kad tā smējās par viņa pārdevējas izskatu. Un arī pašreiz viņā valdīja neskaidras jūtas, kurās jaucās simpātijās un dusmas.

— Jaunkundz, — viņš iesāka, — mēs jūs pieņēmām aiz cieņas pret jūsu tēvoci, un jums nevajag mūs nostādīt bēdīgas nepieciešamības priekšā ...

Bet viņš aprāvās. Nopietna un bāla Denīze stāvēja stalta tam pretim galda otrā pusē. Zīda kleita viņai vairs nebija par platu — tā skaisti aptvēra viņas smuidro vi-duklīti, pasvītrojot meitenīgo plecu tīrās līnijas, tikai mati, sapīti biezās bizēs, tāpat kā vienmēr, mākonim līdzīgi apņēma viņas galvu, viņa vismaz bija centusies tos savaldīt. Vakarā iemigusi nenoģērbusies, izraudātām acīm, meitene atmodās pulksten četros un izjuta kaunu par šo jūtīguma lēkmi. Viņa tūliņ ķērās pie kleitas, iešujot vīles, un pavadīja kādu stundu pie šaurā spoguļa, sukājot matus; bet, neraugoties uz visām pūlēm, viņai neizdevās tos sakārtot, kā gribēja.

— Nu, paldies dievam, — nomurmināja Murē. — Šodien jums ir pieklājīgāks izskats ... Tikai, lūk, šis mežonīgais cekuls!

Viņš piecēlās, piegāja pie Denīzes un kārtoja viņas matus ar to pašu familiāro kustību kā vakar Orelijas kundze.

— Paslēpiet šo te aiz auss, lūk, tā ... Sprogu sasu-kājums ir par daudz augsts.

Denīze, ne vārda nebilzdama, jāva sevi sakārtot. Kaut gan meitene bija sev zvērējusi būt drosmīga, viņu tomēr kratīja ledaini drebuļi; ienākot kabinetā, viņa bija pārliecināta, ka to izsaukuši uz direkciju, lai paziņotu par atlaišanu no darba. Pat acīm redzamā Murē labvēlība meiteni nepārliecināja, viņa tāpat kā iepriekš baidījās no šefa, tā tuvumā viņa nejutās brīva; protams, viņa sev izskaidroja šo sajūtu ar pilnīgi dabisku samulsumu šī visvarenā cilvēka klātbūtnē, no kura atkarīgs viņas liktenis. Murē pamanīja, ka Denīze trīc no viņa roku pieskāriena un sāka nožēlot, ka izturējies tik laipni, jo par visu vairāk viņš baidījās zaudēt savu autoritāti.

— Vispār, jaunkundz, — Murē turpināja, aiziedams atkal aiz rakstāmgalda, kas viņu šķīra no Denīzes, — centieties pievērst uzmanību savai ārienei. Jūs vairs neesat Valonjā, novērojiet mūsu parīzietes... Pietika ar jūsu tēvoča vārdu, lai jums atvērtos mūsu uzņēmuma durvis, un es ceru, ka jūs pacentīsieties mūsu cerības attaisnot. Nelaime tikai tā, ka daudzi šeit nav vienās domās ar mani. Jūs ievērosiet to, ko es jums teicu, vai ne? Dariet tā, lai man nebūtu jānožēlo mana uzticība!

Viņš apgājās ar Denīzi kā ar bērnu un parādīja tai vairāk līdzjūtības nekā labsirdības; tomēr viņam piemītošā interese pret visu sieviešu dzimumu pamodās viņā, saskaroties ar valdzinošu sievieti, kuru tas izjuta mostamies šai nožēlojama un neveiklajā meitene. Kamēr viņš lasīja tai pamācību, Denīze, ieraudzījusi Heduēna kundzes ģīmetni, kuras skaistā, pareizā seja zelta ietvarā cēli smaidija, juta, ka tai pārskrien tirpas, neraugoties uz šefa uzmundrinošajiem vārdiem. Tā bija tā pati mirusī dāma, kuru Murē, kā stāstīja viss šis pilsētas kvartāls, ir nogalinājis un uz viņas asinīm cēlis savu uzņēmumu.

Murē vēl arvien runāja.

— Variet iet, — viņš beidzot teica, apsēdies un turpinādams rakstīt.

Viņa izgāja un gaitenī atviegloti uzelpoja.

No šīs dienas Denīze saņēma visus savus spēkus un drosmi. Kaut gan brīžiem vēl uznāca jūtīguma lēkmes, taču saprāts ņēma pārsvaru, pavēlēdams viņai vīrišķīgi panest vientulību un jautri pildīt savu pienākumu, ko pati sev uzlikusi. Viņa pamazām virzījās uz priekšu tieši pretim mērķim, kāpjot pāri šķēršļiem; un tas viss viņai padevās viegli un dabiski, jo viņas rakstura pamatā bija neuzvarams maigums.

Sākumā Denīzei bija jaciņās ar briesmīgu nogurumu pēc darba. Apģērbu kaudzes tik ļoti nogurdināja meitenes rokas, ka pirmos pusotrus mēnešus viņa naktīs iekliedzās, kad bija gultā jāpagriežas uz otriem sāniem; plecu kaulus plosīja sāpes, un viss ķermenis bija kā salauzts. Bet vēl vairāk viņa cieta no savām kurpēm — rupjas ādas kurpēm, kuras tā atveda no Valonjas un naudas trūkuma dēļ nevarēja aizvietot ar vieglākām. Denīze bija vienmēr uz kājām — no rīta līdz vakaram; ja ieraudzīja, ka viņa mirkli atspiežas pret sienu, viņai tūdaļ to aizrādīja, un viņas kājas — mazās meitenes kājiņas uztūka, it kā saspiestas mocību zolēs; papēži dega, pēdas pārklājās ar tulznām, nobrāztā āda pielipa pie zeķēm. Piedevām viņa arī pati nejutās vesela: viss ķermenis smeldza aiz noguruma un spēji, negaidīti traucējumi viņas veselības stāvoklī piedeva viņas sejai nāves bālumu. Šika un trausla pēc izskata viņa tomēr visu panesa, kamēr daudzām citām pārdevējām bija jāšķiras no veikala, saslimušām ar šai profesijai īpatnu slimību. Denīze nebaidījās no ciešanām, viņa bija stingri apņēmusies būt vīrišķīga, un tas viņu stiprināja, viņa smaidīja, tāpat kā agrāk, un stāvēja taisni arī tad, kad bija gatava pakrist, kad visi speķi bija izsmelti un viņa jutās tuvu sabrukumam no darba, ko pat vīrietis nebūtu izturējis.

Bez tam Denizi nomāca apziņa, ka visa nodaļa noskaņota naidīgi pret viņu. Fiziskajām ciešanām pievienojās vēl darba biedreņu dziļais naids. Divu mēnešu ciešanas un Denīzes lēnprātība tās ncatbruņoja. Dzēlīgums, cietsirdīgas izdomas, vispārēja nicināšana meiteni ievainoja pašā sirdī, bet viņa tik ļoti slāpa pēc glāstiem! Par viņas neveiksmīgo pirmo uzstāšanos vēl ilgi mēļoja; tādi vārdi kā «tupele», «muļķe» bira no visām pusēm; ja kādai gadījās palaist garām pircēju, nevciksminiecei teica, ka tai būšot jābrauc uz Valonju; vārdu sakot, Denīze bija grēkāzis visām biedrenēm. Bet, kad viņa pamazām izvērtās par ļoti labu pārdevēju, kas brīnišķīgi orientējas veikala lietās, visi bija pārsteigti un stipri sašuta; un tagad visas meitenes sazvērējās neatstāt viņai nevienu labu pircēju, Margarita un Klāra vajāja Denizi ar instinktīvu naidu un vēl ciešāk apvienojās, lai šī jaunā neaizietu tām priekšā, un, kaut gan tēloja nicināšanu pret Denīzi, viņas no tās baidījās. Kas attiecas uz Orelijas kundzi, tad šo dāmu aizskāra meitenes lepnā atturība, kas nelunci-nājās ap vadītāju glaimīgā apbrīnā; tāpēc tā arī atstāja Denīzi savu galma mīluļu un izredzēto atriebības kārei, jo tie Orelijas kundzi pielūdza, ietīdami viņu padevīgā glaimu atmosfērā, kas bija nepieciešama viņas stiprajam, valdonīgajam raksturam. Vadītājas vietniece Frederika kundze kādu bridi, šķita, neņēma dalību sazvērestībā, taču to varbūt varēja izskaidrot ar vienkāršu flegmu, jo drīz vien, sapratusi, ka laipnības parādīšana Denīzei var sagādāt pašai nepatikšanas, viņa sāka izturēties pret meiteni ar tādu pašu nelabvēlību kā citi. No šī brīža Denīze palika galīgi vientuļa; visi ar niknumu metās uz «pinkaini», un meitenei tagad ik stundu bija jājūtas kā cīņā, kas prasīja visu viņas drosmi, lai spētu ar lielām grūtībām noturēties savā nodaļā.

Tāda bija tagad Denīzes dzīve. Meitenei vajadzēja smaidīt, būt možai, laipnai un greznoties zīda tērpā, kas viņai nepiederēja, kaut gan pati tikko turējās uz kājām aiz noguruma, nepietiekami ēda, dzīvoja starp cilvēkiem, kuri slikti izturējās pret viņu, un cieta mūžīgas bailes, ka viņu var atlaist no darba bez ierunām kaut kuru bridi. Viņas kambarītis bija vienīgais patvērums — vienīgā vieta, kur varēja raudāt ilgi ilgi, kad sirds kļuva par daudz smaga no ciešanām dienā. Bet no cinkotā jumta, ko sedza decembra sniegs, dvesa ledains saltums; gultā Denīzei vajadzēja savilkties čokurā un apsegties ar visām drēbēm, kas vien tai bija; pat raudāt viņa varēja tikai zem segas, lai nesprēgātu sejas āda no aukstuma. Murē vairs nerunāja ar Denīzi. Kad viņa darba laikā sastapa Burdonkla bargo skatienu, meiteni pārņēma drebuļi — tā izjuta šajā vīrā visniknāko ienaidnieku, kas tai nepiedos ne mazāko kļūdu. Šai vispārējā ienaida pilnajā vidē Denīzi pārsteidza inspektora 2ūva dīvainā labvēlība; satiekot Denīzi kaut kur nomaļākā stūrītī, viņš smaidīja un katrreiz pateica laipnu vārdiņu; divreiz viņš tai palīdzēja tikt vaļā no rājiena, bet viņa, drīzāk samulsusi, nekā šīs aizgādības aizkustināta, pat nepateicās tam.

Kādreiz vakarā, kad pēc pusdienām meitenes saveda kārtībā skapjus, Žozefs pateica Denīzei, ka apakšā pēc viņas jautājis kāds jauns cilvēks. Ļoti satraukta viņa nokāpa lejā.

— Paskaties tik! — teica Klāra. — Pinkaine pagādājusi sev mīļāko!

— Droši vien puisis galīgi izbadēļies, — atbildēja Margarita.

Apakšā, pie ieejas, Denīze ieraudzīja savu brāli Žanu. Viņa tam bija aizliegusi reizi par visām reizēm rādīties veikalā, jo tas atstāja sliktu iespaidu. Bet viņa neuzdrošinājās Žanu norāt, tik ļoti satraukts viņš tai likās — bez cepures, aizelsies, noskrējis kājām visu ceļu no Tampla priekšpilsētas līdz veikalam.

— Vai tev nav desmit franku? — viņš stostījās. — Dod man desmit frankus, ja ne, esmu pazudis cilvēks.

Šis lielais bērns ar plīvošiem, gaišiem matiem, skaistu meitenes seju, tik jocīgi nobēra šo melodramatisko frāzi, ka māsa, protams, būtu pasmaidījusi, ja lūgums pēc naudas nesagādātu tik lielas grūtības.

— Kā! Desmit frankus? — viņa čukstēja. — Kas tad ir noticis?

Žans nosarka un paskaidroja, ka sastapis kāda drauga māsu. Denīze lika brālim apklust, pati samulsdama un negrabēdama neko vairāk dzirdēt. Jau divreiz viņš, tāpat kā tagad, bija atskrējis pie viņas pēc naudas; taču pirmo reizi viņam bija vajadzīgi tikai divdesmit pieci sū, bet nākošo reizi — jau trīsdesmit. Viņš vienmēr iepinās kādā dēkā ar sievietēm.

— Es tev nevaru dot desmit frankus, — Denīze atteica. — Vēl nav samaksāts par Pepē šā mēneša uzturu, bet naudas man ir tikai līdz ar nagiem. Tik tikko atlika vēl ko nopirkt kurpes, bez kurām es nepavisam nevaru iztikt... Galu galā tu esi bezprātis, Žan. Tas ir loti slikti.

— Tādā gadījumā esmu pazudis, — Žans atkārtoja ar traģisku kustību. — Klausies, māsiņ, meitene ir slaida tumšmate ... mēs iegājām kafejnīcā kopā ar tās brāli... es tiešām nezināju, ka pacienāšana ...

Denīze atkal brāli pārtrauca, bet, lā kā šī mīļā nebēdnieka acīs parādījās asaras, viņa izņēma no maciņa desmit franku naudas gabalu un iespieda tam rokā. Viņa seja tūlīt atplauka smaidā.

— Es jau to zināju... Bet goda vārds tā ir pēdēļā reizei Es neesmu tik norūdīts nelietis.

Un, noskūpstījis māsu uz abiem vaigiem, Žans kā neprātīgs aizdrāzās, ko kājas nesa. Veikala kalpotāji bija pārsteigti.

To nakti Denīze gulēja slikti. Kopš viņa strādāja «Dāmu paradīzē», naudas rūpes viņai nedeva mieru. Viņa visu laiku vēl strādāja par ēšanu un dzīvokli, tas ir, bez noteiktas algas; bet, tā kā darba biedrenes atņēma viņai izdevīgās pircējas, viņa varēja samaksāt Pepē uzturu, tikai pateicoties tām nenozīmīgajām pircējām, ko atstāja viņai. Meitene dzīvoja drausmīgā trūkumā, bet bija tērpusies zīda kleitā. Bieži viņai bija jāpavada naktis, lāpot veļu — kreklus, kas jau bija pārvērtušies «mež-ģinēs». Pati arī uzlika ielāpus savām kurpēm — ne sliktāk par katru kurpnieku. Viņa pat uzdrošinājās izmazgāt veļu savā mazgājamā bļodā. Sevišķas rūpes viņai darīja vecā vilnas kleitiņa; citas viņai nebija, un viņa bija spiesta to uzģērbt katru vakaru, kad novilka melno zīda formas tērpu; vecā kleitiņa dila ārkārtīgi ātri; vismazākais traipiņš lika meitenei nodrebēt, mazākais caurumiņš šķita katastrofa. Denīzei nebija nekā — ne graša, lai nopirktu kaut ko no tiem sīkumiem, kas nepieciešami katrai sievietei; viņai bija jāgaida veselas divas nedēļas, lai varētu atjaunot diegu un adatu krājumu. Tāpēc īsta posta likstas viņai bija reizes, kad parādījās Žans ar savām mīlas dēkām un izjauca viņas budžetu. Katrs divdesmit sū gabals, ko Žans aiznesa, izrāva veselu bezdibeni. Nebija ko domāt rīt kaut kur sadabūt šos desmit frankus. Līdz pašai rītausmai Denīzi mocīja ļauni sapņi, viņai likās, ka Pepē izdzīts uz ielas, bet pali no sala sastingušiem pirkstiem lauž ielas bruģa akmeņus, lai paskatītos, vai zem tiem neatrodas nauda.

Nākamajā dienā Denīzei bija jāsmaida sevišķi laipni un jatēlo labi audzināta meitene. Viņas nodaļā ieradās pazīstamas pircējas, un Orelijas kundze to vairākkārt pasauca un uzmeta tai uz pleciem manto, lai vislabāk parādītu jauno apmetni. Klīrīgi izliekdamās kā modes lapu zīmējumos, Denīze domāja par četrdesmit frankiem, ko bija apsolījusi vakarā samaksāt par Pepē uzturu. Viņa vēl pacietīs kādu mēnesi ar kurpēm; bet, ja arī pieliktu pie atlikušajiem trīsdesmit frankiem tos četrus, ko viņa sakrāja pa vienam sū, tomēr iznāca tikai trīsdesmit četri; kur lai ņem vēl sešus frankus, lai iznāktu vajadzīgā summa? Sirds gura no šīm nepanesamajām mokām.

— Palūkojieties, cik brīvi ir pleci, — teica Orelijas kundze. — Tas ir ļoti skaisti, ļoti ērti... Junkundze var pat salikt rokas krustām.

— Jā, pilnīgi, — uztvēra Denize, cenzdamās būt laipna. — Es to nemaz nemanu... Jūs būsiet apmierināta, cienītā kundze.

Tagad Denīze sev pārmeta, ka pagājušo svētdien bija paņēmusi Pepē no Gra kundzes, lai ar to pastaigātos pa Elizejas laukiem. Nabaga puisītis tik reti dabūja kaut kur iziet ar māsul Vajadzēja nopirkt brālītim piparkūkas un lāpstiņu, tad aizvest uz leļļu teātri, un viņa nepaspēja ne apskatīties, kad bija izdevusi divdesmit deviņus sū. Tiešām Žans tik ļoti aizņemts ar visādām muļķībām, ka nemaz nedomā par mazuli. Bet viņai — viss jāiznes uz saviem pleciem!

— Bet, ja tas jums nepatīk, cienītā kundze ... — turpināja vadītāja. — Jaunkundz. uzmetiet rotondu, lai dāma paskatās!

Un Denīze ar rotondu uz pleciem, staigāja sīkiem solīšiem pa istabu, stāstīdama:

— Viņā ir tik silti... Tā ir visjaunākā šī gada mode.

Līdz pašam vakaram, slēpdama zem pārdevējai nepieciešamās laipnības savas ciešanas, Denīze nomocījās, domādama, kur lai ņem naudu. Meitenes, apkrautas ar darbu, atdeva viņai vienu labu pircēju, bet šodien bija

tikai otrdiena un līdz algai vajadzēja gaidīt vēl četras dienas. Pēc pusdienas viņa nolēma gājienu pie Gra kundzes atlikt uz rītdienu. Viņa atvainosies, pateiks, ka bija aizturēta darbā; varbūt kaut kur izdosies sadabūt šos sešus frankus.

Denīze izvairījās no vismazākajiem izdevumiem un uzkāpa savā istabiņā jau agri. Ko viņai darīt uz ielas, ja nav ne graša? Bez tam viņa jutās vēl sveša un baidījās no lielās pilsētas: līdz šim laikam Denīze pazina tikai tās ielas, kas bija ap veikalu. Dažreiz saņēmusies viņa aizgāja līdz Palais-Royal, lai ieelpotu svaigu gaisu, bet drīz vien atkal atgriezās, ieslēdzās savā kambarītī un šuva vai mazgāja veļu. Gaitenī, kas stiepās gar visām pārdevēju istabiņām, valdīja īsta kazarmu familiaritāte, bieži vien šeit pusapģērbtas meitenes ķīviņos un tenkās izlēja visu savu sīkumaino ļaunumu, kāds izpaudās bezgalīgās ķildās, lai pēc tam atkal izlīgtu. Dienas laikā bija aizliegts kāpt augšā savās istabiņās, un tāpēc pārdevējas šeit nedzīvoja, bet tikai pārgulēja pa nakti: vakaros viņas šurp atnāca pēdēļā mirklī un no rīta agri atkal aizskrēja, vēl samiegojušās pusnomodā, pussnaudā pēc steidzīgas mazgāšanās, un šī vēja brāzma, kas pastāvīgi tukšoja gaiteni, šis nogurums, kad pēc trīspadsmit stundu garas darba dienas sievietes nokrita uz gultas kā bez dzīvības, — viss tas vērta mazās jumta istabiņas līdzīgas iebraucamām vietām, kur cits pēc cita mainās drūmi, piekusuši ceļinieki. Denīzei nebija draudzenes. No visām meitenēm tikai viena — Polīna Kinjo izturējās draudzīgi pret viņu bet, tā kā veļas nodaļa un gatavo apģērbu nodaļa atradās blakus un starp tām pastāvīgi risinājās atklāts karš, abu pārdevēju draudzība varēja izpausties tikai dažos vārdos, ko tās paretam, garām ejot, pārmainīja. Kaut gan Polīna bija Denīzes kaimiņiene un ieņēma istabiņu tai blakus pa labi, vakaros, tūlīt pēc pusdienām, viņa pazuda un atgriezās ne agrāk kā ap vienpadsmitiem, tā ka Denīze tikai dzirdēja ik vakaru, ka Polīna aiziet gulēt un nekad ar to nesastapās ārpus darba laika.

Šonakt Denīzei atkal bija jābūt kurpnieka lomā. Viņa grozīja rokās savus apavus, apskatīja tos un gudroja, vai varēs vēl tos pavalkāt līdz mēneša beigām. Beidzot viņa sāka ar resnu adatu piešūt zoles, kas jau tikpat kā

№

krita nost. Pa to laiku bļodā ziepjainā ūdenī mirka viņas apkaklīte un aprocītes.

Katru vakaru līdz viņas ausīm atlidoja vienas un tās pašas skaņas: cita pēc citas atgriezās meitenes, bija dzirdami viņu čuksti, smiekli, reizēm pārmetumi klusinātā balsī. Tad iekrakšķējās gultas, bija dzirdamas žāvas, un istabiņas iegrima dziļā miegā. Ļoti bieži kaimiņiene pa kreisi skaļi runāja miegā, un tas no sākuma biedēja Denīzi. Var jau būt, ka arī citas, tāpat kā viņa, vēl negulēja un nodarbojās ar lāpīšanu, kaut gan tas bija aizliegts, bet viņas acīm redzot to darīja tikpat piesardzīgi kā Denīze, cenzdamās kustēties nedzirdami un nekur nepieskarties, lai ne mazākais troksnītis netraucētu nakts trīsošo klusumu aiz slēgtajām durvīm.

Jau bija pagājušas desmit minūtes, kopš pulkstenis nosita vienpadsmit, kad iečabējās soļi; Denīze satrūkās. Tātad vēl viena aizkavējusies meitene! Izdzirdusi, ka atveras blakus durvis, Denīze saprata, ka tā ir Polina. Pārsteigta viņa nekustējās: veļas nodaļas pārdevēja klusām nāca atpakaļ un pieklauvēja pie Denīzes durvīm.

— Ātrāk, tā esmu es!

Pārdevējām bija aizliegts apmeklēt vienai otru istabās. Tādēļ Denīze steidzās atslēgt durvis, lai draudzeni neieraudzītu Kabēna kundze, kas stingri sekoja, lai visi noteikumi tiktu izpildīti.

— Vai viņa ir tur? — Denīze jautāja, atkal aizslēgdama druvis.

— Kas tad? Kabēna kundze? — jautāja Polīna. — Nu, no tās es nebaidos. Pietiek ar simts sū — un viss ir kārtībā.

Un viņa piebilda:

— Man jau sen gribas patērzēt ar jums. Apakšā to nekad nevar ... Un šovakar, pie vakariņu galda, jūs man likāties tik bēdīga!

Denīze pateicās un lūdza viņu apsēsties; Polīnaš uzmanība meiteni aizkustināja. Bet viņa bija tā apmulsusi no šī negaidītā apciemojuma, ka nespēja nolikt kurpi, ko bija iesākusi lāpīt, un Polīna to ieraudzīja. Viņa pagrozīja galvu, apskatījās apkārt un redzēja mazgājamā bļodā apkaklīti un aprocītes.

— Nabadzīte, tā jau es domāju, — viņa teica. — Es

jau arī esmu izbaudījusi visu to pašu. Pirmajā laikā, kad es atbraucu no Sartras un tēvs man nesūtīja ne graša, cik krekliņus man tad vajadzēja mazgāt! Jā, jā, man vajadzēja mazgāt arī kreklus. Man to bija tikai divi, un viens pastāvīgi mirka bļodā.

Polīna apsēdās, vēl aizkususi no ātrās iešanas. Viņas platā sejiņa ar mazām, dzīvām actiņām un lielām, maigām lūpām izstaroja labsirdību, kaut gan sejas panti bija parupji. Bez kāda ievada viņa tūliņ sāka s-tāstīt Donīzei savas dzīves stāstu: par bērnību, ko bija pavadījusi dzirnavās, par tēvu, kas izputējis tiesājoties un atsūtījis viņu uz Parīzi meklēt laimi ar divdesmit frankiem kabatā; tad par savu darbu no sākuma kādā Batinjonas veikalā, tad «Dāmu paradīzē», par bezgala grūto sākumu šeit, pilnu aizvainojumu un trūkuma; beidzot par savu tagadēļo dzīvi, ka viņa tagad nopelnot ap divsimt franku mēnesī, kādus priekus viņa sev atjaujot, un dienas aizritot bezrūpībā. Uz viņas tumšzilās, viduklī koķeti savilktās vilnas kleitas mirgoja rotas — broša un pulksteņa važiņa, viņa smaidīja zem samta cepurītes ar mazām maliņām, kuru greznoja liela, pelēka spalva.

Denīze tumši nosarka savas kurpes dēļ. Viņa atvainodamās kaut ko nomurmināja.

— Jā, tas pats bija arī man! — atkārtoja Polīna. — Es taču esmu vecāka par jums, man ir divdesmit seši ar pusi, lai gan to nevar manīt... Pastāstiet par sevi!

Denīze nespēja pretoties šai draudzībai, kas ar tādu sirsnību tika piedāvāta. Apakšsvārkos, ar vecu šalli ap pleciem, viņa apsēdās blakus glītajai Polīnai un starp viņām sākās draudzīga saruna. Istaba bija ļoti salta: aukstums, likās, plūda pa mansarda sienām, kas bija kailas kā cietumā, bet, aizrāvušās savās runās, meitenes nejuta, kā stingst viņu pirksti. Pamazām Denīze kļuva atklātāka, sāka runāt par Žanu un Pepē un izstāstīja, kā viņu moca rūpes par naudu; ar to saruna novirzījās uz gatavo apģērbu nodaļas pārdevējām. Polīna iedegās dusmās.

— Ak, šīs riebīgās nekauņas! Ja viņas uzvestos biedriski, jūs nopelnītu vairāk nekā simt franku.

— Visi mani neieredz, un es pat nezinu par ko, — Denize šņukstēja, asarām līstot. — Lūk, arī Burdonkla kungs neatlaidīgi man seko, lai tikai varētu pieķert pie kādas kļūdas, it kā es tam neļautu dzīvot pasaulē... Vienīgi tikai tēvocītis Žūvs ...

Otra to pārtrauca:

— Tas vecais mērkaķis, inspektors! Ak mīļā, neticiet viņam ... Ziniet, vīrieši ar tādiem lieliem deguniem ... Lai arī viņš uzpūšas kā pāvs ar saviem daudzajiem ordeņiem, bet par viņu ir kāds nostāsts, kas radies pie mums, veļas nodaļā ... Nu, kāds jūs esat bērns, vai tad var tā beigties vai nost aiz bēdām! Tā taču nelaime, ja cilvēks ir tik jūtīgs! Tik tiešām, kas notiek ar jums, notiek ar visām, no jums vienkārši iekasē iestāšanās nodevu.

Polīna saņēma Denīzes rokas un sirsnības uzplūdā apskāva to. Naudas jautājums, protams, jau sarežģītāks. Protams, nabaga meitene nav spējīga uzturēt divus brāļus, maksāt mazajam par uzturu un pacienāt vecākā brāļa mīļākās, kad viņai pašai atliek tikai drusciņas, kuras citi nopaļājuši; algu viņa droši vien sāks saņemt ne agrāk kā martā — pēc tam, kad veikalā būs izdarīta gada atskaite.

— Klausieties, ilgi jūs tā neizturēsiet, — teica Polīna. — Es jūsu vietā ...

No gaiteņa atlidoja nenoteiktas skaņas, un viņas apklusa. Tā varbūt ir Margarita, par kuru stāstīja, ka viņa naktīs staigājot vienā kreklā pa gaiteni un noklausoties, ko citas dara. Polīna, neizlaizdama draudzenes rokas, brīdi skatījās uz viņu ausīdamās. Tad turpināja pavisam klusu, cenzdamās runāt maigi un pārliecinoši.

— Es jūsu vietā ņemtu vienalga kādu.

— Kā, ņemtu vienalga kādu? — čukstēja Denīze, neko nesaprazdama.

Bet, aptvērusi par ko iet runa, viņa apjukusi atrāva rokas. Šis padoms meiteni biedēja kā jauna doma, kura nekad agrāk viņai nebija ienākusi galvā un kuras priekšrocības viņa nesaprata.

— Ak, nē! — Denīze vienkārši atbildēja.

— Tad jūs nekādi nevarēsiet izsisties, es jums to saku!... — turpināja Polīna. — Parēķiniet — četrdesmit franki par mazo, simt sū šad un tad vecākajam, bez tam jūs taču nevarēsiet mūžīgi ģērbties kā ubadzīte un nēsāt tādas tupeles, par kurām dzen jokus mūsu meitenes; ko jūs arī nesacītu, bet šīs tupeles jums kaitē... Ņemiet vienalga kādu, un jums būs daudz vieglāk.

— Nē, — atkārtoja Denīze.

— Nu, jūs nedomājat ar saprātu ... No tā neizbēgsi, mīļā, un tas ir gluži dabiski. Mēs visas esam tā sākušas. Es, piemēram, arī strādāju bez algas, tāpat kā jūs. Sēdēļu bez graša. Protams, mani baroja un naktsmītni arī deva, bet vajag taču ģērbties arī, un, vispār, nevar jau sēdēt bez graša kabatā starp četrām sienām un skaitīt mušas. Nu, mans dievs, un tad beidzot tomēr jāiet pa šo ceļu ...

Polīna sāka stāstīt par savu pirmo mīļāko, kāda advokāta rakstvedi, ar kuru iepazinusies izbraukumā Me-donas mežā. Pēc tam sagājušies ar pasta ierēdni. Beidzot, sākot ar rudeni, viņa ejot pie veikala Bonmaršē pārdevēja, slaida auguma, ļoti patīkama jauna cilvēka; tur viņa tagad pavadot visu savu brīvo laiku. Bet tiešām — viņai nekad neesot bijuši vairāki reizē. Viņa esot godīga meitene, un viņā izraisot dusmas nostāsti par meitenēm, kas atdodas pirmajam pretimnācējam.

— Es jums nedodu šo padomu, lai novestu jūs uz neceļiem, — viņa moži turpināja. — Man pašai negribētos, ka mani sastaptu kaut kur jūsu Klāras sabiedrībā un nodomātu, ka esmu izvirtule kā viņa. Bet, kad tu mierīgi dzīvo ar vienalga kādu vienīgo, tur taču tev tiešām neko nevar pārmest... Vai tas jums liekas tik pretīgi?

— Nē, — atbildēja Denīze, — es to nevaru — un tas ir viss.

Atkal iestājās klusums, meitenes smaidīdamas noskatījās viena otrā, satrauktas no klusās sarunas.

— Turklāt vispirms taču kādam vajag iepatikt, — Denīze nosarkdama iebilda.

Sī piezīme Polīnu ļoti pārsteidza, tad viņa iesmiedamās apskāva draudzeni un teica:

— Ak mana mīļā, gadās jau, ka sastopi cilvēku un viņš tev uzreiz iepatīkas. Kāda jūs esat jocīga! Neviens taču jūs nespiedīs ar varu ... Nu, lūk, vai jūs gribētu, ka Božē mūs svētdien aizved ārpus pilsētas? Viņš paņems līdz arī kādu no saviem draugiem.

— Nē, — atkārtoja Denīze maigā, bet ietiepīgā balsī.

Polīna vairs neuztiepās. Katrs var darīt, kā viņš atrodot par labāku. So padomu viņa bija devusi aiz līdzjūtības, viņai no sirds bija žēl biedrenes, ka tā tik loti cieš. Pulkstenis nosita divpadsmit, un viņa piecēlās, lai ietu savā istabā. Pirms aiziešanas viņa uzspieda draudzenei pieņemt no viņas sešus frankus, kas tai trūka, un lūdza to nerūpēties par atdošanu, kamēr Denīze pelnīs vairāk.

— Bet tagad, — teica Polīna, — nodzēsiet sveci, lai neredz, kuras durvis atveras... Tad aizdedziniet no jauna.

Tumsā viņas vēlreiz paspieda viena otrai roku. Polīna klusām izslīdēja, viņas svārki mazliet nočabēja, un viņa klusi iegāja savā istabā, neuzmodinādama biedrenes, kas gulēja savos kambarīšos.

Iekāms doties pie miera, Denīze gribēja pabeigt salāpīt kurpīti un izmazgāt iemērktās apkaklītes. Iestājās nakts, aukstums pieņēmās. Viņa to nejuta, par daudz viņas sirdi saviļņoja saruna ar Polīnu. Nē, sašutusi viņa nebija: cilvēkiem ir tiesības iekārtot savu dzīvi, kā to paši atrod par labāku, ja tie ir vientuli un brīvi. Denīze nekad nebija sekojusi vispār pieņemtiem aizspriedumiem, klausīdama vienīgi veselam saprātam un stingrajam raksturam, viņa dzīvoja tik godīgi. Ap pulksten vieniem naktī viņa beidzot varēja iet gulēt. Nē, viņa nav nevienā iemīlējusies. Kāpēc tad bojāt savu dzīvi un atteikties no mātes pašuzupurēšanās, ar kādu tā rūpējas par abiem brāļiem? Meitene tomēr nevarēja iemigt, karstas tirpas skrēja pār muguru uz augšu līdz pakausim, un, kamēr viņa mocījās bezmiegā, gar aizvērtajām acīm slīdēja neskaidri tēli, kas izgaisa nakts tumsā.

No šīs dienas Denīze sāka interesēties par savas nodaļas darba biedreņu mīlas dēkām. Ārpus sasprindzināta darba stundām meitenes dzīvoja tikai no sapņiem par vīriešiem. Tenkām nebija gala, dēku pārrunu pietika pārdevējām visai nedējai. Klāra bija vispārēja sašutuma priekšmets; par šo pārdevēju stāstīja, ka viņu uzturot vienlaicīgi trīs mīļākie, neskaitot veselu virkni gadījuma mīļāko; darbā viņa centās padarīt pēc iespējas mazāk, nicinot naudu, ko saņēma veikalā, jo nopelnīja daudz vairāk citur itfi pie tam daudz patīkamākā veidā; darbu viņa neatstāja vienīgi tāpēc, lai slēptu savu dzīves veidu no piederīgajiem, jo viņa drebēja bailēs no tēva, kurš solījās atbraukt uz Parīzi un salauzt tai rokas un kājas ar savām koka tupelēm. Margarita turpretim uzvedās godīgi, neviens nezināja, ka viņai būtu mīļākais; tas visus pārsteidza jo vairāk, ja ņēma vērā nostāstus par viņas pagātni — par dzemdībām, kuras noslēpt viņa bija atbraukusi uz Parizi; kā gan Margarita varēja laist pasaulē bērnu, ja bija tik ļoti tikumīga? Daži runāja, ka tas bijis vienkārši gadījums, bet tagad viņa sevi saudzējot kādam radiniekam — brālēnam Grcnoblē. Meitenes mēļoja pat par l-'rederika kundzi, pierakstot tai intīmus sakarus ar ievērojamām personām, neviens neko nezināja par šīs kundzes sirdslietām; vakaros drūmā atraitne ar norūpējušos izskatu kaut kur pazuda, un nevienam nebija zināms, kur viņa tā steidzas. Kas attiecas uz Orclijas kundzes iegribām, viņas šķietamo nepiepildāmo vājību pret padevīgiem jaunekļiem, tas viss, protams, bija tukšas tenkas: tās sacerēja neapmierinātās pārdevējas, lai būtu ko pasmieties. Var jau būt, ka vadītāja bija parādījusi vairāk nekā tikai mātes mīlestību kādam no sava dēla draugiem, bet tagad modes preču jaunumu veikalā viņa bija izdaudzināta par nopietnu sievieti, kuru šādas bērnišķīgas muļķības neskar. No katrām desmit meitenēm deviņām bija mīļākie, un vakaros veikala druvju priekšā sapulcējās vesels pūlis gaidītāju; uz Gaijona laukuma gar Mišodjēras un Jauno Sv. Ogistēna ielu sastājās rindās kā sardze vīriešu bars, paslepus šķielēdami uz durvīm; tikko sāka parādīties meitenes, katrs piesteidzās savai draudzenei, paņēma to zem rokas, un pārīši pazuda tērzēdami kā jaunlaulāti ļaudis.

Visvairāk Denīzi samulsināja tas, ka viņa nejauši atklāja Kolombāna noslēpumu. Visu dienu Derūze to redzēja stāvam otrā ielas pusē uz vecā Elbefa nama sliekšņa; viņš nenolaida acu no gatavo apģērbu nodaļas meitenēm. Kad viņš ieraudzīja, ka Denīze to novēro, viņš sarka un aizgriezās projām, baidīdamies, ka viņa to nenodod māsīcai Ženevjevai, lai gan kopš brīža, kad Denīze iestājās darbā «Dāmu paradīzē», starp veco Bodī un viņa brāļameitu visas saites bija pārrautas. No sākuma, raugoties Kolombāna nelaimīgā mīlētāja sejā, Denīze domāja, ka viņš jūsmo par Margaritu, viņa taču uzvedās priekšzīmīgi, pārnakšņoja veikalā un nebija pārāk laipna.

Bet liels bija Denlzes pārsteigums, kad viņa nešaubīgi atklāja, ka liesmainie pārdevēja skatieni bija veltīti Klārai. Jau vairākus mēnešus Kolombānā kvēloja kaisle uz šo meiteni, un viņš skatieniem tīksminājās gar to, stāvēdams uz ietves pretējā ielas pusē un neuzdrošinādamies atklāt savas jūtas; jā, viņu valdzināja izlaidīga meitene, Luilegrana ielas staigule, kuru viņš varēja uzrunāt jebkurā laikā, iekāms tā katru vakaru aizgāja ar citu vīrieti! Kā likās, pati Klāra nemaz nenojauta šo savu uzvaru. Šis atklājums Denīzi satrauca un sāpināja. Vai tiešām mīla ir tik muļķīga? Šis jauneklis, kam laime pati nāk rokās, kropļo savu dzīvi, iemīlas paklīdušā meitenē un pielūdz to kā svēto! Un no šīs dienas Denīzes sirds katrreiz sažņaudzās, kad aiz vecā Elbefa mājas zaļganajiem logu stikliem viņa saskatīja profilā Ženevjevas bālo cietējas seju.

Denīze domāja vakaros par to, noskatoties, kā meitenes aizgāja savu mīļāko pavadībā. Tās, kas nakti negulēja «Dāmu paradīzē», pazuda līdz otram rītam un tad atnesa līdzi savās nodaļās kādu svešu īpatnu smaržu, noslēpumainu un satraucošu. Meitenei ne vienreiz vien nācās atbildēt ar smaidu uz draudzīgo Polīnas sveicienu, jo Božē to katru vakaru pulksten pusdeviņos gaidīja pie strūklakas Gaijona laukumā. Izejot pastaigā zagšus pēc visām pārdevējām un vienmēr viena, Denīze atgriezās pirmā, strādāja vai gulēja; bet viņu tirdīja ziņkāre redzēt Parīzes dzīvi, ko viņa nepazina, un viņas galviņā lidoja sapņi. Protams, viņa neapskauda šīs meitenes, viņa bija laimīga savā vientulībā, savā biklumā, kur varēja paslēpties kā drošā paspārnē, bet viņas iztēle centās daudz ko atrisināt, uzbūra acu priekšā ainas, par kādām bez mitas meitenes runāja, viņai klāt esot, — par kafejnīcām, restorāniem, teātriem, svētdienas pastaigām un izbraucieniem pa upi vai uz ārpilsētas krodziņiem. Viss tas nogurdināja Denīzes smadzenes, pamodināja vēlēšanos, ko nomāca nogurums, un viņai likās, ka pati jau pārsātināta ar izpriecām, kuras vēl nekad nebija izbaudījusi.

Bez tam viņas darba pārpilnās dzīves ritmā atlika maz laika bīstamiem sapņiem. Pašā veikalā pārdevējiem un pārdevējām, pārgurušiem no trīspadsmit stundu garā darba laika, nenāca ne prātā uzsākt savstarpējas mīlas dēkas. Ja arī mūžīgais naudas trūkums neizlīdzināja dzimumu starpību, tad nepārtrauktā pircēju drūzma, no kuras apkalpošanas sāpēja visi kauli un galva šņāca, pilnīgi nomāca katru iekāri. Pavisam maz bija to mīlas sakaru, kurus varēja minēt starp naidīgām vai draudzīgām attiecībām, kas nodibinājās starp vīriešiem un sievietēm, starp bezgala daudzajām sadursmēm vienai nodaļai ar otru. Cilvēki šeit bija tikai ritenīši — ar pilnu jaudu strādājošas mašīnas sastāvdaļiņas, viņi atteicās no sava es, apvienojot savus spēkus šai milzīgajā un banālajā falansterā. Tikai ārpus veikala sākās personīgā dzīve, un tur arī kvēli uzliesmoja atmodušās kaislības.

Tomēr reiz Denīze redzēja, ka Albērs Lomms, vadītājas dēls, ielika zīmīti veļas nodaļas pārdevējas rokā, pirms tam ar vienaldzīgu sejas izteiksmi, vairākas reizes pastaigādamies pa nodaļu. Tuvojās klusuma periods tirdzniecībā — no decembra līdz februāra mēnesim, un Denī-zei bija atelpas brīži — stundas, kad viņa gaidīja pircējas, stāvēdama bez darba un raudzīdamās veikalā.

Gatavo apģērbu nodaļas pārdevējas draudzējās galvenokārt ar mežģiņu nodaļas pārdevējiem, bet šī draudzība neaizgāja tālāk par jokiem, ar kuriem pusbalsī apmainījās. Mežģiņu nodaļas vadītāja palīgs bija liels pārgalvis un sekoja Klārai ar nepieklājīgām mīlas atklāsmēm, lai izsauktu smieklus, jo sirds dziļumos viņš bija tik vienaldzīgs pret šo meiteni, ka pat necentās ar to sastapties ārpus veikala; visi šie jaunie cilvēki un meitenes pārmija daudznozīmīgus skatienus, mētāja no letes uz leti vārdus, kuru nozīme tikai viņiem pašiem bija saprotama, bet dažreiz tērzēja tikai paslepus, domīgi, pagriezdamies viens pret otru, lai apmānītu bargo Burdonklu. Kas attiecas uz Delošu, tad ilgu laiku viņš aprobežojās tikai ar smaidu, paskatīdamies uz Denīzi; vēlāk jauneklis palika drošāks un reiz, aizskarot viņu ar elkoni, nočukstēja maigu vārdiņu. Tanī pašā dienā, kad Denīze redzēja, ka Orelijas kundzes dēls iedeva zīmīti meitenei no veļas nodaļas, Delošs, nevarēdams izdomāt nekādu citu laipnību, ko viņai parādīt, apvaicājās, vai viņa labi pabrokastojusi. Arī Delošs redzēja, kā pazibēja baltais papīrītis; viņš paskatījās uz Denīzi, un abi nosarka no domas par mīlas intrigu, kas sākās viņu acu priekšā.

Zem šīm siltajām dvesmām, kas pamazām atmodināja Denīzē sievieti, viņa tomēr bija tikpat mierīga kā bērns. Tikai satiekoties ar Itēnu, viņas sirds mazliet saviļņojās. Viņa pati bija tanīs domās, ka šīs jūtas ir tikai atzinība, meitenei likās, ka viņu vienkārši aizkustinājusi jaunā cilvēka pieklājība. Bet vajadzēja Itēnam tikai atvest nodaļā pircēju, kad Denīze tūdaļ apjuka. Reizēm, nākot no kases, viņa, pati būdama pārsteigta par sevi, meta atpakaļceļā līkumu un bez kādas vajadzības gāja caur zīda audumu nodaļu; viņas krūtis cilājās no satraukuma. Kādreiz pēcpusdienā Denize tur satika Murē, kas, šķita, smaidīdams sekoja tai skatieniem. Viņš vairs neinteresējās par Denīzi, tikai laiku pa laikam pateica viņai dažus vārdus — vai nu deva padomus par tērpu, vai pajokoja par meitenes neveiklību, par tās biklumu, kas to darīja līdzīgu pusaudzim zēnam; viņš nāca pie secinājuma, ka viņam, sieviešu uzmanības izlutinātam, nekad neizdosies izaicināt šo meiteni uz koķetēšanu, neraugoties uz visu viņa pieredzi; viņš pat pazobojās par to un atļāvās paķircināt meiteni, negribēdams sev atzīties, ka mazā pārdevēja ar komisko cekulu viņu mulsina. No šiem klusajiem šefa smīniem Denize trīcēja, it kā būtu nogrēkojusies pret kaut ko. Vai tikai viņš nezina, kāpēc viņa nāk zīdu nodaļā, kamēr pati nemaz nav skaidrībā par to, kas viņai liek mest šo līkumu?

Bet Itēns, kā likās, nemaz neievēroja meitenes pateicīgos skatienus. Pārdevējas nebija viņa gaumē; viņš izlikās, ka nicina tās un vairāk nekā jebkad agrāk lielījās ar savām neparastajām dēkām ar pircējām: viena baronese līdz ausīm iemīlējusies viņā no pirmā skatiena, turpat stāvot pie letes, un nesen kāda arhitekta sieva iekritusi viņa rokās, kad tas aizgājis pie viņas kļūdas dēļ, kas pielaista, nomērot audumu. Bet zem šīs normandieša dižošanās Itēns vienkārši slēpa savus sakarus ar meičām, kuras savāca pa krodziņiem un kaFēšantaniem. Kā visiem jaunajiem pārdevējiem, tā arī viņam, bija neatvairāma tieksme uz vieglprātīgu izšķērdību, visu nedēļu viņš kā zvērināts skopulis sitās savā nodaļā tikai šī vienīgā prieka dēļ — svētdienā palaist naudu vējā restorānos, zirgu skriešanās sacīkstēs un ballēs; viņš nekad netaupīja naudu, nekad to nekrāja, bet izdeva, tikko to saņēma un dzīvoja, nerūpēdamies par rītdienu. Favjē viņa dēkās nepiedalījās. Cieši saistīti dienā ar darbu veikalā, viņi vakarā atvadījās pie veikala durvīm un vairs nesatikās līdz nākamajam rītam, tāpat arī citi pārdevēji, strādādami ciešā saskarē, cits par citu vairs nedomāja, tikko bija pāri veikala slieksnim. Vistuvākais Itēna biedrs bija Ljenārs. Viņi abi dzivoja vienā un tanī pašā viesnīcā — Smirnas viesnīcā Sv. Annas ielā; tā bija drūma ēka, kuru apdzīvoja tirdzniecības uzņēmumu kalpotāji. Rītos viņi nāca kopā uz darbu, vakaros tas, kurš ātrāk saveda kārtībā savu leti, gaidīja otru Sv. Roka ielā, Senroka mazajā kafejnīcā, kur parasti salasījās «Dāmu paradīzes» pārdevēji; tur viņi klaigāja, iedzēra un spēlēja kārtis, ietīti pīpju dūmu mākoņos. Viņi bieži tur uzkavējās vēlu un šķīrās tikai ap pulksten vieniem diviem naktī, kad nogurušais kafejnīcas īpašnieks tos dzina projām. Jau kopš mēneša abi draugi trīs vakarus nedēļā pavadīja kādā Monmartra krodziņā; viņi aizvilināja turp arī citus draugus un palīdzēja gūt panākumus pēdējam Itēna upurim — resnajai dziedātājai Loras jaunkundzei, kuras talantu draugi nostiprināja ar tādiem spieķa klaudzieniem pa grīdu un tādiem auriem, ka divreiz jau vajadzēja iejaukties policijai.

Tā pagāja ziema, Denīzei beidzot bija noteikta alga — trīssimt franki. Bija arī pēdējais laiks — viņas vienkāršās kurpes jau galīgi atteicās kalpot. Pēdēļo mēnesi viņa pat izvairījās iziet uz ielas, lai tās pēkšņi neizjuktu.

— Ak dievs, kādu troksni jūs saceļat ar saviem apaviem, jaunkundz, — ne vienreiz vien sašutusi teica Orelijas kundze. — Tas nav vairs izturams .,. Kas jums īsti ir kājās?

Tanī dienā, kad Denīze parādījās drēbes kurpītēs, par kurām bija samaksājusi piecus frankus, Margarita un Klāra izteica savu izbrīnu klusinātā balsī, bet tomēr tik skaļi, lai visi to dzirdētu.

— Rau, mūsu pinkainā taču beidzot šķīrusies no savām galošām, — teica viena.

— Jā, jā, — otra atbildēja, — un droši vien raud pēc tām ... Tās taču bija vēl viņas māmiņas galošas.

Turklāt izcēlās arī vēl vispārējs sašutums par Denīzi.

Beidzot nodaļā bija atklājuši viņas draudzību ar Polīnu un šinī simpātijā pret naidīgās nodaļas pārdevēju saskatīja izaicinājumu. Meitenes spriedelēja par nodevību un apvainoja Denīzi, ka tā atstāsta veļas nodaļai katru, pat visniecīgāko vārdiņu. Gatavo apģērbu nodaļas un veļas nodaļas karš iedegās ar jaunu spēku un nekad vēl nebija izraisījis Denīzē tik daudz dziļu ciešanu; pārdevējas apmainījās vārdiem, kas ievainoja kā lodes, un kādā vakarā aiz kartona kārbām ar krekliem noskanēja pat pļauka. Varbūt šis sensenais karš izcēlās par to, ka veļas nodaļas pārdevējas nēsāja vilnas tērpus, bet meitenes no gatavo apģērbu nodaļas bija tērptas zīdā; katrā gadījumā veļas nodaļas pārdevējas izturējās tā, ka viņas ir godīgas meitenes un sašutušas par savām kaimiņienēm; fakti apstiprināja viņu taisnību, jo bija novērots, ka zīds zināmā mērā samaitājoši iespaido gatavo drēbju nodaļas pārdevējas. Klāru zākāja par viņas mīļākajiem; bet Margaritai aizrādīja uz viņas bērnu, un Frederika kundzi apvainoja slepenās mīlas dēkās. Un tas viss šīs Denīzes dēļ!

— Jaunkundzes, bez rupjībām, uzvedieties pieklājīgi! — teica Orelijas kundze, kas visu laiku nopietnā karalienes izskatā valdīja pār savu mazo, saviļņoto valstību. — Neaizmirstiet savu cieņu!

Orelijas kundze uzskatīja par prātīgāku turēties sāņus. Kādu vakaru, atbildot uz Murē jautājumu, viņa atzinās, ka meitenes viena par otru sliktāka. Bet, uzzinot, ka Burdonkls pieķēris viņas dēlu pagraba telpās tieši tai mirklī, kad tas apskāvis veļas nodaļas pārdevēju — to pašu, kurai jaunais cilvēks bija iespiedis zīmīti saujā, Orelijas kundze pavisam sašuta. Tas bija briesmīgi, un viņa kategoriskā tonī apvainoja veļas nodaļu, ka tā ievilkusi Albēru savos tīklos; jā, šis sitiens dots viņai personīgi, lai viņu apkaunotu, — paved nepiedzīvojušu zēnu pēc tam, kad visi pārliecinājušies, ka viņas nodala ir nevainojama. Orelijas kundze kliedza tik skaļi tikai tāpēc, lai jauktu pēdas; par dēlu viņai nebija nekādu ilūziju — viņa zināja, ka tas spējīgs izdarīt jebkuru muļķību, Lieta gandrīz ņēma nopietnu virzienu, jo izrādījās, ka tajā iepīts arī cimdinieks Minjo; viņš bija Albēra draugs un apdāvināja mīļākās, kuras tas pie viņa atsūtīja, meitenes, kam nebija galvā cepures un kas stundām rakņājās pa kārbām; piedevām vēl uzpeldēja notikums ar zamšādas cimdiem, kas bija uzdāvināti vcjas nodaļas pārdevējai, taču šai lietā pie skaidrības netika. Beidzot skandālu notušēja aiz cienības pret gatavo apģērbu nodaļas vadītāju, par kuru pats Murē izteicās ar atzinību. Bur-donkls apmierinājās ar to, ka pēc nedējas atlaida veļas nodaļas pārdevēju, atrodot ieganstu, ka ta pieļāvusi sevi apskaut. Šie kungi skatījās caur pirkstiem uz izvirtību ārpus «Paradīzes», bet veikalā nepielaida ne mazāko vaļību.

Vairāk nekā visi pārējie šīs dēkas dēļ cieta Denīze. Orelijas kundze, kaut gan to pietiekoši labi pazina, sevī slēpa dziļu naidu pret šo meiteni: redzēdama Denīzi ar Polinu smejamies, Orelijas kundze nolēma, ka tās smejas par viņu un stāsta tenkas par dēla Albēra mīlas dēkām. Tagad Orelijas kundze atstūma vēl vairāk Denīzi. Jau sen nodaļas vadītāja bija domājusi sarīkot svētdienas pastaigu kopā ar sev pakļautajām pārdēvējām Ram-buijē apkārtnē Rigollā, kur bija nopirkusi sev māju par savu pirmo simttūkstoš franku lielo ietaupījumu; tagad viņa pēkšņi izlēma pārmācīt Denīzi, atklati meiteni atstumjot no dalības izbraukumā. Denīze izrādījās vienīgā, kas nebija pagodināta ar ielūgumu. Jau divas nedējas pirms noliktās dienas nodaļā runāja tikai par šo izbraukumu: pārdevējas skatījās uz debesīm un priecājās par karsto maija sauli, jau iepriekš tika iedalīta katra dienas stunda, jau iepriekš izjusti visi iespējamie prieki, jāšana uz ēzelīšiem, piens, rupjā maize. Un pats jaukākais, ka būs tikai sievietes! Orelijas kundzei bija paradums brīvdienās iziet pastaigā sieviešu sabiedrībā; viņa bija tik ļoti atradusi no ģimenes apstākļiem, viņa jutās neveikli tajos retajos vakaros, kad pusdienoja mājās ar vīru un dēlu, ka atzina par labāku tādos gadījumos nenodarboties ar saimniecību, bet pusdienot restorānā. Lomrns arī aizlaidās, priecādamies par gadījumu padzīvot vecpuiša līksmē, un Albērs, atvieglots aizsteidzās pie savām staigulēm; tādēļādi, atraduši no ģimenes pavarda, būdami sveši viens otram un nīkdami garlaicībā svētdienās, kad vajadzēja laiku pavadīt kopā, visi trīs izmantoja savu dzīvokli kā parastu viesnīcu, kur atnāk tikai pārnakšņot. Kad radās doma par izbraukumu uz Rambuijē, Orelijas kundze vienkārši paziņoja, ka pieklājība neļauj Albēram šai izbraukumā piedalīties un ka Lomms arī rīkotos smalkjūtīgi, ja no tā atteiktos; abi vīrieši bija sajūsmā par šo lēmumu. Pa to laiku ilgi gaidītā diena nāca arvien tuvāk, un meitenes čivināja bez apstājas, stāstīdamas cita citai, kādi tērpi tiek šūdināti, it kā tās gatavotos ceļojumam vismaz uz pusgadu; Denīze, atstumta, bāla un klusa, bija spiesta noklausīties visās šajās sarunās.

— Vai jūs dusmojaties uz viņām? — kādu rītu Denīzei vaicāja Polīna. — Es jūsu vietā viņas pakaitinātu. Viņas izklaidējas, un es arī izklaidētos, pie jodal Nāciet ar mums svētdien, Božē mani vedīs uz Žuenvilu.

— Nē, pateicos, — meitene atbildēja ar mierīgu noteiktību.

— Bet kāpēc tad? ... Vai tad jūs vēl arvien baidāties, ka jūs kāds paņems ar varu?

Un Polīna sāka labsirdīgi smieties. Arī Denīze pasmaidīja. Viņa ļoti labi zinot, kā tas notiek: šādās pastaigās meitenes arī iepazīstas ar savu pirmo mīļāko, ar draugu, kuru atved tikai nejaušība; nē, viņa to negrib.

— Nu labi, — atteica Polīna, — es jums apzvēru, ka Božē neviena nevedīs līdz. Mēs būsim tikai trijatā ... Ja nu jūs nevēlaties, es jūs izprecināt negribu, varat būt mierīga.

Denīze svārstījās, viņai tik ļoti gribējās braukt, karsts asiņu vilnis iesitās sejā. No brīža, kad viņas biedrenes sāka slavināt lauku jaukumus, viņai bija grūti elpot, modās neizsakāmas ilgas redzēt bezgalīgo debesu zilgmi, viņa sapņoja par kuplu, zaļu zāli — tik lielu, kas sniedzas līdz pleciem, par milzeņiem kokiem, kuru ēna spirdzinātu kā vēsa ūdens strūkla. Atmiņas par leknajām Kotantēnas ganībām, kur Denize pavadīja savas bērnības gadus, iznira reizē ar šim ilgām pēc saules.

— Nu tad brauksim arī, — viņa beidzot izteica.

Viss tika norunāts. Božē sagaidīs meitenes pulksten

astoņos Gaijona laukumā un no turienes ar važoni brauks uz Vensenas staciju. Tā kā divdesmit piecu franku atalgojums, kurus Denīze saņēma mēnesī, aizgāja viss bērnu vajadzībām, viņa varēja tikai mazliet atsvaidzināt savu veco, melno kleitu ar volānu no sīkrūtaina po-pelīna; viņa pati sev pagatavoja cepurīti kapucītes veidā, pārvilktu ar zīdu un greznotu ar gaišzilu lentu. Sai vienkāršajā tērpā Denīze izskatījās pavisam jauniņa — kā pārāk ātri augusi meitene; viņa bija ģērbusies trūcīgi, bet tīri; bagātīgais skaisto matu plūdums, kas pasvītroja cepurītes nabadzīgumu, mazliet viņu mulsināja. Polīna turpretim ietērpās pavasarīgā balti violeti svītrainā zīda kleitā; viņai bija attiecīgi pieskaņotas krāsas cepurīte, greznota spalvām, žvadzekļi ap kaklu un rokām, un viņa atgādināja bagātu, uzposušos bodnicci. Zīda tērps svētdienās deva viņai gandarījumu par visu nedēļu, kad gribot negribot vajadzēja staigāt vilnas kleitā; Denīzei turpretim bija jāstaigā formas zīda kleitā no pirmdienas līdz sestdienai, un viņa tieši pretēji svētdienā atgriezās pie savas novalkātās, nabadzīgās vilnas kleitiņas.

— Lūk, kur Božē jau stāv, — Polīna teica, norādot uz liela auguma puisi, kas gaidīja viņas pie strūklakas.

Viņa iepazīstināja draudzeni ar savu mīļāko, un Denīze uzreiz jutās brīva un nepiespiesta — tik lādzīgs viņš tai likās. Božē bija ļoti liela auguma, lēns un stingrs kā darba vērsis, garenu, tipisku flāma seju ar bērnišķīgi smejošām, tukšām acīm. Viņš bija dzimis Dinkerkā — pārtikas preču tirgotāja ģimenē kā jaunākais dēls; viņš bija ieradies Parīzē, jo viņu gandrīz vai izdzina no mājām tēvs un vecākais brālis, kas viņu uzskatīja par muļķi. Bonmaršē veikalā viņš tomēr nopelnīja trīs tūkstoši pieci simti franku. Viņš bija aprobežots cilvēks, bet audekla pārdošanai gluži derīgs. Sievietēm viņš likās ļoti patīkams.

— Kur tad važonis? — Polīna prasīja.

Vajadzēja iet līdz pašam bulvārim. Saule jau sāka

karsēt; ielas bruģis vizmoja brīnum jaukajā maija rītā; debesīs nebija neviena mākonīša, un kristāldzidrā gaisa zilgme strāvoja gaviļu pārpilna. Neviļus Denīzes lūpas pavērās smaidā; viņa elpoja dziļi, viņai šķita, ka krūtis atbrīvojas no smaguma, kas to māca veselu pusgadu. Beidzot taču viņa vairs nejūt ap sevi smacīgo gaisu, viņu nespiež smagie «Dāmu paradīzes» mūril Priekšā vēl vesela diena brīvajā gaisā! Denīze uzreiz jutās daudz veselāka, visa viņas būtne līksmoja neatturamā priekā, viņa ļāvās prieka vilnim kā maza meitenīte. Bet jau važoņa ratos Polīna skaji noskūpstīja savu mīļāko uz lūpām, Denīzc jutās neērti un pagrieza galvu uz otru pusi.

— Paskatieties taču! — viņa teica, neatraudamās no lodziņa, — Lūk, Lomma kungs ... Kā viņš steidzas!

— Un mežragu stiepj līdz, — piebilda Polīna, noliekusies. — Ir gan pustraks vecis! Liekas, viņš skrien uz satikšanos!

Tiešām Lornms ar instrumentu padusē ātri steidzās gar teātri «Žimnāz», kaklu izstiepis un smaidīdams gaidāmo baudu priekšsajūtā. Kasieris gribēja šo dienu pavadīt pie sava drauga — Mazā teātra fleilista; svētdienās pie šī fleitista sapulcējās mūzikas mīļotāji jau no paša rīta, tikko padzēruši kafiju, un muzicēja cauru dienu.

— Un jau astoņos no rīta! Traks, kas traks! — iesaucās Polīna. — Bet ziniet, ka Orelijas kundzei ar savu kliķi nācās celties vēl pirms saules lēkta, jo vilciens uz Rambuijē atiet sešos un divdesmit piecās minūtēs ... Varat būt droša, ka laulātais pāris šo dienu kopā nepavadīs.

Draudzenes sāka pārrunāt braucienu uz Rambuijē. Protams, viņas nenovēlēja biedrenēm lietus gāzmu, jo tad arī pašas samirktu; bet, ja pār naidniekiem nāktu viegls negaiss un pie tam vēl tā, lai lietus piles neaizlidotu līdz Žuenvilai, tas, protams, būtu ļoti uzjautrinoši. Tad viņas sāka runāt par Klāru, šo naudas šķiedēļu, kas nezināja, kā lai notriec savu uzturētāju naudu; viņa taču pērk kurpes trīs pārus uzreiz un otrā dienā tās izsviež, iepriekš sagraizījusi ar šķērēm, jo viņai kājās ir varžacis. Un var teikt, ka modes jaunumu pārdevējas naudas šķiešanā neatpaliek no vīriešiem: viņas noēd visu; nekrāj ne graša un notērē divsimt līdz trīssimt franku mēnesī saldumos un drēbēs.

— Bet viņam taču tikai viena roka! — pēkšņi aptvēra Božē. — Kā tad viņš var pūst mežragu?

Viņš ziņkāri raudzījās Lommā. Jaunekļa naivums reizēm uzjautrināja Polīnu; viņa sāka tam skaidrot, ka Lornms atbalstot instrumentu pret sienu; Božē noticēja viņai un atrada šo izdomu ļoti asprātīgu. Bet Polīnu sāka mocīt sirdsapziņa, un viņa sāka stāstīt, ka Lornms savai kroplajai rokai izgudrojis sevišķas standziņas, ar kurām strādā tāpat kā ar veselu roku; te nu Božē neticīgi pakratīja galvu un noteica, ka tam nu viņš nepavisam neticot.

— Kāds tu esi muļķis! — Polīna nobeidza sarunu ar smiekliem. — Bet tas nekas, es tevi tomēr mīlu.

Važonis brauca un brauca, Vensenas stacijā viņi nokļuva tieši pirms vilciena atiešanas. Par visu maksāja Božē, bet Denīze uzstāja, ka savu daļu izdevumu viņa segs pati; vakarā viņi norēķināsies. Viņi iesēdās otrās klases vagona; no visiem vagoniem skanēja jautras čalas. Nožonā, smieklu šalts pavadīti, no vilciena izkāpa kāzinieki. Beidzot visi trīs nokļuva Žuenvilā un devās uz salu, lai pasūtītu brokastis; tur viņi apmetās, nolēmuši paklejot pa kalnu nogāzēm, zem augstajām papelēm, kas auga Marnas krastos. Ēnā bija vēsi, pūta svaigs vējiņš, kas mazliet atveldzēja saules tveicē, izvērsdams plašumā otrā krasta līdzenuma dzidro tāli un viļņodams pār izdīgušajiem asniem tīrumā. Denīze turējās mazliet nopakaļ Polīnai un tās mīļākajam, kas abi gāja pa priekšu, apskāvuši viens otru ap vidu; viņa saplūca gundegu pušķi un neizsakāmi laimīga skatījās uz tālē plūstošo upes straumi; kad Božē pieliecās, lai noskūpstītu savu draudzeni pakausī, Denīze nolieca galvu. Acīs sariesās asaras. Bet viņai taču bija labi. Kāpēc tad viņa nopūšas, kāpēc šis plašais līdzenums, kur viņa domāja tik bezrūpīgi pavadīt laiku, izraisa viņā neskaidras skumjas, žēlumu nezin par ko? Pie brokastīm viņu pārsteidza draudzenes trokšņainā jautrība. Polīna dievināja laukus, jūsmojot kā trešās Šķiras aktrise, kas visu dzīvi pavada gāzes gaismā un pūļa izelpotajā smagajā gaisā; kaut gan pūla pa-dzestrs vējiņš, Polīna izteica vēlēšanos brokastot lapenītē. Viņā izraisīja jautrību negaidītie vēja brāzieni, kas cēla galdautu uz augšu, viņai likās tik jocīga šī lapenīte, kurai vēl nebija zaļu lapu, un tikko nokrāsotie režģi, kuru rombveida pinums meta ēnas uz apklāto galdu. Polīna ēda nesātīgi, kā jau darbā slikti barota meitene, un parasti sabojāja kuņģi, pārēdoties savus iemīļotos ēdienus; tā bija viņas vājība; visa viņas nauda izgāja par kūkām, par slikti gremojamiem ēdieniem un dažādiem niekiem, ko viņa ar baudu notiesāja no darba brīvajās stundās. Denīze nolēma, ka viņai pietiks ar olām, zivi un ceptu cāli, viņa neuzdrošinājās pasūtīt zemenes, kas pašlaik bija vēl dārgas, bīdamās, ka rēķins būs pārāk liels.

— Nu ko tad mēs tagad darīsim? — vaicāja Božē, kad viņiem padeva kafiju.

Parasti Polīna un Božē pēcpusdienā atgriezās Parīzē un noslēdza dienu kādā teātrī. Bet šoreiz uz Denīzes vēlēšanos viņi nolēma palikt Žuenvilā; tas būs tik amizanti, viņi būs līdz kaklam piesātināti ar lauku jaukumiem. Visu pēcpusdienu viņi klejoja pa birzēm un pļavām. Viņiem radās doma pavizināties ar laiviņu, bet viņi atteicās no šī pasākuma, jo Božē bija slikts airētājs. Tomēr visas takas, pa kurām tie gāja, aizveda Marnas krastā, un viņus ieinteresēja upe, mazo laiviņu un norvēģu laivu flotiles un airētāju grupas. Saule bija tuvu rietam, un viņi jau griezās atpakaļ uz 2uenvilu, kad pēkšņi no divām laiviņām, kas sacenzdamās laidās pa straumi lejup, atskanēja lamāšanās; skaidri bija sadzirdams: «Žūpas! Olektnieki!»

— Skaties , skaties! — iesaucās Polīna. — Tas taču ir Itēna kungsl

— Jā, — apstiprināja Božē, ar roku aizsegdams acis no saules, — tā sarkanā ir viņa laiviņa... Bet otrajā laikam ir studenti.

Un viņš pastāstīja par senseno naidu starp studēļošo jaunatni un tirdzniecības kalpotājiem, kas nereti noveda pie kautiņiem. Izdzirdot Itēna vārdu, Denīze apstājās un, sasprindzinot redzi, centās sekot nedrošajai laiviņai; viņa centās saskatīt jauno cilvēku starp airētājiem, bet nevarēja neko atšķirt kā tikai divas sievietes, kas no tālienes izskatījās kā divi plankumi; vienai no tām, kas sēdēja pie stūres, bija sarkana cepurīte. Drīz balsis sajuka, vijņu čalu klusinātas.

— Sviest upē žūpas!

— Sviest upē olektniekus, upē! Upē iekšā!

Vakarā visi trīs draugi atgriezās restorānā uz saliņas. Tomēr ārā kļuva jau par daudz vēsi, vajadzēja pusdienot vienā no slēgtajām telpām, kur ziemas vēsums bija samitrinājis galdautus, ka tie šķita tikko izmazgāti. Jau no pulksten sešiem trūka galdiņu, izbraucēji steidzīgi meklēja, kur piemesties; sulaiņi tikko spēja pienest papildu krēslus un solus, šķīvjus pievirzīja tuvāk cits citam, cilvēkus sadzina visus jūklī. Tagad kļuva tik karsti, ka bija jāatver logi. Dienas gaisma dzisa, no papelēm lija zaļgana krēsla; tumsa iestājās tik ātri, ka restorāna saimnieks, kas nebija gatavojies uzņemt viesus slēgtā telpā, bija spiests uz katra galdiņa nolikt pa svecei, jo pietrūka lampu. Troksnis bija apdullinošs: smiekli, izsaucieni, trauku šķinda; no vēja, kas pūta pa logiem, sveces kūpēja un tecēja, bet ēdienu tvaiku sasildītajā gaisā lidinājās nakts taurenīši un ledainas vēsmas.

— Nu, cilvēki prot priecāties! — teica Polīna, aizņemta pēc matrožu parašas sagatavotas zivs garšošanā, kura, pēc viņas domām, bija brīnišķīga.

Noliekusies, viņa piebilda:

— Vai jūs redzat Albēra kungu, lūk, tur?

Tas tiešām bija jaunais Lomms, viņš sēdēja trīs izaicinošu sieviešu sabiedrībā: tur bija veca dāma dzeltenā cepurē ar pretīgu savedējas izskatu un divas nepilngadīgas trīspadsmit vai četrpadsmit gadu vecas meitenes, izlaidušās un nekaunīgas. Lomms jau bija stipri iereibis, dauzīja ar glāzi pa galdu un draudēja nopērt sulaini, ja tas viņam šinī pašā brīdī nepados liķierus.

— Jā, tā nu gan ir ģimenītei — noteica Polīna. — Māte Rambuijē, tēvs Parīzē, dēls 2uenvilā... Cits citam uz papēžiem nemini

Denīze, kaut gan necieta troksni, tomēr smaidīja, izjuzdama baudu, ka šajā kņadā nav nekas jādomā. Bet pēkšņi blakus zālē atskanēja kliedzieni, kas nomāca visu pārējo troksni. Tie bija it kā kaucieni, kam laikam sekoja pļaukas, jo bija dzirdams kautiņa troksnis, apgāztu krēslu rīboņa, īsta dūru cīņa, un atskanēja atkal tie paši saucieni, kas dienā uz upes:

— Sviest upē olektniekusl

— Upē iekšā žūpas, upē iekšāl

Kad beidzot restorāna turētāja spalgā balss apklusināja dauzoņas, negaidīti parādījās Itēns. Viņš bija ģērbies sarkanā vilnas svīterī, un galvā tam bija pakausī atstumta berete. Viņš veda zem rokas slaida auguma meiteni baltā kleitā — to pašu, kas sēdēja pie stūres; viņa bija aizbāzusi sev aiz auss sarkanu magoņu pušķīti —- laivas krāsa. Ieradušos pārīti sagaidīja ar kliedzieniem un aplausiem. Itēns staroja; viņš izgāza krūtis un metās cīņā pēc matrožu parašas, dižodamies ar savu vaigu, kas no pļaukas bija zilgans; Itēns piepūtās no prieka, lepns, ka viņu ievēro. Viņam sekoja visa kompānija. Triecienā tika ieņemts viens no galdiņiem, jezga kļuva nepanesama.

— Izrādās, — paskaidroja Božē, klausīdamies sarunā sev aiz muguras, — izrādās, ka studenti Itēna draudzenē ieraudzījuši savu vecu paziņu, kas tagad dzied kādā Monmartras krodziņā. Viņas dēļ arī notikusi cīņa ... Bet studenti jau nekad nesamaksā sievietēm ...

— Lai būtu kā būdams, — nicinoši teica Polīna, —r bet viņa ir briesmīgi neglīta ... mati burkānu krāsā ... Tiešām, es nezinu, kur Itēna kungs viņas salasa, bet visas, cita par citu pretīgākas.

Denīze nobālēja. Viņa juta stindzinošu aukstumu, it kā visas asinis — lāse pa lāsei aizplūstu no sirds. Jau uz krasta redzot mazo, ātro laiviņu, viņai pārskrēja nervozas tirpas; tagad viņa vairs nešaubījās: šai meitenei, protams, ir tuvas attiecības ar Itēnu. Denīzei aizžņaudzās kakls, rokas sāka drebēt, viņa pārtrauca ēšanu.

— Kas jums notika? — jautāja draudzene.

—- Nekas, — viņa nomurmināja, — gaiss jau kļūst par daudz spiedīgs.

Itēns sēdēja pie blakus galdiņa; ieraudzījis Božē, kuru viņš pazina, Itēns sāka skaļi sarunāties ar to, lai atkal pievērstu sev zāles uzmanību.

— Sakiet, vai jūs tur, pie Bonmaršē, vēl vienmēr esat visi tikpat tikumīgi?

— To es gan neteiktu, — tumši pietvīkdams, atbildēja Božē.

— Ko nu stāstiet! Pie jums pieņemot tikai nevainīgas jaunavas, bet pārdevējiem, kas viņās ieskatās, ir ierīkota grēku sūdzētava ... Veikals, kur kalpotājus saprecina, — nu ļoti pateicos!

Atskanēja smiekli. Ljenārs, kas piederēja pie Itēna kompānijas, piebilda:

— Tas tomēr nav vēl tā kā «Luvrā»; tur gatavo apģērbu nodaļā ir arī sava vecmāte, goda vārds!

Jautrība pieņēmās. Pat Polīna neizturēja, tik smieklīga viņai likās šī vecmāte. Bet Božē saniknoja šie joki par viņa veikala tikumību. Pēkšņi viņš metās cīņā:

— Un jūs tur laikam peldat svētlaimē «Dāmu paradīzē»! Jūs viena vārda dēļ izmet uz ielas, un jūsu šefam ir tāds izskats, it kā nupat nupat viņš uzmāksies pircējām!

Bet Itēns jau viņā vairs neklausījās: viņš sāka slavēt Plaskiišī veikalu. Viņš pazīstot tur meiteni, kurai ir tik labi audzinātas dāmas izskats, ka pircējas neuzdrošinās pie viņas griezties, jo tām bailes viņu aizvainot. Tad, pievirzīdams tuvāk savus galda piederumus, sāka stāstīt, ka pagājušo nedēļu nopelnījis simt piecpadsmit franku, nudien pārsteidzoša nedēja! Favjē palicis ar piecdesmit diviem frankiem, pārdevēju kārtas saraksts pilnīgi apgriezies otrādi, tas jau arī ir redzams, vai nav tā? Viņa, Itēna, kabatas esot piebāztas ar naudu, viņš neliksies gulēt, kamēr nenolaidīs visus simt piecpadsmit frankus. Sākdams reibt, viņš aizskāra Robino, šo noplukušo nodaļas vadītāja palīgu, kas visādā ziņā gribot turēties atsevišķi no citiem un esot tik iedomīgs uz sevi, ka tam pat riebjoties iet pa ielu blakus ar kādu savas nodaļas pārdevēju.

— Palieciet klusu! — sacīja viņam Ljenārs. — Jūs runājat to, ko nevajag, mans mīļais.

Telpā kļuva arvien karstāk, izkusušie sveču tauki tecēja uz netīrajiem, ar vīnu nolietajiem galdautiem; mirkļos, kad troksnis zālē negaidot apklusa, pa atvērtajiem logiem atlidoja nemitīgā upes šalkoņa un nakts klusumā snaudošo papeļu zuzēšana. Božē pieprasīja rēķinu; viņš manīja, ka Denīzei nav labi; meitene bija bāla, zods viņai raustījās no aizturētām asarām, bet sulainis bija kaut kur nozudis un gribot negribot viņa bija spiesta vēl kādu laiku noklausīties Itēnā. Tagad viņš lielījās, ka esot daudz elegantāks par Ljcnāru, jo Ljenārs notriecot tēva atsūtīto naudu, bet viņš ēdot paša nopelnīto algu, sava saprāta augļus. Beidzot Božē samaksāja, abas sievietes piecēlās.

— Tā ir pārdevēja no «I.uvra», — pačukstēja Polīna, ieraugot slaidu, kalsnu meiteni, kas pašreiz uzmeta sev plecos manto, kad viņas gāja caur pirmo zāli.

— Bet tu taču neesi pazīstama ar viņu, kā tad tu zini, kas viņa tāda ir? — iebilda Božē.

— Nu, lūk! Pēc drēbēm redzu!... Viņa ir no tās nodaļas, kurā ir arī vecmāte!... Ja viņa mani dzirdēja, tad mani vārdi viņai droši vien ļoti glaimoja.

Visi izgāja ārā. Denīze atvieglota uzelpoja. Viņai bija tāda sajūta, ka apstājas sirds šai karstumā un troksnī starp kliedzieniem, viņa izskaidroja savu pagurumu ar gaisa trūkumu. Tagad viņa varēja brīvi uzelpot. No zvaigžņotajām debesim plūda dzestra vēsma. Kad meitenes gāja caur restorāna dārziņu, no tumsas viņas uzrunāja klusa, nedroša balss:

— Labvakar, jaunkundzes!

Tas bija Delošs. Viņas nebija to ievērojušas pirmās zāles kaktiņā, kur viņš viens pats pusdienoja, viņš bija atnācis šurp no Parīzes kājām, patikas pēc. Denīze, kas jutās ļoti slikti, pazina šo draudzīgo balsi, un neviļus meiteni pārņēma prieks — tik ļoti viņai bija vajadzīgs atbalsts pašreiz.

— Deloša kungs, brauksim kopā atpakaļ! — viņa teica. — Dodiet man savu roku.

Polīna un Božē jau bija pagājuši uz priekšu. Viņi izbrīnījās, jo nekad nebija varējuši iedomāties, ka gadīsies tāda nejaušība un tieši ar šo jaunekli. Tā kā līdz vilciena atiešanai atlika vēl vesela stunda, viņi aizso-ļoja līdz pašam saliņas galam, staigādami pa nogāzi zem augstajiem kokiem; laiku pa laikam viņi apgriezās un čukstot jautāja viens otram.

— Kur tad viņi palikuši? Ā, lūk, tur... Cik tas viss tomēr savādi!

Denīze un Delošs sākumā klusēja. Restorāna apdullinošais troksnis pamazām rima, nakts klusumā tas kļuva maigs kā liega meldija; viņi gāja arvien tālāk un tālāk koku dzestrumā, nespēdami vēl atdzist no pekles karstuma, kurā bija pusdienojuši, un restorāna sveču uguntiņas cita pēc citas dzisa lapotnē. Viņiem priekšā bija tumša siena, tik blīva tumsa, ka nevarēja atšķirt pat taku. Bet viņi gāja ar prieku, bez kādām bailēm. Pamazām acis pierada pie tumsas, un pa labi viņi saskatīja papeļu stumbrus kā drūmas kolonas, kas sniedza debesīm pretī zvaigžņu cauraustos zaru kupolus; pa kreisi nakts tumsā pavizēja ūdens, reizēm atgādinādams alvas spoguli. Vējš apklusa; bija dzirdama tikai upes vilnišu urdzēšana.

— Esmu tik ļoti priecīgs, ka sastapu jūs, — beidzot čukstēja Delošs, nolēmis sākt runāt pirmais. — Jūs nevarat iedomāties, kādu jūs man sagādājāt baudu, ka bijāt ar mieru pastaigāties ar mani.

Un, krēslas iedrošināts, viņš pēc pirmajiem nesakarīgajiem vārdiem sadūšojās un atzinās Denizei mīlā. Viņš jau sen gribējis viņai rakstīt, bet viņa droši vien nebūtu uzzinājusi par viņa mīlu, ja nebūtu šī līdzzinātāja — nakts, dziedošie ūdeņi un koki. kas tos ietina savā ēnu plīvurā. Denīze neatbildēja; viņa tikai turpināja iet tāpat zem rokas, tanī pašā nedrošajā gaitā. Delošs mēģināja ieskatīties Denīzes sejā, kad pēkšņi izdzirda klusus šņukstus.

— Mans dievs! — viņš iesaucās. — Jūs raudat, jaun-kundz, jūs raudat... Vai es jūs apvainoju?

— Nē, nē, — meitene čukstēja.

Viņa mēģināja aizturēt asaras, bet nespēja. Jau pie vakariņu galda viņai likās, ka sirds lūzīs. Bet tagad — vakara krēslā Denīze vairs nevaldīja pār sevi; viņu slāpēja elsas, iedomājoties, ka Deloša vietā varēja būt Itēns, un, ja šos mīlas pilnos vārdus būtu teicis tas, viņai nebūtu spēka tam pretoties. Šī pašatzīšanās, pie kā Denīze beidzot nonāca, samulsināja viņu. Seja kvēloja kaunā, it kā viņa jau būtu staigājusi zem šiem kokiem jaunā cilvēka skavās, kas lielījās ar savām dēkām ar paklīdušām meičām.

— Es negribēju jūs apvainot, — atkārtoja Delošs, arī tuvu raudām.

— Nē, paklausieties, — Denīze ierunājās vēl drebošā balsī, — es nepavisam nedusmojos uz jums. Tikai, lūdzu, nerunājiet vairs ar mani tā kā nupat... Tas, ko jūs lūdzat, nav iespējams. Es zinu, ka jūs esat jauks cilvēks, es labprāt būšu jūsu draugs, bet nekas vairāk... dzirdiet — draugs!

Delošs nodrebēja. Pēc dažiem soļiem, abiem klusējot, viņš čukstēja:

— Tātad jūs mani nemīlat?

Denīze neatbildēja, negribēdama jaunekli sāpināt ar rupju nē; tad viņš dzijā izmisumā klusi piebilda:

— Tā nu ir, es jau to zināju ... Man nekad nav veicies; saprotu — man laimes nav. Mājās mani sita, Parīzē es vienmēr biju grēkāzis. Zināt, ja neproti atņemt citiem mīļākās un tev nepietiek veiklības, lai nopelnītu tikpat daudz naudas kā citi, nu ko, tad vajag ātrāk nobeigties kaut kur nomalitē ... Ak, neuztraucieties, es jūs vairs nemocīšu! Bet jūs taču man nevarat aizliegt jūs mīlēt, vai ne? Es jūs mīlēšu, neko neprasīdams, kā suns... Tāds jau mans liktenis, katram jāzina sava vieta.

Un arī Delošs raudāja. Denīze sāka viņu mierināt; šo draudzīgo jūtu izplūdā noskaidrojās, ka viņi ir no vienas puses — viņa no Valonjas, viņš no Brikbekas, kas atrodas tikai kādus trīspadsmit kilometrus no Denīzes dzimtās vietas. Tas jauniešus atkal sasaistīja ciešāk. De-loša tēvs bija nabadzīgs tiesas izpildītājs, slimīgi greizsirdīgs, pastāvīgi sita puisēnu, iedomājies, ka tas nav viņa dēls; tēvam bija pretīga bērna garenā, bālā seja un kaņepāju pelēkuma mati, pēc tēva vārdiem, tādu nevienam viņa ģimenē nav bijis. Kļuvuši runīgi, abi jaunieši atcerējās plašās ganības, kurām apkārt auga dzīvžogs, vijās ēnainas takas, kas izzuda tālē zem vītoliem, velēnām ietvertos ceļos, kas šķita kā parka alejas. Nakts tumsa ap viņiem nebija vēl sabiezējusi; viņi skaidri saskatīja krastmalas niedres, koku lapotnes vaiņagus, kas pavīdēja mirdzošo zvaigžņu segā kā melni plankumi; un pār viņiem abiem nolaidās tāds dziļš, kluss miers, ka viņi aizmirsa savas bēdas, — viņi kļuva tuvi kā divi likteņa pabērni, kā divi sirdsdraugi.

Kad viņi bija atnākuši pie stacijas, Polina aizveda draudzeni sāņus un ar dzīvu interesi jautāja:

— Nu, kā?

Denīze saprata viņas smaidu un labvēlīgo ziņkāri. Spēji nosarkusi, viņa atbildēja:

— Ko jūs, mīļā, par to nevar būt ne runa! Es taču jums teicu, ka es nevēlos!... Mēs esam no vienas puses. Mēs tikai kopā atcerējāmies Valonju.

Polīna un Božē bija nesaprašanā; viņiem tas viss likās pavisam dīvaini, viņi nezināja, ko lai īsti domā.

15S

Delošs atvadījās no viņiem Bastilijas laukumā; kā visi pārdevēji, kas kalpoja par uzturu un dzīvokli, viņš pārgulēja veikalā, un viņam vajadzēja tur ierasties līdz pulksten vienpadsmitiem. Negribēdama atgriezties mājās ar viņu kopā, Denīze, kurai bija atļauts iet uz teātri, piedāvājās pavadīt Polīnu un Božē. Gribēdams atrasties tuvāk savai mīļotajai, Božē bija pārgājis dzīvot Sv. Roka ielā. Paņēma važoni, un, kad Denīze ceļā uzzināja, ka Polīna nolēmusi nakti pavadīt pie Božē, viņa pilnīgi apstulba. Izrādījās, ka tas bija pavisam vienkārši — vajadzēja tikai Kabēna kundzei iespiest saujā piecus frankus; visas meitenes tā darīja. Božē laipni uzņēma viešņas savā istabā, kas bija iekārtota ar veclaicīgām ampīra stila mēbelēm, kuras tam bija atsūtījis tēvs. Kad Denīze izteica vēlēšanos samaksāt savu daļu no šīs dienas izdevumiem, viņš no sākuma apvainojās, bet galu galā pieņēma piecpadsmit frankus sešdesmit, ko viņa nolika uz kumodes. Par to viņš visādā ziņā gribēja meiteni pacienāt ar tasīti tējas; savaldījis spirta lampiņu, kas iespītējās un negribēja degt, viņš noskrēja veikaliņā pēc cukura. Pulkstenis rādīja jau pusnakti, kad viņš pielēja tasītes.

— Nu man jāiet, — Denīze atgādināja.

— Tūliņ, tūliņ... — Polīna to nomierināja. — Teātros izrādes beidzas vēlāk.

Sājā vecpuiša istabā Denīze jutās neērti. Draudzene viņas klātbūtnē noģērba kleitu un palika apakšsvārkos un korsetē, kailām rokām; viņa klāja gultu — noņēma segu, tad sāka uzpurināt spilvenus; šī sagatavošanās mīlas naktij Denīzes klātbūtnē satrauca un mulsināja meiteni, modinot viņas ievainotajā sirdī atmiņas par Itēnu. Šīs dienas iespaidi nepavisam nebija labi. Beidzot, ceturksni uz vieniem Denīze atvadījās no saviem draugiem. Viņa aizgāja no tiem pavisam apjukusi, jo uz viņas nevainīgo novēlējumu — artabunakt — Polīna izaicinoši atbildēja:

— Paldies, naksniņa būs laba!

Durvis, kas veda uz Murē dzīvokli un kalpotāju istabām, izgāja uz Jauno Sv. Ogistēna ielu. Kabēna kundze parasti atvēra durvis un, paskatījusies atnācējā, atzīmēja viņas atgriešanās laiku. Priekštelpu vāji apgaismoja naktslampa, un Denīze šai pustumsā izjuta nedrošību un

pat mulsu nemieru; iegriežoties ap ielas stūri, viņa redzēja ieslīdam durvīs neskaidru vīrieša ēnu. Tas, kā redzams, bija Murē, kas atgriezās no kādām viesībām; doma, ka tas atrodas šinī tumsā un varbūt pat gaida uz viņu, izraisīja Denīzē atkal to savādo baiļu uzplūdu, ko viņa vēl arvien izjuta bez jebkāda iemesla. Un tiešām otrā stāvā kāds gāja, bija dzirdams, ka čīkst zābaki. Tad Denīze, galīgi apjukusi, pavēra durvis, kas veda veikalā; šīs durvis vienmēr atstāja neaizslēgtas sargiem, kas laiku pa laikam gāja apgaitā. Denīze atradās katūnu nodajā.

— Mīļais dievs, ko nu darīt? — viņa čukstēja, aiz bailēm pilnīgi zaudēļusi savaldīšanos.

Viņai ienāca prātā, ka augšā ir vēl citas durvis, kas ved uz pārdevēju istabām. Bet, lai tur nokļūtu, jāiet cauri visam veikalam. Viņa izvēlējās šo tālo ceļu, kaut gan galerijās bija pavisam tumšs. Neviens gāzes radziņš nebija aizdedzināts; dega tikai eļļas lampas, kas bija pakārtas lustru atzarojumos lielos atstatumos cita no citas; šīs atsevišķās uguntiņas, kas grima nakts tumsā un līdzinājās dzelteniem plankumiem, atgādināja lukturus kalnraktuvēs. Garas ēnas slīdēja pa veikala telpām, pustumsā tikko varēja atšķirt sablīvēto preču kaudzes kā baigus siluetus, kas šķita kā sagruvušas kolonas, kā dzīvnieki, kas gatavi lēcienam, vai kā paslēpušies laupītāji. Smagais klusums, ko pārtrauca tikai iztālēm dzirdama elpošana, vēl dziļāku vērta tumsu. Beidzot Denīze aptvēra, kur viņa atrodas: pa kreisi bija veļas nodaļa — tās baltums pavīdēja neskaidros apveidos kā vasaras vakaros ielā zilgmo māju rinda; viņa gribēja steigties caur zāli, bet paklupa pār katunu kaudzi un nolēma labāk iet caur trikotāžas un vilnas audumu nodaļu. Bet no turienes nāca it kā dūcošas taures skaņas, un tas Denīzi biedēja — tur krāca izsūtāmais zēns Žozefs, kas gulēja starp sēru ģērbiem. Viņa metās zālē; caur stikla jumtu iespīdēja krēslaina gaisma un telpa likās milzīga, pilna rēgu, kas naktīs mīt baznīcās; skapji stāvēja nekustīgi sastinguši, lielo metru mēru līnijas tik skaidri iezīmējās tumsā kā apgāzti krusti. Tagad Denīze jau skrēja. Sīkpreču un cimdu nodaļā viņa atkal gandrīz paklupa uz sargiem, kas bija nolikušies gulēt uz grīdas, un jutās drošībā tikai, kad sasniedza kāpnes. Bet augšā pie gatavo apģērbu nodaļas to atkal sagrāba bailes: viņa ieraudzīja lukturi, tā mirgojošā acs kustējās; tā bija apgaita: divi ugunsdzēsēji atzīmēja uz kontrolpulksteņa savu ierašanos. Mirkli meitene stāvēja, neko nesaprazdama, skatīdamās, kā sardze iet caur dekoratīvo audumu un šaļļu nodaļu, tad caur veļas nodaļu; viņu biedēja gājēju savādās kustības, atslēgu čirkstēšana un drausmīgais nolaižamo dzelzs durvju troksnis. Kad sardze bija jau pavisam tuvu Denī-zes slēptuvei, viņa metās mežģiņu nodaļas dziļumā, bet, izdzirdot skarbu uzsaucienu, devās, ko kājas nesa uz durvīm, kas veda augšup. Viņa pazina Deloša balsi: viņš pārnakšņoja savā nodaļā uz šauras saliekamās dzelzs gultiņas, ko katru rītu novāca; viņš vēl negulēja, atvērtām acīm, vēlreiz pārdzīvodams skaistās stundas, pavadītas ārpus pilsētas.

— Kā, tā esat jūs, jaunkundz? — iesaucās Murē, pēkšņi parādīdamies Denīzei priekšā uz kāpnēm ar mazu svecīti rokā.

Viņa sāka murmināt kaut ko nesaprotamu, cenzdamās paskaidrot, ka tā atrodas šeit tāpēc, ka esot aizmirsusi kaut ko savā nodaļā un kāpusi lejā to meklēt. Viņš tomēr nedusmojās, viņš skatījās uz Denīzi ar savu parasto sejas izteiksmi tēvišķi un vērojoši.

— Jums atļāva iet uz teātri?

— Jā, cienītais kungs.

— Un labi pavadījāt laiku? Kādā teātrī jūs bijāt?

— Es biju ārpus pilsētas, cienītais kungs.

Tas viņam izraisīja smieklus. Tad viņš, uzsvērdams vārdus, jautāja:

— Vai viena?

— Nē, cienīts kungs, ar draudzeni, — Denīze atbildēja, un meitenes vaigi pārklājās ar spilgtu sārtumu, jo viņa saprata Murē aizdomas.

Tad viņš apklusa. Bet viņš turpināja skatīties uz Denīzi, uz viņas melno kleitiņu, uz cepurīti, greznotu ar vienkāršu, gaišzilu lenti. Vai tiešām šī mežone kādreiz izvērtīsies par glītu meiteni? No viņas dvesa spirgta lauku smarža, viņa izskatījās tik brīnum daiļa ar saviem kuplajiem, sajukušajiem matiem! Bet viņš veselu pusgadu

!

uzskatījis meiteni par bērnu, reizēm dodams tai padomus, ko viņam lika pieredze un viltīga vēlēšanās novērot, kā Parīzē attīstās un iet bojā sieviete, viņš tagad vairs nesmējās; viņš izjuta neizsakāmu izbrīnu un mulsu maigumu. Meitene bija kļuvusi skaista, protams, tāpēc, ka viņai bija mīļākais. Pie šīs domas viņam likās, ka iemīļotais putniņš, ar kuru tas rotaļājies, sāpīgi, līdz asinīm, tam ieknāba.

— Arlabunakt, cienītais kungs, — klusi teica Denīze un gāja tālāk, negaidīdama, kamēr viņš to atlaiž.

Murē neatbildēja, bet ilgi noskatījās viņai pakaļ. Tad iegāja savā dzīvoklī.

\

VI

Kad iestājās vasaras klusā sezona, «Dāmu paradīzē» sākās panika. Valdīja satraukuma pilnas bailes, bija paredzama masveida atlaišana no darba, ar kādu parasti direkcija tīrīja veikalu, kad karstajos jūlija un augusta mēnešos pircējas gandrīz nemaz nerādījās.

Ikdienas rīta apgaitā kopā ar Burdonklu Murē pasauca nodaļu vadītājus savrup; ziemā viņš tiem deva padomu, lai tirdzniecība neciestu, pieņemt papildus pārdevējus, no kuriem viņš nolēma vēlāk izraudzīties tikai labākos. Tagad bija nepieciešams samazināt izdevumus, un tādēļ uz ielas izmeta vairāk par trešo daļu pārdevēju, atlaižot vājākos — tos, kas stiprajiem pieļāva sevi aprīt.

— Jums, protams, ir tādi, kas nav nepieciešami, — teica Murē nodaļu vadītājiem. — Nevar taču viņus atstāt, lai tie sēž saliktām rokam.

Un, ja vadītājs vilcinājās, nezinādams, kuru lai nu upurē, Murē piebilda:

— Jūs lieliski liksiet galā ar sešiem pārdevējiem, tas ir pilnīgi pietiekami, bet oktobrī pieņemsiet jaunus; cilvēku uz ielām ir, cik tik vajag.

Burdonkls jau ķērās pie sijāšanas. No viņa plānajām, sakniebtajām lūpām tā vien lidoja briesmīgie vārdi: «Ejiet pie kases!» Sie vārdi krita kā cirvja sitieni. Burdonkls tīrīšanai atrada visādus ieganstus. Viņš izgudroja pārkāpumus, pieķerdamies mazākajiem sīkumiem. Jūs, cienījamais, sēdēļāt, ejiet pie kases! — Jūs laikam domājat pretim runāt? Ejiet pie kases! — Jūsu kurpes nav notīrītas, ejiet pie kases!

Pat visdrosmīgākie trīcēja, iedomājoties Burdonkla

vizītes briesmīgās sekas. Tā kā šī mehānika darbojās pārāk lēni, Burdonkls izgudroja lamatas, ar kurām dažu dienu laikā viegli tika galā ar nodomāto atlaižamo skaitu. Astoņos no rīta viņš nostājās pie durvīm ar pulksteni rokā un, ja kalpotāji nokavēja vairāk par trim minūtēm, nepielūdzamais «Ejiet pie kases!» trāpīja kā āmura sitiens jaunos cilvēkus, kas skrēja pa kaklu pa galvu. Viss gāja kā pa diedziņu — īsi un ātri.

— Kas jums par pretīgu purnu! — Burdonkls paziņoja kādam nabaga pārdevējam, kas tam krita uz nerviem ar savu šķībo degunu. — Ejiet pie kases!

Tie, kam bija protekcijas, saņēma divu nedēļu ilgu atvaļinājumu bez algas: tas bija humānāks paņēmiens izdevumu samazināšanai. Būdami bez izejas vai arī ieraduma pēc, pārdevēji samierinājās ar savu nedrošo stāvokli. No pašas pirmās ierašanās dienas Parīzē viņi bija grozījušies tirdzniecības nozarē — iestājušies kā mācekļi vienā vietā, nobeiguši mācekļa gadus citā vietā, tikuši atlaisti vai pēkšņi aizgājuši paši, kad gadījās kas izdevīgāks. Ja rūpnīca apstājas, — strādniekiem tiek atrauts maizes kumoss, un viss tas notiek mašīnas zobratu vienaldzīgā klaboņā: nevajadzīgo ritenīti mierīgi pamet sāņus kā dzelzs stīpu, pret kuru nejūt nekādu pateicību par tās pakalpojumiem. Jo sliktāk tiem, kas cīņā neprot paņemt savu daļu!

Šinī laikā veikala kalpotāji citu neko vairs nerunāja kā tikai par atlaišanu. Katru dienu stāstīja arvien jaunus notikumus. Pārskaitīja atlaistos pārdevējus tāpat kā sērgas laikā skaita nomirušos. Šaļļu un vilnas audumu nodaļām bija jāpārcieš sevišķi smags pārbaudījums: nedēja s laikā no turienes pazuda septiņi pārdevēji. Tā veļas nodaļā norisinājās īsta drama; tur kādai pircējai kļuva nelabi, un viņa apvainoja pārdevēju, ka tā saēdusies ķiplokus; pārdevēju uz vietas atlaida, lai gan šīs nepietiekoši paēdušās un mūžam izbadēļušās meitenes noziegums bija tas, ka viņa, stāvot aiz letes, bija apēdusi dažas maizes garoziņas. Pietika ar mazāko pircējas sūdzību, lai direkcija kļūtu nepielūdzama: nekādu attaisnošanos neuzklausīja — kalpotājs vienmēr bija vainīgais, un no viņa atbrīvojās tāpat kā no nederīga darba rīka, kas traucē tirdzniecības mehānismu; pārējie biedri nokāra galvas, pat nemēģinādami to aizstāvēt. Panikas pilnajā atmosfērā katrs drebēja par sevi: Minjo, kas reiz bija izgājis no veikala ar kādu vīstokli zem svārkiem, kaut gan tas bija aizliegts, tik tikko neiekrita un jau uzskatīja sevi izsviestu uz ielas; Ljenārs, kas bija pazīstams ar savu laiskumu, neizlidoja, pateicoties tikai stāvoklim, kādu tirdzniecībā ieņēma viņa tēvs, lai gan kādu pēcpusdienu Burdonkls to bija atradis guļam, atslējušos pret angļu samta baķiem. Sevišķi norūpējušies bija Lommi; katru dienu viņi gaidīja Albēra atlaišanu; direkcija bija ļoti neapmierināta ar viņa kasi; bez tam pie jaunekļa nāca sievietes un traucēja viņu darbā; Orelijas kundzei jau divreiz bija nācies aizlūgt direkcijai par dēlu.

Šinī sabrukumā Denīzc jutās ļoti satraukta un dzīvoja vienā nemierā, mūžīgās katrastrofas gaidās. Kā ari meitene necentās būt drosmīga, kā arī neapbruņojās ar savu jautrību un saprātu, cenzdamās nepadoties viņai piemītošajam jūtīgumam, viņas acis tomēr apmiglojās asarām, tikko viņa aizvēra sava mazā kambarīša durvis; Denīzi pārņēma izmisums, iedomājoties, ka viņa nokļūs uz ielas, būdama sliktās attiecībās ar tēvoci, nezinādama, kurp iet, un bez kāda ietaupījuma, ar diviem bērniem, kas jāapgādā. Tagad viņa atkal pārdzīvoja to pašu mo-cošo satraukumu kā pirmajās nedēļās, kad sāka šeit strādāt. Denīzei likās, ka viņa ir mazs, sīks graudiņš, kas nokļuvis zem milzīga dzirnakmeņa, un meitene pilnīgi zaudēja drosmi, juzdama sevi kā niecīgu daļiņu šai gigantiskajā mašīnā, kas to var satriekt ar aukstasinīgu mieru. Nebija jāpūlas radīt ilūzijas; ja nolemts atlaist kādu pār-i devēju no gatavo apģērbu nodaļas, tad skaidrs, ka tā būs viņa. Rambuijē izbraukuma laikā meitenēm acīm redzot bija izdevies noskaņot pret viņu Orelijas kundzi, jo kopš šī laika vadītāja sāka izturēties pret Denīzi ar sevišķu bardzību, kurā bija izjūtama dziļa nelabvēlība. Bez tam Denīzei nepiedeva izbraukumu uz 2uenvilu, jo saskatīja tanī pretestību un vēlēšanos kaitināt biedrenes vēl jo vairāk tāpēc, ka viņa izbrauca naidīgās nodaļas pārdevējas sabiedrībā. Nekad vēl Denīze nebija tik daudz cietusi no darba biedrenēm, un viņa jau zaudēja cerību jebkad iegūt viņu simpātiju.

— Nepievērsiet viņām nekādu uzmanību, — atkārtoti

teica Polīna, — viņas visas izliekas un ir muļķes kā

zosis.

Biedreņu kundziskās manieres visvairāk mulsināja Denīzi. Ikdienas saskare ar bagātu aprindu klientūru ietekmēja pārdevējas tā, ka gandrīz visas centās atdarināt dāmas,, pamazām pārvērzdamās par nenoteiktas šķiras pārstāvēm, kas svārstījās starp strādniecību un buržuāziju, bet zem meiteņu prasmes ģērbties, zem piesavinātiem vārdiem un manierēm bieži slēpās gara tumsība, tikko apslēpta ar kaut kādām bulvāra avīzēs sagrābstītām ziņām, teatrālām tirādēm un Parīzes ielu pliekanībām.

*— Bet vai jūs zināt, ka pinkainei ir bērns, — kādu rītu paziņoja Klāra, ienākot nodaļā.

Tā kā tas izsauca vispārēju izbrīnu, meiča piebilda:

— Vakar vakarā es redzēju, ka viņa pastaigājas ar puisēnu ... Viņa laikam to kaut kur noslēpusi.

Pēc divām dienām Margarita, atgriežoties no pusdienām, pastāstīja citu jaunumu.

— Ir gan jaukas lietiņas! Es redzēju pinkaines mīļāko ... Iedomājieties, vienkāršs strādnieks. Jā, netīrs strādnieks, noplucis baltmatains. Viņš to gaidīja pie parādes durvīm.

No šī laika neviens vairs nešaubījās, ka Denīzei ir mīļākais un ka šepat tuvumā kaut kur ir noslēpts bērns. Denīzi aizskāra asām piezīmēm. Pirmo reizi, kad Denīze saprata, par ko iet runa, viņa nobāla, tik ļoti viņu pārsteidza šīs briesmīgās aizdomas. Kāda negantība! Viņa tikko spēja izteikt attaisnodamās:

— Bet tie taču ir mani brāļi!

— Ha-ha, brāļi — iesmējās Klāra.

Vajadzēja iejaukties Orelijas kundzei.

— Palieciet klusu, jaunkundzes, pārmainiet labāk šos uzrakstus te... Ārpus veikala Bodi jaunkundze var uzvesties, kā viņai patīk. Ja viņa vismaz te strādātu!

Sie nedaudzie vārdi, tik sausi izteikti viņas aizstāvēšanai, skanēja kā nopēlums. Denīzei bija grūti elpot, viņu taču apsūdzēja smagā pārkāpumā; veltīgi viņa pūlējās paskaidrot īstenību. Atbilde bija tikai vaibstīšanās un plecu raustīšana. Denīzes sirdī sāpēja dziļa brūce. Kad šīs runas sāka klīst pa visu uzņēmumu, Delošs tā sašuta, ka bija gatavs izpliķēt meitenes no gatavo apģērbu nodaļas, viņu atturēja tikai bailes kompromitēt Denīzi. Pēc vakara Žuenvilā jaunekļa mīla bija kjuvusi pazemīga un gandrīz godbijīgi padevīga, — viņš skatījās uz meiteni ar mīlīga suņa acīm. Nevienam nebija jāzina par viņu draudzību, citādi par viņiem sāktu smieties; tas tomēr Delo-šam neaizliedza sapņot, kā viņš ļaus vaļu savām dusmām un izrēķināsies ar apvainotāju, ja Denīzi aizskars viņa klātbūtnē.

Beidzot Denīze vairs neatbildēja uz apvainojumiem. Kāds zemiskums, un neviens negrib viņai ticēt! Ja kāda no biedrenēm palaida jaunu joku, viņa tikai paskatījās uz to ciešu, skumju un mierīgu skatienu. Pie tam viņu vēl māca citi sarūgtinājumi — materiālās rūpes. Žans vēl arvien uzvedās bezprātīgi un mocīja māsu ar lūgumiem pēc naudas. Nepagāja neviena nedēja, kad viņa nebūtu saņēmusi no tā četras lappuses garu vēstuli ar veselu dēkas aprakstu. Kad durvju sargs nodeva viņai šīs vēstules, straujā rokrakstā, lieliem burtiem uzmestas, Denīze centās tās drīzāk noslēpt, jo pārdevējas izlikās, ka smejas locīdamās un dziedāja nepieklājīgas dziesmiņas. Denīze izdomāja kaut kādu ieganstu un aizgāja veikala otrā galā, lai tur izlasītu vēstuli, meitenei sāka rādīties visādi briesmu rēgi: viņai likās, ka nabaga Žans nonācis tuvu bojā ejai. Viņa ticēja visiem brāja meliem, ticēja visām pasaciņām par viņa neparastajām mīlas dēkām, bet pašas neziņa šādos pārdzīvojumos sekmēja brālim draudošo briesmu pārspīlētu iztēli. Te viņam bija nepieciešami četrdesmit sū, lai izvairītos no kādas sievietes greizsirdības, te atkal pieciem sešiem frankiem vajadzēja glābt godu kādai meitenei, ko citādi tēvs nositīs. Algas un procentu no pārdošanas viņai jau sen vairs tam nepietika, un viņa nolēma pameklēt vienalga kādu nelielu darbiņu ārpus darba veikalā. Denīze to pastāstīja Robino, kurš izturējās pret meiteni ar simpātiju, kopš viņu pirmās tikšanās pie Vcnsāra, un viņš dabūja tai darbu — sašūt kaklasaites taurenīša veidā — par pieciem sū ducī. Naktī, no pulksten deviņiem līdz vieniem, viņa paspēja sašūt sešus dučus un tādēļādi nopelnīja trīsdesmit sū, no kuriem četri sū aizgāja par sveci. Sie divdesmit seši sū bija lemti Zaņa prasībām, Denīze tā strādāja katru dienu, nedabūdama pietiekoši izgulēties, tomēr nekurnēja, viņa pat uzskatīja sevi par laimīgu; taču kādā jaukā dienā viņas budžetu satricināja jauna katrastrofa. Kad viņa mēneša beigās aizgāja pie kaklasaišu veikala īpašnieces, durvis izrādījās aizslēgtas: šīs sievietes veikaliņa bankrots aizrāva līdz Denīzes astoņpadsmit frankus un trīsdesmit santīmus, tā bija ievērojama summa, uz kuru Denīze paļāvās jau veselu nedēļu. Visas nepatikšanas nodaļā, kas tai bija jāpacieš, nobālēja pret tik lielu nelaimi.

— Jūs izskatāties ļoti bēdīga, — viņai teica Polīna, sastapdama Denīzi mēbeļu nodaļas galerijā, — sakiet, — varbūt jums kas vajadzīgs?

Bet Denīze jau bija draudzenei parādā divpadsmit frankus. Viņa atbildēja, piespiezdama sevi pasmaidīt:

— Nē, pateicos... es tikai neesmu izgulējusies, tas ir viss ...

Tas bija divdesmitajā jūlijā, pašā panikas karstumā, ko izraisīja darbinieku atlaišana. No četrsimt kalpotājiem Burdonkls jau bija izsniedzis aprēķinus kādiem piecdesmit; runāja atkal, ka drīzumā sagaidāma jauna atlaišana. Tagad Denīze daudz nedomāja par šo draudošo postu; viņas prātu aizņēma kārtējā Zaņa dēka, kas bija drausmīgāka par iepriekšējām, šoreiz viņam vajadzēja piecpadsmit franku; tikai ar tiem viņš varēja Izbēgt no piekrāptā vīra dusmām. Vakar Denīze bija saņēmusi pirmo vēstuli ar šīs drāmās aprakstu; tad viena pakaļ otrai atnāca vēl divas, bet, kad Polīna Denīzi satika, viņa pašlaik bija nobeigusi lasīt pēdēļo, kurā Žans apgalvo, ka šoreiz nebūs iespējams izvairīties no nāves, ja viņam vakarā nebūs piecpadsmit franku. Denīze mocījās, cenzdamās kaut ko izdomāt. No Pepē uztura naudas paņemt nebija iespējams, jo viņa to bija samaksājusi pirms divām dienām. Visas nelaimes nāca reizē: viņa cerēja saņemt savus astoņpadsmit frankus trīsdesmit santīmus ar Ro-bino palīdzību — varbūt viņam būtu iespējams uzmeklēt kaklasaišu tirgotāju, Robino, kas atradās divu nedēļu atvaļinājumā, vēl nebija atgriezies, kaut gan to jau gaidīja vakar.

Bet Polīna turpināja Denīzi draudzīgi iztaujāt. Kad viņām izdevās sastapties kādā tukšākā nodaļā, viņas patērzēja dažas minūtes, vērīgi raudzīdamās apkārt. Pēkšņi

Polīna deva zīmi bēgt, viņai likās, ka ieraudzījusi inspektoru ar balto kaklasaiti iznākam no šallīšu nodaļas.

— Ak, tas ir tēvocis 2ūvs, — viņa čukstēja nomierinājusies. — Es nezinu, ko tas večuks atrod smieklīgu, kad ierauga mūs abas kopā... Es jūsu vietā bītos no viņa, jo viņš ir pārāk laipns pret jums. Tas ir īsts suns un turklāt ļauns. Viņš vēl vienmēr domā, ka komandē zaldātiņus.

Visi pārdevēji neieredzēja tēvoci 2ūvu, jo viņš bija pārāk bargs. Lielākā daļa atlaišanu notika uz viņa denunciācijām. Šis vecais dzērājs — kapteinis ar lielu, sarkanu degunu — kļuva mazliet saudzīgāks tikai nodaļās, kur strādāja sievietes.

— Kāpēc man no viņa bīties? — jautāja Denīze.

— Viņš katrā ziņā pieprasīs no jums pateicību ... — smiedamās atteica Polīna. — Daudzas mūsu meitenes grib būt ar viņu draudzīgās attiecībās.

2ūvs aizgāja, izlikdamies abas neredzam, bet viņas dzirdēja, ka viņš uzbruka mežģiņu nodaļas pārdevējam, kura noziegums bija tas, ka viņš skatījās pa logu: uz Jaunās Sv. Ogistēna ielas bruģa bija nokritis zirgs.

— Starp citu, — teica Polīna, — jūs laikam vakar meklējāt Robino kungu? Viņš atgriezies.

Denīze jutās kā glābta.

— Pateicos, tad ir labi, es uzmeklēšu viņu, apiešu veikalu un ieslīdēšu caur zīdu nodaļu... Mani taču sūtīja augšā darbnīcā pēc ielaiduma.

Viņas izšķīrās. Denīze, rūpju pilnu seju, izlikdamās,’ ka noskaidro kādu kļūdu, skrēja no vienas kases pie otras, tad nonākusi pie kāpnēm, nokāpa zālē. Pulkstenis rādīja bez ceturkšņa desmit, tikko nozvanīja brokastis pirmajai maiņai. Dedzinošā saule bija nokaitējusi logu rūtis, uņ, neraugoties uz pelēkajiem audekla aizkariem, nekustīgais gaiss bija sakarsēts līdz pēdējai iespējai. No grīdas, ko apkalpotāji aplaistīja sīkām ūdens strūkliņām, reizēm pacēlās svaiga pūsma. Šai plašumā tukšās letes šķita iegrimušas vasaras dienvidu snaudā, līdzīgi kapelām, kur pēc pēdēļās mesas novakara krēslā dus ēnas. Pārdevēji nevīžīgi stāvēja savās vietās, retas pircējas staigāja pa galerijām un gurdeniem soļiem izgāja caur zāli, pārgurušas no mocošā karstuma.

Kad Denīze nokāpa zīdu nodaļā, Favjē mērīja vieglu, rožainiem punktiem nosētu zīda audumu Butarela kundzei, kas vakar bija atbraukusi no dienvidiem. Kopš mēneša sākuma veikalu apmeklēja pircējas no provinces; tās bija bezgaumīgi tērptas sievietes dzeltenās šallēs un zaļos svārkos — īsta provinces izstāde. Vienaldzīgie pārdevēji pat vairs nesmējās. Favjē pavadīja Butarela kundzi piederumu nodaļā un atgriezies teica Itēnam:

— Vakar visas bija no Overņas, bet šodien visa Pro-vansa ... Man no viņām galva krakšķ.

Bet te Itēns metās pie letes: bija pienākusi viņa kārta, un viņš ieraudzīja «skaisto dāmu» — apburošu gaišmati, kuru tā bija iesaukusi visa nodaļa, jo neko par viņu nezināja, pat vārdu ne. Visi šai pircējai uzsmaidīja; nepagāja nedēja, ka viņa neiegrieztos «Dāmu paradīzē» un turklāt vienmēr viena pati. Šoreiz viņai līdzi bija gadus četrus piecus vecs puisēns.

— Tātad viņa precējusies? — brīnījās Favjē, kad Itēns atgriezās no kases, kur bija aiznesis čeku par pārdotiem trīsdesmit metriem atlasa «Hercogiene».

— Iespējams, — tas atbildēja, — lai gan bērns neko vēl nepierāda. Varbūt tas ir viņas draudzenes dēls... Vienu es varu teikt, — šodien viņa par kaut ko uztraukusies. Viņa ir tik skumja, un acis tai saraudātas.

Iestājās klusums. Pārdevējs izklaidīgi raudzījās veikala dziļumā. Mazliet pagaidījis Favjē lēnām noteica:

— Ja viņa ir precējusies, tad vīrs varbūt būs tai sadevis sutu.

— Iespējams, — piekrita Itēns, — ja ne tas, tad mīļākais būs atstājis. — Un, mirkli klusējis, piebilda: — Bet man tur — nospļauties.

Tanī brīdī Denīze gāja caur zīda audumu nodaļu. Viņa palēnināja soļus un skatījās apkārt, meklēdama Robino. Nekur nepamanīdama jaunekli, viņa izgāja caur veļas nodaļas galeriju, atgriezās atpakaļ un gāja atkal caur zīdu nodaļu. Pārdevējs saprata viņas viltību.

— Atkal tā tūļa! — nočukstēja Itēns.

— Viņa meklē Robino, — sacīja Favjē. — Viņi kaut ko abi kopā meistarē. Nu, nekas patīkams tur nevar būt, Robino tādām lietām par daudz stulbs... Saka, ka viņš tai pagādājis mazu darbiņu — kaklasaites šūt. Nu tad ir atraduši nodarbošanos, neko teikt!

Itēns nolēma ar meiteni ļauni pajokot. Kad Denīze gāja garām, viņš to aizturēja, jautādams:

— Vai jūs tikai nemeklējat mani?

Viņa tumši nosarka. Pēc tā vakara 2uenvilā viņa neuzdrošinājās ieskatīties savā sirdi, kur cīnījās neskaidras jūtas. Viņai vienmēr vēl stāvēja acu priekšā Itēns ar sarkanmataino meiteni, un, ja viņa vēl arvien nodrebēja, to ieraugot, tad tikai aiz nepatīkamas sajūtas. Vai viņa to mīlēja? Vai mīl vēl tagad? Viņai negribējās pieskarties šiem jautājumiem, tie bija par daudz smagi.

— Nē, cienītais kungs, — viņa apjukusi atbildēja.

Tad Itēns uzjautrinājās par viņas samulsumu:

— Vai vēlaties, lai jums viņu pasniedz ... —• viņš teica. — Ļoti jauki! Favjē, pasniedziet jaunkundzei Ro-bino kungu.

Denīze cieši paskatījās uz jokdari, paskatījās ar to pašu skumjo un mierīgo skatienu, ar kādu saņēma biedreņu dzēlīgās piezīmes. Ak, arī viņš ir tikpat ļauns, viņš to moca tāpat kā citi! Un meitenei šķita, ka sirdī kaut kas pārtrūkst, pārtrūkst pēdējais pavediens. Viņas seja izteica tādas ciešanas, ka Favjē, kura raksturā nebija jūtīguma, tomēr nāca viņai palīgā.

— Robino kungs ir šķirotavā, — tas teica. — Viņš droši vien būs šeit uz brokasta laiku. Ja jums vajag ar viņu parunāt, jūs viņu šeit varēsiet saslapt pēc divpadsmitiem.

Denīze pateicās un atgriezās savā nodaļā, kur to sagaidīja saniknotā Orclijas kundze. Kā? Denīze taču bijusi projām veselu pusstundu! Kur tad viņa pazudusi? Taču, protams, ne darbnīcā! Meitene nolieca galvu, domādama, cik gan cietsirdīgi nelaime viņu vajā. Ja Robino neatgriežas, viss pagalam. Un Denīze nolēma, lai būtu kā būdams, nokāpt vēlreiz lejā.

Robino atgriešanās izraisīja veselu revolūciju zīda audumu nodaļā. Pārdevēji cerēja, ka viņš vairs neatnāks, ka viņam beidzot apriebsies mūžīgās nepatikšanas; tiešām, vienu brīdi viņš jau bija galīgi izlēmis pirkt Ven-sāra uzņēmumu, vēl jo vairāk tāpēc, ka pēdējais viņarn neatlaidīgi uzplijās ar šo darījumu. Itēna aizmugures dar-

bam, mīnai, kuru tas jau vairākus mēnešus lika zem sava pretinieka kājām, galu galā taču vajadzēja eksplodēt. Robino atvaļinājuma laikā, kad Itēnam kā vecākajam pārdevējam nācās aizvietot Robino, viņš pacentās tam kaitēt pie priekšniecības, izrādīdams sevišķu cītību, un, lai sagrābtu viņa vietu, atklāja un pārspīlēja dažādus sīkus trūkumus darbā, iesniedza visādus uzlabojuma projektus un izdomāja jaunus audumu paraugus. Starp citu, katram nodaļas darbiniekam, sākot ar jaunatnākušo, kas sapņo kļūt par pārdevēju, un beidzot ar nodaļas vadītāju, kas cenšas kļūt par paju īpašnieku, bija tikai viena neatlaidīga vēlēšanās: pacelties vienu pakāpienu augstāk, nogāžot biedru, kas stāv uz attiecīgā augstākā pakāpiena,

un, ja tas turas pretim, — aprīt viņu; šī rijības sacensība, viena iznīcināšana caur otru, bija nepieciešama, lai mašīna darbotos labi, tas arī stimulēja pašu tirdzniecību un izraisīja tādas sekmes, par kādām brīnījās visa Parīze. Aiz Itēna stāvēja Favjē, aiz Favjē — citi, vesela ierinda. Bija dzirdama skaļa žokļu šmakstināšana. Robino nu bija notiesāts, un katrs domās jau pievāca sev kādu no viņa kauliņiem. Tādēļ, kad viņš atgriezās, sacēlās vispārēja kurnēšana. Tas vairs tālāk tā nevarēja turpināties: pārdevēju noskaņojums vadītājam likās tik draudošs, ka viņš aizsūtīja Robino uz šķirotavu, lai direkcijai dotu laiku jautājumu pārdomāt.

— Mēs visi aiziesim, ja viņu atstās, — paziņoja Itēns.

Sīs ķildas Butmonam apnika; viņa jautrajam raksturam derdzās šādas nesaskaņas nodaļā. Viņš jutās sarūgtināts, redzot visapkārt sadrūmušas sejas. Bet viņš arī gribēja būt taisnīgs.

— Atstājiet Robino mierā, viņš jums nekā ļauna nav nodarījis.

Bet atskanēja protesti:

— Kā, nekā ļauna mums nav nodarījis? ... Viņš ir nepanesams subjekts ... nemūžam nav apmierināts ... tik augstu ceļ savu degunu, ka gatavs jūs mīdīt kājām.

Nodaļa bija galīgi saniknota. Robino, kam bija jutīgi nervi kā sievietei, bija neciešami strauja, viegli aizvainojama rakstura cilvēks. Par to stāstīja desmitiem anek-dotu — kāds jauneklis viņa dēļ saslimis, pircējas aizskāra Viņa dzēlīgās piezīmes.

— Galu galā, kungi, es viens pats nevaru izlemt šādus jautājumus, — teica Butmons. — Esmu direkcijai par to ziņojis, un tagad atkal par to runāšu.

Nozvanīja brokastīs otru maiņu; zvana skaņas kāpa augšup no pagraba telpām tālas un dobjas, atbalsodamās veikala nekustīgajā gaisā. Itēns un Favjē nokāpa lejā. No visām daļām pa vienam sanāca kopā pārdevēji, apakšā sablīvēdamies šaurajā, mitrajā virtuves gaitenī, kur vienmēr dega gāzes radziņi. Ļaudis šeit drūzmējās klusēdami, nesmiedamics, starp aizvien skaļākām trauku šķindām un ēdienu aso smaržu. Gaiteņa galā pie lodziņa viņi pēkšņi apstājās, šeit, aiz lodziņa, atradās pavārs, un pa labi un kreisi no viņa pacēlās šķīvju grēdas; savus darba rīkus — dakšas un karotes viņš iegremdēja vara kastroļos un izsniedza porcijas. Kad viņš šurp turp kustējās, tad aiz viņa ar baltu priekšautu apspīlētā vēdera pavīdēja sarkana nokaitusi plīts.

— Nekad šajā nolādētajā mājā tu, cilvēks, neredzēsi cepeti! — kurnēja Itēns, paskatīdamies ēdienu sarakstā uz melnās tāfeles virs lodziņa: piparots liellopu gaļas ragū un raja. — Negribas vairs skatīties ne uz viņu pašu, ne uz vērša gaļu un zivīm!

Zivis tiešām visi nievāja, un panna ar tām netukšojās. Taču Favjē tomēr paņēma raju. Itēns pieliecās aiz viņa muguras:

— Ragū!

Ar ierastu kustību pavārs ar dakšu paķēra gaļas gabalus un aplēja ar mērci. Itēnam sejā no lodziņa iesitās karsta gaisa strāva, viņš saņēma savu porciju un tūdaļ tam aiz muguras skaitīja kā pātarus: ragū, ragū, ragū. Pavārs nepārtraukti tvēra gaļas gabalus un aplēja tos ar mērci; viņš strādāja ātri un ritmiski, kā labi pārbaudīts pulkstenis.

— Raja pavisam atdzisusi, — Favjē iebilda, jo viņa roka nesajuta nekāda siltuma no šķīvja.

Tagad visi kustējās vienā virzienā, izstieptajā rokā turēdami šķīvi un uzmanīdamies, lai nesadurtos ar kaimiņu. Desmit soļu no šejienes atradās bufete: atkal lodziņš ar spožu skārdu segtu leti, uz kuras bija saliktas vīna porcijas — pudelītes bez aizbāžņiem, vēl mitras no skalošanas. Katrs pastiepa brīvo roku, garām ejot, paņēma pudelīti un vēl nedrošāks savās kustībās ar divkāršu uzmanību tuvojās galdam, cenzdamies neizšlakstīt vīnu.

Itēns vēl arvien stipri kurnēja:

— Staigā te apkārt ar traukiem rokās!

Galds, pie kura bija Favjē un Itēna vietas, atradās gaiteņa galā, pašā pēdēļā ēdamistabā. Visas šīs ēdamistabas bija vienāda lieluma — četri reiz pieci metri; tās bija pārbūvētas no pagraba telpām, no jauna apmestas un izkrāsotas; tomēr cauri krāsojumam spiedās vēl mitrums, un dzeltenās sienas bija izraibotas zaļganiem plankumiem; pa šaurajiem lodziņiem, kas izgāja uz ielu vienā līmeni ar ietvi, iespīdēja bālgana gaisma, ko bez mitas aizsedza garāmgājēju izplūdušās ēnas. Gan jūlijā, gan decembri šeit bija vienādi sasmacis gaiss, karsto ēdienu izgarojumu un šķebīgās virtuves smakas piesātināts.

Itēns pienāca pirmais. Uz galda, kas vienā galā bija piestiprināts pie sienas un apklāts ar vaska drānu, stāvēja saliktas glāzes, naži un dakšiņas pēc vietu skaita. Abos galda galos pacēlās rezerves šķīvju kaudzes, galda vidū atradās liels maizes klaips ar tanī iedurtu nazi. Itēns atbrīvojās no pudeles, uzlika uz galda savu šķīvi un, paņēmis servjeti no skapja, kas bija vienigais kailo sienu greznojums, nopūzdamies atsēdās savā vietā.

— Esmu tiešām ļoti izsalcis! — viņš teica.

— Tā jau vienmēr mēdz būt, — atbildēja Favjē, apsēzdamies pa kreisi no viņa. — Nekad nekā nav, kaut vai sprāgsti badā!

Drīz vien pie galda visas vietas bija aizņemtas. Tas bija klāts divdesmit divām personām. No sākuma bija dzirdama tikai nikna dakšiņu klaudzēšana un veselo, brašo jauniešu žokļu šmakstināšana, jo kuņģi bija tukši pēc ikdienas trīspadsmit stundu garā, nogurdinošā darba. Sākumā pārdevējiem ēšanai bija paredzēta vesela stunda, un viņi paspēja vēl iedzert kafiju ārpus veikala; tāpēc viņi steidzās pabeigt brokastis divdesmit minūšu laikā, lai ātrāk tiktu uz ielas. Bet tas viņus iespaidoja nelabvēlīgi, viņi atgriezās izklaidīgi un nedomāja vairs par tirgošanos; tad direkcija nolēma viņus vairs nelaist ārā: lai piemaksā Iris sū par tasīti kafijas, ja tā viņiem ir tik nepieciešama. Par to pārdevēji savukārt tagad stiepa garumā ēšanu un nemaz necentās pirms pusdienas pārtraukuma beigām atgriezties nodaļā. Daudzi no viņiem, rīdami lielus kumosus, lasīja laikrakstu, salocīdami to un piesliedami pie pudeles. Citi, apmierinājuši pirmo izsalkumu, skaļi sarunājās, atkal un atkal atgriezdamies pie vecajiem tematiem par slikto ēdienu, par to, cik katrs nopelnījis, kā viņi pavadījuši pagājušo svētdienu un kā domā pavadīt nākošo.

— Nu, kāds jums stāvoklis ar Robino? — kāds jautāja Itēnam.

Zīda audumu nodaļas pārdevēju cīņa ar vadītāja palīgu interesēja visas pārējās daļas. Senroka kafejnīcā par šo tematu strīdēļās ik dienas līdz pusnaktij. Itēns, kas darbojās ap savu liellopa gaļas gabalu, norūca atbildi:

— Nu ko, Robino atgriezās.

Tad, pēkšņi aizsvilies, iekliedzās:

— Velns lai parauj! Man laikam iesmērējuši ēzeli, vai!... Galu galā tas taču ir riebīgi, goda vārds!

— Nežēlojieties, — ieminējās Favjē. — Es biju tik muļķis, ka paņēmu raju, bet tā ir sapuvusi.

Visi ierunājās reizē, bija dzirdams sašutums un asprātības. Galda galā pie sienas klusēdams pusdienoja Delošs. Par nelaimi, viņam bija ārkārtīga ēstgriba, un viņam nekad neizdevās pilnīgi paēst; jo nopelnīja pārāk maz, lai varētu maksāt par papildu porcijām, tādēļ viņš vienmēr grieza milzīgus riecienus maizes un ar baudu norija pat visnegaršīgākos ēdienus. Visi sāka uzjautrināties par jaunekli un kliedza cits caur citu:

— Favjē, atdodiet savu raju Delošam... Viņam tā ļoti garšos.

— Bet jūs savu vērsi, Itēn, Delošs ļoti lūdz, lai jūs viņam to atdodat desertam.

Nabaga puisis neatbildēja ne vārda, bet tikai paraustīja plecus. Nav taču viņa vaina, ka viņš nīkst badā. Turklāt pārējie, kaut arī ļoti peļ ēdienu, tomēr pieēdas līdz kaklam.

Bet te atskanēja kluss svilpiens, un visi apklusa. Tas bija signāls, ka gaitenī parādījies Murē un Burdonkls. Jau labu laiku sūdzības par slikto ēdienu bija kļuvušas tik biežas, ka direkcija nolēma pati nokāpt lejā un par to pārliecināties. No trīsdesmit sū dienā uz cilvēka, ko direkcija deva ēdnīcas turētājiem, tam vajadzēja maksāt par produktiem, par oglēm, par gāzi un apkalpotājiem; kad izrādījās, ka viss nav, kā vajag, direkcija naivi izbrīnījās. Jau no rīta katra nodaļa bija izvēlējusi pa delegātam; Minjo un Ljenārs uzņēmās runāt biedru vārdā. Un tagad, pēkšņi iestājoties klusumam, visi ausījās, klausīdamies balsīs no blakus istabas, kur bija iegājis Murē un Burdonkls. Pēdējais uzsvēra, ka gaļa ir teicama; uz šo mierīgo apgalvojumu Minjo, dusmās slāpdams, teica: «Pamēģiniet to sakost!» — bet Ljenārs, sūdzēdamies par raju, pazemīgi pastāvēja pie sava: «Bet zivs taču smird, cienītais kungs!» Tad Murē vissirsnīgākās frāzēs izteica gatavību darīt visu iespējamo savu kalpotāju labklājībai, jo viņš taču esot viņu visu tēvs, viņš labāk pats gribot sēdēt pie sakaltušas maizes nekā dzirdēt, ka tos slikti baro.

— Apsolu jums noskaidrot, ko varētu šai gadījumā darīt, — Murē nobeidza paaugstinātā balsī, lai to varētu dzirdēt no viena gaiteņa gala līdz otram.

Izmeklēšana bija pabeigta, dakšas atkal sāka klaudzēt. Itēns rūca:

— Jā, jā. Lai cer un tic tie, kas grib! ... Ar vārdiem jau viņi neskopojas. Jums vajadzīgi solījumi — lūdzu, saņemiet! Bet baro ar vecām zolēm un izsviež jūs aiz durvīm kā suņus!

Pārdevējs, kas jau reiz bija griezies pie viņa ar to pašu jautājumu, atkārtoja:

— Tātad jūs sakāt, ka jūsu Robino ...

Bet trauku šķindoņa apslāpēja viņa balsi. Pārdevēji paši mainīja šķīvjus; kaudzes pa labi un pa kreisi saplaka. Un, kad pavāra zēns atnesa milzīgu skārda bļodu, Itēns iesaucās:

— Rīsu sacepums rīvmaizē! Tā tikai vēl trūka!

— Noderēs, nevajadzēs iztērēt divus sū par klīsteri, — teica Favjē, uzlikdams sev rīsus.

Vieniem rīsi bija pa prātam, citi izteica domas, ka tie atgādina ķiti. Laikrakstu mīļotāji klusēja, jo bija tik ļoti aizrāvušies ar kārtējo feļetonu, ka pat nevēroja, ko ēd. Visi noslaucīja nosvīdušās pieres; šaurā pagraba telpa pildījās ar rūsganu miglu, un garāmgājēju ēnas, tāpat kā iepriekš, līdzīgi melniem plankumiem slīdēja pār traukiem piekrauto galdu.

— Pasniedziet Delošam maizil — iekliedzās kāds zobgalis.

Katrs nogrieza sev gabalu, tad iedūra garozā nazi līdz spalam, un maize gāja apkārt no cita pie cita.

— Kas grib rīsus apmaiņā pret desertu? — jautāja Itēns.

Noslēdzis darījumu ar mazu, vāju jaunekli, viņš centās izmainīt desertu pret vīnu. Bet neviens gribētājs neatradās, jo visiem tas likās pretīgs.

— Es taču jums jau teicu: Robino ir atgriezies, — Itēns turpināja, no visām pusēm atskanot smiekliem un savstarpējām sarunām. — Ak, tas ir smags jautājums. Iedomājieties, viņš demoralizē pārdevējasl Jā, gādā viņām darbu — šūt kaklasaites!

— Klusāk, — čukstēja Favjē. — Lūk, tur ārpusē izšķiras viņa liktenis.

Viņš pamirkšķināja ar acīm, norādot uz Butmonu, kas šini brīdī staigāja pa gaiteni starp Murē un Bur-donklu; visi trīs dzīvi sarunājās klusinātā balsī. Ēdamistaba, kurā pusdienoja nodaju vadītāji un viņu palīgi, atradās tieši pretim. Ieraudzījis paejam garām Murē, Butmons pārtrauca ēšanu, piecēlās no galda un sāka ar Murē runāt par nepatikšanām nodaļā un par savu neapskaužamo stāvokli. Murē un Burdonkls klausījās, neuzdrošinādamies tomēr vēl upurēt Robino, kas skaitījās pirmklasīgs pārdevējs un strādāja veikalā jau no Hedu-ēna kundzes laikiem. Bet, kad Butmons pastāstīja notL kurnu ar kaklasaitēm, Burdonkls vairs nevaldīja pār sevi. Ko, vai tad tiešām šis puisis jau prātu zaudēļis, kā viņš uzdrošinājies būt par vidutāju un gādāt papildu darbu pārdevējām? Tirdzniecības uzņēmums pilnīgi pietiekoši apmaksā šo meiteņu darbu, bet, ja viņas sāks vēl pa naktīm strādāt sev, tad skaidrs, ka dienu veikalā viņas strādās sliktāk; jā, meičas vienkārši apzog «Dāmu paradīzi», riskēdamas ar savu veselību, kas tām nepiederi Nakts ir gulēšanai, visiem jāguļ, citādi tos, kas negulēs, izsviedīs ārā!

— Lieta ņem nopietnu virzienu! — piezīmēja Itēns.

Ikreiz, kad trīs vīrieši lēnām gāja ēdamistabai garām, pārdevēji ieurbās viņos skatieniem, cenzdamies izprast viņu vismazākās kustības. Pusdienotāji pat bija aizmirsuši rīsus, kuros viens no kasieriem atradis bikšu pogu.

— Es sadzirdēļu vārdu «kaklasaite», — teica Favjē. — Bet vai jūs ievērojāt, ka Burdonkla deguns uzreiz tapa balts?

Murē piekrita sava līdzdalībnieka sašutumam. Pārdevēja, kas strādā pa naktīm, pēc viņa domām, aizvaino «Dāmu paradīzi» pašos pamatos. Kas tad tā ir par muļķi, kas nespēj sevi nodrošināt ar peļņu no pārdošanas? Bet, kad Butmons nosauca Denīzi, Murē atmaiga un atrada viņai attaisnojumu. Ak, lūk, kā, šī mazā? Nu, viņa vēl nav tā iemanījusies veiklībā un turklāt vēl, kā stāsta, viņai ir apgādājami ģimenes locekļi. Burdonkls pārtrauca Murē, pastāvēdams, ka meitene tūlīt jāatlaiž. Viņš vienmēr esot apgalvojis, ka no šādas kroples nekas labs neiznākšot; Burdonkls, šķila, izgāza uz Denīzi visas dusmas. Murē apjucis izlikās, ka tas viss viņu ļoti uzjautrina. Mīļais dievs, kāds Burdonkls bargs! Vai tad tiešām nevar vienu reizīti piedot? Noziedznieci vajagot izsaukt un paskaidrot, ka to nedrīkst darīt. Būtībā pie visa vainīgs tikai viens pats Robino; kā vecam pārdevējam, kam visas uzņēmuma parašas zināmas, viņam vajadzēja Denīzi atrunāt no tāda darba.

— Nu, lūk, tagad šefs smejas, — brīnījās Favjē, kad grupa atkal pagāja gar durvīm.

— Ak, velns parāvis, ja viņi ietiepsies un atkal uzsēdinās Robino mums uz kakla, nu, tad mēs viņiem parādīsim jokus! — iesaucās Itēns.

Burdonkls paskatījās uz Murē. Tad nicinoši pamāja ar roku, it kā gribēdams teikt, ka beidzot sapiatis viņu, bet atrod šo rīcību par aplamu. Butmons turpināja žēloties: pārdevēji draud aiziet, bet starp tiem ir teicami darbinieki. Visvairāk šos kungus aizskāra valodas, ka Robino esot vislabākajās attiecībās ar Gožanu, bet tas, kā stāsta, kūdot viņu nodibināt savu uzņēmumu šinī pašā kvartālā, piesolot tam visplašāko kredītu, lai tikai radītu zaudēļumus «Dāmu paradīzei». Iestājās klusums. Aha, Robino ir nodomājis cīnīties! Murē kļuva nopietns, tomēr izlikās, it kā viņam tas viss būtu vienaldzīgs un atvairīja lēmuma pieņemšanu. Nu, redzēsim, nu, parunāsim vēl par to. Un viņš pajokojās ar Butmonu, kura tēvs bija vakar atbraucis no Monpcljč, kur tam piederēja veikaliņš, un ienācis milzīgajā zālē, kurā valdīja viņa dēls, gandrīz zaudēja valodu no pārsteiguma un dusmām. Viņi vēlreiz pasmējās par to, ka vecītis, beidzot atguvis parasto pašapziņu, kāda īpatnēja dienvidniekiem, sāka visu pelt un apgalvot, ka modes jaunumu veikali beigs savas gaitas ar galīgu sabrukumu.

— Lūk, jau arī Robino, — čukstēja nodaļas vadītājs. — Es viņu tīšām nosūtīju uz šķirotavu, lai izvairītos no nevēlamiem starpgadījumiem ... Atvainojiet, ka es tā uzstājos, bet stāvoklis tik ļoti saasinājies, ka jāpieņem kaut kāds lēmums.

Robino palocījās pret viņiem un devās pie sava galda.

Murē aprobežojās ar īsu:

— Labi, paskatīsimies!

Murē ar Burdonklu aizgāja. Itēns un Favjē vēl gaidīja viņus atkal parādāmies, bet, redzot, ka viņi neatgriežas, atviegloti nopūtās. Vai tikai direkcija nedomā tagad katru dienu nokāpt lejā un saskaitīt kumosus uz šķīvjiem? Būs jautri, neko teikt, kad cilvēks pat ēdot nevarēs justies brīvs. Taču viņu sašutuma īstais iemesls bija tas, ka viņi redzēja iznākam Robino un redzēja arī, cik labsirdīgi bija noskaņots šefs: tas viņos iedvesa nemieru par uzsāktās cīņas iznākumu. Viņi turpināja sarunu čukstošā balsi un sāka meklēt jaunus ieganstus savam sašutumam.

— Man vienkārši jānobeidzas badā, — turpināja Itēns jau skaji. — No galda piecelies vairāk izsalcis, nekā šeit ienākot!

Bet pa to laiku viņš bija apēdis divas porcijas ievārījuma, savu un vēl to, kuru bija saņēmis apmaiņā par rīsiem. Pēkšņi viņš iesaucās:

— Nu gan es izputēšu no papildporcijām... Viktor, vēl trešo porciju ievārījuma!

Apkalpotājs padeva pēdēļo desertu. Pēc tam viņš atnesa kafiju, un tie, kas vēlējās to dzert, tūlīt samaksāja trīs sū. Daži pārdevēji piecēlās un sāka staigāt pa gaiteni, lai tumšā kaktiņā uzsmēķētu kādu papirosu. Citi turpināja gurdi sēdēt pie galdiem, kas bija piekrauti ar netīriem traukiem. Viņi vēla mazas lodītes no maizes mīk-stūma, no jauna pārgremodami visu jau runāto, nejuzdami vairs ne piedegušo tauku smaku, ne pat nepanesamo karstumu, no kura ausis kļuva sarkanas. Sienas apsvīda, no appelējušās griestu velves nāca lejup apdullinošs tvans. Delošs, līdz kaklam pieēdies maizi, atspiedās ar muguru pret sienu un klusēdams turpināja košļāt, skatienu pievērsis šaurajam logam. Katru dienu pēc brokastīm viņš šādi izklaidēļās, apskatīdams pa ietvi ātri ņirbošās garāmgājēju kājas — līdz potītēm nogrieztas kājas rupjās ādas tupelēs, elegantos zābaciņos ieģērbtas, vieglās sieviešu kurpītēs — nepārtrauktu dzīvu kāju skrējienu, bez ķermeņa un galvas. Lietainās dienās šīs kājas bija ļoti netīras.

— Kā, vai jau? — iesaucās Itēns.

Gaiteņa galā iezvanījās zvans: vajadzēja atbrīvot vietu trešajai maiņai. Ienāca apkopēji ar silta ūdens spaiņiem un liejiem sūkņiem, lai nomazgātu vasku drānas galdautus. Ēdamistabas lēnām tukšojās, pārdevēji kāpa augšā savās nodaļās, lēnām vilkdami kājas pa kāpnēm. Bet virtuvē pavārs no jauna nostājās pie lodziņa starp kastroļiem ar liellopu gaļu, rajām un mērci un, no jauna apbruņojies ar dakšām un karotēm, bija gatavs atkal pildīt šķīvjus labi pārbaudīta pulksteņa ritmā.

Itēns un Favjē mazliet aizkavējās un ieraudzīja De-nīzi, kas kāpa lejup.

— Robino kungs atgriezās, jaunkundz, — ar izsmējīgu pieklājību teica pirmais,

— Viņš brokasto, — piebilda otrais. — Bet, ja jums ir liela steiga, varat ieiet.

Denīze turpināja kāpt lejup, neatbildot un arī nepagriežot galvu. Bet, ejot gar ēdamistabu, kurā brokastoja nodaļu vadītāji un to palīgi, viņa nevarēja atturēties tur neieskatījusies. Robino tiešām bija tur. Viņa tomēr izlēma parunāt ar viņu pēc pusdienas un gāja tieši pie sava galda gaiteņa otrā galā.

Sievietes pusdienoja atsevišķi, divās viņām norādītās zālēs. Denīze iegāja pirmajā. Tas bija tāds pats agrākais pagrabs, pārvērsts ēdamzālē, tikai mazliet greznāk iekārtots. Ovālais galds, kas stāvēja istabas vidū, bija klāts piecpadsmit personām, bet galda piederumi izvietoti brīvāk — vīns ieliets karafēs; uz galda stāvēja bļoda ar rajām un bļoda ar ragū. Pārdevējas apkalpoja viesmīļi baltos priekšautos, tādēļādi sievietes bija atbrīvotas no nepatīkamā pienākuma saņemt porcijas pie lodziņa. Direkcija domāja, ka tā ir pieklājīgāk.

— Jūs laikam mazliet pastaigājāties? — jautaja Po-līna, viņa jau sēdēja un grieza sev maizi.

— Jā, es pavadīju pircēju, — Denīze nosarkusi atbildēja.

Viņa meloja. Klāra piegrūda ar elkoni biedrenei, kas sēdēja tai blakus. Kas tai pinkainei šodien lēcies? Viņa bija pavisam dīvaina. Saņēmusi citu pēc citas vairākas vēstules no mīļākā, nesās kā aizsvilusi pa veikalu un sāka izdomāt sev visādus uzdevumus darbnīcā, bet pati tur nerādījās. Esiet pārliecināti, tur kaut kas nav labi! Un Klāra, apēdusi savu raju bez mazākās pretīguma pazīmes, ar tādas meitenes bezrūpību, kas kādreiz pārtikusi no rūgteniem taukiem, sāka mēļot par baismīgo drāmu, ar kuras aprakstiem bija pilni visi laikraksti.

— Vai jūs lasījāt? Kāds cilvēks ar bārdas nazi pārgriezis rīkli savai mīļākai.

— Nu, protams, — ieteicās jauniņa meitene no veļas nodaļas ar lēnprātīgu, maigu sejiņu, — viņš taču to atradis ar citu. Tā viņai arī vajadzēja!

Polīna sašuta. Kā! Vai tad var sievietei pārgriezt rīkli par to, ka viņa tevi vairs nemil? Nu, nē! Kas vēl nebūs! Un, nepabeigusi domu, viņa griezās pie viesmīļa:

— Ziniet, Pjer, es nevaru norīt šo gaļu... Sakiet, lai man dod kādu papildu ēdienu, olu kulteni, varbūt... un irdenāku, ja iespējams.

Gaidīdama Polīna izņēma dažas šokolādes konfektes, jo kabatas viņai vienmēr bija pilnas ar saldumiem, un sāka tās grauzt ar maizi.

— Protams, nākt sakaros ar tādu cilvēku nav joks, — turpināja Klāra. — Bet cik nav šādu greizsirdīgu vīru! Nupat šajās dienās kāds strādnieks iesviedis savu sievu akā.

Viņa nenolaida acu no Denīzes un bija pārliecināta, ka uzminējusi, kāpēc tā nobālusi. Redzams, ka šī svētā neaizskarule baidās, ka tikai mīļākais to nesapļaukā, jo viņa droši vien tam neuzticīga. Tas tikai būs joks, ja tas atnāks pie viņas tieši veikalā, laikam gan no tā viņa baidās. Bet sarunu viela pārmainījās: viena pārdevēja stāstīja, kā var izņemt traipus no samta. Tad parunāja par lugu, ko pašlaik uzved Cietē teātris, tur piedalās apburošas meitenītes un turklāt dejo vēl daudz labāk par pieaugušajām. Polīna sarauca pieri, ieraugot piedegušo olu kulteni, bet tad kļuva jautra: oiu kultenis garšoja diezgan labi.

— Pasniedziet man vīnu! — viņa palūdza Denīzi. — Jums arī vajadzēja pasūtīt olu kulteni.

— Man pietiek ar gaļu, — atbildēja meitene. Viņa izvairījās no liekiem izdevumiem un aprobežojās ar barību, kādu deva veikals, lai arī cik pretīga tā būtu.

Kad viesmīlis atnesa rīsu sacepumu rīvmaizē, pārdevējas sašuta. Pagājušo nedēļu viņas to bija atstājušas neskartu un cerēja, ka to vairs nepasniegs. Gadījums, kuru atstāstīja Klāra, iedvesa Denīzei nemieru par Žanu; viņa viena pati izklaidīgi ēda rīsus, pārējās noraudzījās viņā nicīgiem skatieniem. Sākās īsta papildu porciju bakha-nālija, meitenes pārēdās ar ievārījumu. Bez tam — ēst uz sava rēķina — tā bija elegance.

— Jūs taču zināt, ka vīrieši iesnieguši sūdzību un direkcija apsolījusi... — iesāka trauslā pārdevēja no veļas nodaļas.

Viņu pārtrauca smieklu šalts. Sarunas tagad pievērsās direkcijai. Visas meitenes dzēra kafiju, izņemot Denīzi: viņa apgalvoja, ka nevarot to panest. Dzēra nesteigdamās; veļas nodaļas pārdevējas vilnas kleitās līdzinājās vienkāršām sīkpilsonēm, bet gatavo apģērbu nodaļas pārdevējas, greznojušās zīda tērpos, ar servjeti zem zoda, lai neaptraipītu kleitu, šķita īstas dāmas, kas ienākušas saimes istabā kaut ko iekost kopā ar istabenēm. Lai mazliet atbrīvotos no saspiestā, smacīgā gaisa, pārdevējas mēģināja atvērt logus, bet tos tūliņ vajadzēja aizvērt, jo troksnis bija tāds, ka, likās, važoņu rati brauc turpat pa galdu.

— Klusāk! — pačukstēja Polīna. — Vecais nerrs nāk!

Tas bija inspektors Žūvs. Viņš labprāt ieradās pie

meitenēm uz pusdienu beigām. Tiešām, viņam bija uzdots pārraudzīt sieviešu ēdamistabas. Viņš ienāca, ačeles smaidoši blisinādams, apstaigāja galdu, reizēm uzsāka sarunu, apvaicādamies, vai jaunkundzes labi pabrokastojušas. Viņš piesējās visām un tā apnika, ka pārdevējas centās ātrāk aiziet. Zvans vēl nebija nozvanījis, bet Klāra jau pazuda pirmā un citas tai sekoja. Drīz vien ēdamistabā palika tikai Denīze un Polīna. Pēdēļā izdzēra savu kafiju un tagad uzkodām sūkāja konfektes.

— Zināt ko, es sūtīšu zēnu pēc apelsīniem ... — viņa teica pieceldamās. — Vai jūs arī nāksiet?

— Tūliņ, — Denīze atbildēja, graužot garoziņu; viņa bija nolēmusi aiziet pēdēļā, lai varētu parunāt ar Robino, dodoties augšup.

Bet, kad tā palika divatā ar Zūvu, viņu pārņēma nepatīkama sajūta, un, dusmodamās par savu neapķērību, viņa steidzās aiziet no galda. Bet Žūvs, redzēdams, ka viņa iet uz durvīm, aizstājās ceļā.

— Bodi jaunkundz ...

Viņš tēvišķi uzsmaidīja Denīzei, stāvēdams viņai pretim. Biezās, sirmās ūsas un īsi apcirptie mati piedeva viņam cienījama karavīra izskatu. Viņš izgāza krūtis, kuras greznoja sarkana lentīte.

— Kas ir, Zūva kungs? — viņa nomierinājusies jautāja.

— Es jau no rīta novēroju, ka jūs augšā aiz paklājiem sarunājāties. Jūs zināt, ka tas ir pret noteikumiem, un ja es par to iesniedzu ziņojumu... Jūsu draudzene Polīna laikam gan jūs ļoti mīl?

Viņa ūsas sakustējās, milzīgais, līkais deguns, kas liecināja par zemiskiem instinktiem, kļuva purpursarkans.

— Nu? Par ko tad jūs tā mīlat viena otru?

Denīze, neko nesaprazdama, atkal apjuka. Viņš bija

pienācis tai pavisam tuvu un čukstēja tieši sejā.

— Jā, tiešām mēs sarunājāmies, Zūva kungs, — viņa stomījās, — bet tas taču nav nekāds liels grēks mazliet patērzēt... Jūs esat ļoti labs pret mani, un es jums ļoti pateicos.

— Man nevajadzētu pret jums tik saudzīgi izturēties, — viņš teica. — Mans uzdevums ir — sargāt taisnību ... Bet tāda mīļa jaunkundzīte ...

Viņš pienāca vēl tuvāk. Tagad Denīze nobijās. Atmiņā uzausa Polīnas vārdi, viņa atcerējās pa veikalu klīstošās runas, ka pārdevējas, tēvocīša Zūva iebiedētas, pirkušas viņa labvēlību. Veikalā viņš, starp citu, atļāvās mazas vaļības: viegli paplikšķināja ar saviem uzpampušajiem pirkstiem to meiteņu vaidziņus, kas tam iepatikās, saņēma viņu rokas un ilgi, kā aizmirsdamies turēja savās. Viss iznāca gluži tēvišķi; zvēram, kas viņā mita, Žūvs ļāva vaļu vienīgi ārpus veikala, kad meitenes nāca pie viņa uz mājām Muano ielā nogaršot sviestmaizītes.

— Atstājiet mani, — Denīze čukstēja, kāpdamās atpakaļ.

— Nu, nu, nav nemaz piedienīgi būt tādai mežonei pret draugu, kas jūs vienmēr glābj... Dariet man to prieku un atnāciet šovakar pie manis uz tēju un sviestmaizītēm. Aicinu ar tīru sirdi...

Tagad viņa jau vairījās:

— Nē, nēl

Ēdamistaba bija tukša, viesmīlis nerādījās. Žūvs, uzmanīgi klausīdamies, vai nav dzirdami soļi, pameta ātru skatienu visapkārt un lielā satraukumā, aizmirsis savu parasto stāju un tēvišķās vaļības robežas, gribēja Denīzi noskūpstīt uz kakla.

— Ak ļaunā, ak muļķīte ... Vai tad var būt tāda nesapraša ar tik skaistiem matiem! Atnāciet taču vakarā, paaušosimies mazliet...

Vecā kvēlošā seja atradās turpat blakus, un meitene juta viņa karsto elpu, viņa zaudēja prātu aiz bailēm un sašutuma. Strauji viņa atgrūda Zūvu, bet tik stipri, ka viņš sagrīļojās un tikko neuzkrita galdam. Par laimi, ceļā pagadījās krēsls; tikai no trieciena apgāzās kāda karafe un apšļāca ar vīnu vecā vīra balto kaklasaiti un ordeņa lentīti. Viņš sastinga uz krēsla, pat nedomādams noslaucīt traipus, aizelsies aiz niknuma: tādu varmācību viņš nebija gaidījis. Kā? Viņš taču neko neprasīja, neuzmācās tai ar varu, viņš tikai padevās savas labās sirds dziņai!

— Nu, jaunkundz, to jūs nožēlosiet, goda vārds!

Denīze aizskrēja. Zvans jau arī atskanēja. Satraukta,

visa drebēdama, viņa aizmirsa Robino un devās tieši uz savu nodaļu. Vēlāk tā vairs neuzdrošinājās otrreiz kāpt lejup. Pēcpusdienas saule bija tā pārkarsējusi mājas fasādi, kas izgāja uz Gaijona laukuma, ka otrā stāva zālēs bija grūti elpot, kaut gan logu aizkarus nolaida. Ienāca dažas pircējas, bet neko nenopirka, tikai nomocīja

pārdevējas. Visa nodaļa stāvēja dīkā zem Orelijas kundzes miegainā skatiena. Beidzot, ap pulksten trijiem, redzēdama, ka Orelijas kundze snauž, Denīze klusi izslīdēja un atkal uzsāka gājienu caur veikalu, kā sūtīta kādā uzdevumā. Lai piemānītu ziņkārīgos, kas varēja tai sekot skatieniem, viņa negāja tūlīt zīdu nodaļā; vispirms meitene tēloja, ka tai kaut kas kārtojams mežaiņu nodaļā un griezās pie Deioša pēc kādas izziņas; beidzot viņa apakšējā stāvā izgāja caur Ruānas katūna nodaļu un jau iegāja kaklasaišu nodaļā, kad pēkšņi izbīlī apstājās kā sastingusi. Viņas priekšā stāvēja Žans.

— Kā? Tu šeit? — Denīze čukstēja, gluži nobālusi.

Žans bija savā darba blūzē, bez cepures, gaišie mati,

kas lielās cirtās krita uz viņa meitenīgās pieres, bija savēlušies. Viņš stāvēja kastes priekšā, kurā atradās lētās, melnās kaklasaites, un, likās, bija nogrimis dziļās domās.

— Ko tu tur dari? — Denīze turpināja.

— Es taču gaidīju tevi, — viņš atbildēja. — Tu jau man aizliedzi nākt. Un, kaut gan es ienācu, es nevienam nekā neesmu teicis. Vari būt mierīga. Ja gribi, izliecies, ka mani nepazīsti.

Pārdevēji jau skatījās uz viņiem un brīnījās. Žans turpināja klusinātā balsī:

— Zini, viņa katrā ziņā gribēja nākt man līdz. Nu jā, viņa ir uz laukuma, pie strūklakas ... Dod ātrāk piecpadsmit frankus, ja ne, tad mēs abi esam pagalam, tas ir skaidrs kā diena!

Neizsakāms satraukums pārņēma Denīzi. Pārdevēji visapkārt klausījās viņu sarunā, un spurdza smiekli. Aiz kaklasaišu nodaļas bija kāpnes, kas veda pagrabā, Denīze pastūma brāli uz tām un vilka viņu lejā. Tur Žans turpināja savu stāstu, stomīdamies, ātri izdomādams faktus, bīdamies, ka viņam neticēs:

— Nauda nav viņai. Viņa ir par daudz godīga ... Bet viņas vīrs, ak, tam jau gan bijuši nebijuši kādi tur piecpadsmit franki! Viņš arī par miljoniem neatļautu sievai... viņam ir līmes fabrika, es jau tev to stāstīju, vai ne? Ļoti godīgi cilvēki... Nē, šī nauda jādod kādam nelietim, viņas paziņam, kas mūs redzējis. Saproti, ja es viņam neiegrūdīšu šos piecpadsmit frankus šovakar...

— Ciet klusu! — čukstēja Denīze. — Tūlit... Ej taču!

iS5

Viņi atradās preču piegādes nodaļā. Plašais pagraba stāvs, ko vāji apspīdēja bālgana gaismiņa, kura spiedās caur šaurajiem lodziņiem, klusajā sezonā likās kā iegrimis snaudā. Šeit bija auksti, un no griestu velves šķita slīgstam lejup rāms miers. Tikai kādā nodalījumā kalpotājs sakārtoja sainīšus, kurus vajadzēja aizvest uz Madlienas kvartālu, bet uz lielā šķirošanas galda, kājas šūpodams, acis iepletis, sēdēja nodaļas vadītājs Kampjons.

Žans turpināja:

— Vīram ir tik milzīgs nazis ...

— Tad ej taču ātrāk, — atkārtoja Denīze, stumdama brāli. Viņi izgāja caur šauru gaiteni, kur visu diennakti dega gāze. Pa labi un pa kreisi tumšo noliktavu dziļumā aiz koka režģiem blīvējās tumšie preču ķīpu blāķi. Beidzot Denīze apstājās pie kāda režģa. Šeit tiešām neviens nenāks, taču te atrasties bija aizliegts un tirpas meitenei pārskrēja pār muguru.

— Ja tas neģēlis izrunāsies, — atkal atsāka Žans, — tad vīrs, kam ir tik milzīgs nazis ...

— Kur lai es tev ņemu piecpadsmit frankus! — iesaucās Denīze izmisumā. — Tātad tu nekad nenāksi pie prāta? Tev vienmēr iznāk kādas neparastas dēkas.

Žans sita sev pa krūtīm. Viņš pats vairs netika galā ar savām romantiskajām izdomām. Viņš vienkārši pārvērta drāmā savu mūžīgo naudas trūkumu, viņam vienmēr bija krājumā kāda neatliekama vajadzība.

— Zvēru tev pie visiem svētajiem, ka šoreiz tiešām kaut kas bija . >. Es viņu turēju, lūk, tā, bet viņa mani apskāva...

Denīze atkal lika brālim apklust; nomocīta, novesta līdz pēdējai pacietības pakāpei, viņa iešņukstējās, iekvēlodamās dusmās:

— Es to negribu zināt. Glabā pats visas savas nelietības. Tas jau ir par daudz pretīgi, vai tu dzirdi! ... Tu mani moci katru nedēļu, bet es izšķiežu visus spēkus, lai tev nopelnītu šos simt sū. Jā, es strādāju pa naktīm... Nemaz nerunājot par to, ka tu atrauj kumosu savam brālītim.

Žans nobāla un atpleta muti. Kā? Vai tad viņš dara slikti? Viņš to nesaprata, viņš jau no bērnības bija paradis izturēties pret māsu kā pret biedru, un viņam likās pilnīgi dabiski, ka izkrata tai savu sirdi. Bet viņš bija pārsteigts, izdzirdot, ka viņa strādā pa naktīm. Doma, ka viņš to moca un apēd Pepē daļu, tik ļoti satrauca Žanu, ka viņš sāka elsot.

— Tev taisnība, esmu nelietis!... viņš iesaucās. — Bet tas nemaz nav riebīgi, nedomā, gluži otrādi; tāpēc jau tas vienmēr atkārtojas... Sitai redzi, ir jau divdesmit gadu. Un viņa visu laiku domāja, ka tas viss ir rotaļa, jo man taču tikai septiņpadsmit... Mīļais dievs, kādas man dusmas uz sevi! Es varētu sist sevi!

Viņš saņēma māsas rokas un sāka tās skūpstīt, asarām līstot.

— Dod man piecpadsmit franku, tas bus pēdēļo reizi, es tev zvēru ... Jeb nē. Nedod man neko, es labāk miršu. Ja vīrs mani nobeigs, tev būs vieglāk.

Denīze arī sāka raudāt, un zēnā pamodās sirdsapziņa.

— Es tikai to tāpat runāju, es nekā vēl nezinu. Var būt, ka viņš nemaz nedomā kādu nogalināt... Gan jau mēs to kaut kā nokārtosim, es tev to apsolu, māsiņ ... Nu ardievu, es eju.

Bet šinī mirklī gaiteņa galā atskanēja soļi, un viņi abi paslēpās. Denīze atkal ievilka brāli tumšā kaktā, pie preču noliktavas. Dažus mirkļus viņi nekā cita nesadzirdēja, kā tikai gāzes radziņa sīkšanu. Bet soļi nāca tuvāk, un, mazliet pabāžot galvu no tumsas, Denīze pazina inspektoru Žūvu; viņš svinīgi gāja pa gaiteni ar savu parasto, stingro izskatu. Vai tas ir gadījums, ka viņš šeit, jeb viņu informējis kāds no sargiem? Denīzi sagrāba tādas bailes, ka viņa vairs neapzinājās, ko dara; viņa izstūma Žanu no tumšās nišas, kur viņi slēpās un dzina viņu sev pa priekšu, bez mitas atkārtodama:

— Ej projām! Ej projām!

Viņi skrēja, cik jaudāja, jūtot aiz muguras vecā Žuva elpu, viņš dzinās tiem pakaļ. Viņi atkal šķērsoja piegādes nodaļu un sasniedza stikloto kāpņu telpu, kuras izeja veda uz Mišodjēras ielu.

— Ej projām, — atkārtoja Denīze, — ej projām! Ja man izdosies, es tev kaut kā aizsūtīšu tos piecpadsmit frankus.

Apstulbušais Žans pazuda. Inspektors, aizelsies pieskriedams klāt, paspēja saskatīt tikai baltās blūzes mazu

maliņu un gaišu matu šķipsnu, ko satvēra ielas vējš. Vienu mirkli Zūvs elsa, cenzdamies atgūt savu iespaidīgo stāju. Viņš bija apsējis jaunu, baltu veļas nodaļā paņemtu kaklasaiti, kuras lielais, platais mezgls mirdzēja kā sniegs.

— Tad, lūk, kas! Kāda negantība, jaunkundzi — viņš teica drebošām lūpām. — Jā, neķītrība, briesmīga neķītrība! ... Vai jūs domājat, ka es tādas netīras lietas pagrabā pielaidīšu?

Viņš raidīja Denīzei paka] šos vārdus, kamēr viņa kāpa augšā veikalā: no uztraukuma viņas kakls bija aizžņaudzies, viņa nespēja izteikt ne vārda sev par attaisnojumu. Tagad viņa rūgti nožēloja, ka bija skrējusi, kādēļ to vajadzēja darīt? Kāpēc nevarēja visu paskaidrot un parādīt brāli? Tagad atkal sāks izdomāt visādas neģēlības, un, ko arī viņa nestāstītu, tai neticēs. Un, atkal aizmirsusi Robino, viņa atgriezās tieši savā nodaļā.

Zūvs, nezaudējot laiku, gāja taisnā ceļā uz direkciju, lai ziņotu par notikušo. Bet dežurējošais izsūtamais zēns viņam teica, ka Mūrē aizņemts ar Burdonklu un Robino: viņi runā jau ceturtdaļstundu. Durvis bija pievērtas, un varēja dzirdēt, ka Mūrē jautri vaicā Robino, vai viņš labi pavadījis savu atvaļinājumu, par atlaišanu nekas netika minēts, gluži pretēji, sarunas galvenais temats bija par dažiem jauniem pasākumiem, kurus vajadzēja veikt nodaļā.

— Vai jums kas vajadzīgs, Zūva kungs? — jautāja Mūrē. — Ienāciet!

Bet inspektors instinktīvi atturējās. Pa to laiku Bur-donlds iznāca no kabineta, un Zūvs uzskatīja par labāku visu izstāstīt viņam. Viņi lēnām gāja blakus pa šaļļu nodaļas galeriju: viens noliecies, runāja ļoti klusi, otrs — klausījās, un neviens vaibsts viņa sejā neatsedza, ko viņš izjūt.

— Labi, — noslēgumā teica Burdonkls.

Viņi bija pienākuši tieši pie gatavo apģērbu nodaļas, un Burdonkls nogriezās turp. Tanī mirklī Orelijas kundze bāra Denīzi. Kur viņa atkal pazudusi? Šoreiz taču viņa neuzdrošināsies apgalvot, ka bijusi darbnīcā. Tiešām šīs biežās pazušanas nav vairs ciešamas.

— Orelijas kundze! — pasauca Burdonkls.

Viņš bija izlēmis rīkoties ātri bez Murē ziņas, bīdamies, ka pēdējais atkal neparāda lieku mīkstsirdību. Vadītāja pienāca, un viņš čukstot pastāstīja tai notikušo. Visa nodala nojauta katastrofu un sāka ausīties. Beidzot Orelijas kundze cēli pagriezās:

— Bodi jaunkundz... — Viņas tuklā imperatora maska izteica nepielūdzamu diženumu un varu. — Ejiet pie kases!

Bargā frāze noskanēja pār visu nodaļu, kur pašreiz nebija nevienas pircējas. Denīze, tikko elpodama, sastinga nobālusi. Beidzot viņa aprauti stomījās:

— Mani? Mani? Par ko tad? Ko es esmu nodarījusi?

Burdonkls sausi atbildēja, ka to viņa pati labāk zinot

nekā kāds cits un no viņas puses būtu prātīgāk neprasīt paskaidrojumus, tad viņš aizrādīja uz kaklasaitēm, un piebilda, ka nebūtu slikti, ja visas pārdevējas sāktu pagrabā nolikt satikšanos ar vīriešiem.

— Bet tas taču mans brālis! -— viņa ar rūgtumu sašutusi iesaucās.

Margarita un Klāra sprauslāja, bet Frederika kundze, kas parasti bija loti atturīga, neticīgi pagrozīja galvu. Mūžīgi atsaucas uz brāli, galu galā tas taču muļķīgi! Denīzes skatieni slīdēja pār visiem: pār Buraonklu, kas viņu necieta jau no pirmās dienas, pār Zūvu, kurš šeit uzturējās kā liecinieks un no kura viņa nevarēja cerēt uz palīdzību, beidzot pār meitenēm, kuras viņai nebija izdevies noskaņot maigāk pret sevi visu deviņu mēnešu laikā, neraugoties uz visu viņas pazemību un drosmi, tagad, lūk, viņas priecājas, ka viņu, Denīzi, aizdzen. Kādēļ cīnīties, kādēļ uzbāzties, ja reiz neviens to nemīl? Un viņa aizgāja, nebildusi ne vārda, pat neuzmezdama atvadu skatienu savai nodaļai, kurā viņai tik ilgi bijušas vienīgi ciešanas.

Bet, kad Denīze atradās viena pie zāles kāpņu margām, viņas sirds sažņaudzās dzeļošās sāpēs. Neviens viņu nemīl, pēkšņi viņa atcerējās Murē un mirklī izlēma — tik viegli nepadoties liktenim. Nē, viņa nevar samierināties ar šādu atlaišanu! Bet varbūt arī viņš noticēs neģēlīgajai izdomai par viņas satikšanos ar vīrieti pagrabā? Par to domājot, viņu pārņēma tāds kauns un tādas smeldzošas skumjas, kādas viņa nekad vēl nebija izjutusi. Viņai gribējās iet pie Murē, viņa visu izstāstīs tikai patiesības labad, viņai būs vieglāk aiziet, ja viņš zinās patiesību. Bet pēkšņi iznira atkal senās trīsas un bailes, kas viņu stindzināja Murē klātbūtnē, un ielija kā ledaina šalts kvēlajās ilgās to redzēt, neaiziet no šī uzņēmuma, iekams viņa nav pateikusi tam, ka viņa nekad nevienam nav piederējusi.

Pulkstenis bija jau pieci, vakara gaiss kļuva svaigāks, veikals pamazām sāka atdzīvoties. Denīze ātri devās uz direkciju. Bet pie pašām kabineta durvīm viņu atkal pārņēma bezcerīgas skumjas. Viņas mēle bija mēma, dzīves smagums kā nasta atkal gūlās uz viņas pleciem. Murē neticēs, viņš pasmiesies par to tāpat kā visi citi; šī doma Denīzei atņēma pēdēļos spēkus. Nē, viss pagalam, labāk palikt vienai, pazust, nomirt. Un, pat nepateikusi ne vārda Delošam un Polīnai, viņa gāja pie kases.

— Jums pienākas par divdesmit divām dienām, jaun-kundz, — teica rēķinvedis, — tas sastāda astoņpadsmit frankus septiņdesmit un vēl septiņi franki procenti un pieskaitījumi... Pareizi?

— Jā, kungs ... pateicos.

Denīze atstāja kasi ar naudu rokās, kad beidzot viņai ceļā pagadījās Robino. Viņš jau bija uzzinājis par viņas atlaišanu un apsolījās sameklēt kaklasaišu pasūtītāju. Sašutuma pilns, čukstus viņš Denīzi mierināja: kas tā par dzīvi! Mūžam būt atkarīgam no untumiem, ik brīdi gaidīt, ka tevi izmetīs ārā, pat nesamaksājot algu par visu mēnesi! Denīze uzkāpa augšā pateikt Kabēna kundzei, ka pacentīsies vakarā paņemt savu ceļasomu. Pulkstenis nosita pieci, kad viņa atradās uz ietves Gaijona laukumā, apjukusi gājēju un važoņu vidū.

Tanī pašā vakarā Robino, pārnācis mājās, saņēma vēstuli, kurā tam četrās rindās tika paziņots, ka iekšēju iemeslu dēļ direkcija spiesta atteikties no viņa pakalpojumiem. Viņš bija nokalpojis «Dāmu paradīzē» veselus septiņus gadus un vēl tikai pirms kādas stundas sarunājies ar šiem kungiem; tas bija kā sitiens ar mietu pa galvu. Zīdu audumu nodaļā Itēns un Favjē tikpat vētraini gavilēja kā gatavo apģērbu nodaļā Margarita un Klāra. Izmests ārā! Slota brīnišķīgi slauka! Un tikai

Delošs un Polīna, satikušies burzmā, pārmija dažus skumju pilnus vārdus un nožēloja Denīzi, kura bija tik piemīlīga un tik godīga.

— Ja viņai veiksies kaut kur citā darbā, — teica jaunais cilvēks, — es ļoti vēlētos, ka viņa atgrieztos un visām šīm nekrietnelēm kārtīgi iczāģētu, kā viņas to pelnījušas.

Burdonkls dabūja brāzienu no Murē. Kad tas uzzināja par Denīzes atlaišanu, viņš bezgala sašuta. Parasti viņš maz interesējās par kalpotājiem, bet šinī gadījumā viņš' saskatīja savu tiesību aizskaršanu, mēģinājumu apiet viņa autoritāti. Tātad viņš vairs nav saimnieks savā uzņēmumā, ja citi atļaujas dot rīkojumus? Visam jānotiek vienīgi ar viņa ziņu, it visam; kā salmiņu viņš salauzīs to, kas iedrošināsies pretoties viņa gribai. Dziļi sarūgtināts, viņš personīgi visu noskaidroja un kļuva vēl niknāks. Nabaga meitene nebija melojusi: tas tiešām bija' viņas brālis, Kampjons to pazinis. Tātad par ko meiteni atlaist? Viņš sāka pat runāt, lai to ņem atpakaļ!

Burdonkls, kā jau parasti, pateicoties savām spējām neizrādīt aktīvu pretošanos, arī šoreiz nolieca galvu vētras brāzmā. Viņš novēroja Murē. Beidzot pārliecinājies, ka tas jau cik necik nomierinājies, viņš kādu dienu riskēja nozīmīgi pateikt:

— Visiem tas tikai nāk par labu, ka viņa aizgāja.

Murē samulsa un nosarka.

— Tiešām? Var jau būt, ka jums ir taisnība, — viņš smiedamies atbildēja. — Nokāpsim lejā paskatīties, kā veicas ar tirgošanos. Darījumi plaukst un zeļ, vakar ieņemts ap simt tūkstošu franku!

VII

Denīze, gluži apjukusi, brīdi nostāvēja uz ielas bruģa, kuru vēl pēcpusdienā ap pulksten pieciem karsēja svelmainā saule, un nespēja aptvert visu notikušo, Jūlija tveice bija izžāvējusi visas notekas... Parīze grima vasaras baltās gaismas plūdos, žilbinošos saules staru atspulgos. Katastrofa nāca tik pēkšņi, Denīzi padzina tik rupji, ka viņa automātiski cilāja kabatā saņemtos divdesmit piecus frankus septiņdesmit sū un prātoja, kur tagad iet un ko iesākt.

Garāmbraucošo kariešu rinda lika viņai kavēties uz Ielas pie «Dāmu paradīzes». Saņēmusi drosmi, Denīze iejuka starp ratu riteņiem un šķērsoja Gaijona laukumu, it kā gribēdama iet pa Luilegrana ielu, tomēr pārdomāja un nogriezās pa Senroka Ielu. Viņai nebija vēl nekāda noteikta mērķa, kurp doties, un viņa apstājās uz Jaunās Deptišana ielas stūra, pa kuru beidzot sāka iet, tukšu skatienu raudzīdamās apkārt. Kad pēkšņi Denīzei priekšā iznira šuazelas pasāža, viņa nogriezās pa to un atradās uz Monsinjī ielas, pati nezinādama, kā tur nokļuvusi, no šejienes viņa atkal iznāca uz Jauno Sv. Ogistēna ielu. Galvā valdīja dūcošs troksnis; ieraugot kādu izsūtāmo zēnu, Denīzei ienāca prātā viņas ceļasoma, bet kurp lai to nes? Un par ko visas šīs mokas, jo vēl taču pirms stundas viņai bija sava gulta, bija kur vakarā nolikt galvu!

Denīze gāja vērdamās logos. Gar acīm paslīdēja uz rūtīm uzlīmēti paziņojumi par izīrējamām istabām. Meitene redzēja tos kā caur miglu, pār visu ķermeni bez mitas skrēja drebuļi. Vai tiešām tas ir iespē-

jams? Viņa iemaldījusies šai milzīgajā pilsētā tik vientuļa, bez atbalsta, bez naudas! Bet cilvēkam taču nepieciešams ēst un gulēt. Ielas sekoja cita citai, Dzirnavu iela, Sv. Annas iela. Denīze klīda pa kvartālu riņķodama, atkal un atkal atgriezdamās pie vienīgā ielu krustojuma, ko labi pazina. Pēkšņi viņa apjuka: priekšā no jauna iznira «Dāmu paradīze», un, lai izbēgtu šim vadātājam lietuvēnam, viņa steigā novirzījās pa Mišodjēras ielu.

Par laimi, Bodi nestāvēja uz sava veikala sliekšņa, un vecais Elbefa nams aiz tumšajiem skatlogiem šķita kā izmiris. Nekādā gadījumā Denīzei nebūtu tik daudz drosmes, lai rādītos tēvocim; viņš taču izliksies, ka to nepazīst; un viņa negribēja kļūt radiniekam par nastu tagad, kad bija noticis tas, ko viņš pareģoja. Te otrpus ielas viņas uzmanību saistīja uzlīmēts, dzeltens sludinājums: Izdodama mēbelēta istaba. Šoreiz zīmīte nemodināja viņā bailes, tik nabadzīgu iespaidu atstāja šī māja. Viņa pazina šos trīs zemos stāvus ar fasādi rūsas krāsā, kas bija iespiesta starp «Dāmu paradīzi» un veclaicīgo Di-vijāra savrupmāju. Mazajā veikaliņā, kura logā rindojās lietussargi, pie durvīm stāvēja sirmgalvis Burā, kupliem matiem un garu pravieša bārdu, ar brillēm uz deguna; vecais vīrs uzmanīgi aplūkoja kādu spieķa ziloņkaula rokturi. Viņš nomāja visu šo namiņu un izdeva mēbelētas istabas divos augšējos stāvos.

— Jums izdodama istaba, cienītais kungs? — vaicāja Denīze, sekodama kādai iekšējai balsij.

Burā pacēla savas lielās acis, kas raudzījās no kuplo uzaču apakšas un izbrīnējies to uzskatīja. Viņš labi pazina šādas meičas. Apskatījis viņas tīro tērpu un godīgas meitenes stāju, vecais vīrs atbildēja:

— Nebūs jums piemērota.

— Bet cik maksā? — Denīze jautāja.

— Piecpadsmit franku mēnesī.

Viņa izteica vēlēšanos istabu apskatīt, šaurajā veikala telpā, kur viņš, vēl arvien brīnīdamies, to uzskatīja, Denīze izstāstīja par savu atlaišanu un arī par to, ka tā nevēloties tēvoci apgrūtināt. Beidzot sirmgalvis gāja pēc atslēgas, kas atradās uz plaukta tumšajā istabiņā, aiz veikala telpas, kur viņš gatavoja sev ēdienu un gulēja; istabiņu apspīdēja zaļgana gaisma, kas spiedās caur putekļainajiem lodziņa stikliem no tikko divu metru platā iekšējā pagalma.

— Es iešu pa priekšu, lai jūs nepaklūpat, — sacīja Burā, izejot mitrajā gaitenī, kas veda gar veikala telpu.

Viņam atsitās kāja pret pakāpienu, un, ejot augšup, viņš uz katra soļa brīdināja Denīzi. Uzmanīgāk! Šeit margas pieslienas sienai. Te pagriezienā ir caurums, bet tur īrnieki reizēm izliek savus atkritumu spaiņus. Galīgā tumsā Denīze nekā nevarēja atšķirt, viņa tikai saoda veca, mitra apmetuma smaku. Otrā stāvā atradās mazs lodziņš, kas izgāja uz sētu, un Denīze neskaidri kā ūdens-tvertnes dibenā saskatīja ļodzīgas kāpnes, no netīrumiem nomelnējušu sienu un čīkstošas, apdrupušas durvis.

— Ja kāda no šīm istabām būtu brīva, te jums būtu labi... Bet tās vienmēr aizņem dāmas, — teica Burā.

Trešajā stāvā bija jau gaišāks un bālganajā gaismā vēl krasāk izdalījās mājas trūcīgums. Pirmo istabu aizņēma maiznieka zellis; otra — tālāk bija brīva. Kad Burā atvēra durvis,viņam nācās palikt uz sliekšņa, lai Denīze varētu ieiet un istabu apskatīt. Gultai, kas stāvēja kaktā pie durvīm, tikko varēja paiet garām viens cilvēks. Istabas galā atradās maza riekstkoka kumode, nomelnējis egles koka galds un divi krēsli. Ja īrniekam vajadzēja gatavot sev ēst, viņam vajadzēja nomesties ceļos pie kamīna, kur atradās māla pavards.

— Protams, iekārta ir nabadzīga, — teica sirmgalvis, — bet pie loga ir jautrāk: tur var redzēt ļaudis uz ielas.

Ieraudzījis, ka Denīze uzmanīgi apskata istabas griestus kaktā virs gultas, kur kāda sieviete, kas aiz gadījuma nokļuvusi šeit, bija uzrakstījusi savu vārdu — «Ernestīne» ar sveces sodrējiem, viņš labsirdīgi piebilda:

— Ja šeit izbalsinātu no jauna, tad vairs galus kopā nevarētu savilkt... Ar vārdu sakot, tas ir viss, ko varu jums piedāvāt.

— Es šeit dzīvošu lieliski, — atteica meitene.

Viņa samaksāja īri par mēnesi uz priekšu, palūdza

veļu — divus palagus un divus dvieļus, un tūliņ saveda kārtībā gultu, apmierināta un uzmundrināta, apzinoties, ka tai ir, kur pavadīt nakti. Pēc stundas viņa lika atnest izsūtāmajam savu ceļasomu un galīgi iekārtojās savā jaunajā mītnē.

Pirmie divi mēneši pagāja briesmīgā trūkumā. Nespēdama vairs maksāt par Pepē uzturu, viņa paņēma brālīti pie sevis, un tas gulēja uz vecas kušetes, ko viņiem aizdeva Burā. Viņai bija nepieciešami dienā vismaz trīsdesmit sū, ieskaitot tur arī īres naudu; pati viņa iztika ar sausu maizi vien, lai bērnam varētu dot kaut tikai mazliet gaļas. Pirmās divas nedējas vēl kaut kā bija iespējams nodzīvot, jo viņa sāka saimniekot ar desmit frankiem kabatā; bez tam viņai palaimējās sameklēt kaklasaišu pasūtītāju, un tā viņai samaksāja astoņpadsmit frankus un trīsdesmit santīmus. Pēc tam iestājās galīga nabadzība. Denīze izstaigāja visus veikalus — Plasklišī, Bonmaršē un Luvru, bet klusā sezona bija visur, un viņai ieteica apjautāties rudenī; vairāk nekā pieci tūkstoši pārdevēju, kas tāpat bija atlaisti no darba kā viņa, klīda pa ielām. Tad viņa sāka meklēt dienas darbu, bet nezināja, kur griezties svešajā Parīzē; viņa ķērās pie visnepateicī-gākiem darbiem un bieži vien nesaņēma nopelnīto naudu. Bija dienas, kad pusdienas iznāca vienīgi Pepē un arī tikai zupa. Denīze iestāstīja zēnam, ka jau paēdusi un steidzās iet gultā, bet galva rūca un rokas dega kā drudzī. Kad Žans atnāca šinī nabadzībā, viņš ar tik nesavaldāmu izmisumu sauca sevi par noziedznieku, ka Denīzei vajadzēja melot un tikai ar lielām grūtībām viņa vēl spēja reizēm iespiest brālim saujā četrdesmit sū gabalu, lai parādītu, ka viņai ir vēl kādi ietaupījumi. Viņa nekad neraudāja, brāļiem redzot. Svētdienās, kamēr viņai izdevās izvārīt gabaliņu teļa gaļas, tupot uz ceļiem pie kamīna, šaurajā istabiņā atskanēja bezrūpīgo zēnu jautrā kņada. Paēdis Žans atgriezās pie saimnieka, Pepē aizmiga, bet Denīze pavadīja briesmīgu nakti, ar rūpēm gaidīdama nākošo dienu.

Gadījas arī vēl citi sarūgtinājumi, kas meitenei neļāva aizmigt. Divas sievietes, kas dzīvoja otrā stāvā, pieņēma apmeklētājus ļoti vēlu; gadījās, ka vīrietis kļūdījās ar durvīm un lauzās Denīzes istabā. Burā mierīgi ieteica viņai tādos gadījumos neatbildēt, un meitenei bija galva jāpabāž zem spilvena, lai nedzirdētu briesmīgo lamāšanos. Viņas kaimiņš, maiznieks, arī vēlējās izklaidēties: viņš atgriezās no ceptuves tikai uz rīta pusi un parasti gaidīja, kad Denīze ies pēc ūdens; viņš pat izurbināja starpsienā caurumiņus, lai noskatītos, kā viņa mazgājas, tā ka meitenei vajadzēja apkārt sienu ar apģērba gabaliem Bet vēl vairāk viņa cieta no pastāvīgajām uzbāzībām uz ielas, no garāmgājēju nepieklājības. Denīze nevarēja pat iziet uz ielas, lai nopirktu sveci, kad jau vecā kvartāla dubļainajās ielās, kur mita izvirtība, viņa juta aiz muguras dedzinošu elpu un dzirdēja nepieklājīgus, rupjus vārdus; vīrieši, mājas drūmā izskata iedrošināti, sekoja De-nīzei tumsā līdz pašam koridoram. Kāpēc tad viņai tomēr nav mīļākā? Tas visus pārsteidza un likās smieklīgi. Reiz viņai taču tomēr vajadzēja krist! Denīze arī pati nemācētu sev izskaidrot, kā īsteni spēj pretoties jutekliskajām tieksmēm, ar kurām bija piesātināts gaiss viņai visapkārt, — kā viņa to spēja, tikko turēdamās kājās aiz bada.

Kādu vakaru, kad viņai vairs nebija maizes pat ko dot Pepē, kāds kungs ar ordeņa lentīti pie krūtīm sāka meitenei sekot. Pie ieejas priekštelpā viņš uzvedās tik nepieklājīgi, ka sašutusi Denīze ar riebumu aizcirta durvis viņam pie paša deguna. Augšā savā istabiņā viņa apsēdās, rokas drebēja. Puisēns gulēja. Ko viņa bērnam atbildēs, kad viņš pamodīsies un prasīs ēst? Un vajadzēja tikai pateikt: jā, tam tur lejā! Trūkumam būtu gals. Viņai būtu nauda, drēbes, laba istaba. Tas ir tik vienkārši, pie tā, saka, nonākot visas, jo Parīzē sieviete nevarot pārtikt no godīga darba. Taču, tikai iedomājoties to, visa viņas būtne sacēlās pretestībā; viņa nenosodīja citas, bet pati vairījās no visiem dubļiem un netiklības. Viņas iztēlē dzīve saistījās ar loģiku, saprātu un drosmi.

Ne vienu reizi vien Denīze slīga pārdomās. Viņas atmiņā skanēja senlaiku romance par jūrnieka līgavu, kuru mīla sargāja no briesmām, kas saistītas ar šķiršanos. Va-lonjā viņa dungoja šīs romances sentimentālo meldiju, raugoties tukšajā ielā. Vai sirdī tikai neslēpjas simpātijās pret kādu, kas viņai dod spēku izturēt? Viņa arvien vēl domāja par Itēnu, un šīs domas viņu mulsināja. Katru dienu Denīze redzēja, ka tas paiet garām viņas logam. Tagad, kļuvis par nodaļas vadītāja palīgu, Itēns gāja viens; vienkāršie pārdevēji izturējās pret viņu ar godbijību. Viņš nekad nepacēla acis uz Denīzi, un viņa cieta šī puiša iedomības dēļ; viņa varēja to pavadīt ska-m

tieniem, jo nebija jābaidās, ka viņš to ievēro3. Bet, kad viņai gadījās redzēt Murē, kas arī katru vakaru gāja viņa» mājai garām, meiteni pārņēma trīsas; viņa veikli paslēpās, aizturējusi elpu. Viņam nav jāzin, kur viņa dzīvo; kaunēdamās par savu dzīvokli, viņa cieta arī vel no tā, ko Murē varētu domāt par viņu, lai arī tiem nekad vairs nebūtu lemts satikties.

Denīze tomēr vēl arvien izjuta «Dāmu paradīzes» mehānisma dimas. Vienīgi siena šķīra istabiņu, kur viņa tagad dzīvoja, no gatavo apģērbu nodaļas; no rītiem viņa it kā atkal no jauna pārdzīvoja savas darba dienas, dzirdēja, kā augšup kāpj pūlis, kā vēršas plašumā tirgošanās dunoņa. Vecā būda, piekļāvusies milzim, drebēja no šī varenā pulsa ritma. Un, lai kā viņa vairījās, Denīzei tomēr gadījās sastapties ar bijušajiem darba biedriem. Divreiz viņa saskrējās ar Polīnu, un tā, juzdama līdzi viņas grūtībām, piesolījās palīdzēt; Denīzei vajadzēja melot, lai izvairītos no draudzenes apmeklējumiem un arī no uzaicinājuma kopā apmeklēt Božē. Daudz grūtāk bija aizsargāties no Deloša bezcerīgās mīlas; viņš uzmanīja Denīzi, zināja visas viņas likstas, gaidīja pie durvīm; kādu vakaru viņš uzplijās, lai tā aizņemoties no viņa trīsdesmit frankus — kā no brāļa, viņš nosarcis teica. Sīs sastapšanās atmodināja Denīzē atkal bezgala žēlumu pēc veikala, iepazīstināja viņu ar turienes tekošo dzīvi, it kā viņa to nemaz nebūtu atstājusi.

Neviens pie Denīzes nenāca. Reiz dienas laikā viņa ar izbrīnu dzirdēja klauvējam pie durvīm. Tas bija Kolom-bāns. Viņa to pieņēma, stāvot kājās. Viņš ļoti mulsa, no sākuma kaut ko nesakarīgi šļupstēja, jautāja, kā viņa dzīvojot, runāja par vecā Elbefa namu. Varbūt viņu sūtījis tēvocis Bodī, nožēlodams savu bardzību, jo tēvocis pat nesveicināja Denīzi, lai gan nevarēja nezināt par viņas trūkumu. Bet, kad Denīze pārdevējam tieši to jautāja, viņš vēl vairāk samulsa: nē, nē, saimnieks nav iedomājies viņu sūtīt; beidzot Kolombāns minēja Klāras vārdu — viņam vienkārši gribējās parunāt par viņu. Pamazām viņš kļuva drošāks un sāka lūgt padomus, domādams, ka Denīze var viņam palīdzēt un iepazīstināt to ar savu bijušo darba biedreni. Veltīgi viņa Kolombānu atrunāja un pārmeta tam, ka vienas bezsirdīgas, paklīdušas

meitenes dēļ viņš dara sāpes Ženevjevai. Otrā dienā Kolombāns atnāca atkal un beidzot viņam kļuva par paradumu nākt pie Denīzes. Tas pietika viņa kautrīgajai mīlai; pats neapzinādamies, viņš neskaitāmas reizes atsāka to pašu sarunu un trīsēja aiz prieka, ka runā ar meiteni, kas pazīst Klāru. Bet Denīze šo sarunu dēļ vēl dziļāk pārdzīvoja «Dāmu paradīzes» ikdienas gaitu.

Pēdēļās septembra dienās meitene bija nonākusi dziļā postā. Saslima Pepē: puisēns bija stipri apsaldēļies, un viņa slimība iedvesa bailes. Viņam vajadzēja dot buljonu, bet Denīzci nebija pat maizes. Kādu vakaru, kad viņa galīgi pagurusi dziļā izmisumā, kas meitenes iegrūž vai nu netiklības atvarā, vai Sēnā, rūgti raudāja savā istabiņā, pie durvīm klusi pieklauvēja vecais Burā. Viņš nesa maizes klaipu un lielu krūzi ar buljonu.

— Ņemiet, tas ir mazajam, — viņš teica savā skarbajā balsī. — Neraudiet, ka skan pa visu māju, tas traucē manus īrniekus.

Kad Denīze ļoti pateicās, kas izraisīja jaunus asaru plūdus, viņš piebilda:

— Rimstiet!... Ienāciet rītu pie manis. Man jums ir darbs.

Sākot ar brīdi, kad nāca briesmīgais sitiens un «Dāmu paradīze» atvēra lietussargu nodaļu, Burā vairs neturēja strādniekus. Lai samazinātu izdevumus, viņš visus darbus veica pats: tīrīšanu, lāpīšanu, šūšanu. Pasūtītāju skaits tā samazinājās, ka reizēm ko darīt nebija arī viņam vienam. Nākamajā dienā, kad Denīze novietojās veikala vienā stūrī, viņam bija jāgudro, lai atrastu viņai kādu darbu. Bet viņš taču nevarēja pieļaut, ka viņa mājā cilvēks nomirtu badā.

— Jūs saņemsiet četrdesmit sū dienā, — viņš teica. —- Bet, kad sameklēsiet ko labāku, tad iesiet projām.

Denīze baidījās no viņa un centās darbu izpildīt pēc iespējas ātrāk, tā ka viņam bija jālauza galva, ko vēl viņai dot. Vajadzēja sašūt zīda gabalus un izlabot mež-ģines. Pirmās dienas meitene neuzdrošinājās pacelt galvu: viņu mulsināja vecais vīrs ar lauvas krēpēm, līku degunu un caururbjošām acīm zem sarainajiem uzacu pušķiem. Viņam bija dobja balss un nenormāla cilvēka kustības; kvartāla mātes baidīja bērnus ar viņu tāpat,

19S

kā baida ar policistu, draudēdamas, ka sūtīs tam pakaļ. Bet zeņķi, ejot garām Burā veikalam, vienmēr izkliedza kādus neglītus vārdus, ko viņš nelikās dzirdam. Viss šī maniaka lielais niknums izvirda uz neliešiem, kas viņa amatu iegrūduši negodā, tirgodamies ar dažādām nevērtīgām lietām, visādiem mēsliem, no kuriem, kā viņš teica, arī suns atteiktos.

Denīze trīcēja, kad Burā kā neprātīgs kliedza:

— Amatniecība ir apspļaudīta, vai dzirdat? Tagad vairs neatradīsi nevienu kaut cik ciešamu rokturi. Nūjas izgatavo, bet, protams, ar visiem roķiem! Atrodiet man vienu pašu atsevišķu labu rokturi, un es jums samaksāšu divdesmit frankus!

Viņā runāja mākslinieka lepnums. Neviens meistars Parīzē nevarēja pagatavot tādu spieķa vai lietussarga rokturi kā viņš, tik vieglu un izturīgu. Ar sevišķu patiku viņš grieza rokturus un darīja to ar apbrīnojamu fantāziju, dažādos veidos — puķes, augļus, dzīvniekus, galvas; viņa darbs vienmēr bija'elegants un dzīvs. Kā vienīgais darba rīks viņam kalpoja, spalvu nazītis; uzlicis brilles uz deguna, Burā no rīta līdz vēlam vakaram grieza buksusu vai melnkoku.

— Nejēgu bars! — vecais vīrs iekarsa. — Viņam pietiek ar to, ka uzvelk zīdu uz lietussarga spieķīšiem. Bet rokturus pērk vairumā, gatavus ... Un pārdod kā ienāk prātā! Dzirdiet — amats un prasme ir apspļaudīti!

Pamazām Denīze nomierinājās. Burā dievināja bērnus un vēlējās, lai Pepē nāk veikalā rotaļāties. Kad mazulis rāpoja pa grīdu uz visām četrām, veikalā vairs nevarēja pagriezties ne viņa pati, kaktā nodarbodamās ar labošanu, un arī sirmgalvis, kas pie loga apstrādāja koka gabalu ar spalvu nazīti. Tagad katra diena nesa vienu un to pašu darbu, vienas un tās pašas sarunas. Darba laikā Burā vienmēr nopēla «Dāmu paradīzi» un bez mitas stāstīja Denīzei par savu cīņu ar to uz dzīvību vai nāvi. Viņš nomāja šo māju no 1845. gada, līgums bija uz trīsdesmit gadiem, viņš maksāja tūkstoš astoņsimt franku gadā, un, tā kā par četrām mēbelētām istabām ieņēma tūkstoš franku, tad veikals viņam maksāja tikai astoņsimt franku. Tas nebija daudz; arī izdevumu nekādu nav, un

viņš var vēl ilgi turēties. Klausoties Burā, nebija nekādu šaubu par uzvaru: viņš apris šo briesmoni!

Pēkšņi viņš pārtrauca pats sevi:

— Vai viņiem tur būs tādas suņa galvas kā šī?

Burā piemiedza acis, apskatīdams caUr brillēm tikko

izgriezto doga galvu: suns bija kā dzīvs, rūkdams atvēris rīkli un rādīdams ilkņus. Ieraugot suni, Pepē sajūsmā piecēlās, rociņām atspiezdamies uz vecā vīra cejiem.

— Ja tikai es varu savilkt galus kopā, tad uz pārējo man uzspļaut, — turpināja Burā, uzmanīgi apstrādājot suņa mēli ar naža galiņu. — Sie nelieši apcirpa manus ienākumus, bet, ja arī man nav ienākumu, tad arī es vēl neko nezaudēļu un katrā gadījumā zaudēļu ļoti maz. Un, ziniet, esmu nolēmis drīzāk atstāt šeit savu ādu, nekā padoties!

Dusmu lēkmē viņš vicināja nazi, un sirmie, kuplie mati tam plivinājās.

— Bet tomēr, — iedrošinājās uzmanīgi iebilst Denīze, nepacejot acis no adatas, — ja jums piesolītu labu summu, būtu taču prātīgāk to pieņemt.

Te nu parādījās viņa nelokāmā ietiepība.

— Neparko!... Lieciet man kaut nazi pie rīkles, ari tad es teikšu nē, lai mani sasper deviņi pērkoni! Man ir nomas līgums vēl uz desmit gadiem, viņi māju ātrāk nedabūs kā pēc desmit gadiem, ja es arī nosprāgšu badā četrās kailās sienās ... Divreiz jau viņi bija, gribēja mani apvārdot. Viņi man piesolīja divpadsmit tūkstošus franku par manu uzņēmumu un astoņpadsmit tūkstošus par atkāpšanos no nomas līguma, pavisam trīsdesmit tūkstošus ... Bet es viņiem to nedošu arī par piecdesmit, nē! Es viņus turu rokā, un es vēl noskatīšos, kā tie rāpos uz ceļiem manā priekšā.

— Trīsdesmit tūkstoši nav nieka nauda, — atbildēja Denīze. — Jūs varētu iekārtoties kaut kur tālāk... Bet ko jūs darīsiet, ja viņš nopirks māju?

Burā, aizņemts ar suņa mēles apstrādāšanu, brīdi nogrima darbā, un viņa nāves bālajā mūžības pirmsākuma dieva tēva sejā atmirdzēja bērnišķīgi naivs smaids. Tad viņš turpināja:

— Par māju es nebaidos ... Vēl pagājušo gadu bija runa par to, māju gribēja nopirkt un deva astoņdesmit

tūkstošus, divreiz vairāk nekā tās vērtība. Bet vecais mājas īpašnieks, augļu tirgotājs, tāds pats blēdis kā viņi paši, gribēja izvilkt no viņiem vairāk. Galvenais — viņi baidās no manis, labi zina, ka es neparko nepiekāpšos... Nē! Nē! Šeit es esmu un šeit arī palikšu! Pats imperators ar visiem saviem lielgabaliem mani nedabūs no šejienes ārā!

Denīze neuzdrošinājās runāt pretim. Viņa turpināja šūt, bet sirmgalvis strādādams, starp diviem naža griezieniem, aprautās frāzēs izsaucās, ka tas esot tikai sākums, bet tad visi varēšot noskatīties neparastos notikumos: viņam esot tādi plāni, ka viņš apvērsīšot otrādi visu lietussargu tirdzniecību, un viņa stūrgalvībā mutuļoja mazā privātā ražotāja sašutums par banālo tirgus izstrādājumu ieviešanu.

Pa to laiku Pepē bija uzrāpies vecajam vīram uz ceļiem. Viņa rociņas nepacietīgi sniedzās pēc suņa galvas:

— Krusttētiņ, dod!

— Tūliņ, puisīt! — atbildēja Burā, un viņa balss uzreiz kļuva maiga. — Viņam vēl nav acu, jāuztaisa tam acis.

Un ar lielāko rūpibu strādādams pie acīm, viņš atkal griezās pie Denīzes.

— Vai jūs dzirdat? ... Dzirdat, kā viņiem tur aiz sienas dun? Tas visvairāk mani satrauc, goda vārds! Vienmēr aiz muguras dzirdēt šo nolādēto muziķu — it kā lokmotīve tusnītu!

Burā stāstīja, ka viņa galdiņš drebot no šī trokšņa. Drebēja arī viss veikaliņš; visā pēcpusdienas laikā pie viņa neieradās neviens pircējs, bet pie «Dāmu paradīzes» drūzmējās pircēju bari. Tas bija iemesls viņa neizmērojamam sašutumam un kurnēšanai. Lūk, atkal šiem tur viena izdevīga dieniņa; aiz sienas troksnis, zīda audumu nodaļa laikam nopelnījusi kādus desmit tūkstošus; reizēm vecais vīrs izjuta ļaunu prieku: aiz sienas bija klusums: tas nozīmēja, ka lietus pārtraucis tirgošanos. Mazākais piesitiens, visklusākā čabēšana deva viņam vielu bezgalīgiem prātojumiem.

— Vai jūs dzirdat? — kādam paslīdēja kāja. — Ak, kaut viņi visi lauztu savas ribas! Bet tur, mana mīļā,

saķīvējās dāmas. Vēl labāk, vēl labāk! Vai jūs dzirdat, kā sainīšus nolaiž pagrabā? Pretīgi!

Ja Denīze iedomājās apstrīdēt šīs piezīmes, tad viņš tūdaļ tai atgādināja, cik nekrietni viņu no turienes aizdzina. Par to viņai tad nācās simto reizi stāstīt, kā viņa iestājusies gatavu apģērbu nodaļā, cik ļoti cietusi pirmajās dienās darbā, par veselībai kaitīgajiem mazajiem pārdevēju kambarīšiem, par slikto barību un mūžīgo karu starp pārdevējam; un tā no rīta līdz vakaram viņi tikai runāja par lielo veikalu un līdz ar gaisu, ko tie ieelpoja, uzsūca sevī visu, kas tur notika.

— Krusllētiņ, dod! — neatlaidīgi tiepās Pepē, visu laiku stiepdams rociņas.

Doga galva bija gatava, un Burā, skaļi smiedamies, to slēpa un atkal parādīja mazajam.

— Piesargies, iekodīs!... Se, rotaļājies, tikai nesalauz, uzmanies!

Un tanī pašā mirklī, nokļūdams atkal uzmācīgās domas varā, viņš sāka kratīt dūres pret sienu.

— Kā arī jūs nemēģinātu rakties zem mūsu mājas, viņa negāzīsies... Jūs to nedabūsiet, kaut arī nopirktu visu ielu!

Tagad Denīzei bija maize. Savā sirdī meitene izjuta dziļu pateicību pret veco tirgotāju, par spīti visām viņa dīvainībām un neprātībām, sirds viņam bija laba. Tomēr Denīzes karstākā vēlēšanās bija atrast darbu citur — viņa redzēja, ka vecais vīrs katru reizi lauza galvu, lai izdomātu viņai kādu darbu, viņa saprata, ka tam nav nepieciešams turēt strādnieci, ja jau uzņēmums iet uz leju, un ka tas pieņēmis viņu darbā tikai aiz līdzjūtības. Pagāja pusgads, un atkal iestājās klusais laiks tirdzniecībā — ziemas klusums. Denīze bija izmisusi, jo agrāk par martu nevarēja ne domāt atrast darbu, bet janvarī Delošs, kas to gaidīja vakarā pie durvīm, deva padomu. Kādēļ viņai neaiziet pie Robino; viņam varbūt vajadzīgi darbinieki?

Septembrī Robino, kaut gan to māca bailes par savas sievas sešdesmit tūkstošu likteni, beidzot izlēma pirkt Vensāra uzņēmumu. Viņam vajadzēja samaksāt četrdesmit tūkstošus, lai iegūtu tiesības tirgoties ar zīda audumiem, un viņš sāka savu uzņēmumu ar atlikušajiem divdesmit tūkstošiem. Summa nebija liela, bet aiz viņa stāvēja Gožans, kas apsolīja to atbalstīt ar ilgtermiņa kredītu. Pēc saķīvēšanās ar «Dāmu paradīzi», Gožans sapņoja radīt šim milzim konkurenci; viņš stipri ticēja uzvarai, ja tepat kaimiņos atvērtu dažus speciālizētus veikalus, kur pircēju izvēlei būtu audumi lielā krājumā. Tikai tādi bagāti Lionas fabrikanti kā Dimonteijs var piekrist lielo veikalu noteikumiem un būt apmierināti ar io, ka, pateicoties šo firmu pasūtījumiem, viņu stelles nestāv dīkā. Tomēr pejņu viņi gūst no mazāk ievērojamiem uzņēmumiem. Gožanam nepiederēja tādi solīdi līdzekļi kā Dimonteijam. Ilgu laiku viņš bija vienīgi komisionārs un aužamās stelles ieguva tikai pirms pieciem sešiem gadiem, viņam vēl līdz šim laikam strādāja daudz atsevišķu audēļu, kuriem viņš piegādāja izejvielas un maksāja par gabaldarbu. Tieši šī sistēma, kas pacēla pašizmaksu, nejāva tam cīnīties ar Dimontciju par auduma «Parīzes prieks» piegādi. Gožanā rūga ļaunums, un viņš uzskatīja Robino kā ieroci izšķirošai cīņai ar lielajiem modes jaunumu veikaliem, kurus tas apvainoja Francijas rūpniecības graušanā.

Veikalā Denīze sastapa tikai Robino kundzi vienu pašu. Robino kundze, satiksmes resora uzrauga meita, nekā nesaprata tirdzniecībā; viņai vēl piemita pansionā-res apburošā kautrība, jo Robino kundze bija uzaudzināta klosterī Bluā apkārtnē. Viņa bija stipri melnīgsnēja, ļoti glīta, piemīlīga un jautra — tās bija īpašības, kas viņu apveltīja ar sevišķu daiļumu. Viņa dievināja savu vīru un dzīvoja tikai šai mīlai. Robino ienāca, kad Denīze jau gribēja aiziet, pateikdama Robino kundzei savu vārdu, viņš tūlīt pieņēma meiteni, jo viena no viņa abām pārdevējām vakar bija pārgājusi uz «Dāmu paradīzi».

— Viņi mums neatstāj neviena lietpratīga darbinieka, — viņš teica. — Bet ar jums es būšu mierīgs, jo jūs taču, tāpat kā es, viņus sevišķi necienāt... Atnāciet rīt!

Vakarā, ar pūlēm apspiezdama satraukumu, Denīze paziņoja Burā, ka to atstās. Vecais vīrs tiešām nosauca meiteni par nepateicīgu un kļuva nikns. Bet, kad Denīze, taisnodamās, ar asarām acīs teica, ka ļoti labi saprotot viņa līdzjūtību, Burā arī atmaiga un stomīdamies nomurmināja, ka pašreiz esot ļoti daudz darba un De-nīze viņu atstājot tādā brīdī, kad viņš gribot laist tirgū savu jaunizgudroto lietussargu.

— Jā, un kur tad paliks Pepē? — viņš jautāja.

Bērns darīja lielas rūpes Denīzei. Viņa nespēja to atkal novietot pie Gra kundzes un nevarēja to arī ieslēgt istabā uz visu dienu.

— Labi, es viņu pieskatīšu, — izlēma vecais vīrs.

— Mazajam pie manis veikalā ir labi... Mēs abi kopā vārīsim pusdienas.

Denīze nepiekrita, baidīdamās Burā apgrūtināt. Tad viņš iekliedzās:

— Jods un deviņi pērkoņil Vai tad jūs man neuzticaties? ... Es jau neapēdīšu jūsu knauķi!

Pie Robino Denīzei bija daudz labāk. Viņš tai maksāja maz — tikai sešdesmit frankus mēnesī un deva uzturu; no pārdošanas procentus viņa nesaņēma, tā tas bija pieņemts vecajos uzņēmumos. Toties pret viņu izturējās laipni, sevišķi Robino kundze, kas vienmēr smaidīja aiz letes. Pats Robino, nervozs un nemierīgs, reizēm bija paskarbs. Pirmā mēneša beigās Denīze kļuva kā pašu cilvēks, ar vārdu sakot, īsts ģimenes loceklis, tāpat kā otra pārdevēja, kas bija sīka, diloņsiima un klusa sieviete. Saimnieki viņu klātbūtnē nekautrējās un par darījumiem runāja brīvi pie galda veikala istabā, kura izgāja uz lielu pagalmu. Šeit tad arī kādu vakaru izlēma sākt kampaņu pret «Dāmu paradīzi».

Uz pusdienas laiku atnāca Gožans. Tikko pasniedza vienkāršo cepeti — jēra cisku, viņš tūlīt sāka runāt par darījumiem lioniešiem raksturīgajā neskanīgajā, no Ro-nas miglām aizsmakušajā balsī.

— Tas kļūst nepanesami, — viņš atkārtoti teica.

— Viņi, saprotiet, atnāk pie Dimonteija, atstāj sev tiesības uz zināmu auduma rakstu un saņem uzreiz ap trīssimt gabalu, pieprasīdami nolaidi — piecdesmit santīmu metrā, tā kā viņi maksā skaidrā naudā, tad arī par to saņem astoņpadsmit procentu lielu atlaidi... Dimonteijam bieži neatliek ne divdesmit santīmu. Viņš strādā, lai nodarbinātu stelles, jo dīkā stāvošas stelles — jau vairs neskaitās ... jūs domājat, ka pie tādiem apstākļiem mēs

ar mazākas jaudas iekārtu, sevišķi ar mūsu audēļiem — vieniniekiem, varam izturēt šo cīņu?

Robino kļuva domīgs, aizmirsdams ēdienu.

— Trīssimt gabalu! — viņš čukstēja. — Bet es drebu, kad paņemu kādus divdesmit, un turklāt uz trim mēnešiem ... Viņi var noteikt cenu par vienu vai diviem frankiem lētāk nekā mēs. Es aprēķināju, ka cenas, kas ir viņu cenrādī, vismaz par piecpadsmit procentiem ir zemākas, salīdzinot ar mūsējām... Tas tad arī beidz nost sīktirdzniecību.

Sen jau Robino bija pārņēmusi grūtsirdība. Sieva skatījās uz viņu ar maigumu un nemiera pilnu skatienu. Viņa nekā nesajēdza no darījumiem, no visiem šiem skaitļiem viņai sāpēja galva, viņa nesaprata, kādēļ sevi apgrūtināt ar šādām rūpēm, kad ir tik viegli smieties un mīlēt vienam otru. Bet, kad Robino kundze aptvēra, ka viņas vīrs grib uzvarēt cīņā, viņa jūsmoja kopā ar to, un viņa bija gatava nomirt aiz letes.

— Bet kādēļ gan fabrikanti nevarētu savstarpēji saprasties? — dedzīgi turpināja Robino. — Viņi taču varētu diktēt noteikumus, nevis tiem padoties.

Gožans palūdza vēl gabalu jēra gaļas un tagad lēnām gremoja.

— Ak, kādēļ gan, kādēļ!... Es jau jums teicu, ka stellēm jāstrādā. Ja reiz tev ir aušanas uzņēmumi, kas izkaisīti visur — Lionas apkārtnē, Gārā, Izērā, tad dīkstāve, kaut arī tikai vienu dienu, jau dara milzīgus zaudēļumus ... Bez tam mēs reizēm izmantojam audēļu — vieninieku pakalpojumus, kuriem ir desmit, piecpadsmit stelles, un tad jūtamies kā ražošanas saimnieki, un mums nav jābaidās no pārmērīgas preču uzkrāšanās, bet lielajiem fabrikantiem nepieciešams pastāvīgs preču noiets, pēc iespējas lielāks un ātrāks ... Lūk, kāpēc tiem jālocās līdz zemei lielajiem veikaliem. Es zinu trīs četrus fabrikantus, kas sacenšas savstarpēji, lai iegūtu lielos veikalus, un kas gatavi ciest zaudēļumus, lai tikai saņemtu no tiem pasūtījumus. Par to atkal lielie fabrikanti atgūst zaudēto uz mazajiem veikaliņiem, kā mūsējais. Jā, lielie fabrikanti eksistē, pateicoties lielajiem veikaliem, bet nopelna no mums,.. Dievs vien zin, kā šī krize beigsies.

— Kāda nelietība! — nobeidza Robino, izgāzdams savas dusmas.

Denīze klausījās klusēdama. Sirds dziļumos viņas simpātijās tomēr nosvērās uz lido veikalu pusi, jo viņa deva priekšroku visam loģiskam, dzīvot spējīgam. Iestājās klusums, visa uzmanība tika veltita konservētajām zaļajām pupiņām; Denīze atļāvās jautri iebilst:

— Bet publika tomēr nesūdzas!

Robino kundze nevarēja noturēties un klusi iesmējās, izraisīdama vīra un Gožana nepatiku. Pircējs, protams, ir apmierināts, jo galu galā tas ir pircējs, kas pelna no cenu pazeminājuma. Bet jādzīvo taču katram: kur tad mēs nokļūsim, ja zem vispārējās labklājības iegansta patērētājs uzbarosies no ražotāja zaudēļumiem? Sākās strīds. Denīze joka veidā minēja diezgan nopietnus argumentus: pazudīs visādi starpnieki tirdzniecībā — fabriku aģenti, pārstāvji, komisionāri, tas viss veicinās cenu pazemināšanos, un arī fabrikants vairs nevar dzīvot bez lielajiem veikaliem, jo, zaudēļot savu klientūru, neizbēgami izputēs; vārdu sakot, pašreiz noris normālā tirdzniecības evolūcija; nav iespējams aizturēt šo dabisko attīstības gaitu, ciktāl gribot negribot visi tur iesaistīti.

— Tātad jūs aizstāvat tos, kas jūs izmeta uz ielas? — vaicāja Gožans.

Denīze spēji nosarka. Viņa pati brīnījās par savu dedzīgumu, ar kādu aizstāvēja lielos veikalus. Kas īsteni slēpjas viņas dvēselē, ja tādā aizrautībā var iekvēloties sirds?

— Mans dievs, nē, — viņa atteica. — Varbūt es maldos, jūs to labāk zināt... Es tikai izteicu to, ko domāju. Tagad cenas, ko agrāk noteica kādi piecdesmit veikali, nosaka četri vai pieci un pēdēļie tās pazemina, vadoties no tā, cik lieli ir kapitāli un cik plaša klientūra ... Jo labāk publikai, lūk, tas ir viss!

Robino nedusmojās. Viņš nogrima domās un nekustīgi skatījās galdautā. Viņš bieži izjuta šo jaunās tirdzniecības dvesmu, šo attīstību, par kādu runāja meitene; tomēr stundās, kad viņš ar skaidru galvu pārdomāja par radušos stāvokli, viņš jautāja sev — kādēļ gan pretoties tik varenai straumei, kas taču tomēr visu aiznesīs? Pat

Robino kundze, redzēdama, ka vīrs kļuva domīgs, uzmeta piekrītošu skatienu Denīzei, kas tagad pazemīgi klusēja.

— Labi, — atsāka Gožans, gribēdams mainīt sarunas tematu, — tas viss ir teorija ... Parunāsim tagad par lietu.

Pēc siera kalpone pasniedza ievārījumu un bumbierus. Uzlicis sev uz šķīvīša ievārījumu, Gožans sāka to ēst veselām karotēm, ar neapzinātu kārumnieka — resnīša ri-jīgumu.

— Lūk, kas par lietu, jums jāpieveic viņu «Parīzes prieks,» ar ko viņiem šinī gadā bija lieli panākumi... Es sarunājos ar dažiem Lionas aroda biedriem un nāku pie jums ar izņēmuma priekšlikumu, atvedu jums melnu ripsa zīdu, kuru jūs varēsiet laist apgrozībā par pieciem frankiem piecdesmit... Viņi to pārdod par pieci sešdesmit, vai ne? Nu, lūk, un mans būs par diviem sū lētāks, un ar to pietiek, lai viņus nogremdētu.

Robino acis iedegās. Kā ļoti nervozam cilvēkam, viņam ātri mainījās bailes ar cerību.

— Vai jums ir paraugs? — viņš prasīja.

Un, kad Gožans izvilka no kabatas portfeļa zīda gabaliņu, viņš sajūsmā iesaucās:

— Bet tas taču labāks nekā «Parīzes prieks»! Katrā ziņā daudz efektīvāks: rieviņas dziļākas, jums taisnība, jāmēģina. Jā, šoreiz nu gan viņi būs man pie kājām vai arī man būs beigas!

Robino kundze, jūsmodama līdzi, piekrita, ka zīds ir brīnišķīgs. Pat Denīze sāka ticēt veiksmei. Pusdienas beidzās ļoti jautri. Visi runāja skaļi; «Dāmu paradīze» šķita jau nupat pie nāves. Gožans, iztukšojis ievārījuma trauciņu, stāstīja, cik bezgala lielus upurus nes viņš un viņa kolēgas, izlaižot šādu nevainojamu zīda audumu par tik lētu cenu, bet viņi gatavi izputēt šī zīda dēļ, lai tikai iznīcinātu lielos veikalus. Kad pasniedza kafiju, ieradās Vensārs, un noskaņojums kļuva vēl jautrāks. Viņš pa ceļam bija ienācis apciemot savu pēcnācēju.

— Brīnišķīgs! — viņš iesaucās, aptaustot zīdu. — Jūs viņus pieveiksiet, es galvoju!... Ak, kā jūs man pateiksieties! Es jau jums teicu, ka še ir īstā zelta bedre!

Vensārs tikko bija saņēmis restorānu Vensena mežā. Tas bija viņa sensenais sapnis: viņš klusībā to loloja,

kamēr sitās ar zīdiem, drebēdams, ka tikai galīgi neizput, iekāms būs atradis pircēju savam uzņēmumam; viņš bija zvērējis savu atlikušo naudiņu ieguldīt tādā darījumā, kur varētu viegli laupīt. Doma par restorānu tam ienāca prātā tūlīt pēc brālēna kāzām: pēc ēdamā vienmēr būs pieprasījumi; no viņiem taču noplēsa pa desmit frankiem par ūdeni, kurā peldēja nedaudz makaronu. Un tagad, redzot laulāto pāri Robino, kuriem viņš uzvēla plecos savu sabrukušo uzņēmumu tieši tādā mirkli, kad viņš jau pavisam bija zaudēļis cerību no tā atbrīvoties, viņš pateicās liktenim, un viņa veselībā smaidošā seja ar apaļajām acīm un lielo vaļsirdīga cilvēka muti, vēl vairāk izplūda smaidā.

— Bet kā tad ar jūsu slimību? — laipni jautāja Robino kundze.

— Ar kādu slimību? — viņš izbrīnījies murmināja.

— Nu, ar reimatismu, kas jūs šeit mocīja.

Vensārs atcerējās un mazliet nosarka.

— Ak, tas vēl joprojām palauž man kaulus ... Tomēr, zināt, lauku gaiss... Bet tas nav svarīgi, jums gan labi paveicās, jūs iekārtojāties teicami. Nomocījis mani reimatisms, man jau pēc kādiem gadiem desmit būtu desmit tūkstoši franku rentes, goda vārdsl

Pēc divām nedēļām starp Robino un «Dāmu paradīzi» sākās cīņa. Visi par to vien runāja, Parīzes tirgus bija ierauts tanī. Robino ķērās pie sava sāncenša ieročiem: ievietoja laikrakstos reklāmu. Bez tam viņš parūpējās par audumu izstādi, pieblīvēja skatlogus ar milzīgiem izslavētā zīda baķiem un pielika tiem lielas, baltas etiķetes, uz kurām skaidriem, saredzamiem cipariem bija iespiesta cena: pieci franki piecdesmit. Sie skaitļi satrauca sievietes; ja tikai iedomājas, — par diviem sū vēl lētāk nekā «Dāmu paradīzē» un no izskata zīds pat liekas izturīgāks! Jau pirmajā dienā plūda pircējas: Marti kundze aiz taupības iegansta nopirka pilnīgi nevajadzīgu audumu kleitai, Burdelē kundze uzskatīja, ka zīds tiešām brīnišķīgs, bet domāja labāk vēl nogaidīt, nojauzdama, ka šeit kaut kas slēpjas. Un tiešām, nākošā nedēļā, Murē pazemināja cenu audumam «Parīzes prieks» par divdesmit santīmiem, laizdams to pārdošanā par pieciem frankiem četrdesmit; viņam nācās izturēt vētrainu ķildu ar Bur-donklu un citiem sabiedrotajiem, bet viņš tos tomēr pārliecināja, ka izaicinājums jāpieņem kaut arī ar zaudēļumiem, — šie divdesmit santīmi bija tīrs zaudēļums, jo jau bez tā šis zīda audums tika pārdots par pašizmaksu. Bet Robino tas bija smags sitiens; viņš nepielaida domu, ka pretinieks pazeminās cenu. jo šādas pašslepkavības konkurences dēļ, šādas pašizputinošas pārdošanas līdz šim vēl nekad nebija notikušas; pircēju straume, ko pievilka auduma lētā cena, tūliņ plūda atpakaļ uz veikalu Jaunajā Sv. Ogistēna ielā, un veikals Jaunajā Deptišana ielā stāvēja tukšs. Gožans atsteidzās no Lionas, visi zaudēja galvas, sekoja dažas apspriedes, un galu galā tika pieņemts varonīgs lēmums: pazemināt zīda auduma cenu līdz pieciem frankiem trīsdesmit — vairāk palētināt to neviens ar veselu saprātu vairs nevarēja. Bet nākošajā dienā Murē savu zīdu laida pārdošanā par pieciem frankiem divdesmit. Un nu sākās bezprāts: Robino noteica cenu pieci franki piecpadsmit, Murē — pieci franki desmit. Tad viņi sāka viens otru sist jau ar vienu sū un katru reizi, dodami publikai šo dāvanu, zaudēja ievērojamas summas. Pircējas priecājās, viņas sajūsmināja šī divkauja un pārsteidza briesmīgie sitieni, ar kuriem abas firmas pircēju dēļ apveltīja viena otru. Beidzot Murē iedrošinājās noteikt cenu pieci franki; viņa kalpotāji nobālēja un sastinga no šāda izaicinājuma liktenim. Robino pieveikts un nomocīts arī apstājās uz pieciem frankiem, viņam vairs nebija drosmes vēl vairāk pazemināt cenu. Un tā viņi stāvēja savās pozicijās aci pret aci, bet audumus, kuriem kritās cena, vārda pilnā nozīmē izķēra.

Ja arī kā viena, tā otra puse bija izglābusi savu godu, tad tirgotājam Robino šis stāvoklis kļuva kritisks. «Dāmu paradīzei» bija lieli lidzekļi un klientūra, kas atļāva šim uzņēmumam līdzsvarot ienākumus, bet Robino, vienīgi Gožana atbalstīts, nebija spējīgs aizvietot zaudēļ umus ar citu preču noietu un, palicis bez līdzekļiem, ne-atturāmi slīdēja pretī sabrukumam. Viņš gāja bojā kā savas pārdrošības upuris, neraugoties uz plašo klientūru, ko pievilināja cīņas pēkšņie sarežģījumi. Satraukuma pilnajam nemieram pievienojās vēl klusa, iekšēja atziņa, ka šī klientūra, kuras iekarošanai viņš bija ziedojis tik daudz naudas un piepūles, pamazām to atstāj un atgriežas atkal «Paradīzē».

Kādā dienā Robino nespēja vairs savaldīties. Ieradās de Bova kundze apskatīt manto, jo savā zīda audumu veikalā viņš bija arī atvēris gatavu apģērbu nodaļu. De Bova kundze tomēr nenopirka manto, šaubīdamās par auduma kvalitāti. Beidzot viņa teica:

— «Parīzes prieks» tomēr ir daudz biezāks audums.

Robino savaldīdamies sāka de Bova kundzi pārliecināt, ka viņa maldās, viņš runāja ar tirgotājiem parasto īpatno pieklājību, pat pārspīlēti laipni, jo baidījās, ka tikai neizlaužas viņa sašutums.

— Bet paskatieties taču uz šīs rotondas zīdu! — pircēja iebilda. — Tas taču ir īstais zirnekļa tīkls ... Ko jūs arī nestāstītu, cienītais kungs, bet viņu piecfranku zīds salīdzinājumā ar šo ir īsta āda.

Robino nosarka un, sakodis zobus, nekā neatbildēja. Viņš tiešām bija pielietojis asprātīgu paņēmienu: nopircis zīda audumu gataviem apģērbiem pie sava pretinieka! No tā zaudēja Murē uz zīda audumu, ne viņš. Viņš tikai nogrieza audumam maliņu.

— Vai jūs tiešām atrodat, ka «Parīzes prieks» biezāk austs? — viņš nomurmināja.

— Ak, simtreiz biezāk austs, — atbildēja de Bova kundze. — Pat salīdzināt nevar.

Sī pircējas netaisnība, kas centās katrā ziņā nopaļāt viņa preci, satracināja Robino. Kamēr viņa uzpūtīgu sejas izteiksmi grozīja rotondu, zem oderes izlīda sudraboti zilgana maliņa, kam gadījuma dēļ šķēres bija paslīdēļ ušas garām. Te nu Robino vairs nevaldīja par sevi; saprātu zaudēļis, viņš atzinās:

— Tad, lūk, kundze, šis audums ir tas pats «Parīzes prieks», es pats viņu nopirku, to es jums apgalvoju! Lūk, kur vēl mala redzama!

De Bova kundze aizgāja galīgi sadusmota. Vēl daudzas citas pircējas Robino atstāja. Gadījums ar zīdu nāca atklātībā. Redzot tuvo postu, Robino arvien neatlaidīgāk sāka mākt bailes rītdienas dēļ, viņš drebēja par sievu, kas bija uzaugusi laimīgā, mierīgā vidē un nekā nezināja par trūkumu. Kas notiks ar sievu, ja bankrots viņus abus divus, parādiem apkrautus, izsviedīs uz ielas? Vainīgs ir viņš pats; viņš nekādā gadījumā nedrīkstēja pieskarties sievas sešdesmit tūkstošiem. Viņai nācās mierināt vīru. Vai tad šī nauda nepieder viņam tāpat kā viņai? Vīrs viņu mīl, un viņa vairāk neprasa; viņa atdeva tam visu — savu sirdi, savu dzīvi. Varēja dzirdēt, kā tie skūpstās istabā aiz veikala. Pamazām uzņēmuma gaita ievirzījās noteiktās sliedēs; ar katru mēnesi zaudēļumi pieauga, bet pamazām, un tas attālināja liktenīgo stundu. Laulātie draugi neatlaidīgi cerēja uz labāku nākotni un, tāpat kā agrāk, pareģoja «Dāmu paradīzes» drīzu bojā eju.

— Nekas! — teica Robino. — Mēs vēl esam jauni... Mums pieder nākotne.

— Un tad, kas par to, ja tu rīkojies, kā tu gribēji? — viņa uztvēra. — Ja tikai tu esi apmierināts, mans dārgais, tad arī es esmu apmierināta.

Redzot, cik tie sirsnīgi mīl viens otru, Denīze pali arī tos iemīlēja. Viņa trīsēja, nojauzdama neatvairāmo sabrukumu, bet vairs neuzdrošinājās iejaukties. Tieši šeit viņa galīgi izprata jaunā tirdzniecības veida varenību un jūsmoja par šo spēku, kas pārveidoja Parīzi. Denīzes uzskati nobrieda, no biklās Valonjas meitenes viņa pārvērtās pievilcīgā sievietē. Viņas dzīve ritēja samērā mierīgi, kaut gan viņa ļoti nogura un nopelnīja maz. Pavadījusi visu dienu uz kājām, Denīze vakarā steidzās mājās, lai nodarbotos ar Pepē, kuru vecais Burā, par laimi, paēdināja; bet bija vēl arī citas rūpes — jāizmazgā krekliņš, jāsalāpa blūzīte; bet pa to laiku mazulis sacēla tādu troksni, ka viņai sāpēja galva. Agrāk par divpadsmitiem vļņa nekad neapgūlās. Pats grūtākais darbs palika uz svētdienām; tad Denīze uzposa istabu, lāpīja un bija tik nodarbināta, ka bieži vien līdz pulksten pieciem viņai vēl nebija laika sasukāt matus. Turklāt meitenei reizēm nācās iziet pastaigāties ar bērnu; tikai uz vakara pusi viņa to veda garākā pastaigā kājām uz Neiji; tur viņi alļāvās mazu cienastu — izdzēra krūzīti piena pie kāda zemnieka, apmetušies kaut kur pagalmā. Žans nicināja šīs pastaigas; viņš šad un tad parādījās darbdienu vakaros, tad pazuda, izdomājis ieganstam, ka viņam vēl kāds jāapciemo, naudu brālis vairs nelūdza, bet vienmēr bija tik noskumis un drūms, ka māsa kļuva nemierīga un katrreiz atrada simt sū gabalu, ko viņam iespiest saujā. Tas bija vienīgais greznums, ko viņa sev atjāva.

— Simt sū! — viņš pastāvīgi iesaucās. — Sasodīts, cik tu esi laba!... Man tieši tagad papīru fabrikanta

sieva ...

— Klusi! — to pārtrauca Denīze. — Mani tas nemaz neinteresē.

Viņš nodomāja, ka māsa tam pārmet lielību.

— Es tev saku, ka viņa ir papīru fabrikanta sieva!... Un kāda skaistule!

Pagāja trīs mēneši. Pienāca pavasaris, Denīze atteicās atkal aizbraukt uz Žuenvilu ar Poli'nu un Božē. Viņa reizēm tos satika uz Senroka ielas, iznākot no Robino. Kādreiz satiekoties, Polīna tai uzticēja, ka viņa laikam precēšoties ar savu mīļāko; viss atkarājoties tikai no viņas, bet viņa vēl vilcinoties, jo precējušās pārdevējas «Dāmu paradīzē» neesot vēlamas. Doma par apprecēšanos pārsteidza Denīzi, viņa neuzdrošinājās dot padomu draudzenei. Kādreiz, kad Kolombāns Denīzi aizturēja pie strūklakas, lai parunātu par Klāru, tā tieši tanī brīdī šķērsoja laukumu; Denīze pasteidzās pazust, jo viņš tik ļoti sāka lūgties, lai tā pajautā savai bijušai darba biedrenei, vai viņa nebūtu ar mieru iziet pie Koiombāna par sievu. Kas ar viņiem visiem notiek? Kāpēc tā jāmocās? Denīze uzskatīja sevi par laimīgu tāpēc, ka nav nevienā iemīlējusies.

— Vai jūs dzirdēļāt jaunumus? — kādu vakaru viņai vaicāja lietussargu tirgotājs, kad tā iegāja viņa veikalā.

— Nē, Burā kungs.

— Nu tad klausieties. Tie nelieši nopirkuši Divijāra savrupmāju ... Esmu ielenkts no visām pusēm.

Dusmu lēkmē viņš plātīja savas lielās rokas, un viņa baltās krēpes sacēlās gaisā.

— Tumša lieta, nekā nevar saprast! — viņš turpināja. — Izrādās, ka savrupmāja piederējusi Hipotēku bankai, bet tās priekšsēdētājs, barons Hartmanis, to pārdevis mūsu slavenajam Murē... Tagad viņi pienākuši man klāt ir no labās, ir no kreisās puses, kā arī no muguras un tura mani rokās tieši tāpat, kā es tagad turu šo spieķa roķi!

Vecais vīrs runāja patiesību —■ iepriekšējā dienā bija

parakstīta vienošanās par savrupmājas atdošanu. Burā mājiņa, iespiesta starp «Dāmu paradīzi» un Divijāra savrupmāju, līdzinājās bezdelīgas ligzdai, kas pielipusi sienas plaisai; likās, namiņš neglābjami sabruks tanī pašā dienā, kad lielais veikals ielauzīsies savrupmājā; šī diena pienāca, milzis sagrāva niecīgo šķērsli, ieslēdzot to savu preču kaudzēs, draudēdams to aprīt, iznīcināt ar vienu savas gigantiskās elpas vilcienu. Burā ļoti skaidri izjuta žņaugus, kuros krakšķēja viņa veikaliņš. Tas viņam likās kļuvis mazāks, viņu pārņēma baiga sajūta, ka tikai nezvērs neaprij viņu pašu, ka tikai viņš ar visiem saviem lietussargiem un spieķiem pēkšņi neatrodas uz ielas, — tik spēcīgas bija šī varenā mehānisma dimas.

— Vai jūs dzirdat? — viņš kliedza. — Liekas taču, ka viņš grauž sienas! Manā pagrabā un arī bēniņos — visur skan zāģa švīkoņa, kas griežas cauri apmetumam. Bet kas par to, — viņiem tomēr neizdosies mani saspiest plakanu kā papīra lapu! Es nekustēšu ne no vietas, pat ja viņi izlauzīs jumtu un lietus gāzes plūdīs manā gultā!

Tieši šinī dienā Murē uzdeva iesniegt Burā jaunu priekšlikumu: summu palielināja, par viņa uzņēmumu un atteikšanos no līguma piesolīja piecdesmit tūkstošus franku. Šis priekšlikums vēl vairāk saniknoja veco vīru, un viņš, izgrūzdams lamu vārdus, atteicās. Tātad, cik bagāti jau kļuvuši šie krāpnieki no laupīšanām, ka gatavi maksāt piecdesmit tūkstošus par īpašumu, kas pat nav desmit tūkstošu vērts! Viņš sargāja savu veikaliņu, tāpat kā nevainīga meitene sargā savu tikumību, — goda vārdā, aiz cienības pašam pret sevi.

Denīze novēroja, ka pēdēļās divas nedējas Burā ir ļoti norūpējies. Viņš drudžaini skraidīja pa savu māju, mērīja sienas, aizgāja līdz ielas vidum un apskatīja mājiņu kā īsts arhitekts. Tad kādu rītu ieradās strādnieki. Sākās izšķirošā cīņa, Burā bija apsēdusi doma cīnīties ar «Dāmu paradīzi,» cīnīties uz savas paša zemes, piekāpjoties laikmeta greznībai. Pircējas, kas tam bija pārmetušas, ka viņa veikaliņš ir pārāk drūms, bez šaubām nāks atkal, kad to ieraudzīs spožu, no jauna apdarinātu. Vispirms aizķitēja visas plaisas un izlaboja fasādi; tad izkrāsoja skatlogu gaiši zaļā krāsā; skaistuma prasības aizgāja tik tālu, ka pat apzeltīja izkārtni. Trīs tūkstoši franku, ko Burā bija nolicis katram gadījumam, tika iztērēti. Un tiešām viss kvartāls saviļņojās; visi nāca skatīties Burā veikalu, bet viņš pats šādā krāšņā vidē pilnīgi zaudēja galvu un nekādi nevarēja iekļauties parastajā dzīves ritmā. Šinī mirdzošajā ietvarā un maigo krāsu fonā dīvainais, vecais vīrs ar lielo bārdu un garajiem matiem it kā neiederējās, viņš jutās kā svešumā. Garāmgājēji no pretējās ietves brīnījās, redzēdami, kā viņš vicina rokas, kā izgriež spieķa rokturus. Pats viņš šaudījās šurpu turpu, drudžainā nemierā bīdamies kaut ko notraipīt un arvien dziļāk rakās šai uzpostajā komercijā, no kuras nekā nesaprata.

Tagad arī Burā, tāpat kā Robino, uzsāka karagājienu pret «Dāmu paradīzi». Burā izlaida savu izgudrojumu — plisētu lietussargu, kam vēlāk bija lemts kļūt plaši izplatītam. Tad «Paradīze» nekavējoties papildināja šo izgudrojumu. Nu sākas cīņa par cenām. Burā ražoja lietussargus par vienu franku deviņdesmit pieciem santīmiem no oderes drēbes ar tērauda spieķīšiem; šie lietussargi nebija nolietojami, tā stāvēja rakstīts etiķetē. Bet vecais vīrs cerēja sakaut konkurentu galvenokārt ar rokturiem no bambuka, kizila, olīvkoka, spāniešu niedres, mirtes — daždažādiem rokturiem, kādus vien var iedomāties. «Parīzē», kas mākslinieciskai pusei pievērsa mazāk uzmanības, bet vairāk audumam, slavēja savus al-paka, kazas vilnas, sarža un tafta audumus. Uzvarēja «Paradīze», un sirmgalvis izmisumā atkal un atkal atkārtoja, ka mākslai tagad visi spļauj virsū, ka atliek vienīgi rokturus izgriezt sev par prieku, necerot tos pārdot.

— Es pats esmu vainīgs! — viņš skaļi uzsauca De-nīzei. — Kādēļ man vajadzēja tirgoties ar šiem mēsliem par vienu franku deviņdesmit pieci? ... Lūk, kur aizved jaunas idejas. Iedomājos sekot šo laupītāju piemēram, nu, un tā man arī vajag, ja es tagad izputēšu!

Jūlijs bija svelmaini karsts. Denīzei trūka elpas savā šaurajā istabiņā tieši zem šīferu jumta. Tāpēc vakaros, atgiezusies no veikala, viņa paņēma Pepē no Burā un, nekāpjot augšā, gāja ar puisēnu ieelpot gaisu Tiljeriju pils parkā, kamēr tā vārtus slēdza. Kādu vakaru, ejot kastaņu gatves virzienā, Denīze pēkšņi apstājās kā sastingusi: dažu soļu atstatumā viņa ieraudzīja kādu nākam pretim;

meitenei šķita, ka tas ir Itēns. Bet pēc tam sirds sāka pukstēt vēl straujāk. Tas bija pats Murē, kas, ieturējis pusdienas Sēnas kreisajā krastā, tagad kājām gāja pie Deforža kundzes. Jaunā meitene tik strauji metās sāņus, lai izvairītos no sastapšanās, ka Murē paskatījās uz to. Sāka jau tumst, bet viņš tomēr Denīzi pazina.

— Tā esat jūs, jaunkundz?

Meitene neatbildēja, apjukusi, ka viņam bija labpa-ticis apstāties. Bet viņš smaidīdams vērās Denizē, slēpdams savu satraukumu zem laipnas aizbildnības maskas.

— Jūs vēl arvien tepat Parīzē?

— Jā, kungs, — meitene beidzot izteica.

Viņa palocījās atvadīdamās un lēnām atkāpās dažus soļus, gribēdama turpināt pastaigu. Bet Murē sekoja viņai lielo kastaņu tumšajā ēnā. Šeit bija patīkams vēsums, tālumā smējās bērni, kas rotaļājās ar stīpu.

— Vai tas ir jūsu brālītis? — viņš jautāja, uzlūkodams Pepē.

Zēns, sveša cilvēka klātbūtnē zaudēļis parasto drosmi, svinīgi soļoja māsai blakus, turēdams viņas roku.

— Jā, kungs, — viņa atkal atbildēja.

Denīze nosarka, atcerēdamās Klāras un Margaritas nekaunigos apmelojumus. Murē acīm redzot saprata viņas samulsuma iemeslu un steidzīgi piebilda:

— Klausieties, jaunkundz, man jūsu priekšā jāatvainojas ... Jā, es jau sen jums gribēju pateikt, ka ļoti nožēloju pielaisto kļūdu. Jūs toreiz apvainoja nepatiesi... Bet tas nu ir noticis, un es tikai gribu jums pasacīt, ka tagad visi pie mums zina, ar kādu mīlestību jūs gādājat par saviem brāļiem ...

Viņš turpināja runāt ar tādu cieņas pilnu pieklājību, kādu «Dāmu paradīzes» pārdevējas nebija pieradušas no viņa dzirdēt. Denīzes mulsums auga, bet sirdī lija saulains prieks. Tātad viņš zina, ka viņa vēl nevienam nav piederējusi! Abi klusēja, viņš gāja tai blakus, pieskaņojot savus soļus sīkajiem bērna solīšiem, un Parīzes tālā dunoņa gaisa kuplo koku tumšajā ēnā.

— Gribu izlabot jums nodarīto netaisnību, jaunkundz, un piedāvāju jums nākt atpakaļ mūsu uzņēmumā, — Murē teica. — Protams, ja jūs pati to vēlaties ...

Denīze to pārtrauca, viņa atteicās drudžainā steigā.

— Es nevaru, cienīts kungs... Es jums Joti pateicos, bet esmu jau iestājusies citur darbā.

Murē to zināja, viņam nesen bija stāstījuši, ka meitene strādā pie Robino. Mierīgi tērzējot kā ar sev līdzīgu, viņš sāka runāt par to, izteikdamies loti atzinīgi. Robino ir ļoti spējīgs cilvēks, tikai pārāk nervozs. Viņam nenovēršami draud katastrofa. Gožans tam uzkrāvis pārāk smagu nastu, zem kuras tie saļims abt. Šīs atklātības uzvarēta, Denīze kļuva drosmīgāka un atzinās, ka cīņā, kas tagad iedegusies starp lielajiem veikaliem un sīktirdznie-cību, viņa simpatizējot lieltirdzniecībai; pati sajūsminādamās, viņa minēja dažus piemērus, pierādot, ka stāvokli pareizi uztvērusi un izpratusi, ka ir jauno, plašo ideju piekritēja. Murē klausījās meitenē pārsteigts un valdzināts. Viņš pagriezās pret Denīzi, cenzdamies vakara krēslā saskatīt viņas sejas pantus. No izskata meitene šķita vēl tā pati, vienkāršā kleitiņā, piemīlīgu sejiņu, bet no šīs vienkāršības dvesa kāds saistošs aromāts, kura burvestību viņš tik skaidri izjuta. Kā redzams, Parīzes gaiss labvēlīgi iespaidojis mazo, biklo meiteni, viņa vēr-tās sievietē — valdzinošā sievietē, un kāda viņa saprātīga, kādi mati, liega skaistuma pārpilni!

— Bet, ja nu jūs esat mūsu pu§p, — viņš smiedamies teica, — kāpēc tad jūs kalpojat pie maniem pretiniekiem? ... Un tad man stāstīja, jūs īrējot istabu no Burā?

— Burā ir krietns un godīgs cilvēks, — Denīze klusi sacīja.

— Neņemiet ļaunā, bet viņš ir vecs muļķis, prātā jucis; viņš mani piespiedīs sevi izdzīt no paša mājas, kaut gan es gribēju atbrīvoties no veča, dodot viņam veselu kapitālu!... Turklāt jums pie Burā nav īstā vieta, jo viņa mājai ir slikta slava, viņš izdod istabas tādām personām ...

Bet, juzdams Denīzes samulsumu, viņš pasteidzās piebilst:

— Protams, cilvēks var būt godīgs visur, un jo lielāks nopelns būt godīgam, ja neesi bagāts.

Viņi atkal pagāja dažus soļus klusēdami. Pepē viņos uzmanīgi klausījās, kā pārāk agri attīstījies bērns. Reizēm viņš pacēla acis uz māsu, brīnīdamies, ka viņas karstā roka viegli trīc.

— Klausieties, — jautri teica Murē, — vai jūs negribētu būt par manu starpnieci? Esmu izlēmis summu paaugstināt un Burā piesolīt astoņdesmit tūkstošus franku... Sāciet pirmā runāt ar viņu par to, paskaidrojiet viņam, ka viņš tīši iet pašnāvībā ... Varbūt viņš jūs paklausīs, jo viņš tur labu prātu uz jums; jūs viņam izdarīsiet lielu pakalpojumu.

— Labi! — Denīze atbildēja, arī pasmaidīdama. — Es izpildišu šo uzdevumu, tikai šaubos par panākumiem.

Atkal iestājās klusums. Ne vienam, ne otram nebija vairs nekā ko teikt. Mirkli Murē mēģināja Denīzi izvaicāt par tēvoci Bodī, bet apklusa, juzdams, ka tas viņai nav patīkami. Iedami viens otram blakus, viņi beidzot iznāca gatvē pie Rivoli ielas, kur bija vēl gaišs. Atstājot tumsu, kas valdīja zem kokiem, viņi pēkšņi it kā atmodās. Murē saprata, ka nevar Denīzi vairs ilgāk aizturēt.

— Arlabvakar, jaunkundzi

— Arlabvakar, kungs!

Bet viņš negaja projām. Pacēlis acis, viņš ieraudzīja sev priekšā Aizīrās ielas stūrī apgaismotos logus, Dcforža kundze viņu gaidīja. Un Murē skatieni slīdēja atpakaļ uz Denīzi; tagad, bālganajā mijkrēslī viņš medeni redzēja skaidri: viņa bija tik trausla salīdzinājumā ar An-rieti, kāpēc tad iekvēlojās viņa sirds? Vienkārši — muļķīgs untums.

— Puisēns ir noguris, — viņš piebilda, lai tikai kaut ko pateiktu. — Bet atcerieties labi: mūsu uzņēmuma durvis jums vienmēr būs atvērtas. Jums tikai jāatnāk pie mums, un visas jūsu vēlēšanās tiks izpildītas ... Arlabvakar, jaunkundzi

— Arlabvakar, kungs!

Kad Murē bija aizgājis, Denīze atgriezās dziļajā tumsā zem kastaņām. Meitene ilgi klīda bez mērķa starp šiem milzīgo koku stumbriem; viņas vaigi kvēloja, galvā domas juka. Pepē, visu laiku turēdams māsas roku, tipināja ar mazajām kājiņām, visiem spēkiem cenzdamies tikt viņai līdz. Denīze bija aizmirsusi mazuli. Beidzot viņš iesaucās:

— Tu ej pārlieku ātri, māmuķītl

Tad Denīze apsēdās uz soliņa, un nogurušais puisēns aizmiga viņai uz ceļiem. Viņa turēja bērnu, piespiedusi to pie meitenīgajām krūtīm, bet acis maldījās tumsas bezgala dzīlēs. Kad Denīze pēc kādas stundas klusēdama atgriezās ar zēnu Mišodjēras ielā, viņa bija mierīga un saprātīga kā vienmēr.

— Velns un deviņi pērkoni! — jau no tālienes viņai pretim kliedza Burā. — Trieciens dots... Nelietis Murē nopircis manu māju.

Viņš vairs nevaldīja pār sevi, trakodams savā veikalā, vicināja rokas un, šķita, nupat jau viņš izsitīs skatlogu.

— Ak, neģēlis! Tikko saņēmu vēstuli no augļu tirgotāja. Un ziniet par cik šis bezgodis pārdevis manu māju? Par simtpiecdesmit tūkstošiem, tas irčetrkārt vairāk nekā tās vērtība. Arī viņš ir tāds pats zaglis!... Iedomājieties, viņš dižojies ar maniem rotājumiem; jā, viņš pastāvējis uz to, ka nams par jaunu remontēts... Vai viņi visi vēl ilgi par mani ņirgāsies?

Doma, ka viņa remontam iztērētā nauda atnesusi peļņu augļu tirgotājam, veco vīru dzina izmisumā. Un tagad viņa saimnieks būs Murē; viņam būs jāmaksā noma šim ienīstajam konkurentam, viņam, Burā, būs jādzīvo! Šī doma galīgi satracināja veco tirgoni.

— Es dzirdu, kā viņi urbj sienu... Tagad jau viņi ir tepat un ēd jau gandrīz no mana šķīvja.

Viņš sita tik stipri ar dūri pa leti, ka grīda salīgojās un visi lietussargi un spieķi palēcās uz augšu.

Pārbiedētā Denīze nespēja izteikt ne vārda. Viņa stāvēja nekustēdamās, gaidīdama lēkmes beigas, bet Pepē aiz noguruma aizsnaudās uz krēsla. Beidzot, kad Burā mazliet nomierinājās, viņa nolēma izpildīt Murē uzdevumu; protams, sirmgalvis pašlaik ir satracināts, bet viņa niknums un bezizejas stāvoklis, kādā viņš pašlaik atrodas, var iespaidot viņu uz ātru piekāpību,

— Es tieši sastapu vienu cilvēku ... — viņa iesāka. — Jā, vienu cilvēku no «Paradīzes», ļoti labi informētu cilvēku ... Liekas, viņi grib jums rīt piesolīt astoņdesmit tūkstošus...

— Astoņdesmit tūkstošus! — kā pērkona grāviens meiteni pārtrauca Burā balss. — Astoņdesmit tūkstošus! Bet tagad es par miljonu arī nepadošos!

Viņa gribēja, lai vecītis nāktu atkal pie saprāta. Te atvērās veikala durvis, un Denīze atkāpās nobālusi, nespēdama izteikt ne vārda. Tas bija tēvocis Bodi, stipri novecojis, dzeltenu seju. Burā satvēra kaimiņu aiz svārku pogas un kliedza viņam sejā, neļaudams tam izteikt ne vārda un vēl vairāk iedegdamies dusmās viņa klātbūtnē:

— Vai jūs zināt, kas tiem ienācis galvā, ko tie man piesola? Astoņdesmit tūkstošus! Lūk, cik tālu aizgājuši šie bandīti! Viņi iedomājas, ka mani var nopirkt kā ielas meitu. Viņi nopirkuši māju un domā, ka nu esmu tiem rokās! Nekā nebūs! Protams, es varbūt arī piekāptos, bet, ja māja jau pieder viņiem, lai pamēģina vien to paņemt!

— Tātad tas ir taisnība? — vaicāja Bodī kā vienmēr stieptā balsī. — Man to stāstīja, bet es atnācu pats pārliecināties.

— Astoņdesmit tūkstošus franku! — atkārtoja Burā. Kāpēc tad ne visu simtu? Sī summa mani bezgala uztrauc! Vai viņi tiešām domā, ka es ielaidīšos krāpšanā viņu naudas dēļ? . .. Nē, piķis un zēvele, viņi tc nedabūs! Nekad, dzirdiet, nekad!

Denīze izlēma iejaukties un mierīgi iebilda:

— Viņi to dabūs pēc deviņiem gadiem, kad jūsu nomas līgums izbeigsies.

Un, neraugoties uz tēvoča klātbūtni, viņa ņēmās pārliecināt veco vīru, lai tas Murē priekšlikumu pieņemtu. Tālāk turpināt cīņu nav iespējams, viņš turas pretim nepārvaramam spēkam, un, ja viņš nav neprātis, tad taču viņam nevajag atteikties no kapitāla, ko tam piesola. Bet sirmgalvis atteicās tāpat kā iepriekš. Viņš cerot, ka deviņu gadu laikā paspēšot nomirt un neredzēšot vairs savu ienaidnieku uzvaru.

— Vai dzirdat, Bodī kungs? — viņš turpināja. — Jūsu brāļameita ir uz vienu roku ar tiem, viņi tai uzdevuši mani salauzt... Zvēru, ka viņa ir uz vienu roku ar šiem laupītājiem.

Līdz šim mirklim šķita, ka tēvocis Denīzi nebija ievērojis. Drūmu skatienu, kā vienmēr, viņš pacēla galvu, tāpat kā vienmēr, kad Denīze gāja garām. Tikai tagad viņš lēnām pagriezās un paskatījās uz meiteni. Bodī resnas lūpas iedrebējās.

— Es to zinu, — viņš tikko dzirdami teica.

Viņš vēl vienmēr to uzlūkoja. Denīze bija satraukta līdz asarām: viņa redzēja, ka rūpes to bija stipri sagrauzušas. Bet vecais vīrs, dziļi nožēlodams, ka nav tai palīdzējis, domāja varbūt par trūkumu, kādā viņai tagad ir jādzīvo. Uzskatot Pepē, kas bija aizmidzis uz krēsla, kamēr ap to skanēja satrauktas balsis, viņš acīm redzot galīgi atmaiga.

— Denīze, — viņš vienkārši teica, — atnāc rītu ar mazo pie mums uz pusdienām... Sieva ar Zenevjevu man uzdeva tevi ielūgt, kad mēs satiekoties.

Denīze dziļi nosarka un apskāva tēvoci. Bet, kad viņš gāja projām, Burā, iepriecināts, ka tie samierinājušies, nosauca tam pakaļ:

— Vediet meiteni pie prāta, viņā ir daudz laba... Kas uz mani attiecas, tad, lai mana māja sagrūst, mani atradīs zem drupām!...

— Mūsu mājas jau grūst, kaimiņ, — drūmi atteica Bodi. — Visi mēs atradīsimies zem drupām.

VIII

Visā kvartālā runāja tikai par plašo ielu, ko izbūvēs starp jauno operu un biržu un ko nosauks pai Desmitā decembra ielu. īpašumu atsavināšana jau bija paveikta, un divas strādnieku grupas uzsāka darbus, virzīdamās viena otrai pretim: viena ārdīja vecās savrupmājas Lui-legrana ielā, otra jauca nost bijušā Vodeviļa teātra plānās sienas; abu grupu kapļu cirtieni arvien vairāk tuvojās; Suazelas un Mišodjēras ielu iedzīvotāji apraudāja iznīcībai nolemtos namus. Nepaies ne divas nedējas, ka to ķermeņus pāršķels saules un skaļa trokšņa pilna dziļa brūce.

Bet vēl vairāk iedzīvotājus saviļņoja darbi, kurus uzsāka «Dāmu paradīze». Runāja par ievērojamiem paplašinājumiem, par milzu veikalu, kura trīs fasādes izies uz Mišodjēras, Jauno Sv. Ogistēna un Monsinjī ielām. Stāstīja, ka Murē noslēdzis līgumu ar Hipotēku bankas priekšsēdētāju baronu Hartmani un grib pievienot sev visu namu grupu, izņemot ēku, kas iziet uz jauno Desmitā decembra ielu, kur barons nodomājis celt viesnīcu — Grand Hotel konkurentu. «Paradīze» uzpirka visus nomas līgumus, veikalus likvidēja, dzīvokļu īrnieki izvācās; vesela strādnieku armija kaļķu putekļu mākoņos sāka pārbūves darbus tukšajās ēkās. Visā šajā apvērsumā vienīgi tikai Burā šaurā būda palika neskarta, stūrgalvīgi pielipusi ar amatniekiem nosētajām augstajām sienām.

Kad nākošajā dienā Denīze un Pepē gāja pie tēvoča Bodī, ielu aizsprostoja vesela rinda ķerru, kas pieveda ķieģeļus vecajai Divijāra savrupmājai. Tēvocis Bodī stāvēja uz sava veikala sliekšņa un drūmi noraudzījās šai

ainā. Cik «Dāmu paradīze» paplašinājās, tik vecā Elbefa māja šķita saraujamies arvien mazāka. Meitenei šķita, ka tās skatlogi kļuvuši vēl putekļaināki, ka tos vēl vairāk nomāc ar savu smagumu zemais otrais stāvs, kura apaļie logi radīja līdzību ar cietumu. Mitrums bija galīgi izbalinājis veco, zaļo izkārtni, un no pelēkās, it kā sarukušās mājas fasādes dvesa izmisums.

— Nu, lūk, jūs esat klāt, — Bodī tos uzbilda. — Uzmanīgi, ka tie jums neuzbrauc virsū!

-

Kad Denīze iegāja veikalā, viņai sažņaudzās sirds. Viņai tas likās daudz tumšāks, vēl dziļāk iegrimis sava posta snaudā; tukšie kakti šķita kā tumšas bedres, letes un plauktus klāja putekļi; no iegūlušiem baļķiem dvesa pagraba mitrums un kaļķu smaka. Bodī kundze un Že-nevjeva klusēdamas sēdēja pie kases vientuļā kaktiņā, kur neviens tās netraucēja. Māte vīlēja trauku dvieļus. Meita, nolaidusi rokas uz ceļiem, tukšiem skatieniem raudzījās tālē.

— Labvakar, mīļā krustmāmiņ, — teica Denīze. — Esmu ļoti priecīga jūs atkal redzēt, un, ja esmu jums nodarījusi nepatikšanas, lūdzu piedodiet man.

Bodī kundze aizkustināta to apskāva.

— Mana mīļā meitiņ, — viņa atbildēja, — ja man nebūtu citu raižu, tu mani redzētu daudz jautrāku.

— Labvakar, māsīc, — Denīze turpināja, pirmā noskūpstīdama Ženevjevu uz vaigiem.

I

Ženevjeva it kā pēkšņi pamodās. Viņa savukārt noskūpstīja Denīzi, nespēdama izteikt ne vārda. Tad abas sievietes apskāva Pepē, kurš izstiepa tām pretim rociņas. Samierināšanās bija pilnīga.

— Nu ko, pulkstenis jau seši, laiks sēsties pie galda, — sacīja Bodī. — Bet kāpēc tu neatvedi Žanu līdz?

— Viņš jau gatavojās nākt, — apjukusi atbildēja Denīze. — Tieši šorīt es brāli satiku, viņš teica, ka atnākšot ... Bet uz viņu gaidīt nevar, varbūt saimnieks to aizturējis.

Denīze baidījās, kaut Žans tikai nebūtu atkal ielaidies kādā dēkā un centās jau priekšlaikus puisi attaisnot.

— Tad sēdīsimies pie galda, — atkārtoja tēvocis.

Viņš pagriezās pret tumsā grimstošo veikalu.

»

— Kolombān, varat pusdienot kopā ar mums, tikpat jau neviens nenāks.

Denize vēl nebija pamanījusi pārdevēju. Krustmāte paskaidroja, ka viņiem nācies atlaist otru pārdevēju tin jaunkundzi. Darījumi risinās tik slikti, ka pietiek ar vienu pašu Kolombānu, un arī tas stundām stāv dīkā un no bezdarbības reizēm aizmieg vaļējām acīm.

Ēdamistabā dega gāze, lai gan ārā mirdzēja gaiša vasaras diena. Ieejot ēdamistabā, Denize nodrebēja: viņas plecus stindzināja saltums, kas dvesa no sienām. Atkal viņa ieraudzīja to pašu apaļo galdu, galda piederumus uz vaska drānas galdauta, logu, caur kuru iespiedās mazliet gaiss un gaisma no dziļas, smirdošas spraugas — mājas pagalmiņa. Viņai likās, ka ēdamistaba, tāpat kā tirgotava, vēl vairāk sadrūmusi un it kā raud.

— Tēvs, — ieteicās Zcnevjeva, juzdamās neveikli Denīzes priekšā, — atļauj, es aizvēršu togu, nelabs gaiss nāk iekšā.

Bodi no tā nekā nejuta.

— Taisi ciet, ja vēlies, — viņš izbrīnā atbildēja. — Tikai būs karsti.

Un tiešām kļuva ļoti karsti. Pusdienas bija pavisam vienkārša ģimenes maltīte. Kad pēc zupas kalpone pasniedza vārītu liellopa gaļu, tēvoča runa neatvairāmi pievērsās «Dāmu paradīzei». Sākumā viņš izteicās ļoti saudzīgi, pieļaudams domu, ka brāļameitai var būt savi personīgie ieskati.

— Mīļais dievs, neviens jau tev neliedz aizstāvēt šos tirdzniecības milzeņus ... Katram ir savas domas, mans bērns ... Ja jau tevi nav pārņēmis sašutums, kad tevi tik bezkaunīgi izsvieda aiz durvīm, tātad tev ir nopietni iemesli tos mīlēt. Un zini, ja arī tu atkal atgrieztos tur, es nemaz nedusmotos ... Neviens no mums neturēs dusmas par to, vai ne?

— Protams, — klusi atteica Bodī kundze.

Denīze nesteigdamās izklāstīja savus secinājumus, kā

jau viņa tos ne vienu reizi vien bija izklāstījusi Robino: dabiskā tirdzniecības attīstība, laikmetīgas prasības, lielo uzņēmumu dižums un, beidzot, patērētāju pieaugošā labklājība. Bodī klausījās Denīzē ieplestām acīm, izstieptām

lūpām un bija redzams, ka viņš sasprindzināti domā. Kad meitene beidza, viņš pagrozīja galvu.

— Tas viss ir tikai murgi. Tirgošanās paliek tirgošanās, neko vairāk tu tur neizdomāsi... Jā, es piekrītu, sekmes viņi guvuši, bet — tas arī ir viss. Ilgu laiku es cerēju, ka viņi lauzīs kaklu, — jā, es to gaidīju, es cietu, tu jau atmini to. Bet tomēr — nē! Tagad, kā redzams, pie mantas tiek tikai zagļi, bet godīgiem ļaudīm nolemts nobeigties uz salmiem... Lūk, cik tālu mēs esam nonākuši, un man atliek tikai noliekties faktu priekšā. Es jau liecos, nudien, liecos ...

Pamazām viņā sāka vārīties niknums. Pēkšņi viņš pakratīja gaisā dakšiņu.

— Bet vecā Elbefa nams nekad nepiekāpsies ... Zini, es pateicu Burā: «Kaimiņ, jūs ķēmojaties pakaļ šarlatāniem, jūsu bezgaumīgais smērējums — ir kauns!»

— Ed taču, — veco vīru pārtrauca Bodī kundze; viņa kļuva nemierīga, juzdama, ka vīrs sāk uztraukties.

— Pagaidi, es gribu, lai mana brāļameita pareizi izprot manus uzskatus ... Klausies, mans bērns! Es, tāpat kā šī karafe, nekustēšu ne no vielas. Viņiem ir panākumi, nu, dievs ar viņiem! Es protestēju, tas ir viss.

Kalpone pasniedza teļa cepeti. Bodī trīcošām rokām grieza gaļu; viņam nebija vairs pareizā acumēra, ne arī veiklības porciju sadalīšanā. Neveiksmes apziņa laupīja viņam, visu cienītam saimniekam, agrāko pašpaļāvību. Pepē iedomājās, ka tēvocis dusmojas, un, lai bērnu nomierinātu, vajadzēja viņam tūlīt dot desertu — cepumus, kas atradās tam priekšā. Tad Bodī sāka runāt klusinātā balsī un centās mainīt sarunu vielu. Viņš sāka runāt par nojaukšanai nolemtajām mājām un atzinīgi izteicās par jaunās Desmitā decembra ielas projektu; šī iela, bez šaubām, atdzīvinās kvartāla tirdzniecību. Taču drīz atkal atgriezās pie «Dāmu paradīzes», visi viņa domu pavedieni veda turp, tā bija īsti slimīga apsēstība. Kopš celtniecības materiālu vezumi aizsprostoja visu ielu, tirdzniecība bija galīgi apstājusies, visas malas bija kaļķu pilnas. Turklāt šī ēka taču būs nejēdzīgi liela, pircējas viņā apmaldīsies; varēja jau vēl ierīkot turpat zem tā paša jumta arī tirgu! Un, nepievērzdams uzmanību sievas lūdzošajiem skatieniem, viņš nenocietās un pārgāja no celtniecības darbiem uz veikala apgrozību. Nepilnu četru gadu laikā viņi paspējuši pacelt apgrozību piecreiz — vai to maz var apjaust? Gada ieņēmumi, kas nesen vēl bija astoņi miljoni, tagad — pēc pēdēļās inventarizācijas sastāda četrdesmit miljonus! Vārdu sakot, tas ir kaut kas neredzēts, kaut kāds ārprāts, ar ko vairs nevar cīnīties. Viņi barojas, viņi aptaukojas, viņu veikalā jau skaitās vesels tūkstotis kalpotāju, un jau paziņots, ka tagad tur būšot divdesmit astoņas nodaļas. Šīs divdesmit astoņas nodaļas sevišķi saniknoja Bodi. Kā redzams, dažas no tām bija agrākās nodaļas, pārdalītas divās daļās, bet bija arī pavisam jaunatvērtas, piemēram, mēbeļu nodaļa un lēto Parīzes sīklietiņu nodaļa. Vai tas ir kur redzēts? Lētās Parīzes sīklietiņas! Jā, ko tur lai saka, ļaudis nav lepni, beidzot vēl sāks tirgoties arī ar zivīm. Kā arī Bodī necentās cienīt Denizes uzskatus, viņš tomēr atkal nonāca pie pamācībām.

— Atklāti sakot, tu nekādi viņus nevari aizstāvēt. Iedomājies tikai, ja es savā drānu veikalā uzreiz atvērtu kastroļu nodaļu ... Ko, tu taču teiktu, ka esmu prātā jucis... Nu, atzīsties taču vismaz, ka tu viņus necieni.

Meitene aprobežojās ar smaidu, nezinādama, ko sacīt; viņa apzinājās, ka visi saprāta secinājumi ir veltīgi. Vecais vīrs turpināja:

— īsi sakot, tu stāvi par viņiem. Nerunāsim vairs par to, jo nav vērts ķīvēties. Vēl tikai trūkst, ka viņi mani izšķirtu ar manu ģimeni! Ej pie viņiem atpakaļ, ja tev patīk, bet es tev aizliedzu uz priekšu manas ausis plosīt ar nostāstiem par viņiem!

Iestājās klusums. Bodī niknumu tagad nomainīja spēja pašsavaldīšanās. Šaurajā no gāzes radziņa sasildītajā istabiņā gaiss bija kļuvis tik smacīgs, ka kalpone atkal atvēra logu; pāri galdam ieplūda mitrums un smirdoņa no pagalma. Padeva ceptus kartupeļus. Visi nesteigdamies uzlika tos sev uz šķīvjiem, nerunājot ne vārda.

— Bet paskaties uz šiem abiem te, — no jauna atsāka Bodī, ar nazi rādīdams uz Ženevjevu un Kolom-bānu. — Paprasi tiem, vai viņi mīl tavu «Dāmu paradīzi»!

Sēžot viens otram blakus parastajā vietā, kur tie sēdēja divreiz dienā jau divpadsmit gadus, Kolombāns un

Ženevjeva ēda nopietni un lēnām. Viņi nebija pārmijuši ne vārda. Jaunais cilvēks centās savai sejai piedot vislabsirdīgāko izteiksmi, bet zem nolaistajiem plakstiem slēpās iekšēja uguns, kas viņā dega; Ženevjeva vēl zemāk noliekusi galvu zem skaisto matu smaguma, it kā aizmirsusies, visa mocošu, slepenu ciešanu varā.

— Pagājušais gads nebija izdevīgs, — paskaidroja tēvocis. — Kāzas vajadzēja atlikt... Nu. dari man to prieku, paprasi taču, ko viņi domā par taviem draugiem.

Lai viņam iztaptu, Denīzei nācās uzdot tiem šo jautājumu.

— Man nav iemesla tos mīlēt, — atbildēja Ženevjeva.

— Bet esi mierīga, ne jau visi tos nicina.

Un viņa paskatījās uz Kolombānu, kas, sevī nogrimis, nopietnu seju vēla maizes lodīti. Sajutis uz sevi vērstu meitenes skatienu, viņš dusmīgi izgrūda:

— Riebīga bodīte!... Nelietis pie nelieša'... īsta sērga mūsu kvartālā!

— Dzirdiet, dzirdiet! — iesaucās sajūsminātais Bodī.

— Lūk, šo te viņiem nekad nepievākt! .. . Jā, Kolombān, tu viens vēl tāds esi palicis, tādi ir reti kā tu!

Bet Ženevjeva, nopietna un skumja, nenolaida acis no Kolombāna. Zem šī skatiena, kas urbās jaunajam cilvēkam līdz sirds dziļumiem, viņš samulsa un sāka vēl vairāk zākāt «Dāmu paradīzi». Bodī kundze, kas klusēdama sēdēja tiem pretim, ar augošu nemieru uzskatīja vienu un otru, it kā nojauzdama jaunu nelaimi. Jau labu laiku Ženevjevas skumjas viņu biedēja; māte juta, ka meita lēnām mirst.

— Veikalā neviena nav, — Bodī kundze teica un piecēlās no galda, lai izbeigtu šo ainu. — Paskatieties, Kolombān, man likās, ka tur kāds ienāca.

Pusdienas beidzās, visi piecēlās. Bodī un Kolornbāns aizgāja parunāt ar mākleri, kas bija ieradies pēc uzdevumiem. Bodī kundze aizveda Pepē, lai parādītu tam bildītes. Kalpone steidzīgi novāca galdu, bet Denīze domīga stāvēja pie lodziņa un skatījās pagalmā, kad pēkšņi pagriezusies, redzēja, ka Ženevjeva vēl tāpat sēž pie galda, stingu skatienu raudzīdamās vaska drānā, kas vēl bija mitra pēc mazgāšanas ar sūkni.

— Vai tu esi nevesela, mīļā rnāsīc? — Denīze jautāja.

Ženevjeva neatbildēja, viņa nekustīgi skatījās kādā krociņā vaska drānā un, likās, bija pilnīgi nogrimusi savās domās. Beidzot viņa ar pūlēm pacēla galvu un ieskatījās līdzjūtīgajā Denīzes sejā, kas bija noliekusies pār to. Tātad, visi jau aizgājuši? Ko tad viņa te vēl sēž? Un pēkšņi Ženevjeva sāka raudāt, elsas žņaudza kaklu, galva noslīdēja uz galda malas. Viņa raudāja, asaru lāses lija uz viņas piedurknes.

— Mlļais dievs, kas tev noticis? — iesaucās satrauktā Denīze. — Vai nepasaukt man kādu?

Ženevjeva krampjaini satvēra māsīcas roku un, neizlaižot to no savējās, šļupstēja:

— Nē, nē, paliec pie manis... Māmiņa nedrīkst to zināt! Ja tu to redzi, tas nekas, bet es negribu, ka citi — tikai ne, ka citi to redz! Es tev saku, tas lā notiek, man negribot!... Man likās, ka esmu viena... Neej projām, man ir jau labāk, es jau vairs neraudu.

Bet lēkme atkārtojās, ilgās elsās raustījās trauslais Zencvjevas ķermenītis. Šķita, ka smagais matu mezgls tepat jau sadragās viņas pakausi. Galva trīsēja uz saliktajām rokām; no matu pinuma izkrita adata, un mati izplūda pār viņas kaklu, ietinot to kā tumšā autā. Denīze mēģināja klusām mierināt Zenevjevu tā, lai nepievērstu citu uzmanību. Denīzes sirds sažņaudzās, kad, atpogājot māsīcas kleitu, viņa ieraudzīja, cik tā bija slimīgi novārgusi: viņai bija iekritušas bērna krūtis un neattīstīts, mazasinības novājināts jaunavas ķermenis. Ar abām rokām Denīze saņēma māsīcas matus, brīnum krāšņus matus, kas, likās, izsūkuši visu dzīvību no vārgās meitenes, un sapina tos divās smagās bizēs, lai Ženevjevai vieglāk būtu elpot.

— Pateicos tev, tu esi tik laba, — teica Ženevjeva. — Jā, es nepiederu pie resnajām, vai ne? Es biju daudz daudz pilnīgāka, bet tas viss aizgāja ... Aizpogā manu kleitu, citādi māmiņa ieraudzīs manus plecus. Es tos slēpju, cik iespējams... Mīļais dievs, esmu ļoti ļoti slima...

Pa to laiku lēkme norima. Galīgi bezspēcīga meitene arvien vēl sēdēja, ciešu skatienu raudzīdamās Denīze. Beidzot viņa pārtrauca klusumu un jautāja:

— Saki man taisnību, — vai viņš mīl to?

Denīze juta, ka vaigi pietvīkst. Viņa skaidri saprata, ka runa iet par Kolombānu un Klāru, bet viņa tēloja pārsteigumu:

— Par ko tu runā, mīļā?

Ženevjeva neticīgi pakratīja galvu.

— Saki man, lūdzu, taisnību! Dari man šo pakalpojumu, lai man nav jāmocās šaubās... Tu visu zini, es to jūtu. Jā, šī sieviete bija tava biedrene, un es redzēju, ka Kolombāns skrēja tev pakaļ, kā viņš čukstot tev ko stāstīja. Viņš tev deva uzdevumus viņai, vai ne? ... Apžēlojies, mīļā, saki man patiesību! E6 tevi lūdzu, man kļūs vieglāk.

Nekad vēl Denīze nebija tik grūtā stāvoklī. Viņa nolaida acis šīs meitenes priekšā, kas vienmēr klusēja, bet visu uzminēja. Bet Denīzei tomēr pietika spēka vēlreiz to mānīt.

— Bet viņš taču mīl tevi!

Ženevjeva bezcerīgi pamāja ar roku.

— Tātad tu negribi man teikt... Nu, un tad, vai nav vienalga, es jau pati tos redzēju. Viņš vienmēr iziet uz ielas, lai tikai paskatītos uz to. Bet viņa augšā smejas kā muļķīte ... Viņi, protams, kaut kur satiekas.

— Te nu gan es varu zvērēt, ka tu maldies! — iesaucās Denīze, aizmirsusies un no sirds vēlēdamās Zenev-jevu mazliet iepriecināt, kaut arī tikai ar šiem vārdiem.

Meitene dziļi nopūtās. Viņa gurdi pasmaidīja un vājā balsī kā slimnieks, kas izveseļojies pēc smagas slimības, ieteicās:

— Man gribas nodzerties ūdeni... Atvaino, ka tevi apgrūtinu. Lūk, tur, bufetē.

Un, ielējusi no karafes ūdeni, viņa vienā paņēmienā iztukšoja veselu glāzi, ar roku atvairīdama Denīzi, kas baidījās, ka māsīcai tas nav par ļaunu.

— Nē, nē, ļauj vien man to, mani mūžīgi moca slāpes ... Es arī naktīs pieceļos, lai nodzertos.

Brīdi abas klusēja. Tad Ženevjeva tikko dzirdami atsāka:

— Saproti, ka pa desmit gadiem esmu pieradusi pie domas par šīm laulībām. Es vēl staigāju īsā kleitiņā, bet Kolombāns jau bija nozīmēts man ... Es pat neatminu, kā viss tas notika. Mēs vienmēr dzīvojām kopā kā ieslēgti, nekad nebijām šķirti, starp mums nekad nebija nesaskaņas, un galu galā es pieradu jau priekšlaicīgi viņu uzskatīt kā savu vīru. Es pat nezināju, vai to mīlu, es biju viņa sieva, un ar to pietika ... Bet tagad viņš grib aiziet pie citas! Ak dievs, mana sirds lūst! Tādas mokas es vēl nepazinu. Tās smeldz sirdī, galvā, sāpes pārņēmušas mani visu — tās beidz mani nost. Viņas acīs atkal parādījās asaras.

Denīze, kuras plaksti kļuva mitri no žēluma, izsaucās:

— Bet vai krustmāmiņa to nenojauš?

— Man liekas, ka nojauš gan ... Kas attiecas uz tēli, tad viņš ir par daudz sagandēts no visa, viņš nespēj iedomāties, kādas mokas viņš man sagādā, atlikdams kāzas ... Māmiņa vairāk reižu mani iztaujā. Viņa tik ļoti norūpējusies, viņa redz, ka es nīkstu. Viņa jau pati nekad nav bijusi stipra, bieži viņa man sacījusi: «Manu nabaga meitiņ, visai stipru es tevi neesmu pasaulē laidusi.» Un tad šādos veikaliņos nevar izaugt nezin cik veselīgs cilvēks! Bet māmiņa, protams, novērojusi, ka es par daudz novājēju... Paskaties uz manām rokām, — vai tad tas ir iespējams?

Drebošu roku viņa atkal sniedzās pēc karafes. Denīze gribēja viņu atturēt.

— Nē, man tik ļoti slāpst! Ļauj man nodzerties!

Bija dzirdama Bodī balss. Sirsnības uzplūdā Denīze

nometās ceļos un mīļi kā māsa apskāva Zenevjevu. Viņa to skūpstīja, mierinādama, ka viss nokārtosies, ka viņa izies pie Kolombāna, izveseļosies un kļūs laimīga. Tad Denīze strauji piecēlās. Tēvocis viņu sauca.

— Žans atnācis, nāc šurp!

Tas tiešām bija Žans, viņš atskrēja aizelsies uz pusdienām. Kad viņam pateica, ka pulkstenis jau astoņi, viņš izbrīnā atplēta muti. Tas nevar būt, viņš tikko nācis no saimnieka! Par viņu sāka mazliet uzjautrināties: kā redzams viņš nācis caur Vensenas mežu! Bet, tiklīdz tam izdevās piekļūt māsai, viņš klusām tai iečukstēja:

— Mani aizturēja kāda meitene, veļas mazgātāja, viņa nesa veļu... Man tur stāv ormanis; es to pieņēmu uz stundu. Dod man simts sū!

Viņš uz brīdi izskrēja un atgriezās pusdienot, jo Bodī kundze neatlaidīgi aicināja, lai viņš ko ēd, kaut vai tikai zupu. Atkal parādījās Ženevjeva; viņa, kā parasti, bija klusa un drūma. Kolombāns snauda aiz letes. Vakars šķita ilgs un garlaicīgs, un vienīgā dzīvība tajā bija tēvoča Bodī soļi, kas atbalsojās istabā, kad viņš staigāja šurp turp pa tukšo veikalu. Dega vientuļš gāzes radziņš, un no zemajiem griestiem kā platas lāpstas slīga lejup tumšās ēnas, — tā kapā birst melna zeme.

Pagāja daži mēneši. Gandrīz katru dienu Denīze uz brīdi iegāja pie tēvoča, lai izklaidētu Zenevjevti. Bet Bodī ģimenes noskaņojums kļuva arvien drūmāks. Darbi, kas norisa ielas pretējā puse, sagādāja tai mūžīgas mokas un atgādināja pašu neveiksmi. Pat cerību un negaidīta prieka stundās visu izjauca ķieģeļiem piekrautas ķerras rīboņa, zāģa švīkoņa vai kāda mūrnieka izsauciens. Viss kvartāls bija saviļņots. Spraigā darba troksnis viņpus dēļu žoga, kas ietvēra trīs ielas, iespiedās arī šeit. Kaut arī arhitekts izmantoja jau esošās ēkas, viņš tomēr no visām pusēm tās nojauca pārbūvei; pašā vidū, ejā, ko izveidoja pagalmi, uzcēla centrālo galeriju, plašu kā baznīca, kurai vajadzēja noslēgties ar parādes durvīm Jaunās Sv. Ogislēna ielas fasādes centrā. Kad sāka ķerties pie pagraba stāvu ierīkošanas, nācās sadurties ar lielām grūtībām, tās bija notekgrāvja sūces, no kurām tecēja ūdens, un bez tam vēl augsnes kārtā atrada lielā daudzumā cilvēku kaulus. Jauns notikums, kas nodarbināja visu kaimiņu māju iedzīvotāju prātus, bija simt metru dziļas akas urbšana, kurai jādod piecsimt litri ūdens minūtē. Tagad sienas jau pacēlās otrā stāva augstumā; sastatnes un laipas ieslēdza visu kvartālu; dzirdēja nepārtraukti šņācam ceļamos krānus, kas cēla augšup noslīpētos akmeņus; atskanēja pēkšņa izkrauto dzelzs siju rīboņa, strādnieku bara izsaucieni, ko pavadīja kapļu un. āmuru klaudzieni. Bet visvairāk kaimiņus apdullināja mašīnu dimas un dārdoņa; visus darbus veica ar tvaik-mašīnu palīdzību, kuru spalgie svilpieni tricināja gaisu, bet pie mazākās vēja pūsmas sacēlās veseli kaļķu mākoņi, kas krita uz apkārtējiem jumtiem, līdzīgi sniegam. Bodī ģimene ar šausmām vēroja, kā šie nepielūdzamie putekļi iekļūst visur, iespiežas aizslēgtajos skapjos, notraipa audumus veikalā un ielien pat gultās; doma, ka viņi

spiesti tos ieelpot, ka tie galu galā viņus novedis kapā, sagandēja viņu dzivi.

Bet šim stāvoklim bija lemts vēl pasliktināties. Septembri arhitektu pārņēma bažas, ka viņš nespēs laikā pabeigt celtni, un viņš nolēma strādāt arī pa naktīm. Visapkārt darba vietai bija ierikotas gaišas elektriskās spuldzes, un troksnis nerima visu diennakti: norīkotās strādnieku grupas sekoja cita citai, āmuri klaudzēja bez mitas, mašīnas svilpa vienā laidā, un nepārtrauktais troksnis šķita paceļam šos kaļķu mākoņus un izsējam tos visapkārt. Tagad Bodi ģimeni pārņēma neizsakāms izmisums: viņiem nebija vairs pat iespējas aizvērt acis; naktīs viņi drebēja savos alkovos, un, kad nogurums viņus pārvarēja uri viņi sāka iemigt, ielas troksnis atpūtu izvērta mocošos murgos. Kad viņi kailām kājām izkāpa no gultām, lai rastu sev mieru, un pacēla loga aizkaru, viņi sastinga, šausmu pārņemti, redzot «Dāmu paradīzi», kas liesmoja tumsā kā milzu smēde, kur kala viņu bojā eju. Starp pusgatavajām sienām, no kurām rēgojās tukšās logu un durvju ailes, elektriskās spuldzes meta platus, gaišzilus, apžilbinoši spilgtus gaismas starus. Pulkstenis nosita otro rīta stundu, tad trešo, ceturto. Un, kad beidzot viss kvartāls aizmirsās, iegrimdams smagā miegā, šī milzīgā būvētava, kas strādāja mēness gaismai līdzīgā apgaismojumā, izvērtās par kaut ko kolosālu, noslēpumainu, «

kur ņirbēja bļaurīgo strādnieku melnās ēnas un to silueti mudžēja uz tikko uzcelto sienu spilgti baltā fona.

Kā tēvocis Bodi pareģoja, tā arī notika: apkārtējo ielu siktirdzniecibai bija dots briesmīgs trieciens. Ik reizes, kad «Dāmu paradīzē» atvērās jauna nodala, tā bija katastrofa apkārtējiem mazajiem veikaliņiem. Šī sagrāve apņēma aizvien plašākus rajonus: sāka šķobīties pat visvecākās firmas. Tatēna jaunkundzei, kurai Šuazelas caurbrauktuvē bija veļas veikaliņš, šajās dienās

tika izsludināts bankrots; cimdu tirgotājs Kincts varēja noturēties vēl varbūt kādu pusgadu, ādu tirgotāji Vanpuji bija spiesti iznomāt daļu savu veikalu; ja Bedorē ar māsu, zeķu tirgotājs Gaijona ielā,; vēl turējās, tad acīm redzot, tikai no agrākajiem ienākumiem. Bet tagad, šiem jau sen paredzētajiem sabrukumiem, pievienojās jauni bankroti: Parīzes lēto sīk-

lietiņu nodala bija drauds tādu pašu sīkumu tirgotājam Sv. Roka ielā, resnajam sangviniķim Delinjēram, bet mēbeļu nodaļa deva triecienu Pio un Rivuāram, kuru veikali nīkuļoja Sv. Annas ielas pasāžas tumsā. Baidījās pat, ka Delinjēru neķer trieka — viņš arvien vēl nevarēja atjēgties no tā laika, kad ieraudzīja «Dāmu paradīzes» sludinājumu, ka naudas maciņus pārdos ar trīsdesmit procentu nolaidumu. Mēbeļu tirgotāji, kas bija mierīgāki, izlikās uzjautrināmies par olektniekicm, kas lien tirdzniecībā ar galdiem un skapjiem; bet pircēji viņiem pamazām zuda, un «Dāmu paradizes» mēbeļu nodaļas darbība iesākās ar nepieredzētām sekmēm. Protams, jāsamierinās ar to: pēc viņiem tiks noslaucīti citi, un nav nekāda iemesla šaubīties, ka arī visus pārējos tirgotājus padzīs no savām letēm. Pienāks diena, kad «Paradīzes» jumts klāsies pār visu kvartālu.

Tagad rītos un vakaros, kad tūkstoš pārdevēju nāca un gāja, tie sastādīja Gaijona laukumā tādu rindu, ka ļaudis apstājās un skatījās uz tiem, it kā uz garāmejošu karapulku. Desmit minūtes ilgi šī armija aizpildīja visas ietves, bet mazo veikalu īpašnieki, stāvot pie savām durvīm, risināja problēmu, kā uzturēt vienīgo pārdevēju. Pēc pēdēļās inventarizācijas «Dāmu paradizes» gada apgrozība sastādījusi četrdesmit miljonus — šis skaitlis saviļņoja visus kaimiņus. Sī ziņa gāja no mājas uz māju, visur izraisot izbrīna un dusmu izsaucienus. Četrdesmit miljoni! Vai tas kur redzēts? Skaidra peļņa tiešām nepārsniedz četrus procentus, ievērojot «Paradīzes» lielos izdevumus un cenšanos pārdot lētāk! Bet miljons seši simti tūkstoši skaidras peļņas nav tomēr zemē metama summa; kad var apgrozīt tādus kapitālus, tad var arī apmierināties ar četriem procentiem. Stāstīja, ka Murē sākuma kapitāls — pieci simti tūkstoši franku, kas katru gadu pavairojies, pieaugot skaidrai peļņai, tagad sasniedzis četrus miljonus, tātad tas jau desmit reizes apgrozījies pārdotajās precēs. Kad Robino pēc pusdienām Denīzcs klātbūtnē uzsāka šos aprēķinus, viņš pēc tam sēdēja dažus mirkļus kā sastindzis, ciešu skatienu lūkodamies tukšā šķīvī; Denizei taisnība — jaunās tirdzniecības neuzvaramais spēks slēpjas tieši šajā nepārtrauktajā kapitāla apgrozībā. Tikai Burā viens pats aiz lepnuma un

stulbuma noliedza faktus un negribēja nekā saprast. Zagļu banda, lūk, viss! Cilvēki, kas citus apmāna! Šarlatāni, kādā skaistā dienā viņus visus atradīs kaut kādā notekgrāvī!

Pa to laiku Bodī, neraugoties uz savu apņemšanos — negrozīt vecās Elbefa firmas tradīcijas, tomēr centās turēties pretim konkurentam. Ja pircējs pie viņa vairs nenāca, viņš mēģināja pats iet pie pircēja ar mākleru starpniecību. Tajos laikos Parīzes tirgotāju aprindās bija populārs mākleris, kam bija saistības gandrīz ar visiem lielākiem drēbniekiem un kas glāba mazos veikaliņus, kuri tirgojās ar vadmalu un flaneļiem, ja tikai mākleris apņēmās kļūt par šī veikaliņa pārstāvi. Protams, ka veikali cits ar citu sacentās mākleri iegūt, un viņš sāka kļūt uzpūtīgs; Bodī nepārdomāti sāka ar to kaulēties un drīz vien ar sarūgtinājumu uzzināja, ka tas jau sarunājis ar Ma-tinjonu no Kruadeptišana ielas. Pēc tam divi citi mākleri pēc kārtas viņu apzaga, bet trešais, kaut arī bija godīgs, nekā nedarīja. Bodi veikals lēnām, bet neatvairāmi nīka, viņš zaudēja vienu pircēju pēc otra, tā bija lēna, klusa miršana. Pienāca diena, kad viņam bija grūti kārtot termiņā minētos maksājumus. Līdz šim viņš bija dzīvojis vēl no vecajiem ietaupījumiem, tagad sākās parādi. Decembrī Bodī, nobijies par savu izdoto vekseļu daudzumu, nolēma nest lielu upuri: viņš pārdeva savu lauku māju Rambuijē — māju, kas viņam bija tik dārgi izmaksājusi ar bezgalīgiem remontiem un nesa zaudēļumus pat pēc tam, kad vecais vīrs bija nospriedis to iznomāt. Sī mājas pārdošana iznīcināja vienīgo sapni, no kā dzīvoja Bodī, viņa sirds asiņoja, it kā viņš zaudētu mīlu būtni. Un turklāt vēl šo māju, kas viņam maksāja vairāk nekā divsimt tūkstoši franku, viņš bija spiests atdot par septiņdesmit tūkstošiem. Pie tam vēl viņš bija priecīgs, ka atradis pircējus — savus kaimiņus Lommus, kas iedrošinājās spert šo soli, gribēdami paplašināt savu īpašumu. Šiem septiņdesmit tūkstošiem franku vajadzēja vēl kādu laiku izvilkt uzņēmumu. Par spīti visām šīm neveiksmēm, atkal iznira doma par cīņu; tagad, kad vekseļi nomaksāti, varbūt vēl iespējama uzvara.

Tanī svētdienā, kad Lommiem vajadzēja maksāt naudu, viņi pieņēma ielūgumu pusdienot vecajā Elbefa

namā. Orelijas kundze atnāca pirmā; kasieri vajadzēja gaidīt, viņš ieradās ar nokavēšanos, mazliet apskurbis pēc muzikālās sanāksmes, kas ilga visu pēcpusdienu; kas attiecas uz jauno Albēru, tad tas gan apsolīja būt, bet neatnāca. Vispār šis vakars bija mocoši nepatīkams. Abi Bodi, pieraduši pie savas šaurās ēdamistabas nospiedošā gaisa, jutās neērti no brīves, ko atnesa sev līdzi Lommi, kas dzīvoja katrs savu dzīvi, pakļaujoties tieksmei pēc neatkarības. Ženevjeva, aizvainota Orelijas kundzes valdonīgo manieru dēļ, neatvēra muti, toties atkal Kolom-bāns to apbrīnoja, drebēdams, kad iedomājās, ka viņa rīko Klāru.

Vakarā, kad Bodī kundze jau gulēja gultā, drānu tirgotājs ilgi vēl staigāja pa istabu. Bija silts, uz ielas kusa sniegs. No āra, lai gan logi bija aizvērti un aizkari nolaisti, iespiedās pie celtnes strādājošo mašīnu dunoņa.

— Zini, Elizabet, par ko es domāju, — beidzot teica Bodī. — Lai gan šie Lommi daudz pelna, es tomēr negribētu viņu ādā būt... Viņiem viss veicas, tas tiešām tā ir. Lomma sieva teica — tu dzirdēļi? — ka šogad viņa nopelnījusi vairāk nekā divdesmit tūkstošus franku, tādēļ viņa arī spēj nopirkt manu nabadzīgo mājiņu. Nu ko, tagad man vairs nav mājas, bet es taču neskrēju kaut kur apkārt pūst stabulē un tu arī neblandies apkārt pa svešiem ļaudīm... Nē, man liekas, viņi tomēr nav laimīgi.

Tēvocis Bodī dziļi cieta sava nestā upura dēļ un ļoti sašuta par cilvēkiem, kas nopirkuši viņa sapni. Te viņš piegāja pie gultas un, noliecies pie sievas, nikni mētāja rokas, te, atkal atgriezies pie loga, uz brīdi apklusa, klausīdamies balsīs pie jaunceltnes. Tad sāka atkal uzskaitīt viņam nodarītās pārestības un bez mitas sūrojās par jaunajiem laikiem: tas nekad vēl nav pieredzēts, ka vienkāršs pārdevējs nopelna vairāk nekā uzņēmuma īpašnieks un kasieri atpērk no veikalniekiem to lauku mājas! Un viss — bez izņēmuma viss lūst un grūst: ģimenes vairs nav, cilvēki dzīvo viesnīcās, kur taču vajadzētu savu laiku pavadīt mājās, kā tas pieklājas kārtīgam cilvēkam. Un beidzot vecais vīrs paredzēja, ka jaunais Lomms ar savām aktrisēm ar laiku noplītēs arī Rambuijē māju.

Bodī kundze klausījās, viņas galva nekustīgi gulēja

uz spilvena un seja bija tikpat bāla kā spilvena pārvalka audekls.

— Bet viņi taču tev samaksāja, — viņa mīļā, klusā balsī beidzot ieteicās.

Bodi uzreiz apklusa. Dažus mirkļus viņš staigāja, skatieniem urbdamies grīdā. Tad turpināja:

— Viņi man samaksāja, tas tiešām ir tā, un galu galā viņu nauda nav sliktāka par citu naudu... Būtu patīkami, ja par šo naudu varētu uzcelt vecā Elbefa firmu uz kājām. Ak, ja es vēl būtu jaunāks un nadzīgāks!

Iestājās ilgstošs klusums. Vecais tirgotājs iegrima miglainos plānos. Pēkšņi viņa sieva sāka runāt, skatienu pievērsusi griestiem, galvu nepagrozīdama.

— Vai tu esi ievērojis, kas pēdēļā laikā notiek ar 2e-nevjevu?

— Kas tad? — atjautāja Bodī.

— Jā, viņa mani mazliet uztrauc... Viņa kļūst ar-vienu bālāka un pret visu tik vienaldzīga.

Viņš apstājās pie gultas izbrīnā, nekā nesaprazdams.

— Ko tu saki?... No kā tad tas ... Ja viņa jūtas nevesela, tad viņai tas mums jāsaka. Rītu jāpasauc ārsts.

Bodi kundze gulēja vēl arvien tikpat nekustīga. Pēc ilgākas klusēšanas viņa apdomīgi atsāka:

— Es domāju, ka vislabākais būtu to ātrāk salaulāt ar Kolombānu.

Bodī paskatījās uz sievu, tad sāka atkal staigāt. Viņam ienāca prātā dažādi sīkumi. Vai tas ir iespējams, ka viņa meita saslimtu pārdevēja dēļ? Tātad viņa to tik ļoti mīl, ka ilgāk vairs nespēj gaidīt? Atkal jauna nelaime! Tas viņu satrauca jo vairāk tādēļ, ka viņš bija noteikti izlēmis savu meitu izprecināt Kolombānam. Bet viņš, Bodī, taču nevar piekrist šīm laulībām tagadēļos apstākļos. Nemiera iespaidots, Bodī atmaiga.

— Labi, — viņš beidzot teica, — es runāšu ar Kolombānu.

Un, nebildis vairs ne vārda, viņš atkal sāka staigāt no viena istabas kakta uz otru. Drīz vien Bodī kundze aizvēra acis; viņas seja bija bāla kā mirušai. Bet pats Bodī joprojām vēl staigāja. Iekams likās gultā, viņš vēl pašķīra aizkaru un pavērās logā: otrā ielas pusē caur bijušās Divijāra savrupmājas tumšajām logu ailēm varēja

saskatīt jaunceltni, kur elektrisko spuldžu žilbinošā gaismā šurp turp skraidīja strādnieki.

Nākošā rītā Bodī aizveda Kolombānu šaurās noliktavas pašā galā. Vakar vakarā viņš bija izdomājis, ko tam sacīt.

— Manu zēn, — viņš iesāka, — tu zini, ka es pārdevu māju Rambuijē... Tas mums palīdzēs mazliet atvirzīties no sastinguma punkta ... Bet vispirms es gribēju ar tevi parunāt.

Jaunais cilvēks acīm redzot baidījās no šīs sarunas un tagad apjucis to gaidīja. Viņš mirkšķināja mazās actiņas platajā sejā; viņš pat atvēra muti, kas viņam bija stipra satraukuma pazīme.

— Klausies mani labi, — turpināja vecais tirgotājs. — Kad Oškorna tēvs man atdeva veco Elbefa firmu, šai Firmai bija ziedu laiks; savā laikā Oškorns saņēma veikalu no vecā Finē tikpat labā stāvoklī... Tu zini manus uzskatus: ja es atdotu saviem bērniem šo ģimenes īpašumu sliktākā stāvoklī, es domāju, ka es nebūtu darījis labi. Lūk, kādēļ es vienmēr atliku tavas kāzas ar Ženev-jevu... Jā, es biju ietiepīgs, es vienmēr cerēju atdabūt bijušo labklājību; es gribēju pastumt tev priekšā grāmatas un sacīt: «Skaties, tanī gadā, kad es iestājos šeit, audumi bija pārdoti tikdaudz, bet šinī gadā, kad es izstājos no uzņēmuma, to ir pārdots par desmit vai divdesmit tūkstošiem franku vairāk... Vārdu sakot, tu saproti — es zvērēju sev, un tā bija mana dabiskā vēlēšanās pierādīt pašam sev, ka uzņēmums manās rokās nav slīdēļis lejup ... Citādi man liktos, ka esmu jūs apzadzis.

Saviļņojums to smacēja. Lai atkal valdītu pār sevi, viņš izšņauca degunu, tad jautāja:

— Nu, ko tad tu neatbildi?

Kolombānam nebija nekā ko atbildēt. Viņš pakratīja galvu un, arvien vairāk mulsdams, gaidīja, kas būs tālāk; viņš nojauta, uz ko mērķē šefs. Runa, protams, fr par kāzām drīzā laikā. Kā atteikties? Viņam nav tik daudz spēka. Bet tā, otra, par kuru viņš naktīs sapņo, kad visa viņa miesa kvēlo un viņš metas kails uz akmens grīdas, bīdamies aiziet bojāl

— Pašlaik mums ir nauda, — turpināja Bodī, — un tā var mūs glābt. Stāvoklis ar katru dienu kļūst sliktāks,

bet varbūt, ja pieliktu lielas pūles... Vārdu sakot, es turēju par savu pienākumu tevi brīdināt. Mums jāliek viss uz vienas kārts. Ja mēs zaudēsim, nu ko, tad tas būs mūsu kaps... Bet tikai, manu nabaga zēn, jūsu kāzas tad atkal vajadzēs atlikt — es taču nevaru jūs vienus pašus iegrūst tādā postā. Saki pats, tas taču būtu nekrietni.

Kolombāns atviegloti uzelpoja un apsēdās uz mol-tona ķīpas. Kājas vir,iam vēl drebēja. Viņš baidījās, ka tik nav redzams viņa prieks, un, noliecis galvu, glaudīja savus ceļus.

— Nu, ko tad tu neatbildi? — atkārtoja Bodi.

Bet otrs arvien vēl klusēja, neatrazdams atbildi. Drānu tirgotājs turpināja nesteigdamies:

— Es jau zināju, ka tas tevi sarūgtinās ... Jābūt vīrišķīgam. Sapurinies mazliet, nevajag izsamist... Galvenais, saproti manu stāvokli. Kā es varu uzkārt jums kaklā tādu nastu? Kur man jums vajadzētu atstāt kārtīgu, ar parādiem neapkrautu uzņēmumu, es jums atstātu varbūt bankrotu. Nē, to spēj tikai nelietis ... Protams, es neko vairāk nevēlos kā tikai jūsu laimi, bet nekad es ne-darišu pret savu sirdsapziņu.

Viņš ilgi vēl runāja tādā pašā garā — kā cilvēks, kas mokas pretrunīgos spriedumos un kas gribētu, lai to sa-prastu pusvārdā un pamudinātu darboties noteiktā virzienā. Reiz viņš ir solījis savu meitu un veikalu, viņa gods prasīja, lai viņš atdotu vienu un otru labā stāvoklī, bez parādiem un trūkumiem. Bet viņš piekusa, nasta bija par daudz smaga, viņš sāka stomīties, balsī izskanēja lūgums. Vārdi uz viņa lūpām sāka jukt arvien vairāk, viņš gaidīja no Kolombāna jūtu uzplūdu, sirsnīgu atsaucību. Viņš gaidīja velti.

— Es zinu, veciem vairs nav tās kvēles... — viņš murmināja. — Bet jauni ļaudis uzliesmo. Un tas ir dabiski, jo jaunībai dzīslās strāvo uguns ... Bet nē, nē, man nav spēka jums dot atļauju, goda vārds! Ja es piekāpšos, jūs paši man pēc tam pārmetīsiet.

Viņš apklusa, no uztraukuma to sāka kratīt drebuļi. Bet jaunais cilvēks vēl arvien tāpat sēdēja, galvu nokāris; pēc rnocoša klusuma vecais vīrs jautāja trešo reizi:

— Nu, ko tad tu neatbildi?

Kolombāns, acis nepaceldams, beidzot izteica:

— Tur nav ko atbildēt... Jūs esat saimnieks, jūs esat gudrāks par mums visiem. Ja jūs to gribat, mēs pagaidīsim un centīsimies būt prātīgi.

Viss bija izbeigts. Bodī vēl cerēja, ka Kolombāns viņu apskaus un izsauksies: «Tēvs, atpūtieties, tagad ir mūsu kārta cīnīties, dodiet mums veikalu, kāds tas ir, un mēs darīsim brīnumus — izglābsim to.» Bet, uzskatot pārdevēju, sirmgalvis nokaunējās no savām domām; sirds dziļumos viņš pārmeta sev, ka gribējis pievilt savus bērnus. Viņā pamodās vecais maniaka godīgums; šim saprātīgajam jauneklim taisnība, tirdzniecībā nav vietas jūtām, tur visu izšķir skaitļi.

— Apskauj mani, manu mīļo zēn, — viņš noslēgumā teica. — Labi, mēs parunāsim par kāzām pēc gada. Vispirms jādomā par pašu svarīgāko.

Vakarā guļamistabā, kad Bodī kundze vaicāja vīram, kāds iznākums viņa sarunai ar Kolombānu, viņš, no jauna stiprinājies savā stūrgalvībā, izlēma sevī turēties līdz galam. Viņš ļoti slavēja Kolombānu: tāds krietns cilvēks, ar nopietniem uzskatiem un bez tam audzināts labos tikumos, tas, piemēram, neatļausies ķiķināties ar pircējām kā tie švaukstiņi no «Paradīzes». Nē, tas ir goda cilvēks, kas gādās par savu ģimeni, viņš nespēlēsies ar tirdzniecību, kā spēlē biržā.

— Bet kad tad būs kāzas? — vaicāja Bodī kundze.

— Pagaidīsim vēl, — viņš atbildēja, — kamēr es būšu spējīgs pildīt to, ko esmu solījis.

Viņa nepakustējās, bet izteica:

— Mūsu meitiņa to nepārdzīvos.

Bodī tikko savaldīja dusmu lēkmi. Viņš pats to nepārdzīvos, ja viņu vienmēr tā sarūgtinās! Vai tad viņš tur vainīgs? Viņš mīl savu meitu, gatavs atdot dzīvību par to, bet no viņa taču nav atkarīgs tas, lai darījumi risinātos labi, ja tie nav labi. 2enevjevai jābūt saprātīgai un jāpaciešas, kamēr uzlabosies veikala apgrozība. Pie joda! Kolombāns taču ir šeit, neviens to viņai nezags!

— Es to nespēju aptvert! — viņš atkārtoja. — Šķiet, ka viņa taču ir tik labi audzināta meitene!

Bodī kundze vairs nebilda ne vārda. Viņa, protams, saprata greizsirdības mokas, kas plosīja Ženevjevas sirdi, bet neuzdrošinājās to atklāt savam vīram. Savāds sie-

višķīgs kautrīgums nejāva tai sarunā ar viņu pieskarties dažiem delikātiem jautājumiem. Redzēdams, ka sieva klusē, Bodi izgāza savas dusmas uz cilvēkiem, kas tepat pretim strādāja; viņš kratīja dūres jaunceltnes virzienā, bet šonakt tur sevišķi skaļi klaudzēja āmuri, jo tika nostiprinātas dzelzs sijas.

Denīze gatavojās atgriezties «Dāmu paradīzē». Viņa jau sen saprata, ka Robino ir spiesti samazināt savus kalpotājus un nezināja, kāda iemesla dēļ viņu atlaist no darba. Vēl viņi varēs mazliet turēties, bet tikai tad, ja visu darīs paši. Gožans, tikpat ietiepīgi nicinādams «Dāmu paradīzi», pagarināja tiem maksājumu termiņus un pat apsolīja izgādāt aizdevumu; bet Robino ļoti uztraucās un meklēja izeju taupībā un visstingrākā kārtībā. Jau divas nedējas Denīze novēroja, ka tie nevar saņemties runāt ar viņu un viņai jāsāk pirmajai; viņa pateica, ka atradusi citu vietu. Visiem kļuva vieglāk. Aizkustinātā Robino kundze apskāva Denīzi un sāka to pāri iecīnāt, ka vienmēr nožēlos, ka jāšķiras no viņas. Bet, kad uz viņu jautājumu meitene atbildēja, ka atgriežas pie Murē, Robino nobāiēja.

— Jā, jūs darat pareizi, — viņš skarbi iesaucās.

Daudz grūtāk bija jauno vēsti paziņot vecajam Burā. Bet jādara tas bija, jo viņu taču nāksies tomēr atstāt, Denīze drebēja, jo izjuta dziļu pateicību pret to. Burā vienmēr vēl turpināja trakot, jo apziņa, ka viņš atrodas apdullinoša trokšņa pašā centrā, vēl vairāk uzkurināja viņa dusmas. Vezumi ar materiāliem aizsprostoja pieeju viņa veikalam; kapļi cirta viņa sienas; visa viņa māja līdz ar spieķiem un lietussargiem drebēja no āmuru sitieniem. Šķita, ka pati būda, spītīgi turēdamās starp drupām un gruvešiem, kuru katru brīdi varēja sabrukt. Bet visļaunākais bija tas, ka arhitekts, gribēdams savienot jau esošās «Dāmu paradīzes» nodaļas ar tām, kas biia paredzētas izvietot kādreizējā Divijāra savrupmājā, bija nodomājis izrakt tuneli zem mājiņas, kas šķīra šīs nodaļas. Šī mājiņa tagad piederēja sabiedrībai «Murē un Co», un, tā kā nomniekam saskaņā ar nomas līgumu nebija tiesības pretoties remontam, tad kādā rītā pie Burā ieradās strādnieki. Šoreiz veco vīru tikko neķēra trieka. Vai tad vēl nepietika, ka to žņaudz no visām pusēm —

no kreisās, labās, no aizmugures? Tagad tiem ienācis prātā sagrābt to aiz kājām, rakties zem viņa! Viņš izdzina strādniekus un iesniedza sūdzību tiesā. Remonta darbiem viņš nepretojoties, bet šeit jau runa esot par izdaiļošanas darbiem. Viss kvartāls bija tanīs domās, ka tiesas spriedums būs labvēlīgs Burā, tomēr galvot jau neko nevar. Tiesas process ieilga, un visi ar satraukumu gaidīja šis bezgalīgās divkaujas beigas.

Tanī dienā, kad Denīze galīgi izlēma šķirties no Burā, viņš nupat kā atgriezās no advokāta.

— Iedomājieties! — viņš iesaucās. — Tagad viņi sak runāt, ka māja nav stabila; viņi cenšas šo lietu sagrozīt tā, ka vajagot labot mājas pamatus... Velns parāvis! Cik ilgi jau viņi to tricina ar savām nolādētajām mašīnām! Kas tad tur ko brīnīties, ja māja arī sabruks!

Kad jaunā meitene pateica, ka aizies no viņa un atgriezīsies «Dāmu paradīzē» ar tūkstoš franku lielu atalgojumu, Burā bija tik satriekts, ka pacēla pret debesim savas vecās, drebošās rokas. No uztraukuma viņš atkrita uz krēsla.

— Jūs... Jūs... — viņš stomījās. — Tātad es palikšu viens, visi mani atstāj!

Bridi klusējis, viņš vaicāja:

— Un mazais?

— Pepē ies atkal pie Gra kundzes, — atbildēja Denīze. — Viņa to ļoti mīl.

Atkal iestājās klusums. Denīze vēlējas, kaut Burā būtu labāk sācis trakot, lādēļies, triecis dūres pa galdu; tagad, noraugoties šai nomāktajā, pēc gaisa slāpstošajā, vecajā vīrā, Denīze izjuta sāpīgu žēlumu. Bet pamazām viņš atguva savu stāju un sāka kliegt:

— Tūkstoš franki! Kā tad no tā lai atsakās? ... Jūs visi tur aiziesiet! Ejiet tik, ejiet, atstājiet mani vienu! Jā, vienu! Dzirdiet — vienu! Tikai es vienigais nekad nenoliekšu galvu ... Jā, sakiet tiem, ka sūdzību vinnēšu es, kaut arī man nāktos pārdot pēdēļo kreklu!

Denīzei bija jāaiziet no Robino tikai mēneša beigās. Viņa bija aizgājusi pie Murē, un viss bija jau norunāts. Kādu vakaru, kad tā gribēja kāpt savā istabiņā, viņu aizturēja Delošs, kas to gaidīja pie vārtiem. Viņš ļoti priecājās, uzzinājis šo jaunumu, pēc viņa vārdiem, par to ta-

gad runājot viss veikals... Un viņš jautrā noskaņojumā sāka Denīzei stāstīt darba biedru tenkas.

— Kad jūs zinātu, kādus ģīmjus rāda gatavo apģērbu nodaļas dāmas!

Tad viņš pats sevi pārtrauca:

— Jā, pie tā paša, — jūs atceraties Klāru Prīneru? Stāsta, ka šefs ar viņu ... Saprotat?

Viņš tumši pietvīka. Viņa, gluži nobālusi, iesaucās:

— Murē kungs!

— Dīvaina gaume, vai ne? — viņš uztvēra. — Sieviete, kas atgādina zirgu ... Mazā ve[as pārdevēja, ar kuru viņš pagājušā gadā pāris reižu satikās, bija vismaz glīta. Bet galu galā tā ir viņa darīšana.

Uznākusi savā istabiņā, Denize juta, ka tai gurst sirds. Protams, tas ir tāpēc, ka viņa par daudz ātri kāpa augšup. Viņa atspiedās ar elkoņiem uz palodzes, un tās acu priekšā kā parādība pavīdēja Valonja — tukšā iela ar sūnām apaugušu bruģi, kura bija redzama no viņas loga bērnība; viņai gribējās būt tur, noslēpties kaut kur nomalē, provinces mierīgajā klusumā. Parīze tai derdzās; viņa ienīda «Dāmu paradīzi» un nesaprata, kā viņa varēja piekrist atgriezties tur. Protams, viņai atkal būs jācieš; Denize nesaprata, kādēļ pēc Deloša stāsta viņai kļuva tik savādi. Bez iemesla acīs sariesās asaras, viņa atgāja no loga un ilgi raudāja. Beidzot atgriezās atkal parastā drosme, bez kuras nebija iespējams dzīvi panest.

Otrā dienā pēc brokastīm, kad Robino norīkoja Denīzi kādā uzdevumā un viņai nācās iet gar vecā Elbefa namu, viņa ieraudzīja, ka veikalā ir tikai Kolombāns viens pats, un atvēra durvis. Bodī ģimene pašlaik brokastoja, no mazās ēdamistabas atlidoja dakšiņu šķinda.

— Nāciet vien iekšā! — teica Kolombāns. — Viņi visi ir pie galda.

Bet Denize, pamājusi viņam klusēt, aizveda viņu tālāk kaktā un pusbalsī iesāka:

— Man ar jums jārunā ... Vai tad jums nemaz vairs nav sirds? Vai tiešām jūs neredzat, ka Ženevjeva jūs mīl un iet bojā no ciešanām?

Viņas augums trīcēja, vakardienas drudzis to atkal kratīja. Bet Kolombāns, apstulbis no tik negaidīta uzbrukuma, neatrada, ko teikt.

— Klausieties, — viņa turpināja, — Ženevjeva zin, ka jūs mīlat citu. Viņa pati man to teica, viņa rūgti raudāja ... Ak, nabaga meitene, kā viņa novājējusi! Ja jūs redzētu viņas vārgās rociņas! Tur ir jāraud... Vai jūs tiešām būsiet spējīgs pieļaut, lai viņa nomirst?

Stipri saviļņots, Kolombāns nezināja, ko teikt, tikai murmināja:

— Viņa nav slima, jūs pārspīlējat... Es nekā nemanu. Viņas tēvs taču vienmēr atliek kāzas ...

Denīze skarbi uzsauca Kolombānam, ka tas melo. Viņa saprata, ka pie mazākās jaunā cilvēka neatlaidības pazīmes, tēvocis piekāptos. Tomēr Kolombāna izbrīna nebija liekuļota: viņš tiešām nenojauta Ženevjevas lēno bojā eju. Tas bija viņam nepatīkams atklājums. Kamēr viņš to vēl nezināja, viņam nebija nekas, ko sev varētu nopietni pārmest.

— Un par ko tas viss? — turpināja Denīze. — Gluži ne par ko! — Vai tad jūs nesaprotat, ko jūs mīlat? Līdz šim brīdim es negribēju jūs sarūgtināt, un es izvairījos atbildēt uz jūsu pastāvīgajiem jautājumiem... Nu tad zināt: viņa pinas ar visiem un ņirgājas par jums; viņa nekad jums nepiederēs, un, ja tas arī notiks, tad jūs viņu iegūsiet kā visi pārējie — tikai uz īsu bridi, garām ejot.

Viņš klausījās, gluži nobālis, viņa lūpas drebēja pie katras frāzes, ko Denīze caur sakostiem zobiem meta viņam sejā. Cietsirdības uzplūdā, meitene iekvēlojās dusmās, ko tā pati nesaprata.

— Un ga!u galā, — iesaucās Denīze, — viņa dzīvo ar Murē kungu, ja jūs gribat zināt!

Viņas balss pārlūza. Viņa nobāla vēl vairāk nekā Ko-lombāns. Viņi raudzījās viens otrā.

Tad viņš čukstēja:

— Es mīlu viņu.

Deņīzei kļuva kauns. Kādēļ viņa tā runāja ar šo jaunekli, kādēļ viņa tā uztraucās? Meitene apklusa, vienkāršie vārdi, ko viņš tai atbildēja, atbalsojās tās sirdī kā no tāles pēkšņi atlidojušas zvana skaņas. «Es mīlu viņu, es mīlu viņu,» — zvans dziedāja arvien skanīgāk. Viņam taisnība, viņš nevar apprecēt citu.

Denīze apgriezās un ieraudzīja Ženevjevu uz ēdamistabas sliekšņa.

— Kļūsiet! — viņa ātri pačukstēja.

Bet bija jau par vēlu; Ženevjeva, kā redzams, visu bija dzirdēļusi. Viņas sejā nebija ne lāsītes asiņu. Tieši šinī mirklī veikalā ienāca Burdelē kundze, viena no tām pēdēļām pircējām, kas bija palikušas uzticīgas vecajai Elbefa firmai un cienīja tās audumu labo kvalitāti; de Bova kundze, sekodama modes prasībām, jau sen bija pievērsusies «Paradīzei»; Marti kundze, lielā veikala skatlogu apburta, arī vairs nerādījās šeit. Ženevjevai vajadzēja tuvoties pircējai, un viņa vaicāja savā neskanīgajā balsī:

— Ko jūs vēlaties, cienītā kundze?

Burdelē kundze gribēja apskatīt flaneli. Kolombāns nocēla no plaukta kādu baķi, un Ženevjeva sāka rādīt pircējai audumu; viņi stāvēja blakus aiz letes, rokas abiem bija aukstas kā ledus. Pa to laiku no ēdamistabas iznāca Bodi, sekodams savai sievai, kas apsēdās uz soliņa pie kases. No sākuma vecais vīrs neiejaucās pārdošanā; uzsmaidīja Denizei, viņš klusēdams raudzījās Burdelē kundzē.

— Šis flanelis nav diez cik labs, — teica pircēja. — Parādiet ko labāku!

Kolombāns nocēla citu baķi. Iestājās klusums. Bur-deiē kundze skatījās audumu.

— Cik maksā?

— Seši franki, kundze, — atbildēja Ženevjeva.

Pircēja spēji sakustējās.

— Seši franki! Bet tieši tāds pats flanelis pāri pretim maksā tikai pieci franki.

Bodi seja viegli noraustījās. Nespēdams savaldīties, viņš loti pieklājīgi iejaucās. — Kundze noteikti maldās. Sis audums būtu jāpārdod par seši franki piecdesmit, tas nevar būt, ka to atdod par pieciem frankiem. Tas droši vien būs kāds cits audums.

— Nē, nē, — pircēja atkārtoja ar sīkpilsones ietiepību, kas pārliecināta savā pieredzē. — Audums tas pats, varbūt pat vēl biezāks.

Ķilda paasinājās. Bodī no dusmām zaļganpelēku seju, centās pieklājīgi smaidīt. Rūgtums pret «Paradīzi» žņaudza tam kaklu.

— Nudien, jūs varētu gan mani labāk apkalpot, —

beidzot teica Burdelē kundze, — es arī varu aiziet pie tiem tur pretim, tāpat kā citas.

Tagad Bodi vairs, nevaldīja pār sevi un iekliedzās, drebēdams no aizturētām dusmām:

— Nu tad ejiet pie tiem tur pretim!

Apvainotā pircēja tūliņ piecēlās un izgāja no veikala, nepaskatīdamās atpakaļ, ātri izgrūzdama:

— Tā es arī darīšu, mans kungs.

Visi sastinga. Saimnieka skarbums pārsteidza visus klātesošos. Viņš arī pats apmulsa un nobijās no saviem izteiktajiem vārdiem. Sie vārdi tam izspurdza gluži neviļus, paši no sevis, bez viņa gribas kā rūgtuma pilnas sirds izverdums. Un tagad visi Bodī ģimenes locekļi kā piekalti savās vietās, rokas nolaiduši, skatieniem sekoja Burdelē kundzei, kas gāja pāri ielai. Šķita, ka viņu laime aiziet tai līdz. Kad Burdelē kundze nesteigdamās iegāja pa augstajām «Paradīzes» durvīm un visi Bodī redzēja, ka viņas siluets ienira pūlī, tiem likās, ka nupat viņos kaut kas sairst.

— Vēl vienu mums atņēma, — nomurmināja vilnas drānu tirgotājs.

Viņš pagriezās pret Denīzi, par kuras iestāšanos jaunā vietā viņam bija jau zināms, un piebilda:

— Un tevi arī viņi mums atņēma... Nu ko, lai jau notiek pēc tava prāta, es nedusmojos. Reiz jau viņiem ir nauda, tātad viņi ir arī stiprākie.

Denīze, domādama, ka Ženevjeva nav sadzirdēļusi Kolombāna vārdus, iečukstēja viņai ausī:

— Viņš mīl tevi, esi jautrāka.

Bet meitene klusā, sirdi plosošā balsī atbildēja:

— Kāpēc tu mānies? Paskaties, viņš nespēj savaldīt sevi un visu laiku skatās tur, augšup... Bs zinu ļoti labi, ka viņi man to nozaguši tāpat, kā zog mums visu citu.

Un viņa apsēdās mātei blakus uz soliņa pie kases. Bodī kundze acīm redzot nojauta, ka meitai atkal jauns pārdzīvojums, un ar dziļām skumjām paskatījās uz Ko-lombānu, tad uz «Paradīzi». Jā, tas nu tiešām tā ir, «Dāmu paradīze» zog viņiem visu: tēvam — mantu, mātei — mirstošo meitu, meitai — vīru, uz kuru viņa gaida jau desmit gadus. Un, skatīdamās uz šo likteņa piemek-

lēto ģimeni, Denīzei, kuras sirds plūda pāri no līdzjūtības, mirkli kļuva baigi, iznira doma, ka viņa dara nepareizi. Taču arī viņai tomēr būs jāpieliek roka mašīnas darbā, kas dzen postā šos nelaimīgos! Kāds nezināms spēks to nesa sev līdz, viņa juta, ka nedara nekā ļauna.

— Nieki vien, gan jau kaut kā to pārcietīsim^ — iesaucās Bodī, cenzdamies sevi drošināt. — Pazaudēļām vienu, atnāks divas citas vietā!... Zini, Denīze, man tagad ir septiņdesmit tūkstoši franku, un tavs Murē ne vienu vien naksniņu nedabūs aizvērt acis, to es tam parādīšu! ... Nu ko tad jūs visi te stāvat degunus nokāruši kā uz bērēml

Bet viņam neizdevās nevienu uzjautrināt, viņš atkal apmulsa un nobāla; visi stāvēja kā sastinguši, raudzīdamies briesmonī pāri ielai; šķita, skatienus neatvairāmi saista viņu pašu nelaime. Darbi jau bija pabeigti, sastatnes noārdītas — gaismas spraugā pacēlās kolosālās celtnes baltās, vizmojošās sienas, platiem, gaišiem logiem. Tieši šinī brīdī gar ietvi, kuru beidzot atkal atklāja gājēju satiksmei, pie nopirkto preču piegādes daļas rindojās astoņi pajūgi un kalpotāji krāva tajos saiņus un vīstokļus. Saules mirdzā, kas lija pār ielu no tās viena gala līdz otram, zaļie preču ratu sāni ar dzeltenām un sarkanām svītrām spīdēja kā spoguļi un meta žilbinošus atspulgus vecā Elbefa nama pašos dziļākajos kaktos. Staltie kučieri melnos ietērpos raustīja grožus; zirgi krāšņos iejūgos purināja apsudrabotos laužņus. Tikko preču rati bija piekrauti, pār ielu noskanēja riteņu dimas, kas atbalsojās visos apkārtējos mazajos veikaliņos.

Nelaimīgajiem Bodī bija jāpacieš šis triumfa brauciens divreiz dienā, un tas plosīja viņu sirdis. Tēvs pagura, jautādams sev, kur gan aiziet šī bezgalīgā preču plūsma, bet māte, sāpīgi ciezdama līdzi meitas mokām, skatījās uz ielu nekā neredzošiem skatieniem, un viņas acis aizmiglojās karstām asarām.

IX

Pirmdien, četrpadsmitajā martā atklāja «Dāmu paradīzes» jaunierīkotās nodaļas ar lielu vasaras modes jaunumu izstādi, kas ilga trīs dienas. Piita griezīgs ziemeļu vējš; gājēji ielās, pārsteigti par šādu ziemas atgriešanos, aizpogāja ciešāk mēteļus un steidzās ātrāk garām. Kaimiņu mazajos veikaliņos satraukums pieauga, logos parādījās īpašnieku bālās sejas; viņi skaitīja pirmās karietes, kas apstājās pie parādes durvīm Jaunajā Sv. Ogistēna ielā. Sīs jaunās durvis, augstas un dziļas kā baznīcas portāls, vaiņagoja skulptūras grupa — Rūpniecība un Tirdzniecība, kas sniedz viena otrai roku attiecīgu emblēmu ietvarā; virs parādes durvīm pacēlās plaša nojume, kuras svaigais apzeltījums kā saules stars gaiši apmirdzēja ietves. Pa labi un pa kreisi, svaigajam, baltajam krāsojumam laistoties, aizstiepās ēku fasādes, kas aizņēma visu kvartālu starp Monsinjī un Mišodjēras ielām; tikai Desmitā decembra ielas pusē vēl nebija ēku, tur Hipotēku banka bija nodomājusi celt viesnīcu. Visā šīs izstieptās, kazarmām līdzīgās celtnes garumā, caur trīs stāvu spoguļstikla logiem, pa kuriem brīvi ieplūda dienas gaisma, sīkie tirgotāji, paceļot tikai galvas, redzēja veselus kalnus sakrautu audumu. Sī milzīgā kubveida celtne, šis kolosālais veikals aizsedza debesis un, šķita, tas ietekmē arī saltumu, kas lika viņiem drebēt aiz ledainajām letēm.

No pulksten sešiem rītā Murē jau atradās savā vietā, dodams pēdēļos rīkojumus. Centrā tieši no parādes durvīm cauri visam veikalam veda galerija, kuru ietvēra divas šaurākas — Monsinjī un Mišodjēras galerijas. Zālēs

pārvērstie pagalmi bija pārsegti ar stikliem, no apakšējā stāva pacēlās dzelzs kāpnes, bet augšējos — no vienas puses uz otru veda dzelzs tiltiņi. Arhitekts, būdams gados vēl jauns, bet, par laimi, ar saprātu, jūsmoja par visu moderno; savā jaunceltnē viņš pielietoja būvakme-ņus tikai pagraba stāvā un ēkas stūru stabiem, bet visu celtnes karkasu konstruēja no dzelzs, atbalstot ar kolonām baļķus un sijas. Grīdu spraišļus un iekšējās starpsienas veidoja no ķieģeļiem. Lidz ar to viņš bija radijis plašas, lielas telpas; gaiss un gaisma ieplūda brīvi, publika neierobežoti kustējās zem dažādos attālumos izsvaidīto tiltiņu fermu drosmīgajām līnijām. Tas bija laikmetīgās tirdzniecības templis — izturīgs un viegls, kur varēja nākt un iet veseli pircēju bari. Lejā, centrālajā galerijā, tūlīt aiz izpārdošanas precēm, pie durvīm atradās kaklasaišu, cimdu un zīda audumu nodaļas; Monsinjī galeriju aizņēma audekli un katūni, Mišodjēras galeriju — galantērijas preces, trikotāžas izstrādājumi, tūka un vilnas audumi. Otrā stāvā bija izvietoti gatavie apģērbi, veļa, šalles, mežģines un virkne jaunu nodaļu, bet trešajā stāvā atradās gultas piederumi, paklāji, dekoratīvie audumi un citas smagās preces. Tagad bija trīsdesmit deviņas nodaļas, bet kalpotāji — tūkstoš astoņi simti cilvēku, tanī skaitā divsimt sievietes. Šeit zem augstajiem, dobjajiem metālā jomiem zēla un ziedēja īsta maza valstiņa.

Murē vienīgā kvēlākā vēlēšanās bija — uzvarēt sievieti. Viņš gribēja, lai tā valdītu šinī valstiņā kā karaliene, viņš bija cēlis šo templi sievietei, lai to pilnīgi pakļautu sev, savai ietekmei. Visa Murē taktika bija vērsta uz to, lai sievieti savaldzinātu ar sikumainu uzmanību un, izmantojot viņas iegribas, tirgotos ar viņas aizrautību. Dienu un nakti viņš lauzīja galvu, meklēdams un gudrodams dažādus jauninājumus; lai izlutinātajām dāmām aiztaupītu nogurdinošo staigāšanu pa kāpnēm, viņš iekārtoja divus liftus, kuru sienas pārvilka ar samtu. Tad Murē atvēra bufeti, kur izsniedza bez maksas medus dzērienus un cepumus, atvēra lasītavu — pārmērīgi greznu, majestātisku galeriju, kurā viņš pat riskēja iekārtot gleznu izstādi. Bet galvenais uzdevums viņam tagad bija iekarot sievieti, kura kļuvusi māte un zaudē-

jusi tieksmi uz flirtu; Murē centās iekarot šo sievieti ar viņas bērnu palīdzību, un šeit viņš bija paredzējis visu: viņš spēlēja uz visām jūtām, atvēra savā veikalā nodaļas zēniem un meitenēm, apturēja mātes, garām ejot, un dāvināja bērniem bildītes un gaisa baloniņus. Tā bija tiešām ģeniāla izdoma, izdalīt visām pircējām kā prēmijas sarkanus, plānas gumijas gaisa baloniņus ar lieliem burtiem uzkrāsotu veikala nosaukumu; piesieti tievā aukliņā, tie lidoja gaisā pa ielām kā dzīvas reklāmas.

Bet galvenais Murē spēks bija laikrakstos iespiestā reklāma. Viņš atļāvās pat tik daudz, ka izšķieda trīssimt tūkstošus franku gadā par cenrāžiem, sludinājumiem un afišām. Vasaras modes jaunumu izpārdošanai viņš izlaida divsimt tūkstošus eksemplāru cenrāžu, pie kam tos pārtulkoja arī svešvalodās un piecdesmit tūkstošus eksemplāru izsūtīja uz ārzemēm. Tagad Murē tanī ievietoja ilustrācijas un pat audumu paraudziņus, ko pielīmēja pie cenrāža lappusēm. Tie bija pašslavināšanas plūdi; «Dāmu paradīze» tagad atradās visas pasaules acu priekšā, izmantojot sienas, laikrakstus un pat teātru skatuvju priekškarus. Murē apgalvoja, ka sieviete ir bezspēcīga pretoties reklāmai un to liktenīgi saista katrs troksnis. Viņš izlika vēl viltīgāk izdomātas lamatas, analizējot sievietes dvēseli kā smalks novērotājs, morālists. Tā viņš secināja, ka sieviete nav spējīga turēties pretim lētām cenām, ka pērk pat to, kas tai nav vajadzīgs, ja tikai ir pārliecināta, ka tas ir izdevīgi; izejot no šī viedokļa, Murē radīja veselu pakāpeniskas cenu pazemināšanas sistēmu precēm, kam nebija noieta; viņš labāk pārdeva tās ar zaudēļumiem, lai tikai panāktu to ātru apgrozību. Viņš ielīda vēl dziļāk sievietes sirdī, izgudrodams preču atpakaļ atdošanas sistēmu, — tas tiešām bija je-zuītiskas kārdināšanas meistardarbs. «Ņemiet, cienītā kundze, jūs mums to atnesīsiet atpakaļ, ja jums tas vairs nepatiks!» Un sieviete, kas līdz šim bija stingri turējusies kārdinājumam pretim, tagad atrada attaisnojumu, ka jebkurā brīdī iespējams labot savu nepārdomāto rīcību. Preču atpakaļ atdošana un cenu pazeminājums ieviesās jaunā tirdzniecības veida ikdienas ritmā.

Bet sevišķu, nepārspētu meistarību Murē pierādīja veikala iekšējā iekārtošanā. Viņš turējās pie likuma, lai

neviens «Dāmu paradīzes» stūrītis nebūtu tukšs, viņa prasība bija, lai visur valdītu troksnis, pūlis, dzīvība, jo, kā viņš sacīja, dzīvība pievelk otru dzīvību, rada to un vairojas. Lai to panāktu, viņš ķērās pie daždažādiem viltīgiem paņēmieniem. Pirmkārt, pie durvīm vienmēr vajadzēja būt drūzmai, lai garāmgājēji domātu, ka šeit notiek kaut kādi ķīviņi, lai iekļūtu veikalā; šo burzmu viņš panāca, izvietodams pie Ieejas lētās izpārdošanas preces kastēs un kurvjos; šeit pastāvīgi drūzmējās nabadzīgie ļaudis, aizsprostojot ceļu pārējiem pircējiem, un radās iespaids, ka veikals vai lūst no publikas pieplūduma, pie kam tas daudzreiz bija pustukšs. Bez tam Murē atjautīgi noslēpa savās galerijās tās nodaļas, kas tirgojās slikti, piemēram, vasarā silto šaļļu nodaļu vai atkal katūnu nodaļu — ziemā. Viņš šīs nodaļas izvietoja starp citām, kur tirgošanās gāja raiti, troksnī un kņadā tās nepievērsa uzmanību. Viņš vienīgais iedomājās paklājus un mēbeles novietot trešajā stāvā, jo šeit pircēju bija mazāk, un, ja šīs nodaļas atrastos pirmajā stāvā, rastos tukšuma iespaids. Ja Murē būtu spējis, viņš laistu šķērsām cauri savam veikalam visu ielu.

Šinī laika sprīdī Murē bija tik pacilātā omā kā vēl nekad. Sestdienas vakarā, apskatot pēdēļo reizj visus veiktos sagatavošanas darbus pirmdienas lielajai izpārdošanai, uz kuru gatavojās jau veselu mēnesi, Murē pēkšņi atģida, ka viņa paša noteiktais nodaļu izvietojums ir aplams. Viss tomēr likās loģiski pareizi: audumi — no vienas puses, gatavie apģērbi — no otras; tā bija saprātīga iekārta, kur pircējas varēja viegli orientēties. Kādreiz pagātnē, nolūkodamies drūzmā Heduēna kundzes šaurajā veikaliņā, Murē sapņoja par šādu nodaļu izvietojumu, bet tagad, kad šāds izvietojums bija tikko veikts, viņš pēkšņi sāka šaubīties. Un tūlīt arī pats sev atbildēja: «Viss tas nekur neder!» Līdz izpārdošanas sākumam atlika vairs tikai četrdesmit astoņas stundas, kad Murē izlēma, ka dažas nodaļas jāpārvieto. Mulsā apstulbušajam personālam nācās pavadīt divas naktis un visu svētdienu drausmīgā jezgā. Pat vēl pirmdienas rītā, stundu pirms veikala atvēršanas, dažas preces vēl neatradās savās vietās. Šefs vārda tiešā nozīmē bija kļuvis traks; neviens nekā nesaprata, visi bija galīgi apjukuši.

— Nu, nu, ātrāk! — mierīgi uzsauca darbiniekiem pašpārliecinātais Murē. — Lūk, vēl šie kostīmi... uznesiet tos augšā... Bet Japānas sīklietiņas aizvilksim centrālajā laukumiņā ... Vēl mazliet, mani draugi, — un jūs redzēsiet, kā mēs tūlīt tirgosimies!

Burdonkls arī atradās turpat jau no agra rīta. Viņš neizprata šo nodaļu pārvietošanu vairāk par citiem un nemiera pilnu skatienu sekoja šefam. Viņš neuzdrošinājās to apgrūtināt ar jautājumiem, labi zinādams, kā šefs to uztvers šādā saspīlētā bridī. Beidzot viņš tomēr saņēma drosmi un klusi ievaicājās:

— Vai tad tiešām bija tik nepieciešams apgriezt visu otrādi pašā izpārdošanas priekšvakarā?

Sākumā Murē atbildes vietā tikai paraustīja plecus. Bet, tā kā Burdonkls neatlaidās, viņš satraukumā nesavaldījās.

— Jā, lai visas pircējas sablīvētos barā vienā kaktā. Saprotams? Bija gan man skaista, ģeometriski pareizi izplānota ideja! So kļūdu gan es sev nekad nevarētu piedot! ... Saprotiet taču, ka es lokalizēju pūli. Sieviete ienāktu, ietu tieši, kur tai vajag, no apakšsvārkiem pie kleitas, no kleitas pie manto un tad aizietu, nepaklejo-dama nemaz pa mūsu veikalu... Neviena pat redzēt nedabūtu mūsu nodaļas!

— Bet tagad, — iebilda Burdonkls, — kad jūs visu sajaucāt un izmētājāt uz visām četrām debesu pusēm, pārdevēji paliks bez kājām, vadājot pircējas no vienas nodaļas uz otru.

— Nu, lai! — ar lepnu žestu atbildēja Murē. — Pārdevēji ir jauni, no tā viņiem tikai kājas izaugs garākas ... Jo labāk — lai paceļo. Radīsies iespaids, ka tautas vēl vairāk, pūlis no viņiem kļūs vēl lielāks. Lai ļaudis spiež nost cits citu, mums tas izdevīgāk!

Viņš iesmējās un klusinātā balsī pagodināja Bur-donklu ar atbildi, paskaidrodams savu domu:

— Klausieties, Burdonkl, kādi būs rezultāti šim apvērsumam? Pirmkārt, straujā kustība visos virzienos sadala pircējas pa visu veikalu, palielina to skaitu un galīgi sagroza tām galvas; otrkārt, tā kā pircējas jāvadā no viena veikala gala uz otru, ja viņas, piemēram, vēlēsies nopirkt oderi pēc tam, kad būs nopirkušas kleitu, tad šie

ceļojumi visos virzienos trīskāršos veikala apjomu viņu acīs; treškārt, viņām būs jāiet caur tādām nodaļām, kur nekad kāju neieceltu, bet tagad viņas tur valdzinās visādi kārdinājumi, un, lūk, viņas jau būs mūsu rokās; ceturtkārt...

Burdonkls smējās līdz ar viņu. Un sajūsminātais Murē apstādamies uzsauca pārdevējiem:

— Lieliski, braši zēni jūs esat! Tagad vēl tikai viens slotas vēziens — un viss būs paveikts!

Pagriezies Murē ieraudzīja Denīzi. Viņi abi ar Bur-donklu atradās gatavu apģērbu nodaļā, kuru tie tikko bija pārdalījuši divās daļās, kleitas un kostīmus novietojot trešajā stāvā, veikala otrā galā. Denīze bija nokāpusi no savas istabiņas agrāk par citām un tagad izbrīnā iepleta acis, neapjauzdama pārmaiņas.

— Kas šeit notiek? — viņa stomījās. — Atkal pārvietošanās?

Viņas pārsteigums acīm redzot uzjautrināja Murē: viņam ļoti patika šādi teatrāli efekti. Pirmajās februāra dienās Denīze atgriezās «Dāmu paradizē», un viņu priecīgi pārsteidza bijušo darba biedru pieklājīgā un gandrīz pat godbijīgā izturēšanās. Sevišķu labvēlību viņai izrā-dija Orelijas kundze; Margarita un Klāra likās samierinājušās ar viņas klātbūtni; pat vecais 2ūvs lieca muguru, gribēdams izdzēst pagātnes nepatīkamās atmiņas. Pietika ar vienu Murē vārdu, ko tas pateica, lai visi sāktu čukstēties, sekojot tai skatieniem. Sīs vispārējās laipnibas vidē Denizi mazliet nomāca dīvaini sāpīgās Deloša skumjas un Polīnas mīklainie smaidi.

Murē sajūsmā vēl vienmēr raudzījās viņā.

— Ko jūs meklējat, jaunkundz? — viņš beidzot jautāja.

Denīze viņu nebija ievērojusi. Viņa viegli nosarka. Kopš viņas atgriešanās, Murē tai vienmēr veltīja uzmanību, kas dziļi aizkustināja meiteni. Polīna izstāstīja viņai visos sikumos šefa romānu ar Klāru: kur tie satiekas un cik viņš tai maksā, kaut gan Denīze nesaprata, kādēļ viņa to stāsta; Polīna bieži aizskāra šo tematu un piebilda pat, ka viņam ir vēl otra mīļākā, tā pati Deforža kundze, kuru tik labi pazīst viss veikals. Visas šīs tenkas Denīzi satrauca, bet Murē tuvumā viņa mulsa tāpat kā

agrāk, izjuzdama neizprotamu biklumu, bet dvēseles dzīlēs visu laiku cīnījās pateicība ar dusmām.

— Te viss ir apgriezts otrādi, — viņa teica.

Murē piegāja viņai tuvāk un klusi sacīja:

— Ienāciet, lūdzu, šovakar pēc veikala slēgšanas manā kabinetā! Man ar jums jāparunā.

Viņa apjukusi nolieca galvu un neatbildēja ne vārda. Un tad viņai bija arī jāsteidzas uz savu nodaļu, kur jau sanāca citas pārdevējas. Bet Burdonkls, sadzirdēļis AAurē vārdus, smīnēdams paskatījās uz viņu. Kad tie palika vieni, viņš pat iedrošinājās teikt:

— Un arī šī! Sargieties, ka tikai šī dēka nekļūst liktenīga!

Murē sāka taisnoties, mēģinādams slēpt savu satraukumu zem bezbēdības maskas.

— Ak, ko jūs! Tas viss ir blēņas! Tāda sieviete, kas mani iekarotu, mans mīļais, vēl nav piedzimusi!

šinī mirklī veikalu beidzot atvēra, un Murē steidzās pēdēļo reizi uzmest skatienu savām daudzajām letēm. Burdonkls nogrozīja galvu: šī Denīze — vienkāršā, biklā meitene modināja viņā nemieru. Sākumā uzvarēja viņš, rupjā veidā to atlaižot. Bet viņa ieradās atkal, un viņš to uzskatīja par bīstamu ienaidnieku, klusēja meitenes klātbūtnē un nogaidīja.

Murē, kuru viņš panāca jau apakšā, stāvēja pie pašām ieejas durvīm zālē, kas gāja gar Sv. Ogistēna ielu.

— Vai jūs dzenat jokus ar mani? Es pavēlēju gaišzilos saulessargus novietot dekorācijas apmalē. Izlabojiet visu to, nu, ātrāk!

Viņš nevēlējās dzirdēt nekādus iebildumus, un veselai kalpotāju grupai vajadzēja pārveidot lietussargu izstādi. Sāka jau ierasties pircējas, bet Murē pat pavēlēja uz dažām minūtēm aizslēgt durvis, brīdinādams, ka nemaz tās neatvērs, ja gaišzilie lietussargi paliks centrā. Tas galīgi jauca visu viņa kompozīciju Pazīstamie izstāžu meistari — Itēns, Minjo un citi atnāca un iepleta acis ar tādu sejas izteiksmi, it kā neko nesaprastu, jo viņi taču piederēja pavisam pie cita novirziena skolas.

Beidzot durvis atkal atvērās, un straume sāka plūst. Jau no pirmā mirkļa, kad veikals vēl bija gluži tukšs, priekštelpā izcēlās tāda drūzmēšanās, ka nācās saukt

B52

palīgā policiju, lai netraucētu satiksmi uz ietvēm. Murē bija pareizi aprēķinājis: visas namamātes, viss sīkpilsoņu aprindu sieviešu bars aubēs, metās triecienuzbrukumā uz palētinātajām precēm, atgriezumiem un brāķiem, kas bija novietoti turpat gandrīz vai uz ielas. Gaisā ņirbēja rokas, nepārtraukti taustīdamas pakārtos audumus netālu no durvīm — kalikonu par septiņiem sū un sevišķi puszīda orleānu par trīsdesmit astoņiem santīmiem, — kas tukšoja plānos naudas maciņus. Sievietes grūstījās, steigā spiezdamās pie kastēm un kurvjiem ar lētajām precēm — mežģinēm par desmit santīmiem, lentām par pieciem sū, prievītēm par trīs sū, cimdiem, svārkiem, kaklautiem, kokvilnas zeķēm un īsajām zeķītēm, kuru kaudzes arvien papildināja un kuras izzuda, it kā to visu aprītu badīgais pūlis. Pārdevēji, kas tirgojās zem klajas debess, tieši uz ielas, nespēja veikt savu uzdevumu, jo pircēju bija pārāk daudz, lai gan bija auksts laiks. Kāda sieviete topošas mātes stāvoklī sāka kliegt. Divas meitenes tikko nenospieda.

Drūzmēšanās kļuva arvien lielāka. Pulksten vienos pircējas jau stāvēja rindās; pūlis aizsprostoja ielu, šķita, ka notikusi kāda sacelšanās. Kad de Bova kundze un viņas meita Blanša apstājās neizpratnē uz ietves otrā ielas pusē, pie viņām pienāca Martī kundze savas meitas Valentīnas pavadībā.

— Nu tad ir gan ļaužu! — sacīja pirmā. — Tur jau spiež cits citu nost... Nevajadzēja man nemaz nākt, es taču gulēju gultā un piecēlos tikai, lai ieelpotu svaigu gaisu.

— Un es tāpat, — otra atbildēja, — es apsolīju vīram apciemot viņa māsu Monmartrā ... Bet pa ceļam atcerējos, ka man vajadzīgs gabals aukliņas korsetei. Vai tad nav vienalga, vai nopirkt to šeit var kur nebūt citur, ko? Ak, es nu gan netērēšu neviena sū; man arī nekas nav vajadzīgs.

Viņas tomēr nenovērsa acis no durvīm, pūļa savaldzinātas un aizrautas tam līdz kā brāzmainā viesuli.

— Nē, nē, es neiešu, man ir bailes, — murmināja de Bova kundze. — Blanša, iesim projām, te mūs vēl nospiedīs!

Bet viņas balss kļuva arvien vārgāka, viņa pamazām

padevās vilinājumam iet, kurp gāja visi, bailes izgaisa, jo veikals neatvairāmi pievilka. arī Marti kundze padevās. Viņa pamācīja meitu:

— Pieķeries pie manis, Valentīna! Es vēl nekad kaut ko tamlīdzīgu neesmu redzējusi! Pūlis vienkārši nes uz priekšu. Kas gan būs vēl iekšā, tur tālāk!

Iekļuvušas straumē, dāmas vairs nevarēja nākt atpakaļ. Kā upē, kas uzsūc sevī visus ielejas ūdeņus, tā pārpildītajā priekštelpā iejuka pircēju plūsma un garāmgājēji, veikals saistīja Parīzes iedzīvotājus no visām četrām debesu pusēm. Sievietes tikko kustējās uz priekšu tā iespiestas, ka gandriz aizrāvās elpa, turēdamās kājās tikai tādēļ, ka tās atbalstīja sveši pleci un sāni, kuru patīkamo siltumu tās izjuta; viņas ar baudu ļāvās šai straumei, virzīdamās lēnām un ar grūtībām, un tas vēl vairāk sakurināja viņu ziņkāri. Visa telpa bija viens vienīgs jūklis: dāmas zīda tērpos, nabadzīgi ģērbtas sīkpil-sones, meitenes kailām galvām — visas satrauktas, vienas un tās pašas kaisles varā. Daži vīrieši, iegrimuši šai ņieburu jūrā, nemierīgi skatījās apkārt. Kāda aukle, ierauta pašā ļaužu drūzmā, turēja augstu virs galvas paceltu mazuli, kas smējās aiz patikas. Tikai viena kalsena sieviete sašutusi rājās, apvainojot kaimiņieni, ka tā viņai visas ribas ielauzusi.

— Kad tikai te nepaliek bez kleitas! — atkārtoja de Bova kundze.

Marti kundze, no āra gaisa vēl svaigu seju, klusēdama pacēlās uz pirkstgaliem, lai pāri citu galvām pirmā ieraudzītu nodaļas, kas veda veikala dziļumā. Viņas pelēko acu redzokļi sašaurinājās lidzīgi kaķim, kas ienācis no spilgtas gaismas; viņai bija moža izteiksme un skaidrs skatiens kā sievietei, kas tikko pamodusies pēc labas atpūtas.

— Ak, nu tad beidzot! — viņa izdvesa nopūzdamās.

Dāmas bija izkļuvušas cauri biezoknim brīvē. Viņas

atradās Sv. Ogistēna ielas zālē un bija bezgala pārsteigtas, redzēdamas to gandrīz tukšu. Bet viņas jutās svētlaimības kalngalā; viņām likās, ka, ienākot no ielas, kur vēl stingri valdīja ziema, viņas uzreiz apvija pavasara siltums. Kamēr ārā pūta ledains vējš ar lietu un krusu, šeit, «Paradīzes» galerijās, līksmoja pavasaris,

greznojies ar viegliem audumiem. Ziedošā krāšņumā maigās niansēs atmirdzēja tērpi un saulessargi, paredzēti jautrām pastaigām vasarā.

— Paskatieties taču! — iesaucās de Bova kundze, sastingusi uz vietas un pacēlusi galvu augšup.

Viņa bija ieraudzījusi saulessargu izstādi. Atvērti, izliekti, tie sedza visas zāles sienas kā vairogi, sākot no stikla griestiem līdz augšējai lakotā ozolkoka sienas apšuvuma malai. Tie izveidoja rakstus ap augšējo stāvu arkādēm, nolaidās gar kolonām kā vītnes, aizstiepās blīvās rindās pa galeriju balustrādēm un pat pa kāpņu margām; simetriski izvietoti, šie saulessargi līdzinājās lieliem venēciešu lukturiem, kas aizdegti vēl nebijušu svētku gadījumā. Stūros saulessargi izveidoja sarežģītus motīvus, fantastiskus zvaigžņājus — tie bija saulessargi par trīsdesmit deviņiem sū, un to gaišās nokrāsas — bālganzila, iedzeltena un maigi rožaina mirgoja blāvā vizmā kā naktslampiņas; bet pāri tiem pacēlās neaptveramā daudzumā japāņu saulessardziņi ar purpura padebešos lidojošām zelta dzērvēm, tie liesmoja kā ugunsgrēku atspulgi.

Marti kundze veltīgi meklēja vārdus savai jūsmai.

— īsta pasaku valsts! — viņa tikai spēja izsaukties.

Tad, mēģinādama orientēties, piebilda:

— Tātad aukliņas ir apģērbu piederumu nodaļā. Nopirkšu aukliņu un pazudīšu.

— Es jūs pavadīšu, — piesolījās de Bova kundze. — Mēs tikai pastaigāsimies pa veikalu — tas ir viss. Vai ne, Blanša?

Tiklīdz dāmas attālinājās no izejas, tās tūlīt nomaldījās. Viņas pagriezās pa kreisi, bet, tā kā apģērbu piederumu nodaļa bija pārvietota citur, viņas atradās nodaļā, kur pārdeva rišas, un pēc tam juvelieru izstrādājumu nodaļā. Slēgtajās galerijās bija ļoti karsti, gaiss mitrs un saspiests kā siltumnīcā, ko vēl pastiprināja salkanā audumu smarža, bet tveice klusināja soļu troksni. Tad viņas atkal atgriezās pie durvīm, kur jau bija izveidojusies otra straume — atpakaļ uz izeju, — bezgala gara sieviešu un bērnu rinda, virs kuras lidoja vesels mākonis sarkano baloniņu. Tādi baloniņi bija izgatavoti četrdesmit tūkstoši, un to izdalīšanai norīkoja speciālus kal-

potājus. Skatoties uz aizejošām pircējām, radās iespaids, ka virs tām, neredzamos diedziņos, atspulgojot saulessargu liesmojošo izstādi, lido milzīgi ziepju burbuļi. Viss veikals lāsmoja to vizmā.

— Tā ir kā cita pasaulei — iesaucās de Bova kundze. — Tu cilvēks vairs nezini, kur atrodies.

Tomēr ilgi dāmas nevarēja stāvēt šinī virpuli pie ieejas — nākošo un aizejošo ļaužu drūzmā. Par laimi, viņām palīgā piesteidzās inspektors Žūvs. Viņš stāvēja priekštelpā, nopietni un vērīgi ielūkodamies garāmejošo sieviešu sejās. Viņam bija speciāli iekšējās policijas uzdevumi. 2ūvs izsekoja zagles un sevišķi novēroja resnās sievietes, ja drudžains spīdums to acīs saistīja viņa uzmanību.

— Jūs vēlaties apģērbu piederumu nodaļu, cienītā kundze? — viņš laipni jautāja. — Lūdzu, pa kreisi — apakšā aiz trikotāžas izstrādājumiem.

De Bova kundze pateicās. Te, pēkšņi pagriezusies, Marti kundze vairs neredzēja sev blakus meitu. Viņa sabijās, bet apskatījusies ieraudzīja Valentīnu diezgan attālu Sv. Ogistēna ielas zāles galā; meitene bija pilnīgi nogrimusi letes apskatē, uz kuras kaudzē gulēja dāmu kaklauti par divpadsmit sū. Murē bija pasācis savā uzņēmumā klientes saistīt, skaļā balsī piedāvājot preces, ar kurām varēja savaldzināt pircējas un tukšot viņu maciņus; Murē izmantoja ikkatru reklāmas veidu un izsmēja dažus savus pārāk pazemīgos kolēģus, ka prece pati pārliecina par savu labumu. «Dāmu paradīzes» pārdevēji — speciālisti, kas piederēja pie Parīzes mutes bajāriem un jokdariem, šādā veidā tika vaļā no daudzām iegūlušām precēm.

— Ak māmiņ, — čukstēja Valentīna, — paskaties uz šiem kaklautiem ... Galos tiem izšūts putns.

Pārdevējs cildināja savu preci, zvērēja, ka tie ir no īsta zīda, ka fabrikants veikalam šos kaklautus pārdevis ar zaudēļumiem sev un tāds gadījums vairs neatkārtosies.

— Deviņpadsmit sū, — tas taču nevar būt! — atkal un atkal atkārtoja Martī kundze, savaldzināta tāpat kā meita. — Paņemsim pārīti, tāpēc jau neizputēsim.

De Bova kundzes sejā pavīdēja nicināšana. Viņa ne-

cieta uzbāzību; kāda pārdevēja aicinājums panāca pretējo, viņa aizgriezās projām, Marti kundze turpretim nesaprata šo nervozo nepatiku pret preču slavināšanu, viņas raksturs bija citāds — viņa piederēja pie tām sievietēm, kas ar prieku pakļaujas varmācībai un tīksminās publisku piedāvājumu glāstos, rodot baudu iespējā visu satvert rokās un šķiest laiku nevajadzīgās sarunās.

— Tagad, — viņa turpināja, — ātrāk pēc auklas... Es neko vairs negribu redzēt.

Bet, nokļūstot lakatiņu un cimdu nodaļā, viņa atkal zaudēja savu apņēmību. Tur nevienmērīgi iespīdošajā dienas gaismā izstādītie priekšmeti bija ieturēti jautros, spilgtos krāsu toņos; iespaids bija apburošs. Simetriski novietotās letes šķita kā ziedošas dobes, bet visa zāle — kā franču puķu dārzs, kur līksmi atmirdzēja visu nokrāsu ziedu maigā gamma. Tieši uz letes atvērtajās kārbās, kurām vairs nebija vietas pieblīvētajos plauktos, pacēlās veseli kalni šaļļu un lakatiņu, laistoties krizantēmu dzeltenajā zeltā, spilgtajā ģerāniju sarkanumā, petūniju sniega baltumā un verbenas ziediņu zilumā — tik_ dzidrā kā debesis. Bet augstāk no vara stienīšiem nokārās kā ziedu vītnes lakatiņi, atritinātas lentas -- bezgalīga, krāsās zaigojoša važa, kas šūpojās gaisā, apvijās ap kolonām, daudzkārt atstarota spoguļos. Bet visvairāk pūli pievilka cimdu nodaļa, kur tikai no cimdiem vien bija uzcelts šveiciešu namiņš — Minjo meistardarbs, kam viņš veltīja divas dienas. Apakšējais stāvs bija darināts no melniem cimdiem, tad nāca salmu krāsas cimdi, tad rezēdas krāsas; asinssarkanie bija pielietoti rotājumiem — logu rāmjiem, balkoniem un jumta dakstiņu vietā.

— Kas jums patīk, cienītā kundze? — jautāja Minjo, redzēdams, ka Marti kundze apstājas pie cimdu namiņa kā apburta. — Lūk, zviedru cimdi par vienu franku septiņdesmit pieci, vislabākās kvalitātes ...

Viņš aicināja pircējas ar gandriz niknu neatlaidību, stāvēdams aiz letes un raidot uzsaucienus garāmejošām dāmām, kam viņa laipnība sāka krist uz nerviem. Martī .kundze noraidoši pamāja ar galvu, bet viņš tomēr turpināja:

— Tiroles cimdi par vienu franku divdesmit pieci... Turinas cimdi bērniem, Izšūti cimdi visādās krāsās...

— Nē, pateicos, man nekas nav vajadzīgs, — atbildēja Marti kundze.

Bet, juzdams, ka viņas balsī zūd stingrība, Minjo kļuva vēl neatlaidīgāks un ņēmās klāstīt viņas priekšā skaistos, izšūtos cimdiņus; viņai trūka spēka tālāk pretoties, viņa nopirka vienu pāri. Redzēdama, ka de Bova kundze noskatās uz viņu ar smaidu, Marti kundze nosarka.

— Ak, vai es neesmu bērns? ... Ja es tūliņ nenopirkšu korsetes aukliņu un nebēgšu projām, tad esmu pazudusi.

Par nelaimi, apģērbu piederumu nodaļā valdīja tāda burzma, ka Marti kundze nevarēja nokļūt pie pārdevēja. Abas dāmas gaidīja jau desmit minūtes un sāka uztraukties, bet te viņas ieraudzīja Burdelē kundzi ar trim bērniem, un tas viņas mazliet izklaidēja. Burdelē kundze, glīta un praktiska sieviete, sāka tām paskaidrot savā parastajā mierā, ka gribējusi bērniem parādīt veikalu. Mad-lēnai bija desmit gadi, Edmonam astoņi, Lisjēnam četri: bērni visi smaidīja aiz labpatikas, dabūjuši beidzot par velti šo izpriecu, kas tiem tik iigi bija apsolīta.

— Kādi skaisti saulessardziņi, es sev nopirkšu sarkano, — pēkšņi ierunājās Marti kundze, nepacietīgi soļodama šurp un turp, viņu kaitināja uzspiestā dīkstāve.

Viņa izmeklēja sev saulessargu par četrpadsmit frankiem piecdesmit. Burdelē kundze, nosodoši vērodama šo pirkumu, draudzīgi ieteicās:

— Veltīgi jūs steidzaties. Pēc mēneša jūs to dabūsiet par desmit frankiem ... Mani viņi nenoķers!

Un viņa sāka paskaidrot savu pareizo saimniekošanas teoriju. Ja jau reiz veikali sāk pazemināt cenas, tad atliek tikai nogaidīt. Kāpēc padoties vilinājumiem, jācenšas pašai izmantot izdevīgu gadījumu. Šinī cīņā viņa parādīja diezgan daudz viltības un lielījās, ka ne vienu reizi dzīvē neesot pieļāvusi veikalniekiem nopelnīt no viņas kaut vienu sū.

— Es apsolīju saviem mazajiem parādīt bildītes tur augšā — salonā ... — viņa noslēgumā piebilda. — Nāciet man līdz, jums taču laika diezgan.

Aukliņa bija aizmirsta, un Marti kundze tūliņ piekrita, de Bova kundze turpretī atteicās, jo viņa gribēja vēl ap-

staigāt apakšējo stāvu. Dāmas nolēma satikties augšā. Meklējot kāpnes, Burdelē kundze ieraudzīja liftu un, lai prieks būtu pilnīgs, iestūma tanī bērnus. Marti kundze un Valentīna arī ienāca lifta telpā, kas bija šaura kā būrītis; kļuva loti neērti; bet spoguļi, ar samtu pārvilktie soliņi un durvis vara apdarinājumā visu interesi tik ļoti saistīja, ka bija jau sasniegts otrais stāvs, nemaz nejūtot mašīnas slīdošo gaitu. Mežģīņu galerijā tos sagaidīja jauns prieks. Ejot gar bufeti, Burdelē kundze nepalaida garām gadījumu pacienāt savus bērnus ar medus dzērienu. Bufete atradās četrstūrainajā zālē ar platu marmora leti; apsudrabotie fontāni katrā tās galā raidīja augšup sīkas strūkliņas; aiz letes uz plauktiem rindojās pudeles. Trīs kalpotāji nepārtraukti slaucīja un pildīja glāzes; lai apmierinātu slāpju mocītos klientus, vajadzēja nostādīt rindu gar samta apsisto barjeru, gluži kā pie ieejas teātri. Sievietes grūstīja cita citu. Zaudēļušas kauna sajūtu, redzot kārumug, ko varēja ēst par velti, dažas pircējas ēda tik daudz, ka tām kļuva nelabi.

— Nu, kur tad viņas palikušas? — iesaucās Burdelē kundze, izkļuvusi no drūzmas un noslaucījusi bērniem mutes kabatas lakatiņā.

Viņa ieraudzīja Marti kundzi un Valentīnu otrā galerijā jau tālu projām no bufetes. Viņas atkal kaut ko pirka, rakdamās svārku kaudzē. Ar viņām bija beigas: māte un meita bija pazudušas, naudas šķiešanas drudža sagrābtas.

Nokļuvusi beidzot līdz salonam, kur varēja uzrakstīt kādu vēstuli un palasīt, Burdelē kundze nosēdināja Mad-lēnu, Edmonu un Lisjēnu pie lielā galda, tad paņēma no bibliotēkas skapja fotogrāfiju albumu un atnesa to bērniem. Šīs lielās zāles velvētie griesti bija bagātīgi rotāti apzeltījumiem, viens otram pretim atradās divi monumentāli kamīni; pie sienām karājās stipri viduvējas gleznas, loti greznos apzeltītos rāmjos, bet starp kolonām iepretim logiem, kuru augšdaļa bija izveidota pusapaļa un kuri izgāja uz veikala telpām, atradās majolikas vāzēs ievietoti lieli dekoratīvi stādi. Pie žurnāliem un laikrakstiem apkrautajiem galdiem klusēdama sēdēja lasītavas publika, kas bija saradusies kuplā skaitā; uz galda pircēju lietošanā atradās arī rakstāmpapīrs un tintnīcas.

Dāmas novilka cimdus un rakstīja vēstules uz papīra lapiņām, greznotām ar veikala monogramu, kuru tās pārsvītroja ar vienu spalvas vilcienu, iekāms sāka rakstīt. Daži vīrieši, ērti iesēdušies atzveltnes krēslos, lasīja laikrakstus. Bet daudzi sēdēja tāpat un nedarīja nekā; tie bija vīri, kas gaidīja savas pa veikalu klīstošās sievas, vai jaunas, kautrīgas dāmas, kas gaidTja atnākam savus izredzētos, vai, beidzot, gados jau krietni padzīvojuši vecāki, kuru bērni iepirkās veikalā un bija tos atstājuši šeit tāpat kā garderobes telpās mēdz atstāt virsdrēbes. Visa šī publika, ērti novietojusies, atpūtās vai arī pa atvērtajiem logiem noskatījās galerijās un zālē, no kurienes atlidoja tāluma klusināta dobja rūkoņa, kas saplūda ar spalvu vieglo čirkstēšanu un laikrakstu lapu čaboņu.

— Kā, jūs arī esat šeit! — izsaucās Burdelē kundze. — Es jūs nepazinu.

Bērniem blakus aiz atvērta žurnāla lappusēm slēpās kāda dāma. Tā bija Gibāla kundze. Viņai, kā redzams, šī satikšanās bija nepatīkama, bet, ātri savaldījusi sevi, viņa steidzās paskaidrot, ka uzkāpusi šeit mazliet atpūsties no drūzmas. Burdelē kundze interesējās, ko tad viņa nodomājusi pirkt, un Gibāla kundze, cenzdamās savam cietsirdīgi savtīgajam skatienam piedot maigāku izteiksmi, gurdi atbildēja:

— Neko... Gluži pretēji, es atnācu atdot atpakaļ savu pirkumu. Jā, man vairs nepatīk portjeras, kuras nesen iegādājos. Bet šodien te ir tāda spiešanās, ka es gaidu, kad varēs nokļūt pie letes.

Un viņa sāka stāstīt: šī sistēma, ka pirkumus var atdot atpakaļ, ir bezgala izdevīga; līdz šim laikam viņa nekā nebija pirkusi, bet tagad reizēm padodoties kārdinājumam. Taisnību sakot, no piecām nopirktajām lietām, viņa jau četras bija atdevusi atpakaļ un ar savu dīvaino uzvešanos bija pazīstama visās nodaļās: iepērkoties viņa izmeklēja preces ar neapmierinātu sejas izteiksmi un, paturējusi nopirkto lietu dažas dienas, deva to atpakaļ. Sarunas laikā viņa nenovērsa acis no zāles durvīm un, likās, atviegloti nopūtās, kad Burdelē kundze atgriezās pie bērniem, lai izskaidrotu tiem fotogrāfiju saturu. Gandrīz tanī pašā mirklī zālē ienāca de Bova kungs un Pols de Valanjosks. Grāfs, izlikdamies, ka izrāda jaunajam

cilvēkam atvērtās nodaļas, pārmija ar Gibāla kundzi ātru skatienu; pēc tam viņa atkal nogrima lasīšanā, it kā to nemaz nebūtu pamanījusi.

— Pol! Un tu arī šeit! — atskanēja kāda balss ienācējiem aiz muguras.

Tas bija Murē, kas devās veikala apgaitā. Viņš paspieda tiem rokas un tūliņ jautāja de Bova kungam:

— Vai jūsu kundze arī pagodinājusi mūs ar savu ierašanos?

— Ak, nē! — grāfs atbildēja. — Viņa ļoti nožēlo, ka nevar ierasties. Viņa mazliet savārgusi, nav jau nekas bīstams!

Tēlodams, ka viņš tikko ieraudzījis Gibāla kundzi, grāfs atstāja vīriešus un piegāja tai klāt, noņēmis cepuri; divi pārējie palocījās iztālēm. Arī viņa tēloja izbrīnu, Pols pasmaidīja: tagad viss bija skaidrs. Klusā balsī viņš stāstīja Murē, kā grāfs, ar kuru viņš saticies Rišeljē ielā, mēģinājis no Pola atkratīties, bet tad ievilcis viņu «Paradīzē» aiz iegansta, ka vajagot taču paskatīties izpārdošanas atklāšanā. Bet šī dāma jau veselu gadu izmāna grāfam naudu un cenšas izmantot visus priekus, kādus viņš tai spēj sagādāt; tikai viņa tam nekad neraksta, bet norunā satikšanos mutvārdiem, nosakot to sabiedriskās vietās: baznīcās, muzejos un veikalos.

— Esmu pārliecināts, ka satiekoties viņi katrreiz izvēlas citu viesnīcu, — čukstēja jaunais cilvēks. — Pagājušā mēnesī viņš bija inspekcijas braucienā un ik pārdienas rakstīja savai sievai no Blua, Liburnas, Tarbes, bet es ar savām acīm redzēju, ka viņš iegāja mēbelētās istabas Batinjolā^1. Bet paskaties tikai uz viņu, cik viņš skaists, kāda brīnišķīga stāja! Tā ir vecā Francija, mans draugs, vecā Francija.

— Bet kā ir ar tavām kāzām? — jautāja Murē.

Pols, skatienu nenovērsdams no grāfa, atbildēja, ka

viņš vienmēr vēl gaidot uz bagātās krustmātes nāvi. Pēc tam triumfējoši piebilda:

— Nu, ko? Vai redzēji? Viņš noliecās un iespieda viņai rokā adresi, bet viņa paņēma zīmīti ar visnevainīgāko seju; bīstama sieviete šī sarkanmatainā lelle, bet, šķiet,

tik vienaldzīga pret visu ... Nu, notiek gan pie tevis smukas lietiņas!

— Šīs dāmas nav šeit pie manis, viņas ir — savās mājās, — Murē smaidot izlaboja.

Viņš sāka jokot. Mīla, tāpat kā bezdelīga, nes mājai laimi. Protams, viņš pazīst visas meičas, kas slaistās gar letēm, dāmas, kas it kā neviļus šeit satiekas ar saviem draugiem; bet, ja viņas arī neko nepērk, tad tomēr palielina pūli un silda veikalu. Turpinādams tērzēt, viņš aizveda savu bijušo skolas biedru pie zāles durvīm, no kurām varēja pārredzēt centrālo galeriju; šeit pie viņu kājām cita aiz citas rindojās veikala telpas. Viņiem aiz muguras lasītavā arvien vēl valdīja klusums; bija tikai dzirdams, kā viegli čirkst spalvas un čab laikrakstu lapas, tās pāršķirot. Kāds vecāks kungs bija aizsnaudies, lasot «Ziņotāju». Grāfs de Bovs apskatīja gleznas ar acīm redzamu nodomu — pūlī noklīst no sava nākošā znota. Sim klusumā vienīgi Burdelē kundze skaļā balsī kavēja laiku bērniem, juzdamās kā iekarotā valstī.

— Redzi, viņas šeit jūtas kā savās mājās, — atkārtoja Murē, ar plašu rokas mājienu norādīdams uz sieviešu bariem pārpilnajā veikalā.

Pa to laiku Deforža kundze, kas drūzmā gandrīz būtu pazaudēļusi savu apmetni, beidzot iekļuva «Paradīzē» un soļoja caur pirmo zāli. Nonākusi līdz lielajai galerijai, viņa pavērās augšup. Sī veikala izdaiļojumi viņai atgādināja stacijas iekštelpu, kur visapkārt visus stāvus ietvēra margas, karājās kāpnes un šķērsoja gaisa tiltiņi. Sos dzelzs kāpņu drosmīgos izliekumus divos pagriezienos greznoja laukumiņi; dzelzs tiltiņi, pārsviesti telpā starp nodaļām, aizstiepās taisnās līnijās augstu gaisā; blāvajā gaismā, kas lija caur stikla jumtu, visa šī dzelzs pārvērtās vieglā arhitektūras rotaļā, sarežģīta raksta rnež-ģinē, gaismas caurstrāvotā pasaku pils veidojumā, Bābeles tornī ar daudzajiem stāviem, milzīgajām zālēm, kas atsedza brīvu skatu uz neaptveramo celtnes plašumu ar citiem stāviem un atkal citām zālēm. Turklāt dzelzs valdīja visur, jaunajam arhitektam pietika drosmes un atklātības to nekur neapslēpt, nevēlēdamies pat ne ar krāsojuma kārtiņu tai piedot koka vai akmens izskatu. Lai neaizēnotu preces, zāles iekārta apakšstāvā bija vien-

kārsa, ieturēta lielu plakņu veidā un neitrālos krāsu toņos, bet, jo augstāk pacēlās metālā karkass, jo kolonu kapiteļi kļuva arvien krāšņāki un bagātāki rotājumiem, kniedēļumi pieņēma rozetes veidu, bet balstekļus un konsoles greznoja skulptūras; beidzot, pati augša jau atmirdzēja spilgti zaļā un sarkanā krāsā, kas harmonēja ar bagātīgajiem apzeltījumiem, ar īstiem zelta plūdiem, ar zelta druvām, kas izpletās lidz pat augstajiem logiem, kas bija izrakstīti ar emalju. Galeriju griestu velves tāpat bija izrakstītas ar emalju košās krāsās. Iekārtas rotājumos ietilpa mozaīka un fajanss, atdzīvinot frīzes, un svaigajos krāsu toņos atmaiga visas celtnes nopietnais diženums, turpretī kāpnes ar sarkanu samtu apsistu margu paroci bija apdarinātas ar grieztu, pulētu dzelzi, kas spīdēja kā tērauda bruņas.

Kaut gan Deforža kundze jau bija iepazinusies ar veikala jauno iekārtu, viņa tomēr apstājās pārsteigta par spraigo dzīvību, kas šodien valdīja milzīgajā zālē. Apakšā viņai visapkārt kustējās pūlis, plūzdams kā straume divos pretējos virzienos — ienākot un izejot, tā ka to manīja visur līdz pat zīda audumu nodaļai, kur tomēr pēcpusdienā sieviešu jūklis bija visai raibs: sīkpilsoņu un mājsaimnieču vidū redzēja daudz labāko aprindu dāmu, bija arī sievietes sēru tērpos, ar gariem melniem šķidrautiem, netrūka arī parasto aukļu, kas bija iegriezušās šeit gadījuma pēc un sargāja savus mazuļus, izvērstiem elkoņiem. Un šī raibo cepurīšu jūra, kas mijās ar kailām, gaišām un melnām galvām, viļņojās no viena galerijas gala līdz otram un starp dzīvajām audumu krāsām šķita blāva un neizteiksmīga. Visapkārt Deforža kundze redzēja lielas cenu kartītes ar milzīgiem skaitļiem; šīs kartītes pavīdēja kā spilgti traipi uz košajiem katūniem, spožajiem zīdiem un tumšajiem vilnas audumiem. Izkārto lenšu bagātīgais plūdums it kā atdalīja dāmu galviņas no ķermeņiem, vesela flaneļu siena izvirzījās uz priekšu kā zemes rags, spoguļi divkāršoja zāles bezgalīgā dziļumā, atstarojot izstādītās preces un pircēju grupas ar augšup pavērstām sejām un daļēji redzamiem pleciem un rokām, bet pa labi un kreisi no sānu galerijām atklājās skats uz citām nodaļām — uz veļas sniegaino, dzidro baltumu, uz trikotāžas raibumu, uz tālajām nodaļām, it kā miglā tītām, bet kurām pāri slīga svītras, ko meta gaisma, kas spīdēja pa kādu logu, un šeit jau pūlis vairs šķita tikai sīki, cilvēkiem līdzīgi, puteklīši. Kad Deforža kundze paskatījās uz augšu, kāpnēs, gaisa tiltiņos un pat gar augšējo stāvu kāpņu margām plūda nepārtraukts, urdzošs ļaužu strauts kā veselas valsts iedzīvotāji, kas klīst gaisa telpā, metālā karkasa gaismas spraugās; šie neskaitāmo cilvēku bari šķita kā melni silueti, zīmēti blāvajā gaismā, kas iespīdēja caur emalju izrakstītajiem logiem. No griestiem nokarājās lielas, apzeltītas lustras; platie paklāju, izšūtie zīda un ar zeltu cauraustie audumi šķita kā vizmojoši karogi, kas pārmesti pār balustrādēm; turpat no viena zāles gala līdz otram lidinājās mežģiņu vītnes, viegli plīvoja muslīni, kā uzvarā šalkoja zīdi, noslēdzoties pusapģērbtu manekenu apoteozē; bet pāri visam šim jūklim pašā augšā — gultas piederumu nodaļā, it kā pakārtas gaisā, vīdēja mazas dzelzs gultiņas ar matracīšiem un baltiem aizkariņiem — vesela guļamistaba pansionārēm, kuras ieaijā miegā nepārtraukta pircēju soļu dipoņa; bet, jo augstāk vijās kāpnes, jo retāki tomēr kļuva pircēji.

— Vai nevēlaties, cienītā kundze? Lētas prievītesl — Deforža kundzei uzsauca kāds no pārdevējiem, novērojis, ka viņa apstājusies. — Skaidrs zīds par divdesmit deviņiem sū.

Viņa nepagodināja jautātāju ar atbildi. Piedāvājumi viņai visapkārt kļuva uzbāzīgāki. Viņa mēģināja orientēties. Albēra Lomma kase atradās pa kreisi; viņš pazina Deforža kundzi no sejas un atļāvās viņai laipni uzsmaidīt; Albērs strādāja nesteigdamies, kaut gan viņš bija ielenkts no maksātājiem un Zozefs aiz viņa muguras cīnījās ar auklas kamolu, tikko paspēdams iesaiņot pirkumus. Tad Deforža kundze saprata, kur viņa atrodas: viņai priekšā bija zīda audumu nodaļa. Bet pagāja desmit minūtes, iekāms viņa spēja turp nokļūt — tik ātri pieauga pūlis. Sarkano baloniņu saradās arvien vairāk; paceldamies gaisā neredzamos diedziņos, tie saplūda vienā blīvā purpura mākonī, kas klusi peldēja uz durvīm un tālāk — pa visu Parīzi; Deforža kundzei nācās vienā laidā noliekt galvu zem šiem lidojošajiem baloniņiem, ja pretim nāca bērni, turēdami baloniņus aiz diedziņa, ko bija aptinuši ap savām mazajām rociņām.

— Cienītā kundze, un jūs tomēr riskējāt, — jautri iesaucās Butmons, ieraugot Deforža kundzi.

Nodaļas pārzinis, kuru pats Murē bija ievedis Deforža kundzes mājā, reizēm aizgāja pie viņas uz tasīti tējas. Viņai tas šķita vulgārs, bet ļoti laipns; šis sangviniķis, kas vienmēr bija labā omā, Deforža kundzi pārsteidza un uzjautrināja. Aizvakar tas bez aplinkiem bija viņai pastāstījis par Murē un Klāras attiecibām, pie kam to darīja bez jebkāda aprēķina — vienkārši aiz resnīša vientiesības, lai būtu par ko pasmieties; greizsirdības mocīta, Deforža kundze slēpa savu aizvainojumu zem nicināšanas; tomēr viņa bija nākusi šurp, lai uzzinātu, kas tā par meiteni, un paskatītos uz to; Butmons tikai bija pateicis, ka tā ir pārdevēja no gatavo apģērbu nodaļas, bet viņas vārdu izpaust bija atteicies.

— Vai jūs ko vēlaties, — viņš turpināja.

— Protams, tad jau es nebūtu šurp nākusi... Vai jums nebūtu fulārzīds rīta kleitai?

Viņa cerēja izvilkt no tā sāncenses vārdu, lai varētu to apskatīt. Butmons tūliņ pasauca Favjē un turpināja tērzēt ar Deforža kundzi, gaidot pārdevēju, kas bija aizņemts ar citu pircēju, to pašu «skaisto dāmu» — apburošu gaišmati, par kuru bieži vien pārrunāja visa nodaļa, lai gan neviens par viņu nekā nezināja, pat ne viņas vārdu. Šoreiz skaistule bija viscaur sēru tērpā. Ko īsti viņa bija zaudēļusi — vīru, tēvu? Droši vien ne tēvu, tad viņa būtu daudz vairāk noskumusi. Tādā gadījumā, kāpēc tad par viņu tenkoja? Tātad viņa nemaz nav kokote, ja viņai bija likumīgs vīrs. Bet varbūt viņa sēro par māti? Dažas minūtes, lai gan visapkārt norisa drudžains darbs, visus pārdevējus nodarbināja šis jautājums, un tie izteica viens otram dažādus minējumus.

— Nu ātrāk taču, tas vienkārši nav izturams! — Itēns uzbruka Favjē, kad tas beidzot atgriezās, pavadījis savu pircēju līdz kasei. — Kad tā dāma atnāk šeit, jūs nevarat no viņas atšķirties... Bet viņa taču smejas par jums!

— Tāpat kā es par viņu, — apvainotais pārdevējs atbildēja.

Bet Itēns piedraudēja, ka žēlosies direkcijai, ja Favjē neizturēsies pret pircējām ar lielāku cieņu. Kopš tā laika, kad visa nodaļa vienprātībā panāca viņa ielikšanu Robino vietā, Itēns bija kļuvis loti stingrs, ķildīgs un pieķērās katram vārdam. Pretēji visiem saviem solījumiem, ka viņš būs labs biedrs, — solījumiem, ar kādiem tas sakurināja savu darba biedru dedzību, — viņš tomēr bija kļuvis tik neciešams, ka viņa nesenie piekritēji tagad vienbalsīgi kūdīja pret viņu Favjē.

— Nu, bez iebildumiem, — bargi turpināja Itēns. — Butmona kungs lūdz jūs pasniegt fulāru visgaišākajos toņos.

Nodaļas centrā izstādītie vasaras zīda audumi apmirdzēja visu zāli kā uzlēcoša saule, starodama vismaigākās krāsās — bāli sārtā, gaiši dzeltenā, dzidri zilā kā plīvojoša dieves Irīdas josta. Tur bija fulārzīdi, caurspīdīgāki par mākonīti; sirā — vieglāki par pūkām, kas nolido no kokiem; atlasveida Ķīnas zīdi — tik maigi kā ķiniešu meiteņu āda. Tur bija arī Japānas ponžē, Indijas tisori un korā, nerunājot nemaz par vieglajiem franēu zīda audumiem, svītrotiem, sīki rūtainiem un ar visfantastiskākajiem ziedu sakopojumiem greznoti, kas uzbur acu priekšā dāmas skaistos vasaras tērpos ar volāniem, kuras saulainā maija rītā izgājušas pastaigā zem parka kuplajiem kokiem.

— Es ņemšu šo, Ludviķa četrpadsmitā gaumē, ar rožu pušķīšiem, — beidzot izlēma Deforža kundze.

Un, kamēr Favjē nomērīja audumu, viņa pēdēļo reizi mēģināja izvilt no Butmona, kas stāvēja tai blakus, kaut pāris vārdu par savu sāncensi.

— Gribu uzkāpt gatavo apģērbu nodaļā, paskatīties sev ceļojuma apmetni... Vai jūsu nostāsta varone ir gaišmate?

Nodaļas pārzinis, kuru sāka uztraukt viņas neatlaidība, aprobežojās ar smaidu. Tieši šinī mirklī garām gāja Denīze. Viņa tikko bija aizvedusi pie Ljenāra, merinosa audumu nodaļā, Butarela kundzi — provincieti, kas divreiz gadā iebrauca Parīzē, lai «Dāmu paradīzes» nodaļās izmētātu visu savu naudiņu, ko tai bija izdevies ietaupīt no saimniecības. Favjē jau bija paņēmis Deforža kundzes fulārzīdu, kad Itēns, gribēdams tam darīt nepatikšanas, viņu atturēja.

— Neejiet, jaunkundze būs tik laipna un pavadīs jūsu pircēju.

Denīze apjukusi labprāt paņēma vīstokli un rēķinus. Viņa neiedrošinājās pavērties jaunā cilvēka sejā, jo tas izraisīja atmiņā viņas senos maldus. Tas bija grēcīgs sapnis.

— Sakiet, — klusi jautāja Deforža kundze Butmo-nam, — vai tikai tā nav šī pati neveikle? Vai tad viņš to pieņēmis atpakaļ? ... Nu, tātad viņa ir šī dēku romāna varone!

— Var jau būt, — pārzinis smaidot noteica, cieši apņēmies patiesību neizpaust.

Deforža kundze, kurai pa priekšu gāja Denīze, sāka lēnām kāpt augšup pa kāpnēm. Pēc katrām trim sekundēm viņai vajadzēja apstāties, lai to neaizrautu straume, kas plūda lejup. Visa celtne drebēja un dzelzs pakāpieni notrīsēja zem soļiem, šķita, tie notrīs no pūļa elpas. Uz katra pakāpiena stāvēja stingri piestiprināts manekens, visi bija ietērpti kostīmos, mēteļos, rīta kleitās, radās iespaids, ka šeit svinīga gājiena goda sardzē stāv divās rindās kareivji; katram manekenam galvas vietā rēgojās mazs koka rokturītis un likās it kā duncis līdz spalam būtu iedurts sarkanajā moltonā, kas atdalījās no baltā kakla kā svaiga, asiņaina brūce.

Deforža kundze beidzot tuvojās otrajam stāvam, kad jauna drūzma, lielāka par visām iepriekšējām, to aizturēja uz brīdi. Tagad viņa redzēja zem sevis pircēju baru pārpildītās veikala apakšējā stāva nodaļās, caur kurām viņa nupat bija nākusi. Viņas acu priekšā iznira jauna aina: vesels okeāns galvu, kas bija redzamas perspektīvā saīsinājumā, aizsedzot skatieniem pārējās ķermeņa daļas, rosījās kā skudru pūznis. Baltās cenu etiķetes no šejienes izskatījās kā šauras svītriņas, lenšu gubas šķita plakanas, flaneļa zemes rags šķērsoja galeriju kā plāna siena, bet paklāji un izšūtie zīda audumi, kas nokarājās no balustrādēm, līdzīgi karogiem, tagad krita lejup pie viņas kājām, atgādinot baznīcas luktas greznojumu. Tālumā viņa saskatīja sānu galeriju stūrus, tāpat kā no zvanu torņa sastatnēm saskata apkārtējo ielu krustojumus, kur gājēji kustas kā melni punkti. Deforža kundzi sevišķi pārsteidza kāds atklājums; aizverot nogurušās, zaigojošā krāsu jūkļa apžilbinātās acis, viņa vēl asāk izjuta pūļa tuvumu, kas sevi lika manīt ar paisuma viļņu dobjo šalkoņu un siltumu, ko izplata cilvēku ķermeņi. No grīdas cēlās augšup sīki, sievietes smaržu piesātināti putekļi: viņas veļas un miesas, viņas tērpa, viņas matu smaržas — stipras, kairinošas smaržas, kas bija šī sievietes kultam celtā tempļa īpatnējs vīrāks.

Murē un Valanjosks vēl arvien stāvēja pie lasītavas; elpodams šo smaržu, Murē skurba no tās un atkal atkārtoja vienu un to pašu:

— Sievietes jūtas šeit kā savās mājās; es pazīstu tādas, kas te pavada veselas dienas, mielojas ar pīrādziņiem, raksta vēstules. Atliek tikai vēl iekārtot viņām še guļamistabu.

Sis joks uzjautrināja Valanjosku, viņam kā pesimistiski noskaņotam šķita galīga aplamība šādas neremdināmas greznošanās slāpes, slāpes pēc lupatām, kas mocīja šīs cilvēcīgās būtnes. Reizēm, iegriezdamies apciemot savu skolas biedru, viņš to atstāja, juzdamies gandrīz aizskarts, tik dzīves priecīgs tam šķita Murē šinī pasaulē, kur valdīja kokotes. Vai tad tiešām neviena no šīm tukšajām sievietēm bez sirds neparādīs tam, cik muļķīga un veltīga ir mūsu esamība? Tomēr šodien Oktāvs, kā zināms bija zaudēļis savu nosvērtību; parasti viņa mierīgās, darījumu cilvēka pārliecības ietekmē uzliesmoja pircēju iegribas, turpretī tagad, likās, viņu pašu bija sagrābusi aizrautīga kaisle, kas pamazām pārņēma visu veikalu. Kad viņš pamanīja, ka Denīze un Deforža kundze nāk augšup pa lielajām kāpnēm, viņš paaugstināja balsi, neviļus sāka žestikulēt un centās nepagriezties pret viņām; juzdams viņas tuvojamies, viņš satraucās arvien vairāk. Viņa seja sārtojās un acīs iedegās tā pati jūsma, kas agrāk vai vēlāk dzirkst pircēju acīs.

— Tevi gan laikam te kārtīgi apzog, — ieminējās Valanjosks, kam šķita, ka barā pavīd ne mazums noziedzīgu seju.

Murē plaši izpleta rokas.

— Ak mans mīļais! Tu nevari nemaz to iedomātiesl

Nervozā jūsmā viņš pieķērās pie šīs sarunu vielas

un minēja faktus, izplūzdams neizsmeļamos sīkumos un aprakstīdams dažādas zagļu kategorijas. Pirmkārt, ir profesionālas zagles — tās nodara mazāk ļauna, jo tās visas policijai zināmas. Tad seko zagles — maniaki ar samaitātām tieksmēm, kas ir jauns nervu slimības veids un, pēc kāda psihiatra vārdiem, kjūst par kārdinātāju lielajos veikalos. Beidzot, daudzas sievietes mātes cerībās, bet tās zog tikai zināmus priekšmetus, piemēram, pie vienas tādas policijas komisārs atradis divi simti četrdesmit astoņus pārus rozā cimdiņu, ko tā bija sazagusies dažādos Parīzes veikalos.

— Tad, lūk, kādēļ sievietēm šeit tik savādas acis, — piebilda Valanjosks. — Es visu laiku skatos uz šo garā aptumšoto radījumu sejām, kādas tās ir alkatīgas un reizē arī nokaunējušās... Nav slikta skola godīgumam!

— Un kā vēl! — atteica Murē. — Lai gan mēs pūlamies, lai viņas justos šeit kā mājās, nevar taču arī pieļaut, lai tās zem saviem apmetņiem aiznes veikala preces. Bet iekrīt arī daudzas pieklājīgas dāmas. Tā pagājušā nedēļā mēs pieķērām kāda aptiekāra māsu un galma padomnieka sievu. Tādus gadījumus, protams, notušējam.

Viņš apklusa, norādot uz inspektoru 2ūvu: tas pašlaik uzmanīja kādu sievieti mātes cerībās, apakšā, lentu nodaļā. Sī sieviete, kuras ķermenim nācās daudz paciest no apkārtējās burzmas, gāja kopā ar draudzeni, kura to acīm redzot pavadīja, lai pasargātu no grūdieniem; tiklīdz resnā sieviete apstājās pie letes, 2ūvs nenolaida acis no tās, kamēr viņas draudzene bez kautrēšanās rakās pa kārbām.

— A, šito viņš noknābs, — Murē turpināja, — viņš ļoti labi pazīst visus viņu trikus.

Bet Murē balss iedrebējās un smiekli kļuva māksloti. Denīze un Anriete, kuras viņš visu laiku paturēja acīs, ar lielām pūlēm bija izkļuvušas no drūzmas un tagad atradās viņam tieši aiz muguras. Viņš apgriezās un, godbijīgi sveicinādams, palocījās kā draugs, kas negrib kompromitēt sievieti, kad tā nav viena. Bet Anriete, kļuvusi uzmanīga pēc Butmona stāsta, skaidri redzēja kādu skatienu Murē vispirms uzmeta Denīzei. Tātad noteikti šī meitene ir sāncense, kuru Anriete meklēja.

Gatavo apģērbu nodaļā pārdevējas apjukumā vai zaudēja galvas. Divas meitenes bija saslimušas, bet Frede-rika kundze, nodaļas vadītājas palīdze, vakar mierīgā garā bija atstājusi darbu, aizgājusi pie kases, viņa paprasīja aprēķinu un atstāja tikpat zibeņātri «Paradīzi» kā pēdēļā izmeta uz ielas savus darbiniekus. Jau no paša rīta, lai gan tirgošanās ritēja pilnā sparā, tenkoja tikai par šo gadījumu. Klāra, kuru nodaļā turēja vienīgi Murē kaprīzes dēļ, uzskatīja šo Frcderika kundzes soli par «ļoti šiku»; Margarita pavēstīja, ka Burdonkls esot pārskaities; Orelijas kundze, juzdamās apvainota, izteicās, ka Frederika kundzei vajadzējis vismaz viņai kādu vārdu pateikt, šādu noslēgtību grūti pat iedomāties; un, kaut gan Frederika kundze ne pret vienu nebija atklāta, visi nolēma, ka viņa atstājusi veikalu tāpēc, ka iziet pie vīra, kam piederot pirtis pie tirgus laukuma.

— Vai kundze vēlas apmetni ceļojumam? — Denīze uzbilda Deforža kundzi, piedāvājusi viņai krēslu.

— Jā, — tā sausi atbildēja, nolēmusi izturēties nepieklājīgi nelaipni pret meiteni.

Nodaļas iekārta bija gluži jauna — bagātīga un reizē arī ļoti vienkārša: augsti un grebumiem rotāti ozolkoka skapji, spoguļi panno platumā, sarkans plīša paklājs, kas klusināja pircēju bezgaligo rindu soļus. Kamēr Denīze meklēja ceļojama apmetni, Deforža kundze skatījās apkārt, viņa ieraudzīja savu atspulgu kādā spogulī un sāka sevi vērot. Vai tikai viņa nav novecojusi, ja viņu krāpj ar pirmo meiču, kas pagadās? Spogulis atstaroja visu nodaļu ar tās drudžaino steigu, bet Deforža kundze redzēja vienīgi savu bālo seju un pat nedzirdēja, ka aiz viņas muguras Klāra stāstīja Margaritai par kādu Frederika kundzes slepenu grēciņu, ka viņa rītos un vakaros ar nolūku metusi līkumu un gājusi caur Šuazelas caur-brauktuvi, lai visi domātu, ka viņa dzīvo Sēnas kreisajā krastā.

— Te, lūdzu, mūsu jaunākie modeļi, — teica Denize. — Tie mums ir dažādās krāsās.

Viņa izklāja četrus piecus apmetņus. Deforža kundze nicinošu smīnu tos apskatīja un ar katru jaunu apmetni kļuva arvien skarbāka. Kādēļ šīs krociņas, kas tikai padara apmetni šaurāku? Bet šim taču pleci pilnigi četrstū raini, kā ar cirvi nocirsti. Nevar taču doties ceļojumā ar sargbūdu uz pleciem!

— Parādiet man ko citu, jaunkundzi

Denīze izklāja apmetņus un tos atkal salika, neizrādot ne mazāko nepatiku. Bet nesatricināmā meitenes pacietība vēl vairāk sakaitināja Deforža kundzi. Viņas acis atkal un atkal atgriezās pie spoguļa sev pretim. Tagad viņa apskatīja sevi Denīzei blakus un salīdzināja meiteni ar sevi. Vai tas rnaz iespējams, ka šo neizskatīgo radījumu vērtēja augstāk par viņu? Viņa atcerējās, ka redzējusi šo meiteni, kad tā tikko bija iestājusies darbā, toreiz tā likās tik neattīstīta, tik neveikla it kā nupat iebraukusi no laukiem, kur ganījusi zosis. Bez šaubām, tagad pārdevējas stāja ir labāka, zīda kleita tai piedod nopietnu, pieklājīgu izskatu. Bet tomēr, kāda viduvējība, kāda ikdienišķa seja!

— Es jums, kundze, atnesīšu citus modeļus, — mierīgi turpināja Denīze.

Kad viņa atgriezās, viss sākās atkal no gala. Izrādījās, ka tūka audums ir pārāk smags un nekur nederīgs. Deforža kundze grozījās apkārt, paceldama balsi un cenzdamās pievērst Orelijas kundzes uzmanību, lai tā meiteni izrātu. Bet, pēc atgriešanās «Dāmu paradīzē», Denīze pamazām bija iekarojusi visu nodaļu: tagad viņa jutās šeit kā mājās; vadītāja pat atklāja viņā retas pārdevējas dotības, laipnu neatlaidību un spējas ar patīkamu smaidu pārliecināt pircēju. Tādēļ Orelijas kundze tikai mazliet paraustīja plecus, bet no iejaukšanās atturējās.

— Varbūt, kundze, jūs man varētu aptuveni pateikt, ko jūs īsti vēlaties? — atkal vaicāja Denīze ar to pašu nesatricināmo pieklājību.

— Bet jums taču nekā nav! — attrauca Deforža kundze.

Viņa apklusa, ar izbrīnu juzdama kādas rokas pieskārienu. Tā bija Martī kundze. Padevusies slimīgai naudas šķiešanas kaislei, tā tagad steigā skrēja pa visām nodaļām. Pēc kaklautiem, izšūtajiem cimdiņiem un sarkanā saulessarga viņas iepirkumi bija tā pavairojušies, ka pēdējais pārdevējs bija spiests novietot pirkumus uz krēsla, jo tie novilka viņam rokas; pārdevējs gaja pa priekšu, vilkdams krēslu, kas bija apkrauts ar apakšsvārkiem, servjetēm, aizkariem, lampu un trim no salmiem pītiem kājslauķiem.

— Paskat, jūs pērkat ceļojuma apmetni? — Martī kundze uzbilda Deforža kundzi.

— Ak, nē, nē! — tā atbildēja. — Tie visi ir šausmīgi!

Taču Marti kundze ieraudzīja svītrotu manto, kas tai likās diezgan glīts. Viņas meita jau to apskatīja. Tad Denīze pasauca Margaritu, nolēmusi palīdzēt nodaļai tikt vaļā no pagājušā gada modeļa, un Margarita no viena darba biedrenes skatiena saprata stāvokli un atdeva nogulējušos manto kā izņēmuma modeli. Kad Margarita apzvērēja, ka cena tam jau divreiz pazemināta, ka no simt piecdesmit frankiem tā nokritusies uz simt trīsdesmit un tagad tas maksājot tikai simt desmit fankus, Martī kundze vairs nespēja atturēties pretī kārdinājumam, kad varēja tik lēti pirkt. Viņa paņēma vēl arī manto un pārdevējs, kas to pavadīja, steidzās atstāt krēslu, uz kura bija sakrājusies vesela kaudze iepirkumu ar tiem piestiprinātiem čekiem.

Pa to laiku aiz pircēju muguras tirgošanās kņadā turpinājās valodas par Frederika kundzi.

— Tātad taisnība, ka viņai kāds ir bijis? — jautāja pavisam jauniņa pārdevēja, kas nesen bija iestājusies nodaļā.

— Jā, pirtnieks, tik tiešām! — Klāra atbildēja. — Vai tad var uzticēties tām klusajām atraitnēm!

Kamēr Margarita bija nodarbināta ar manto pārdošanu, Martī kundze pagrieza galvu un, viegli pamirkšķinot plakstus, pačukstēja Deforža kundzei, norādīdama uz Klāru:

— Tā ir jaunākā Murē kunga aizraušanās.

Deforža kundze izbrīnījās, paskatījās uz Klāru un, pamezdama skatienu uz Denīzi, atbildēja:

— Bet nē taču, ne tā garā, bet maziņā!

Marti kundze neuzdrošinājās ielaisties ķildā, un Deforža kundze, paaugstinot balsi, piebilda nievājoši, kā jau dāmas mēdz izturēties pret istabenēm:

— Var jau but, mazā, lielā un visas pārējās ... ja tām nav nekas pretim!

Denīze dzirdēja šos vārdus. Viņa pacēla savas lielās, skaidrās acis uz nepazīstamo dāmu, kas viņu tā apvainoja. Droši vien, tā ir šefa mīļākā — persona, er kuru tas satiekoties, tā viņai stāstīja. Viņas pavērās viena otrai acīs un Denīzes skatienā pavīdēja tik daudz skumju un lepnuma, tas bija tik atklāts un tīrs, ka Anriete jutās neveikli.

— Ja jūs nevarat neko labāku parādīt, — viņa dzedri teica, — tad pavadiet mani uz kleitu un kostīmu nodaļu.

— Es iešu jums līdz... — iesaucās Marti kundze. — Es gribu paskatīties kostīmu Valentīnai.

Margarita saņēma krēslu pie atzveltnes un vilka aiz sevis, pagāzusi to atpakaļ uz divām kājiņām, kas jau sāka ļodzīties no šādas pārvadāšanas. Denīze nesa tikai dažus metrus fulārzīda, ko Deīorža kundze bija nopirkusi Lai nokļūtu pie kleitām un kostīmiem trešajā stāvā, otrā ēkas galā, viņām bija jānoiet krietns attālums.

Sākās lielais ceļojums pa piekrautajām galerijām. Pirmā gāja Margarita, vilkdama krēslu aiz sevis kā ratiņus un lēnām virzoties uz priekšu. Sākot no veļas nodaļas Deforža kundze sāka kurnēt, cik bezjēdzīgas šādas izpārdošanas, kur jānostaigā pāris jūdžu, lai nokļūtu pie kāda sīkumiņa! Arī Martī kundze atzinās, ka ir jau pārgurusi, lai gan īstenībā šis nogurums tai deva baudu, izjūtot, kā lēnām zūd viņas spēki šai skaisto lietiņu neizsmeļamās bagātības pilnajā vidē. Murē ģēnijs bija galīgi iekarojis Martī kundzi. Viņas uzmanību saistīja viss, viņa apstājās pie katras letes. Pirmā pietura šim gājienam bija veļas nodaļā pie līgavas pūra izstādes, kur Martī kundze padevās kārdinājumam, ieraugot kreklus, tos viņai pārdeva Polīna, tādēļādi Margarita atbrīvojās no krēsla, kas tagad pārgāja Polīnas rīcībā. Deforža kundze varētu arī neuzkavēties ceļā, lai ātrāk atbrīvotu Denīzi, bet acīm redzot viņai bija patīkami sajust sev aiz muguras šo pacietīgo, pazemīgo meiteni, kas gaidīja, kamēr viņa ar Martī kundzi apskatīja to, kas bija iepaticies. Nodaļā, kur bija pūriņi jaunpiedzimušiem, dāmas nonāca ekstāzē, tomēr neko nenopirka. Tad Martī kundze atkal kļuva savas vājības verdzene: vispirms viņa nespēja atteikties no melnās atlasa korsetes, bet tad viņu savaldzināja ādas aproces, ko veikals pārdeva par pazeminātu cenu kā pašlaik ārpus sezonas esošu preci, tad — krievu mežģines, ar kurām tajos laikos greznoja galda veļu. To visu krāva uz krēsla, tīkstokļu kaudze auga, krēsls sāka krakšķēt un pārdevēji, kas nomainīja viens otru, to vilka aiz sevis ar lielu piepūli, jo slodze kļuva aizvien lielāka.

— Šeit, lūdzu, — atkārtoja Denīze pēc katras pieturas bez mazākās kurnēšanas.

— Bet tā taču ir aplamība! — iesaucās Deforža kundze. — Kad tad mēs turp nokļūsim? Kāpēc nevarēja novietot kleitas un kostīmus blakus mēteļiem? ... Kas tas par jucekli!

Bet Marli kundze ar ieplestiem redzokļiem, apreibusi no bagātībām, kas ņirbēja acu priekšā bezgalīgā virknē, pusbalsī mala:

— Ak dievs, ko mans vīrs teiks!... Jums taisnība, šinī veikalā nav nekādas kārtības. Te cilvēks zaudē galvu un dara muļķības.

Lielajā centrālajā kāpņu laukumiņā krēsls tikko kustējās uz priekšu. Murē nupat vēl bija pieblīvējis visu šo laukumiņu ar lētajām Parīzes sīklietiņām — ar apzeltītu cinku izgreznotiem biķeriem, sliktas kvalitātes neseseriern un liķieru paplātītēm: pēc viņa domām, eja šeit bija ļoti plaša. Pūlis vēl nebija pietiekoši saspiests. Bez tam viņš pavēlēja nolikt šeit galdiņu ar japāņu un ķīniešu nieciņiem, kurus pircējas rautin izrāva cita citai no rokām. Gūtie panākumi pārspēja visas cerības, un Murē jau kala plānus kā paplašināt šo nieciņu tirdzniecību. Kamēr divi kalpotāji aiznesa Marti kundzes krēslu uz trešo stāvu, viņa nopirka sešas ziloņkaula pogas, zīda pelītes un sērkociņu kārbiņas turētāju emaljas apdarinājurnā.

Trešajā stāvā ceļojums turpinājās. Denīze, kura no paša rīta jau bija vadājusi pircējas, bija galīgi pārgurusi, kaut gan ārēji izlikās moža tm pieklājīgi laipna. Atkal viņai vajadzēja gaidīt savas dāmas dekoratīvo audumu nodaļā, kur Marti kundzi savaldzināja brīnišķīgais katūns. Mēbeļu nodaļā Marti kundzes sirdi apbūra rokdarbu galdiņš. Rokas viņai trīcēja, un viņa smiedamās lūdza Deforža kundzi neļaut viņai vairs šķiesties ar naudu, kad pēkšņi negaidīta satikšanās ar Gibāla kundzi noderēja viņai par ieganstu pašattaisnošanai. Tas notika paklāju nodaļā, kur Gibāla kundze beidzot bija nokāpusi, lai atdotu atpakaļ pirms piecām dienām nopirktās austrumnieciskā stila portjeras; viņa stāvēja pie letes, sarunādamās ar kādu lielu augumu un atieta rokām apveltītu pārdevēju, kas no rīta līdz vakaram cēla un stūma tik smagus priekšmetus, kas pat vērsim būtu par grūtu. Pārdevējs gluži saprotami dusmojās par to, ka prece tika atdota atpakaļ, jo viņam līdz ar to zuda noteiktie procenti, viņš centās modināt pircējā šaubas. Varbūt aiz visa slēpās kaut kas aizdomīgs: iespējams, ka portjeras bija vajadzīgas tikai viesību sarīkošanai un, lai nebūtu jāmaksā tapsētājam par portjeru izīrēšanu, tās vienkārši patapināja no «Paradīzes»; viņš zināja, ka tā mēdza rīkoties taupīgas pilsoņu ģimenes. Jābūt taču kādam noteiktam iemeslam atdot preces; ja pircējai nepatīkot raksts vai krāsa, viņš parādīšot ko citu — krājums viņiem tiešām bagātīgs. Neielaižoties nekādos tālākos paskaidrojumos, Gibāla kundze uz visiem šiem aizrādījumiem mierīgā, stingrā valdonīgas sievietes balsī atbildēja, ka portjeras viņai gluži vienkārši vairs nepatīkot. Viņa atteicās apskatīt citas, un pārdevējam vajadzēja piekāpties, jo visiem pārdevējiem bija dots stingrs rīkojums, ņemt atpakaļ nopirktos priekšmetus, ja arī redzams, ka tie bijuši lietošanā.

Kad visas trīs dāmas devās tālāk un Marti kundzi atkal sāka mocīt vēlēšanās nopirkt rokdarbu galdiņu, lai gan tas viņai nemaz nebija vajadzīgs, Gibāla kundze ieteicās ar savu parasto mieru:

— Nu, ko tur tik daudz domāt, jūs to atdosiet atpakaļ. Jūs redzējāt, tas taču nemaz nav tik grūti ... Lieciet priekšmetu aizvest savās mājās, novietojiet viesu istabā un apskatiet to, kad apniks, — atdosiet atpakaļ.

— Jauka domai — iesaucās Marti kundze. — Ja vīrs ļoti dusmosies, es veikalam visu atdošu atpakaļ.

Pamatots attaisnojums bija rasts; tagad Martī kundze sāka pirkt bez apdoma it visu, kas tikai viņai iepatikās, klusībā tomēr apņemdamās visu nopirkto saglabāt sev, jo viņa nepiederēja pie tām sievietēm, kas viegli šķiras no savām mantām.

Beidzot dāmas nokļuva kleitu un kostīmu nodaļā. Bet, kad Denīze gribēja nodot kādai pārdevējai Deforža kundzes nopirkto fulārzīdu, pēdēļā šķita pārdomājusi un teica, ka nolēmusi ņemt ceļojuma apmetni — to pašu gaišpelēko, un Denizei neatlika nekas cits kā pieklājīgi gaidīt un kundzi pavadīt atkal atpakaļ uz gatavo apģērbu nodaļu. Meitene skaidri izjuta šajos augstprātīgās pircējas untumos apzinātu nolūku apieties ar viņu kā ar kalponi, bet viņa bija cieši apņēmusies izpildīt savu pienākumu un izturējās nesatricināmi mierīgi, kaut gan viņas lepnums bija aizvainots un sirds sāpēja. Kleitu un kostīmu nodaļā Deforža kundze neko nenopirka.

— Māmiņ, — iesaucās Valentīna, — paskaties uz šo kostīmiņu ... Bet ja nu tas man der? ...

Gibāla kundze čukstot paskaidroja Marti kundzei savu taktiku. Ja viņai kāda kleita veikalā patīkot, viņa liekot to nogādāt mājās, nozīmējot piegrieztni un kleitu atdodot atpakaļ. Un Marti kundze nopirka meitai kostīmu, piebilzdama:

— Brīnļšķīga doma! Cik jūs, mīļā, esat praktiska!

No krēsla nācās šķirties. To atstāja visai bēdīgā izskatā mēbeļu nodaļā blakus rokdarbu galdiņam. Svars bija kļuvis pārāk liels un krēsla kājiņas saliekušās; nolēma visus iepirkumus savākt vienā kasē, lai tad tos nodotu tālāk piegādes nodaļai.

Pēc tam dāmas arvien vēl Denīzcs pavadībā uzsāka atkal klaiņošanu. Viņas redzēja atkal parādāmies visās nodaļās, no jauna izstaigāja visas kāpnes, visas galerijas. Ik brīdi viņas aizturēja kādas paziņas. Pie lasītavas dāmas satika Burdelē kundzi ar trim bērniem. Visi bērni nesa pa mazam tīstoklim: Madlēna turēja padusē viņai nopirkto kleitiņu, Edmons stiepa veselu kolekciju kurpīšu, bet pašam mazākajam, Lisjēnam, galvā bija gluži jauna naģcnīte.

— Un tu arī! — Deforža kundze smiedamās griezās pie savas skolas biedrenes.

— Ak, nerunā labāk! — iesaucās Burdelē kundze. — Esmu pavisam nikna ... Viņi mūs tagad ķer, izmantojot mūsu mazos! Tu jau zini, ka es pati vienmēr spēju atturēties no muļķībām. Bet, kā lai atraida bērnus, viņi grib visu! Es nācu ar viņiem šurp vienkāršā pastaigā un nu pievācu vai visu veikalu!

Murē, kas vēl arvien stāvēja tanī pašā vietā arValan-josku un de Bova kungu, smaidīdams klausījās viņā. Burdelē kundze to pamanīja un sāka, jautri smaidīdama, gausties, dvēseles dziļumos slēpdama sašutumu par slazdiem, ar kuru paiīdzību iespaidoja mātes jūtas; doma, ka viņa padevusies reklāmas drudzim, izraisīja dusmas, bet Murē turpināja smaidīt un sveicinādams palocījās, priecādamies par savu uzvaru. Grāfs de Bovs, kas visādi pūlējās tuvoties Gibāla kundzei, beidzot pēkšņi ienira pūli viņai nopakaļ, otrreiz cenzdamies izmukt no Valan-joska, bet tas, burzmas nogurdināts, steidzās panākt de I3ova kungu. Denīzei atkal bija jāgaida dāmas. Meitene stāvēja pagriezusies pret šefu ar muguru, un Murē izlikās, ka to neredz. Sākot no šī brī?a, Deforža kundze ar greizsirdīgas sievietes nemaldīgo nojautu vairs nešaubījās. Un, kamēr Murē, tērzēdams viņu pavadīja, kā to prasīja uzņēmuma laipnā īpašnieka pienākums, viņa visu laiku domāja, kā mīļāko pieķert neuzticībā.

Pa to laiku grāfs de Bovs un Valanjosks, ejot pa priekšu ar Gibāla kundzi, bija nonākuši pie mežģinu nodaļas. Sī nodaļa blakus gatavo apģērbu nodaļai bija grezna zāle, kurā rindojās grebumiem rotāti ozolkoka skapji ar atvāžamām atvilktnēm. Ap sarkanu samtu pārvilktām kolonām spirālveidīgi vijās baltas mežģines; no viena telpas gala līdz otram aizstiepās vieglas gipira sloksnes, un uz letēm pacēlās ar Valansjenas, Mehelnas un sīkajām mežģinitēm aptītu kartonu grēdas. Zāles dibenā, rožaini violeta zīda transparenta priekšā, uz kura Delošs uzmeta Santijī mežģīņu gabalus, sēdēja divas dāmas; klusēdamas viņas skatījās uz mežģīnēm, nevarēdamas ne par vienu izšķirties.

— Kā! — iesaucās pārsteigtais Valanjosks. — Jūs teicāt, ka jūsu laulātā draudzene nevesela ... Bet,luk, tur jau viņa stāv ar Blanšas jaunkundzi.

Grāfs neviļus nodrebēja un iešķībi paskatījās uz Gibāla kundzi.

— Jā, nudien, — viņš teica.

Zālē valdīja neciešams karstums. Pēc gaisa slāpstošajām sievietēm sejas bija bālas un acis drudžaini spīdēja. Šķita, visi kārdinājumi noslēdzās ar šo pēdēļo pārbaudījumu, šis bija vientulīgais alkovs, kurā krita grēkā, — pazudināšanas stūrītis, kurā padevās pašas stiprākās būtnes. Šeit rokas trīsēdamas rakās bezdibenim līdzīgajā mežģiņu jūrā.

— Sīs abas dāmas jūs laikam izputina, — turpināja Valanjosks, kuru šī negaidītā satikšanās uzjautrināja.

Grāfam de Bovam paspruka žests, kas liecināja par viņa ticību sievas saprātam — vēl jo vairāk tāpēc, ka tā no viņa nesaņēma ne graša. Apstaigājusi visas nodaļas un neko nenopirkusi, de Bova kundze ar meitu tikko bija atgriezusies mežģiņu nodaļā, savu bezgalīgo, neapmierināmo alku mocīta. De Bova kundze jutās ļoti nogurusi, bet tomēr stāvēja vēl kājās pie letes. Viņas pirksti rakņājoties pa mežģiņu kaudzi, bija kļuvuši mitri, drudžaina kvēle kāpa augšup pa ķermeni līdz pat pleciem. Kad meita pagriezās uz otru pusi un pārdevējs atgāja tālāk, dc Bova kundze mēģināja paslēpt zem sava manto gabalu Alansonas mežģīņu. Bet viņa nodrebēja un ļāva izkrist mežģinēm no rokām, izdzirdusi Valanjoska balsi, kas jautri uzsauca viņai:

— Iekritāt, cienītā kundze!

Dažus mirkļus zaudēļusi valodu, viņa nobālusi nodrebēja. Tad paskaidroja, ka tagad atkal jutusies daudz labāk un nolēmusi iziet no majas, lai ieelpotu svaigu gaisu. Bet, pamanījusi, ka vīrs atrodas Gibāla kundzes sabiedrībā, de Bova kundze pilnīgi atguvās un uzmeta abiem tik dziļas pašcieņas pilnu skatienu, ka Gibāla kundze uzskatīja par nepieciešamu paskaidrot:

— Mēs gājām abas ar Deforža kundzi un, iedomājieties, nejauši satikām šos kungus!

Pa to laiku pienāca citas dāmas. Murē tās pavadīja un aizturēja uz brīdi, lai parādītu inspektoru Zūvu, kas vēl arvienu sekoja sievietei topošas mātes stāvoklī un tās draudzenei. Tas bija sevišķi interesanti; grūti iedomāties, cik daudz zagļu noķer mežģiņu nodaļā! Klausoties Murē vārdos, de Bova kundze garā redzēja sevi starp diviem žandarmiem — sevi, četrdesmit piecus gadus vecu dāmu, no lepnas vides, tāda cilvēka sievu, kas sabiedrībā ieņem ievērojamu stāvokli; viņa nejuta nekādus sirdsapziņas pārmetumus, viņa tikai dusmojās uz sevi, ka nebija aizbāzusi mežģines aiz piedurknes. Pa to laiku 7.ūvs bija izlēmis aizturēt topošo māti: viņš jau zaudēja cerības to pieķert nozieguma vielā, bet bija pārliecināts, ka viņa sev piebāzusi kabatas, strādājot rokām tik veikli, ka to nevarēja manīt. Bet, kad viņš to aizveda sāņus un pārmeklēja, viņš samulsa, jo pie viņas nekā neizdevās atrast — neviena kaklauta, nevienas pogas. Pazudusi tomēr bija draudzene. Tad Žūvs uzreiz visu saprata: topošā māte bija tikai acu apmānīšanai, bet zaga viņas pavadone.

Sis notikums uzjautrināja dāmas. Murē, mazliet sapīcis par šādu iznākumu, tikai piebilda:

— Šoreiz tēvoci Žūvu piemānīja... Nekas, gan viņš savu panāks.

— Nez vai tas viņam izdosies, manuprāt, viņš to nespēj, — nobeidza Valanjosks. — Bet kāpēc tad jūs atklāti izstādāt tik daudz preču? Ja jūs apzog, tad labi vien ir. Kāpēc jūs kārdināt nabaga neaizsargātas sievietes?

Sie pēdēļie vārdi izskanēja kā disonanse drudžainajā, aizvien rosīgākajā tirgošanās tempā. Dāmas izšķīrās un vēl pēdēļo reizi izgāja caur bāztin piebāztajām nodaļām. Pulkstenis rādija četri; rietošās saules slīpie stari krita caur fasādes platajiem logiem uz stikla starpsienām zālēs; šai purpursarkanajā atblāzmā kā zelta mākonis uznira biezi putekļi, kurus jau no paša rīta sacēla pūļa nepārtrauktā kustība. Līdzīgi autam tie ietina lielo centrālo galeriju; to liesmainajā fonā krasi izcēlās kāpnes, gaisa tiltiņi — visas šīs telpā aizplūstošās dzelzs mežaines. Spoži mirdzēja frīžu mozaīka un fajanss; sarkanās un zaļās krāsas vēl spilgtāk kvēloja starp bagātīgi šķiestajiem apzeltījumiem. Likās, gailošas ogles lej savu atspīdumu pār šo izstādi, pār pilīm no cimdiem un kaklautiem, mežģīņu un lentu kaskādēm, vilnas audumu un kalikona sienām un raibajām puķu dobēm, kuras kā ziedu plauksme greznoja viegli zīda audumi un fulāri. Brīnišķīgā krāšņumā laistījās spoguļi. Izliekti kā vairogi, atvērtie saulessargi rotaļājās ar savu metaldaļu atspulgiem. Tālu, aiz ēnas joslām mirgoja gaiši apspīdētās letes, pie kurām saules staru plūdos rosījās pircējas.

Šinī pēdēļā stundā pārkarsētajā veikala atmosfērā valdīja sievietes. Viņas to iekaroja triecienā un novietojās tur kā iebrucēju orda uzvarētā zemē starp izdemolētām bagātībām. Pārgurušie, apdullušie pārdevēji šķita viņu īpašums, ar ko tās rīkojās kā pavēlošas patvaldnieces. Korpulentās dāmas grūstīja visus. Slaidās aizstāvēja sevi ar izaicinošu pārdrošību. Visas, augstu paceltām galvām un satrauktām kustībām, jutās šeit kā mājās; viņas jau bija aizmirsušas pieklājību un centās aiznest no veikala visu, kas iespējams, pat vai putekļus no sienām. Lai par izšķiesto naudu gūtu kādu labumu, Burdelē kundze atkal aizveda bērnus uz bufeti; tagad pircējas ar neremdināmām slāpēm metās uz dzērieniem; mātes, atnākušas šurp ar bērniem, pašas kāri dzēra Malagas vīnu; kopš veikala atvēršanas brīža bija jau izdzerts astoņdesmit litru sīrupa dzēriena un septiņdesmit pudeles vīna. De-forža kundze nopirka cejojuma apmetni un kā dāvanu saņēma kasē bildītes; aizejot no veikala, viņa lauzīja galvu, kā rast ieganstu, lai izsauktu Denīzi pie sevis mājās un to pazemotu Murē klātbūtnē, bet pēc tam — novērot viņu sejas un galīgi pārliecināties par savām aizdomām. Pa to laiku grāfam de Bovam bija izdevies iejukt pūlī un pazust kopā ar Gibāla kundzi, bet grāfiene, ko pavadīja Blanša un Valanjosks, iedomājās palūgt sarkano baloniņu, kaut gan neko nebija nopirkusi. Tādēļādi viņa tomēr neaizies tukšām rokām un turklāt iemantos sava durvju sarga mazmeitiņas draudzību. Baloniņu izsniegšanas nodaļā pašreiz ķērās pie četrdesmitā tūkstoša: četrdesmit tūkstoši sarkanu balonu, kas bija uzsākuši savu lidojumu veikala siltajā gaisā, — vesels balonu mākonis šinī stundā slīdēja pa visiem Parīzes stūriem, aiznesot padebešos «Dāmu paradīzes» vārdu!

Pulkstenis nosita pieci. Līdz pat pēdējam tirgošanās mirklim no dāmām bija palikusi vairs tikai viena — Martī kundze ar meitu. Līdz nāvei nogurusi, viņa nespēja atrauties no letēm, kas viņu saistīja ar tādu varu, ka viņa bez kādas vajadzības griezās atpakaļ un neremdināmā ziņkārē sāka no jauna apstaigāt visas nodaļas. Šī bija vakara stunda, kad reklāmas sakurinātā drūzmēšanās sāka jau atslābt; sešdesmit tūkstoši franku, samaksāti laikrakstiem par sludinājumiem, uz sienām uzlīmētās desmit tūkstoši afišas, divsimt tūkstoši cenrāžu, kas bija laisti apgrozībā, iztukšoja sievietēm maciņus un sasprindzināja viņu nervus svētlaimīgā satraukumā; pircējas bija aizkustinājusi Murē izdoma, zemās cenas, preču atpakaļ atdošanas sistēma, nemitīgi jauna direkcijas pretimnākšana un laipnība. Martī kundze atkal un atkal apstājās pie galdiem ar reklāmas precēm, viņu vilināja aizsmakušo pārdevēju aicinājumi, ko pavadīja zelta skanēšana kasēs un dobjā dārdoņa, nolaižot iepirkto preču saiņus pagraba stāvā; Martī kundze vēl un vēlreiz skraidīja pa veikala apakšējo stāvu caur veļas, zīdu, cimdu un vilnas audumu nodalām, tad kāpa atkal augšup; viņa izjuta ar baudu dzelzs kāpņu un gaisa tiltiņu trīcošo metālisko skaņu; pēc tam atkal atgriezās gatavo apģērbu sektorā, veļas un mežģiņu nodaļā; viņa uzkāpa līdz trešajam stāvam, iekļuva mēbeļu un gultas piederumu nodaļā, un visur pārdevēji — Itēns un Favjē, Minjo un l.jenars, Delošs, Polīna, Denīze nejutīgām, notirpušām kājām saņēma visus spēkus, lai gūlu uzvaru pār pircējām, kuras bija sagrābusi drudža pēdēļā lēkme. Pa visu dienu šis drudžainais noskaņojums auga, tāpat kā skurbums, kas kāpa augšup no atritinātajiem audumiem. Alkstošais pūlis kvēloja rietošās saules sarkanajā liesmā. Marti kundzi bija pārņēmis tāds nervu satraukums kā mazu meiteni, kas baudījusi malku neatšķaidīta vīna. Viņa bija ienākusi šeit ar skaidrām acīm un no ielas vēja svaigu seju, bet pamazām iedegās viņas skatieni un seja, redzot šo krāšņumu, šīs spilgtās krāsas, kuru nepārtrauktā deja uzpūta liesmās viņas alkatīgo kaisli. Kad viņa beidzot nolēma doties projām, sacīdama, ka norēķināsies mājās, jo rēķina summa to šausmināja, viņas seja bija izstiepusies garāka un acis ieplestas kā slimniecei. Viņai tikko izdevās izspiesties cauri drūzmai pie durvīm; šeit ļaudis vārda pilnā nozīmē apdraudēja cits citu, spiezdamies gar precēm, kuras pārdeva par pazeminātām cenām. Uz ielas, kad Marti kundze atkal atrada savu šķietami pazudušo meitu, viņai sāka salt aukstajā gaisā, viņa jutās gluži samulsusi un nomocījusies no šī lielā izpārdošanas mudžekļa.

Vakarā, kad Denīze pēc pusdienām kāpa augšup savā istabiņā, kāds kalpotājs to aizturēja.

— Jaunkundz, jūs lūdz direkcijā!

Denīze bija galīgi aizmirsusi, ka no rīta Murē tai bija pavēlējis vakarā, pēc veikala slēgšanas ierasties viņa kabinetā. Viņš to sagaidīja, kājās stāvēdams. Ieejot meitene aizmirsa aizvērt durvis aiz sevis.

— Mēs esam apmierināti ar jums, jaunkundz, — Murē teica, — un esam nolēmuši jums to pierādīt... Jūs zināt, kādā necienīgā veidā mūs atstāja Frederika kundze. Sākot ar rītdienu, jūs esat nozīmēta viņas vietā par nodaļas vadītājas palīdzi.

Denīze klausījās, apstulbusi no pārsteiguma. Stomīdamās, drebošā balsī viņa teica: — Bet, cienītais kungs, ir taču pārdevējas, kas daudz ilgāk par mani strādā nodaļā.

— Nu kas par to? —■ viņš iebilda. — Jūs esat spējīgāka, nopietnāka par viņām. Es izveļos jūs, tas ir gluži dabiski... Vai jums tas nepatīk?

Denīze nosarka. Viņa bija laimīga; viņu bija pārņēmusi brīnišķa mulsuma sajūta, kurā izgaisa visas bailes. Bet kādēļ gan viņas pirmā doma bija par visām valodām, ko izraisīs šī negaidītā labvēlība? Viņa tomēr vēl arvien mulsa, kaut gan sirds pārplūda pateicībā. Bet Murē skatījās smaidīdams uz meiteni, uz viņas vienkāršo zīda tērpu — uz meiteni, kurai nebija nekādu rotu, izņemot tās zeltaino matu karalisko krāšņumu. Tagad viņa bija kļuvusi daudz pievilcīgāka: viņas sejas krāsa bija bāla, bet ārējais izskats elegants un cēls. Pirms neilga laika vēl tik vārga un neizskatīga, Denīze nu bija izvērtusies daiļā sievietē, kas valdzināja ar savu kautrību.

— Jūs esat ļoti labs, kungs, — viņa turpināja. — Es nezinu, kā jums izteikt...

Viņa sapinās. Durvīs stāvēja Lomms. Veselajā rokā viņš nesa lielu ādas somu, bet ar kroplo spieda pie krūtīm milzīgu portfeli; aiz viņa muguras kļuva redzams Albērs ar veselu bunti maisiņu, kas tam vilka lejup rokas.

— Pieci simti astoņdesmit septiņi tūkstoši divi simti desmit franki trīsdesmit santīmi, — izsaucās kasieris, un viņa novītušajā, izmocītajā sejā šķita pavīdam saules mirdza, ko izstaroja viss šis zelts.

Tas bija vislielākais dienas ieņēmums visā «Paradīzes» pastāvēšanas laikā. Tālumā nodaļās, caur kurām smagiem, it kā pārslogota vērša soļiem tikko izgāja Lomms, izskanēja pārsteiguma un prieka pilna rūkoņa, ko izraisīja garām slīdošais šīs dienas milzīgais ieņēmums.

— Lieliski! — Murē sajūsmināts izsaucās. — Nolieciet to visu šeit, dārgais Lomm; atpūtieties, jūs taču esat gluži paguris. Es likšu aiznest naudu uz centrālo kasi... Jā, jā, nolieciet visu uz mana galda. Es gribu redzēt visu kaudzi.

Viņš priecājās kā bērns. Kasieris ar dēlu nosvieda uz galda savu nastu. Ādas maiss noskanēja ar to īpatno, dzidro, zvanam līdzīgo skaņu, kāda piemīt zeltam; no diviem citiem maisiem, kas bija piebāzti līdz plīšanai, bira sudraba un vara monētas, no portfeļa rēgojās papīra nauda. Daļa lielā galda pazuda zem šīs bagātības lavīnas, kas bija savākta desmit stundu laikā.

Kad Lomms un Albērs aizgāja, slaucīdami nosvīdušās sejas, Murē kādu brīdi stāvēja nekustīgs, izklaidīgi raudzīdamies naudā. Pacēlis galvu viņš ieraudzīja Denīzi, kas bija pagājusi sāņus. Tad viņa sejā atkal iemirdzējās smaids, un viņš palūdza meiteni pienākt tuvāk, sacīdams, ka gribot dot viņai tik daudz naudas, cik viņa varēšot saņemt riekšavā; šinī jokā slēpās piedāvājums mīlas sakaru uzsākšanai.

— Nu tad ņemiet taču no maisa, varu saderēt, ka vairāk par tūkstoš frankiem nepaņemsiet, jums tāda maza rociņa!

Denīze atkāpās vēl vienu soli. Tātad viņš to mīl? Pēkšņi viņai viss kļuva skaidrs, viņa izjuta pamazām kvēli, kas bija iedegusies Murē jūtās, kopš viņas atgriešanās dienas veikalā. Vēl vairāk viņu pārsteidza pašas sirds puksti: likās, ka tā lūzīs. Kādēļ Murē apvaino viņu ar šo naudu, kad viņa ir tik bezgala pateicīga viņam, ka padotos viena vienīga mīļa vārda dēļ?

Murē lēnām tuvojās Denīzei, turpinādams jokot, kad pēkšņi, sev par lielām dusmām, ieraudzīja parādāmies Burdonklu: tas nevarēja vairs ilgāk nociesties, nepaziņojis pircēju skaitu, kas todien bija apmeklējuši «Dāmu paradīzi», skaitlis bija milzīgs — septiņdesmit tūkstoši. Denīze pasteidzās aiziet, vēlreiz pateikusies Murē.

X

Pirmajā augusta mēneša svētdienā «Dāmu paradīzē» notika inventarizācija, kuru vajadzēja pabeigt līdz vakaram. Kopš paša rīta visi kalpotāji bija savās vietās kā parastajā darbdienā, un tukšajā, slēgtajā veikalā sākās darbs.

Denīze nenokāpa lejā pulksten astoņos kopā ar visām citām pārdevējām. Jau no ceturtdienas viņa neatstāja savu istabu, jo bija izmežģījusi kāju, kāpjot augšup uz darbnīcām; tagad Denīze jutās daudz labāk; bet, tā kā Oreli-jas kundze viņu lutināja, Denīze arī nesteidzās; ar pūlēm apāvusi kājas, viņa tomēr nolēma parādīties nodaļā. Pārdevēju istabas tagad atradās jaunās ēkas sestajā stāvā, Monsinjī ielas pusē; pavisam bija sešdesmit istabas gaiteņa abās pusēs, turklāt daudz ērtākas par agrākajām, kaut gan to iekārta palika tāda pati: tā sastāvēja no dzelzs gultiņas, liela riekstkoka skapja un tualetes galdiņa. Pārdevēju personīgā dzīve arī bija kļuvusi it kā tīrāka un glītāka, viņas tagad jūsmoja par dārgām ziepēm un smalku veļu, šeit izpaudās viņu dabiskā tieksme pieslieties buržuāzijai, kā arī tas, ka uzlabojas viņu materiālie apstākļi, lai gan joprojām bija dzirdami arī vēl rupji vārdi un ka reizēm ar troksni aizcirtās durvis no caurvēja, kas svilpoja mēbelētajās istabiņās rītā un vakarā, pārdevējām aizejot un pārnākot. Denīzei kā vadītājas palīdzei bija ierādīta viena no vislielākajām istabām ar diviem jumta logiem, kas izgāja uz ielu. Tā kā naudas apstākļi Denīzei vairs nebija tik spaidīgi, viņa sev atļāvās zināmu greznību: sarkanu dūnu segu ar mežģiņu pārvalku, mazu paklāju pie skapja un uz tualetes galdiņa divas gaišzila stikla vāzes, kurās smaržoja un vīta rozes.

Kad Denīze bija apāvusi kājas, viņa mēģināja paiet dažus soļus pa istabu. Viņai bija jāatspiežas pret mēbelēm, jo viņa joprojām kliboja. Bet tas jau pāries. Tas tomēr bija prātīgi, ka viņa atteicās no tēvoča Bodi ielūguma šovakar uz pusdienām, bet tikai palūdza krustmāti paņemt Pepē no Gra kundzes pansijas, kur viņš tagad atkal bija nodots. Žans, kas vakar vakarā bija māsu apciemojis, arī pusdienoja šodien pie tēvoča. Denīze vēl arvien lēnām mēģināja staigāt un nolēma agrāk iet gulēt, lai dotu kājai atpūtu, kad pie durvīm pieklauvēja uzraudze Kabēna kundze un ar noslēpumainu smaidu iedeva De-nīzei vēstuli.

Kad durvis aizvērās, Denīze, pārsteigta par noslēpumaino smīnu, atplēsa aploksni. Viņa atkrita krēslā; vēstule bija no Murē, kas izteica savu prieku par Denīzes izveseļošanos un lūdza meiteni vakarā nokāpt pie viņa pusdienot, jo tā vēl nevarot iziet uz ielas. Nepiespiestajā un tēvišķigajā vēstules tonī nebija nekā aizvainojoša, bet pārprast to nevarēja: «Dāmu paradīzē» visi pārāk labi saprata šādu ielūgumu īsto nozīmi un par to stāstīja veselas leģendas; pie šefa bija pusdienojusi Klāra, pusdienojušas arī citas — visas, kuras viņš pagodināja ar savu uzmanību. Pēc pusdienām, kā mēļoja jokdari pārdevēji, pienācās deserts. Un jaunās meitenes bālajos vaigos iesitās spilgts sārtums.

Vēstule noslīdēja meitenei uz ceļiem, viņa vēl arvien sēdēja, nekustīgu skatienu raudzīdamās žilbinošajā gaismā, kas ieplūda pa logu, un sirds viņai bija nemiera pilna, satraukti pukstēja, šai pašā istabā bezmiega stundās Denīzei gribot negribot bija jāatzīstas, ja arī vēl tagad viņai jānodreb, kad Murē paiet garām, tad tagad viņai ir skaidrs, ka iemesls tam nav bailes un viņas agrākais satraukums nevarēja būt nekas cits kā vien biklas, bērnišķīgas neziņas pilnas bailes no mīlas un plaukstošo maigo jūtu mulsa. Denīze neprātoja, viņa tikai izjuta, ka mīlējusi to jau sen, jau kopš tā mirkļa, kad pirmo reizi bija nodrebējusi un sākusi stomīties viņa klātbūtnē; mīlējusi to jau toreiz, kad tas viņu bija biedēļis, tēlodams nežēlīgu saimnieku, mīlējusi arī tad, kad viņas neprātīgā sirds, neapzināti ļaudamās ilgām pēc mīlas, sapņoja par Itēnu. Varbūt Denīze arī būtu atdevusies kādam citam, tomēr viņa vēl nekad nebija mīlējusi nevienu kā tikai šo cilvēku, kura skatiens vien jau viņai iedvesa bailes. Un meitenes acu priekšā iznira atkal viss bijušais, spilgtajā dienas gaismā veidodamies ainās, — pirmais grūtais laiks darbā, jaukā pastaiga zem Tiljeriju parka koku tumšās lapotnes, beidzot iekāre, kas iedegās Murē sifdī jau no tās dienas, kad viņa, Denīze, atgriezās «Paradīzē». Vēstule noslīdēja uz grīdas, bet Denīze vēl joprojām skatījās pa logu, saules palu apžilbināta.

Pēkšņi kāds pieklauvēja pie durvīm, viņa ātri pacēla vēstuli un noslēpa to kabatā. Tā bija Polīna, kura kaut kāda iegansta dēļ bija izslīdēļusi no savas nodaļas, lai mazliet patērzētu.

— Vai jums jau labāk, mīļā? Tik ilgi neesmu jūs redzējusi.

Tā kā darba laikā kāpt augšup savās istabās, it sevišķi ieslēgties tanīs divatā, bija aizliegts, Denīze aizveda draudzeni gaiteņa pašā galā, kur atradās viesistaba, ko direktors aiz laipnības bija iekārtojis pārdevējām, lai viņas šeit līdz pulksten vienpadsmitiem vakarā varētu patērzēt un strādāt rokdarbus. Šai baltajā, zelta rotājumiem greznotajā istabā, kas ar savu banālo tukšumu atgādināja viesnīcas zāli, atradās pianīno, istabas vidū apaļš galds, daži atzveltnes krēsli un dīvāni baltos pārvalkos. Starp citu, pēc dažiem vakariem, kurus pārdevējas bija pavadījušas kopā, jaunās vides iespaidotas, viņas, šeit satikdamās, vairs nenocietās neapvainojušas cita citu. Mazajā falansterā nebija saskaņas — šeit bija nepieciešams audzināšanas darbs. Pagaidām viesistabā vakaros varēja sastapt vienīgi korsetu nodaļas vadītājas palīdzi miss Pauēlu, kas bez jebkādas izteiksmes bungoja uz pia-nino Šopēna kompozīcijas, visas pārējās pārdevējas bēga no šī apskaužamā talanta izpausmes.

— Redziet, kāja jau labāka, — teica Denīze. — Es jau gatavojos iet lejā.

— Ko vēl ne! — iesaucās veļas pārdevēja. — Tā ir lieka centība! Es nu gan pagozētos, ja rastos iegansts!

Abas nosēdās uz dīvāna. Polīnas izturēšanās bija mazliet mainījusies, kopš draudzene kļuvusi vadītājas palīdze. Viņas parastajai sirsnībai pievienojās kaut kas līdzīgs godbijībai un izbrīnai, redzot šo mazo, kādreiz na-baclzlgo pārdevēju ceļā uz laimi. Bet Denīze Polīnu ļoti mīlēja un no divsimt sievietēm, kas tagad bija nodarbinātas veikalā, savus noslēpumus uzticēja viņai vienīgai.

— Kas jums noticis? — moži jautāja Polīna, kas bija pamanījusi draudzenes satraukumu.

— Nekas, — meitene čukstēja, apjukusi pasmaidīdama.

— Nē, nē, jums kaut kas nospiež sirdi... Tātad jūs man vairs neuzticaties, ja nestāstāt vairs par savām likstām?

Denīzei nebija spēka apslēpt satraukumu, kas viļņoja krūtīs. Viņa pasniedza draudzenei vēstuli, nomurminādama:

— Lūk! Es tikko saņēmu no viņa.

Savās sarunās viņas nekad vēl nebija vaļsirdīgi aprunājušās par Murē. Bet šī klusēšana jau bija it kā atzīšanās slepenā nemierā, kas tirdīja viņas abas. Polīna zināja visu. Izlasījusi vēstuli, viņa pieglaudās Denīzei, apskāva draudzenes vidukli un klusi sacīja:

— Mīļā mana, atklāti sakot... es domāju, ka tas jau ir noticis. Nedusmojieties, es jums galvoju, ka viss veikals domā tāpat kā es. Un kā arī ne! Viņš jūs tik drīz iecēla par vadītājas palīdzi un turklāt vienmēr luncinās ap jums; tas taču duras acīs!

Polīna sirsnīgi noskūpstīja Denīzi uz vaiga. Tad jautāja:

— Jūs, protams, vakarā iesiet?

Denīze skatījās uz draudzeni un neatbildēja. Pēkšņi viņa pieglauda galvu draudzenes plecam un sāka elsot. Polīna bija pārsteigta.

— Nu, apmierinieties! Nav taču nekā tāda, kas varētu jūs tā satraukt!

— Nē, nē, ļaujiet, — Denīze stomījās, — kaut jūs zinātu, cik man smaga sirds! Esmu kā pamirusi, kopš saņēmu šo vēstuli. Ļaujiet man paraudāt — man kļūs vieglāk.

Polīna jutās aizkustināta, bet, taisnību sakot, nekā nesaprazdama, centās Denīzei pateikt kaut ko mierinošu. Vispirms — Murē vairs nesatiekoties ar Klāru. Stāsta, ka viņš ejot pie kādas dāmas ārpus veikala, bet tas vēl neesot pierādīts. Tad viņa sāka skaidrot, ka nav pareizi

ļauties greizsirdībai uz cilvēku, kas ieņem tik augstu stāvokli. Viņam taču esot tik daudz naudas, un piedevām viņš esot saimnieks savā uzņēmumā.

Denīze klausījās draudzenē, un, ja arī viņa vēl neapjaustu savu mīlu, tad tagad būtu gaisušas pēdēļās šaubas — tādās sāpēs iesmeldzās sirds, dzirdot Klāras vārdu un mājienu uz Deforža kundzi. Ausīs atskanēja Klāras pretīgā balss un acu priekšā pavīdēja atkal Deforža kundze, kas ar bagātas sievietes nicināšanu vazāja viņu sev līdz pa visu veikalu.

— Tātad, jus ietu? — Denīze jautāja.

Polīna, ne mirkli nedomādama, iesaucās:

— Protams! Kā gan citādi? — Tad padomājusi piebilda: — Tikai tagad vairs ne, bet agrāk gan; es izeju pie Božē par sievu, un tad nu tomēr nebūtu labi, ja es tā darītu.

Tiešām Božē, kas nesen bija pārnācis darbā no Bon-maršē uz «Dāmu paradīzi», bija nolēmis šā mēneša vidū salaulāties ar Polīnu. Burdonkls necieta precētus darbiniekus, tomēr viņi saņēma atļauju un pat cerēja izdabūt divas nedējas ilgu atvaļinājumu.

— Redziet, — iebilda Denīze. — Ja vīrietis mīl sievieti, viņš to ņem par sievu ... Božē taču salaulāsies ar jums.

Polīna labsirdīgi iesmējās.

— Bet mana mīļā, tas taču ir pavisam kas cits. Božē ar mani salaulāsies tāpēc, ka viņš ir Božē. Viņš ir man līdzīgs, tas taču gluži dabiski. Bet Murē kungs! Vai tad viņš var apprecēt savu pārdevēju?

— Nē, nē, — iekliedzās Denīze, sašutumā par šādu aplamu iedomu. — Un tieši tāpēc viņam arī nevajadzēja man rakstīt.

Sis secinājums Polīnu galīgi pārsteidza. Viņas tuklajā sejiņā ar mazajām, labsirdīgajām actiņām pavīdēja mātes līdzjūtība. Viņa piecēlās, atvēra pianīno vāku un klusi, ar vienu pirkstu sāka spēlēt «Karali Dagoberu» — acīm redzot, lai izkliedētu pašreizējo noskaņojumu. Viesistabā ar kailajām sienām un tukšumu, ko vēl vairāk pasvītroja baltie pārvalki, ielidoja ielas troksnis un tāla, vienmuļi stiepta tirgus sievas balss, kas piedāvāja zaļos zirnīšus. Denīze atmetās pret dīvāna atzveltni, elsodama jaunā asaru lēkmē un cenzdamās slāpēt elsas ar kabatas lakatiņu.

— Atkal! — pagriezusies iesaucās Polīna. — Jūs tiešām esat neprātīga. Kāpēc jūs mani atvedāt šeit! Mums būtu labāk, ja būtu palikušas jūsu istabiņā.

Polina nometās ceļos Denīzes priekšā un sāka viņu atkal pārliecināt. Cik daudzas citas vēlētos būt viņas vietā! Un tad, ja jau sirdij tas ir tik ļoti pretīgi, kas tad vēl ir vienkāršāk nekā pateikt nē, un tad tur vairs nav ko skumt. Taču labi jāpārdomā, iekāms riskēt ar savu stāvokli, un turklāt Denīzes atteikšanās nav ne ar ko attaisnojama, un cita vieta viņai arī nav padomā. Un vai tad tas ir tik briesmīgi? Sī pārliecināšana beidzās ar jautriem jociņiem, ko Polīna čukstēja draudzenei ausī, kad šai pašā mirklī gaitenī atskanēja soļi.

Polīna metās pie durvīm, lai pamestu skatienu gaitenī.

— Cst! Tā ir Orelijas kundze! — viņa čukstēja. Es mūku projām ... Bet jūs noslaukiet acis. Nevienam tas nav jāzina. ■

Kad Denīze palika viena, viņa pieceļas un, asaras valdīdama, baidīdamās, ka to kāds var ieraudzīt šādā stāvoklī, drebošām rokām aizvēra pianīno vāku, kuru draudzene bija atstājusi vaļā. Bet, izdzirdusi Orelijas kundzi klauvējam pie savām durvīm, Denīze atstāja viesistabu.

— Kā, jūs jau esat piecēlusies? — iesaucās nodaļas vadītāja. — Mīļais bērniņ, tas nav prātīgi darīts! Es uzkāpu augšā jūs apskatīt un pateikt, ka mēs iztiksim bez jums.

Denīze apgalvoja, ka jūtoties daudz labāk un pavisam labi būšot, ja nodošoties darbam, kas viņu mazliet izklaidēšot.

— Es sevi nepārpūlēšu, cienītā kundze. Jūs mani nosēdināsiet uz krēsla, un es strādāšu pie sarakstiem.

Abas nokāpa lejā. Izlikdamās bezgala pakalpīga, Orelijas kundze uzstāja, lai Denīze atspiežoties uz viņas pleca. Viņa laikam bija pamanījusi, ka meitenei saraudātas acis, jo sāka zagšus to novērot. Bez šaubām, viņa zināja daudz ko.

Tā bija pavisam negaidīta uzvara: Denīzei beidzot bija izdevies savu nodaļu iekarot. Pēc gandrīz desmit mēnešu ilgas cīņas, panesot visas ciešanas kā grēkāzis un atduroties uz spītīgu darba biedreņu nelabvēlību, viņa tagad dažās nedēļās bija tās pakļāvusi sev, panākot meiteņu piekāpību un cieņu. Negaidītā Orclijas kundzes laipnība bija daudz palīdzējusi nepateicīgā darbā iekarot arī darba biedru sirdis; slepus runāja, ka nodaļas vadītāja kā savedēja palīdzot šefam delikātos jautājumos, un viņa tik aizrautīgi gādāja par Denīzi, ka šādu izturēšanos, kā redzams, izraisīja kāda sevišķa rekomendācija. arī pati Denīze bija centusies no visa spēka būt laipna un piemīlīga, lai atbruņotu savas ienaidnieces. Šis uzdevums vēl jo grūtāk bija veicams tāpēc, ka viņai vajadzēja panākt, lai darba biedrenes piedotu viņai to, ka viņa kļuvusi par vadītājas palīdzi. Meičas klaigāja par netaisnību, apvainoja Denīzi, ka tā dabūjusi šo amatu pēc deserta ar šefu un pat piemetināja vēl pretīgākus sīkumus. Tomēr, kaut gan visas bija sašutušas, tituls — nodaļas vadītājas palīdze atstāja uz viņām iespaidu, un Denīze iemantoja autoritāti, kas pārsteidza un pakļāva tai arī pašas spītīgākās. Drīz gadījās arī lišķes no jaunpieņemtajām. Denīzes piemīlība un pazemība panāca galīgo uzvaru. Margarita pilnīgi pārgāja viņas pusē. Vienīgi Klāra turpināja izrādīt naidīgumu un iedrošinājās pat palaist agrāko palamu — «pinkaine», kas gan nevienu tagad vairs nesmīdināja. īslaicīgo šefa kaprīzi Klāra izmantoja cik spēdama, lai mazāk strādātu — slinkotu pēc patikas, melstu un lielītos; kad viņa tam drīz bija apnikusi, viņa pat nesašūta par to, jo bija tik samaitāta, ka pat nespēja izjust greizsirdību, bet gluži vienkārši priecājās, ka viņai bijis gadījums padzīvot dīkā. Klāra tikai žēlojās, ka Denīze viņai laupot tiesības uz Frederika kundzes amatu. Klāra nekad nebūtu šo vietu pieņēmusi, jo darbs te bija saistīts ar rūpēm, bet meiču aizskāra parādītā nevērība: pēc viņas ieskatiem uz šo amatu viņai bija tādas pašas tiesības kā Denīzei, turklāt vēl pirmtiesības.

— Nu, atveda gan dzemdētāju! — Klāra nošņāca, pamanījusi, ka Orclijas kundze ved Denīzi zem rokas.

— Vai jums liekas, tas ir tik ļoti jocīgi? — atcirta Margarita, paraustījusi plecus.

Pulkstenis nosita deviņi. Dzidrajā debesu zilgmē liesmojošā saule karsēja ielas, važoņi traucās uz stacijām;

parīzieši svētku tērpos garās rindās tiecās izkļūt ārā no pilsētas apkārtējos mežos. Veikalā, kur caur lielajiem logiem lija saules mirdza, kalpotāji sāka preču uzskaiti. Durvīm rokturi bija noņemti, un garāmgājēji apstājās, skatīdamies caur logiem, pārsteigti, ka durvis aizslēgtas, bet iekšā valda neparasta kņada. No viena galerijas gala līdz otram, no augšējā stāva līdz apakšējam nepārtraukti šaudījās kalpotāji, vīdēja paceltas rokas, lidoja audumu baķi pāri galvām; tos pavadīja izsaucieni un skaitļu brāzma, kas saplūda vienā jūklī un izvērtās apdullinošā troksnī. Katrā no trīsdesmit deviņām nodaļām pildīja savu pienākumu, nepievēršot uzmanību kaimiņiem. Tomēr plauktiem nemaz vēl nebija pieskārušies, uz grīdas gulēja tikai daži audumu baķi. Lielajam uzņēmumam bija jāiekarst, lai uzskaiti pabeigtu vēl tās pašas dienas vakarā.

— Kāpēc jūs kāpāt lejā? — laipni turpināja Margarita, pievērsdamās Denīzei. — Jūs sev tikai kaitēsiet, bet mums te ļaužu diezgan.

— Es jau arī sacīju to pašu, — uztvēra Orelijas kundze. — Bet jaunkundze katrā ziņā gribēja mums palīdzēt.

Meitenes pakalpīgi ielenca Denīzi. Darbu pārtrauca. Denīzi slavēja un, starpsaucieniem izskanot, klausījās stāstā, kā viņa izmežģījusi kāju. Beidzot Orelijas kundze apsēdināja Denīzi pie kāda galda un izlēma, ka viņu nodarbinās tikai pie izsaukto mantu pierakstīšanas. Svētdienās, kad notika inventarizācija, darbā iesaistīja visus, kas vien spēja turēt rokā spalvaskātu: inspektorus, kasierus, kantoristes, neizņemot kalpotājus; dažas nodaļas sadalīja savā starpā vienas dienas palīgus, lai ātrāk nobeigtu darbu. Tādēļādi Denīze sēdēja blakus kasierim Lommam un izsūtāmajam puisim Zozefam, kas bija noliekušies pār lielām papīra lapām.

— Pieci drapa apmetņi ar kažokādas garnitūru, trešais izmērs par divsimt četrdesmit frankiem! — sauca Margarita. — Četri tādi paši, pirmais izmērs, par divsimt divdesmit frankiem!

Darbs atkal iegāja ritmā. Margaritai aiz muguras trīs pārdevējas ņēma ārā preces no skapjiem, šķiroja tās un veseliem klēpjiem deva Margaritai; izsaukusi apģērba gabala nosaukumu, Margarita meta to uz galda, kur tie pamazām sakrājās milzu kaudzēs. Lomms tos pierakstīja, bet Žozefs aizpildīja vēl otru lapu kontrolei. Vienlaikus Orelijas kundze ar trim citām pārdevējām pārskatīja zīda tērpus, bet Denīze tos pierakstīja. Klārai bija uzdots sekot preču kaudzēm uz galda, tās sakārtot un izvietot, lai uz galda būtu pēc iespējas vairāk vietas. Bet viņa slikti veica savu uzdevumu, un kaudzes jau bija izjukušas.

— Sakiet, — Klāra uzrunāja jauniņu pārdevēju, kas bija ziemā iestājusies darbā, — vai taisnība, ka jums paaugstina algu?... Jūs dzirdēļāt, ka palīdzei noteikuši divi tūkstoši franku, bet ar procentiem tas iznāks kādi septiņi tūkstoši.

Jaunā pārdevēja, turpinādama sniegt Klārai rotondas, atbildēja, ja viņai nedošot astoņsimt franku, viņa šai cietumā vairs nepalikšot. Parasti algas paaugstinājumus piešķīra otrā dienā pēc inventarizācijas; jo tad noskaidrojās gada apgrozības summa, un nodaļu vadītāji saņēma procentus no šī un pagājušā gada starpības summas. Tāpēc, lai gan valdīja darba troksnis un kņada, aizrautīgās valodas ritēja kā ritējušas. Starpbrīžos sarunas risinājās tikai ap atalgojumu. Stāstīja, ka Orelijas kundze saņemšot vairāk par divdesmit' pieciem tūkstošiem franku, un šāda summa ārkārtīgi satrauca meitenes. Margaritai, labākajai pārdevējai pēc Denīzes, vajadzēja saņemt četrarpus tūkstošus franku: pusotra tūkstoša franku algas un ap trīs tūkstoši procentu, bet Klārai kopsummā pienācās saņemt mazāk par divarpus tūkstošiem.

— Uzspļaut man uz viņu pielikumiem, — viņa turpināja, vērsdamās pie jaunās pārdevējas. — Lai tikai tēvs nomirst, es no viņiem tūdaļ atteikšos... Bet man aizdod dusmas, ka kaut kāds punduris skuķis saņem septiņi tūkstoši franku. Bet jūs?

Orelijas kundze cēli pagriezās pret viņām un nikni uzsauca;

— Klusiet taču jaunkundzes! Goda vārds, nekā nevar sadzirdēt!

Un viņa atkal sāka saukt:

— Septiņi apmetņi, iegulējušies, sicīlicšu auduma, pirmais izmērs, par simt trīsdesmit!... Trīs kažoki sirā zīda, otrais izmērs, par simt piecdesmit!... Vai pierakstījāt, Bodī jaunkundze?

— Jā, cienītā kundze.

Klārai tomēr vajadzēja kārtot apģērbu_ kaudzes, kas uzkrājās grēdās uz galdiem. Viņa tās sastūma vienuviet, lai uz galdiem rastos brīva vieta, bet drīz vien darbu pameta un sāka pļāpāt ar pārdevēju, kas bija nemanot izslīdējis no savas nodaļas. Tas bija citndinieks Minjo. Viņš čukstot lūdza Klārai divdesmit franku, kaut gan bija tai jau trīsdesmit parādā, kurus bija aizņēmies otrā dienā pēc zirgu skriešanās sacīkstēm: Minjo tur paspēlēja visu savu nedējas peļņu; šoreiz viņš jau bija notriecis pieskaitījumus, ko izsniedza sestdienas vakarā, un svētdienai viņam vairs nebija ne graša. Klārai bija klāt tikai desmit franki, un viņa diezgan labprātīgi tos aizdeva Minjo. Viņi tērzēja, pieminēdami braucienu uz Buživalas restorānu, kur tie bija bijuši seši dalībnieki un sievietes maksāja savu patēriņa daļu: tā bija daudz labāk, visi jutās nepiespiesti. Tad Minjo, kam tomēr vajadzēja divdesmit franku, noliecās Lommam pie auss. Kasieris uz brīdi atrāvās no darba; viņu acīm redzot bija sadusmojis Minjo lūgums, tomēr Lommam trūka drosmes tam atteikt, un viņš sāka rakņāties pa savu naudas maku, meklēdams desmit franku monētu; šinī mirklī Orelijas kundze, pārsteigta, ka nedzird Margaritas balsi, kurai vajadzēja gaidīt Lommu, ieraudzīja Minjo un visu saprata. Ļoti bargā balsī Orelijas kundze aizraidīja cimdinieku uz viņa nodaļu: ir gan liela vajadzība, lai tas nāk šurp kavēt viņas pārdevējas darbā. Taisnību sakot, Orelijas kundze mazliet baidījās no šī jaunā cilvēka, jo tas skaitījās viņas dēla Al-bēra sirdsdraugs un piedalījās visās viņa šaubīgajās dēkās. Orelijas kundze drebēja, iedomājoties, ka tas viss var kādu dienu nelabi beigties. Kad Minjo bija saņēmis desmit frankus un aizgājis, Orelijas kundze nenocietās nepateikusi vīram:

— Nu, vai tad var ļaut sevi tā muļķot!

— Bet, mīļā, es nudien nevarēju viņam atteikt.

Viņa paraustīja savus apaļos plecus, un ar to pietika, lai tam uz vietas aizbāztu muti. Bet, pamanījusi, ka pārdevējas savā starpā paslepus uzjautrinās par šo ģimenes scēnu, viņa skarbi iesaucās:

— Nu, Vadoņa jaunkundz, tagad nevar gulēt!

— Divdesmit mēteļu, dubulta kašmira, ceturtais izmērs, par astoņpadsmit frankiem piecdesmit! — turpināja Margarita dziedošā balsī.

Lomms nokāra galvu un sāka atkal rakstīt. Viņa alga pakāpeniski bija palielināta līdz deviņi tūkstoši frankiem, tomēr viņš jutās pazemots sievas priekšā, kura ienesa saimniecībā trīsreiz vairāk.

Kādu laiku darbs šķīrās. Skaitļi lidoja, apģērbu klēpji kaudzēm raiti bira uz galda. Bet Klāra atrada sev jaunu izklaidēšanos: tā sāka kaitināt izsūtāmo Žozefu, norādīdama uz viņa aizraušanos ar jaunkundzi no paraudziņu nodaļas. Šai bālajai, kalsnajai personai bija apritējuši jau divdesmit astoņi gadi; viņu bija ieteikusi Deforža kundze, kura, gribēdama to iekārtot darbā par pārdevēju, bija aizkustinoši stāstījusi Murē par šo meiteni: viņa esot bārene, pēdēļā de Fontenaiju cilts atvase, no vecas Puatū provinces muižnieku dzimtas; kādā skaistā dienā meitene līdz ar dzērāju tēvu atradusies Parīzē uz ielas, taču tomēr palikusi godīga, kaut gan cietusi trūkumu; par nelaimi, viņa neesot pietiekoši izglītota, lai kļūtu par skolotāju vai pasniegtu mūzikas stundas. Murē parasti kļuva nikns, kad tam uzbāzās ar izputējušu labāko aprindu jau-kundzēm; viņš teica, ka stulbākas, neciešamākas un liekulīgākas būtnes par tām vispār nemaz neesot atrodamas; turklāt nevarot taču uzreiz kļūt par pārdevēju: vajagot ilgi mācīties; tas esot sarežģīts un smalks amats. Viņš tomēr pieņēma Deforža kundzes protežēto jaunavu un iekārtoja to paraudziņu nodaļā tāpat, kā bija jau iekārtojis draugiem par patikšanu divas grāfienes un vienu baronesi reklāmas nodaļā, kur tās līmēja bandroles un aploksnes. De Fontenaija jaunkundze pelnīja tris frankus dienā, kas tai tik tikko pietika dzīvei ļoti mazā istabiņā Aržanteija ielā. Viņas nabadzība un skumjais izskats aizkustināja 2o-zefu: zem bijušā karavīra bargā klusētāja izskata slēpās reti līdzjūtīga sirds. Viņš neatzinās savās jūtās, bet sarka ikreiz, kad gatavo apģērbu nodaļas jaunkundzes sāka to apcelt — paraudziņu nodaļa atradās blakus istabā, un pārdevējas novēroja, ka viņš vienmēr grozās durvju tuvumā.

— 2ozefs ir aizrāvies, — čukstēja Klāra, — Viņu vilktin pievelk veļas nodaļa.

De Fontenaija jaunkundze kādu laiku strādāja līgavas

pūra nodaļā, palīdzot saskaitīt preces, un, tā kā 2ozefs tiešām nemitīgi raudzījās uz to pusi, pārdevējas saka smieties. Samulsinātais izsūtāmais nogrima savos sarakstos, bet Margarita, cenzdamās apslapēt šos smieklus, kliedza vēl skaļāk:

— Četrpadsmit žaketes, angļu tūka, otrais izmērs, parpiecpdsmit frankiem!

Margaritas kliedziens pilnīgi nomāca Orciijas kundzes balsi, kas skaitīja rotondas, un viņa aizvainotu izskatu, valdonīgi gausā balsī noteica:

— Mazliet klusāk, jaunkundzi Te nav tirgus... Un nav saprātīgi, ka jūs visas uzjautrināties par blēņām, kad mums katra minūte darga.

Un tiešām, tā kā Klārai bija apnicis uzraudzīt apģērba gabalu grēdu uz galda, notika katastrofa: apmetņi noslīdēja uz grīdas un aizvilka sev līdz kaudzi citu priekšmetu, kas krita jukām, un uz paklāja pacēlās vesels kalns.

— Nu, lūk! Ko es teicu! — dusmās aizsvilusies, sauca nodaļas vadītāja. — Esiet taču mazliet uzmanīgāka, Pri-nēra jaunkundze. Tas jau vairs nav izturams!

Visa nodaļa saviļņojās, jo parādījās Murē un Bur-donkls, kas bija ieradušies pārbaudīt darba gaitu. Balsis sāka skanēt skaļāk, spalvas — čirkstēt griezīgāk, bet Klāra sāka steidzīgi celt augšā nokritušos drēbju gabalus. Šefs nejaucās darbā. Viņš pastāvēja dažus mirkļus, nesacīdams ne vārda un smaidīdams; kā vienmēr inventarizācijas dienās, viņa sejas izteiksme bija jautra un droša par uzvaru — tikai lūpas mazliet raustījās. Ieraudzījis Denīzi, Murē ar pūlēm atturējās, lai neizrādītu izbrīnu. Tātad viņa nokāpusi lejā? Murē pārmija skatienus ar Orelijas kundzi un pēc īsas vilcināšanās iegāja līgavas pūra nodaļā.

Denīze, izdzirdot vieglu balsu čalu, pacēla galvu, bet, ieraudzījusi Murē, atkal noliecās pār uzskaites lapām. Kamēr viņa tā automātiski pierakstīja preces, ko pārdevēja vienmērīgi izsauca, viņas uztraukums pamazām norima. Denīze allaž padevās pirmajam jūtu uzplūdumam: asaras smacēja, mīla uz Murē vērta meitenes mokas divtik grūtas, taču tad atgriezās saprāts, Denīze atkal kļuva mierīga, drosmes pilna un no viņas strāvoja nesatricināms gribas spēks. Acis atkal raudzījās neaizplīvu-rotas, lai gan pati bija nobālusi; bez jebkāda uztraukuma viņa iegrima atkal darbā, nolēmusi apklusināt sirdsbalsi un rīkoties tā, kā uzskatīs par vajadzīgu.

Pulkstenis nosita desmit. Inventarizācijas troksnis kļuva arvien skaļāks, visās nodaļās valdīja steiga un kņada. Un starp nerimstošajiem izsaucieniem, kas atskanēja no visām pusēm, jaunā ziņa pārsteidzošā ātrumā aplidoja veikalu: katrs pārdevējs jau zināja, ka Murē šorīt atrakstījis Denīzei, lai ielūgtu to uz vakariņām. Izpļāpājusi to bija Polīna. Kāpdama lejā, joprojām satraukta, tā mežģiņu nodaļā bija sastapusi Delošu; pamanīdama, ka jaunais cilvēks sarunājas ar Ljenāru, tā sāka dalīties ar Delošu savā satraukumā.

— Tas nu noticis, mans mīļais... Viņa tikko saņēmusi vēstuli. Viņš to aicina vakarā pie sevis.

Delošs nobāla. Viņš uzreiz visu saprata, jo bieži izvaicāja Polīnu; abi ik dienas runāja par savu kopējo draudzeni, par kaisli, kas sagrābusi Murē un par liktenīgo ielūgumu, kas beidzot atrisinās dēku. Polīna katrreiz rāja Delošu par viņa kluso mīlu uz Denīzi, kuru viņam neizdosies iekarot. Viņa tikai paraustīja plecus, kad Delošs atzinīgi izteicās par Denīzes pretošanos šefam.

— Kāja viņai jau labāka, viņa nokāpa lejā, — turpināja Polīna. — Nesavelciet tādu seju kā uz bērēm. Tas, kas noticis, ir viņas laime.

Un viņa aizsteidzās atpakaļ uz savu nodaļu.

— Lūk, kā! Skaisti! — nomurmināja Ljenārs, kas visu bija dzirdēļis. — Tātad runa ir par meiču ar izmežģīto kāju... Kā redzams, ne par velti jūs viņu vakar kafejnīcā tā aizstāvējāt!

Arī viņš aizgāja, bet, nonācis savā vilnas audumu nodaļā, viņš notikumu ar vēstuli atstāstīja vēl četriem pieciem pārdevējiem. Nepagāja ne desmit minūtes, kad jaunā ziņa bija aplidojusi visu veikalu.

Pēdēļā Ljcnāra frāze attiecās uz starpgadījumu iepriekšējā vakarā Senroka kafejnīcā. Delošs un Ljenārs bija kļuvuši nešķirami draugi. Delošs bija pārgājis dzīvot bijušajā Itēna istabā Smirnas viesnīcā, io pēdējais, kļuvis tagad par vadītāja palīgu, bija noīrējis sev mazu dzīvoklīti ar trim istabām; abi pārdevēji rītos nāca kopā uz «Dāmu paradīzi» un vakaros gaidīja viens otru, la! reizē ietu mājās. Viņu istabas atradās blakus, un to logi izgāja uz pēdēļo pagalmu — šauru šahtu, kas ar savu smirdoņu sagandēja visu māju. Abi draugi dzīvoja pilnīgā saskaņā, lai gati viņu raksturi bija dažādi; viens bezrūpīgi noēda visu naudu, ko tas izvilka tēvam, otrs, kam nebija ne graša pie dvēseles, nomocījās ar domu, ka nepieciešams taupīt. Tomēr viņiem bija arī kas kopējs: abi kā pārdevēji bija galīgi neapdāvināti, tāpēc tie nīka veikalā bez algas pielikumiem. Ārpus darba viņi laika lielāko daļu pavadīja Senroka kafejnīcā. Šo kafejnīcu, kas pa dienām stāvēja tukša, ap pusdeviņiem vakarā pārplūdināja nebeidzama straume pārdevēju no «Paradīzes» — straume, kas lija no augstajām durvīm Ciaijona laukumā. No šī mirkļa biezajos tabakas dūmos, kas mutuļiem pacēlās no pīpēm, kafejnīcā apdullinoši klaudzēja domino, skanēja smiekli un spalgas balsis. Alus un kafija tecēja kā upe. Kreisajā kaktā Ljenārs pasūtīja dārgus ēdienus, bet Delošs apmierinājās ar kausu alus, ko tas sūca četras stundas. Te viņš arī dzirdēja, ka Favjē pie blakus galdiņa sāka stāstīt neķītrības par Denīzi — kā viņa noķērusi šefu uz āķa, paceļot svārkus augstāk, kad kāpusi tam pa priekšu augšup pa kāpnēm. Delošs ar pūlēm savaldījās, lai necirstu tam pliķi. Bet, tā kā Favjē nerimās un apgalvoja, ka maziņā katru nakti kāpjot lejā pie miļākā, Delošs, nespēdams vairs savaldīties, nosauca Favjē par meli.

— Kāds neģēlis! Viņš melo! Melo, dzirdiet! — un, drebēdams aiz satraukuma, Delošs aizlūstošā balsī atklāja sevi: — Es viņu labi pazīstu, es visu zinu. Viņa mīlēja tikai vienu vienīgu cilvēku... nu, jā... Itēna kungu ... Un arī tas bija tā, ka tas to nemanīja, tas pat nevar palielīties, ka būtu tai pieskāries kaut ar pirkstu.

Nostāsts par šo ķildu, izkropļots un pārspīlēts, uzjautrināja jau visu veikalu, kad izplatījās ziņa par Murē vēstuli. Vispirms Ljenārs šo jauno vēsti uzticēja kādam zīdu nodaļas pārdevējam. Zīdiniekiem inventarizācija ritēja gludi. Favjē ar diviem citiem pārdevējiem, stāvēdami uz ķeblīšiem, ņēma audumus no plauktiem, pakāpeniski dodami tos Itēnam, kas, novietojies uz galda, izsauca skaitļus, iepriekš paskatījies etiķetē; tad viņš meta audumu baķus uz grīdas, kur tie pamazām krājās, celdamies augstāk nekā jūras paisums rudenī. Pārējie darbinieki pierakstīja; Albērs Lomms tiem palīdzēja; viņa novārgusī seja liecināja par Sapelas priekšpilsētas krodziņā pavadītu bezmiega nakti. Caur zāles stikla jumtu straumēm lija saules stari un mirdzēja zilās, svelmes pilnās debesis.

— Nolaidiet aizkarus! — sauca Butmons, kas uzmanīgi vēroja darbu. — Nepanesami cepina!

Favjē, kas bija pakāpies, lai paņemtu auduma gabalu, klusām rūca:

— Kā var iesprostot cilvēkus tādā burvīgā dienā! Skaidrs, ka inventarizācijas laikā lietutiņš nelīs, varat būt mierīgi! Tu, cilvēks, te sēdi, iespundēts aiz atslēgas, kā katordznieks, kamēr visa Parīze pa to laiku priecājas!

Viņš pasniedza zīda gabalu Itēnam. Uz etiķetes parasti uzrakstīja metru skaitu, kas atlika baķī pēc katras pārdošanas; tas ļoti vienkāršoja darbu. Vadītāja palīgs sauca:

— Raibs zīds, sīki rūtots, divdesmit viens metrs par sešiem frankiem piecdesmit!

Un jauns zīda audumu gabals nolidoja kaudzē uz grīdas. Tad Itēns vērsās pie Favjē, turpinādams iesākto sarunu:

— Tātad viņš gribēja jūs piekaut?

— Kā tad ... Es mierīgi dzēru kausu alus... Tur nekas nebija, par ko mani varētu nosaukt par meli, reiz meiča tikko bija saņēmusi vēstuli ar uzaicinājumu uz pusdienām. Viss veikals dūc par to.

— Kā? Tātad vēl nekas nav noticis?

Favjē pasniedza tam jaunu audumu gabalu.

— Tieši tā. Bet varēja taču likt galvu ķīlā, ka tie ir veci sakari.

— Tā pati prece, divdesmit pieci metri! — sauca Itēns.

Auduma gabals nokrita ar dobju troksni; Itēns klusi piebilda:

— Bet vai jūs arī zināt, ko viņa izstrādājusi, kad dzīvojusi pie tā pustrakā Burā?

Tagad uzjautrinājās visa nodaļa, lai gan darbs nepārtraukti ritēja savā gaitā. Meitenes vārdu daudzināja ik mute; muguras saliecās apaļas, deguni stiepās kārajam kumosam pretim. Pats Butmons, kam sevišķi patika divdomības, nespēja atturoties, nepalaidis parastus jociņus, kuru neķītrais saturs sagādāja tam baudu. Atžilbušais Albērs zvērēja, ka redzējis gatavo apģērbu nodaļas vadītājas palīdzi divu karavīru sabiedrībā Grokaijā. Tieši šinī mirkli nokāpa no augšējām nodaļām Minjo ar tikko viņam aizdotajiem divdesmit frankiem; Minjo pakavējās pie Albēra un iespieda tam saujā desmit frankus, nolikdams vakarā satikšanos; nodomāta iedzeršana, kas bija atlikta aiz naudas trūkuma, lai gan summa bija visai maza, tagad kļuva pilnīgi iespējama. Uzzinājis par šefa vēstuli, skaistais Minjo izteica tik neķītru varbūtību, ka Butmons uzskatīja par nepieciešamu iejaukties:

— Nu pietiks, kungi... Tas neattiecas uz mums. Turpiniet, Itēna kungs!

— Raibs zīds, sīkām rūtiņām, trīsdesmit divi metri par sešarpus frankiem, — Itēns sauca.

Spalvas atkal iečirkstējās, audumu gabali atkal krita uz gridas ar vienmērīgu atsitienu pret kaudzi, kas augtin auga, it kā šeit būtu ielauzušies milzīgas upes ūdeņi. Raibo zīdu izsaukšana nemitējās. Favjē klusā balsī iebilda, ka preču atlikums būšot milzum liels — direkcija būs apmierināta! Resnais lops Butmons varbūt tiešām ir labākais preču iepircējs Parīzē, bet kā pārdevējs — īsts zābaks. Itēns pasmaidīja un pat draudzīgi pamirkšķināja acīrn atbildei uz Favjē vārdiem, lai gan, kādreiz pats ievilcis Butmonu «Dāmu paradīzē», lai dabūtu ārā Robino, tagad raka viņam bedri un neatlaidīgi tīkoja pēc viņa vietas. Tas bija tas pats karš ka agrāk: negodīga mēlnesība, ko čukstēja priekšniecības ausī, pārspīlēta centība, lai celtu savu vērtību, vesela kampaņa, kas notika klusībā zem ārējas laipnības maskas. Tomēr Favjē, kam Itēns tagad parādīja vairāk labvēlības, — kalsnais, aukstais un žultīgais Favjē noskatījās uz viņu caur pieri; šķita, viņš aptuveni apsver, kā aprīs mazo, plecīgo cilvēciņu, kad tas būs noēdis Butmonu. Viņš cerēja dabūt vadītāja palīga vietu gadījumā, ja Itēns kļūs par nodaļas vadītāju. Pēc tam — redzēs! Un abi, tā paša drudža sagrābti, kas bija pārņēmis visu veikalu no viena gala līdz otram, sprieda par iespējamiem pieli-kūmiem, joprojām izsaukdami raibā zīda auduma krājumus. Runāja, ka Butmons šogad saņemšot ap trīsdesmit tūkstoši franku, Itēns pārsniegšot desmit, bet Favjē bija aprēķinājis, ka alga kopā ar procentiem viņam dos piecarpus tūkstošus franku. Ar katru sezonu nodaļas darījumi paplašinājās, pārdevēji kāpa augstākos amatos, un tiem divkāršoja algu kā virsniekiem kara laikā.

— Ak, vai tad nu tiešām reiz nebūs gals vieglajiem zīdiem? — pēkšņi iesaucās Butmons sadusmots. — Kas tas par sātana pavasari — lietus un atkal lietus, melnos zīdus vien tirgojām.

Butmona tuklā, jautrā seja sadrūma. Viņš skatījās milzīgajā kaudzē, kas auga uz grīdas, bet Itēns turpināja arvien stiprākā, skanīgākā balsī, kurā izpaudās uzvaras prieks:

— Raibs zīds, sīkām rūtiņām, divdesmit astoņi metri, par sešiem frankiem piecdesmit.

Vēl bija atlicis vesels plaukts. Favjē, kam jau rokas gura, to tukšoja nesteigdamies. Pasniegdams lienam pēdēļos auduma gabalus, viņš klusi ievaicājās:

— Sakiet man, es vienmēr aizmirstu jums paprasīt... Vai jums ir zināms, ka gatavo apģērbu nodaļas vadītājas palīdze esot bijusi iemīlējusies jūsos?

Jaunais cilvēks šķita ļoti izbrīnījies. — Nu! Kā tad tā?

— Tā gan, gluži vienkārši. Mums to pastāstīja vientiesis Delošs. Man tagad nāk atmiņā, kā viņa kādreiz uz jums noskatījās.

Kopš Itēns bija kļuvis nodaļas vadītāja palīgs, viņš vairs nepinās ar kafēšantanu dziedātājām, tēlodams, ka tagad interesējas tikai par skolotājām. Dvēseles dziļumos juzdamies ļoti glaimots, viņš tomēr atbildēja nievājoši:

— Man gan labāk patīk pilnīgākas sievietes, mans mīļais, un nevar taču ielaisties ar visām pēc kārtas kā mūsu šefs.

Taču tūlīt, sevi pārtraukdams, viņš skaļi sauca: — Baltais zīds trīsdesmit pieci metri, par astoņi septiņdesmit pieci.

— A! Beidzot! — atviegloti uzelpoja Butmons.

Nozvanīja pusdienas otrai maiņai, pie kuras piederēja

arī Favjē. Viņš nokāpa no ķeblīša, dodot vietu citam pārdevējam; no grīdas pacēlās tādas audumu stirpas, ka viņam -tikai ar pūlēm izdevās pārkļūt tām pāri. Tagad visās nodaļās grīdas bija pieblīvētas ar veseliem audumu kalniem; plaukti, kārbas un skapji pamazām tukšojās, preces mētājās zem kājām, pie galdiem, un to grēdas arvien vēl auga. Varēja dzirdēt, ka veļas nodaļā smagi krīt kalikona baķi, bet no sīkpreču nodaļas atskanēja viegls troksnis, kārbām atsitoties citai pret citu; no mēbeļu nodaļas atlidoja tāla rīboņa, kad pārvietoja priekšmetus. Visas balsis, spalgās un dobjās, saplūda korī, skaitļi džinkstēja gaisā, visā šīs celtnes milzīgajā plašumā skanēja rūkoņa kā meža šalkas, kad janvāra vējš svilpo koku zaros.

Beidzot Favjē bija izkļuvis brīvā ejā un kāpa augšup uz ēdamzāli. Pēc «Dāmu paradīzes» telpu paplašināšanas ēdamzāles atradās piektajā stāvā, jaunajās piebūvēs. Favjē tik ļoti steidzās, ka panāca Dclošu un Ljenāru, kuri kāpa tam pa priekšu; viņš pagriezās atpakaļ pret Minjo, kas nāca tam aiz muguras.

— Velna milti! — iesaucās Favjē gaitenī pie virtuves, apstādamies pie melnās tāfeles, kur bija ēdienu saraksts. — Uzreiz redzams, ka šodien inventarizācija. Kā īstos svētkos: cālis vai jēra cepetis šķēlēs un artišoki eļļā. Nu, cepeti lai viņi ēd vien pašil

Minjo izmeta joku:

— Kā redzams, putniem laikam uzkritusi sērga?

Delošs un Ljenārs saņēma savas porcijas un aizgāja.

Tad Favjē, pieliecies pie lodziņa, skaļi pasūtīja:

— Cāli!

Bet nācās pagaidīt, jo kāds no pavāriem, kas grieza gaļu, bija ievainojis sev pirkstu, un tas radīja vispārēju apmulsumu. Favjē, stāvēdams pie atvērtā lodziņa, apskatīja virtuvi — milzīgu telpu ar plīti centrā, virs kuras pa divām griestiem piestiprinātām sliedēm ar bloku un važu palīdzību virzījās milzīgi katli — tādi, kurus pat četriem vīriem nebūtu pa spēkam pacelt. Uz tumšsarkana, nokaitēta čuguna fona stāvēja pavāri baltos tērpos uz dzelzs kāpnītēm un, turēdami rokās putu smeļamās karotes ar gariem kātiem, uzmanīja buljonu. Gar sienām aizstiepās cepamās restes, uz kurām varēja vai mocekļus dedzināt, katli, kuros gan būtu iespējams izvārīt veselu aunu, milzīgs sildītājs traukiem, marmora rezervuārs, kurā nepārtraukti strūkloja ūdens. Kreisajā virtuves puse atradās trauku mazgāšanas ierīce ar akmens silītēm, plašām kā veseli baseini, bet labajā pusē, bija pieliekamās telpas, no kurām pavērās skats uz tērauda āķos pakārtiem, nesadalītiem lopiem. Kartupeļu mizojamā mašīna klabēja kā dzirnavas. Divi pavāra palīgi piestūma katrs savus nelielos ratiņus ar notīrītajiem salātiem; tos vajadzēja novietot vēsa vietā zem strūklojošā ūdens.

— Cāli! — nepacietīgi atkārtoja Favjē un pagriezies klusi piebilda:

— Viens tur ir sagraizījies... Cik pretīgi, asinis pil tieši ēdienā.

Minjo gribēja paskatīties. Aiz viņiem bija sastājusies liela rinda, skanēja smiekli, sākās drūzmēšanās. Iebāzuši galvas lodziņā, divi jauni cilvēki apmainījās ieskatiem par šo falansteras virtuvi, kur katram saimniecības piederumam — iesmam vai speķojamai adatai bija milzīgi izmēri. Šeit nācās izsniegt divtūkstoš porcijas brokastis un divtūkstoš porcijas pusdienas, un ar katru nedēļu darbinieku skaits vēl pavairojās. Tas bija īsts bezdibenis, kas vienā dienā aprija sešpadsmit hektolitrus kartupeļu, simt-divdesmit mārciņas sviesta, sešsimt kilogramus gaļas; katrā ēdienu reizē bija jāattaisa trīs mucas vīna, jo bufetes lete izsniedza ap septiņsimt litru.

— Nu tad, beidzot! — nomurmināja Favjē, kad parādījās dežurējošais pavārs ar katlu; viņš izcēla no tā cāļa kāju un pasniedza pārdevējam.

— Cāli, — pasūtīja Minjo, stāvēdams aiz Favjē.

Nesdami šķīvjus rokā, viņi iegāja ēdamzālē, iepriekš

saņēmuši pie bufetes letes vīna porcijas, bet aiz viņu mugurām bez apstājas tā vien bira «cāli, cāli», un varēja dzirdēt, kā pavāra dakšiņas iedūrās gaļā, ātri un vienādā ritmā piesitoties kastroļa dibenam.

Tagad darbinieku ēdamistaba bija milzīga zāle, kur ērti klāja galdu piecsimt personām — katrai no trim maiņām. Galda piederumi bija novietoti uz gariem sarkankoka galdiem, kas atradās paralēli cits citam visā ēdamzāles platumā. Tādi paši galdi abos zāles galos bija rezervēti inspektoriem un nodaļu vadītājiem; bez tam zāles centrā stāvēja lete ar papildporcijām. Lieli logi labajā un kreisajā pusē meta spilgtu gaismu šai galerijā, kuras četri metri augstie griesti tomēr likās zemi un ieliekušies neproporcionāli izstiepto citu izmēru dēļ. Ar gaiši dzeltenu eļļas krāsu seglo sienu vienīgais izrotājums bija plauktiņi servjetēm. Tūlīt aiz pirmās ēdamistabas sekoja izsūtāmo un kučieru ēdamistaba, kur ēdienu izsniedza neregulāri saskaņā ar darba apstākļiem.

— Kā, Minjo, jums arī kāja? — uzbilda Favjē, nosēdies pie galda pretim darba biedram.

Citi pārdevēji novietojās ap viņiem. Galds nebija apklāts ar galdautu, trauki šķindēja uz sarkankoka galda; visi, kas sēdēja šajā kaktiņā, pārsteigti iesaucās, jo cāļu kāju skaits tiešām bija apbrīnojams.

— Ir gan putni, kas sastāv tikai no kājām, — pateica asprātību Minjo.

Tie, kam gadījās cāļa mugura, jutās apmierināti. Tomēr vispār ēdiens bija ievērojami uzlabojies pēc tam, kad direkcija bija devusi attiecīgus rīkojumus. Murē vairs neiznomāja ēdnīcu; viņš pārņēma arī virtuvi veikala va-dībā, iecēla tur pārzini, tāpat kā savās nodaļās, šim pārzinim piešķīra arī palīgus un inspektoru; ja arī pavairojās izdevumi, tad labāks personāla darbs deva tagad arī labākus rezultātus — tas bija praktiskas cilvēkmīlestības aprēķins, ko Burdonkls ilgi nespēja aptvert.

— Mana tomēr ir mīksta, — turpināja Minjo. — Pasniedziet, lūdzu, maizi!

Liels maizes klaips ceļoja apkārt visam galdam, un, kad Minjo pēdējais nogrieza sev riecienu, viņš no jauna iedūra nazi garozā. Cits pēc cita vēl atsteidzās nokavējušies; lielu ēstgribu, kuru vēl pastiprināja rīta cēliena darbs, juta pie visiem galdiem no viena ēdamzāles gala līdz otram. Skaļi skanēja nažu un dakšiņu piesitieni, bija dzirdami tukšojamo pudeļu guldzieni, ar spēcīgu roku uz galda nolikto glāžu šķindas un piecsimt veselu, enerģisku, dzirnavām līdzīgi strādājošu žokļu šņaksti. Paretam atskanēja kāds vārds un apklusa turpat pilnajās mutēs.

Delošs sēdēja starp Božē un Ljenāru, gandrīz iepretim Favjē, tikai dažas vietas tālāk. Viņi pārmija niknus skatienus. Kaimiņi, kas zināja par viņu vakarējo sadursmi, sačukstējās. Tad visi pasmējās par mūžam izsalkušā

Deloša neveiksmi, kuram it kā pēc kāda nolādēta likteņa lēmuma vienmēr gadījās pats sliktākais gaļas gabaliņā. Šoreiz viņš atnesa uz sava šķīvja cāļa kaklu un mazu maliņu no muguras. Klusēdams, nevērodams jokus, Delošs rija milzīgus gabalus maizes un ar bezgalīgu meistarību lupināja cāļa kakliņu, ar to parādīdams savu cieņu gaļai.

— Kāpēc jūs neprasījāt ko citu? — vērsās pie viņa Božē.

Delošs tikai paraustīja plecus. Vai tad ir vērts? No tā nekad nekas labs nebija gaidāms. Kad sāka protestēt, iznāca vēl ļaunāk.

— Ziniet, spolīšniekiem tagad ir savs klubs, — pēkšņi sāka stāstīt Minjo. — Jā, Spolīšu klubs... Sanāksmes notiek Senlonorē ielā pie vīna tirgotāja, kas sestdienās tiem iznomā zāli.

Minjo runāja par sīkpreču nodaļas pārdevējiem. Viss galds atdzīvojās. Beidzot vienu kumosu un sākot otru, katrs gurdā balsī iebilda pa vārdam vai pielika kādu sīkumu; tikai kaislīgie avīžu lasītāji klusēja, neko nedzirdēdami, degunus iebāzuši laikrakstos. Visi bija vienis prā-tis, ka tirdzniecības darbinieki ar katru gadu kļūstot izsmalcinātāki. Tagad jau apmēram puse no viņiem runājot vāciski vai angliski. Nu vairs nepiederot pie labā toņa celt skandālu pie Biljē vai vazāties apkārt pa ka-fēšantaniem un izsvilpt neglītas dziedātājas. Nē, tagad sanākot kopā cilvēki divdesmit un organizējot pulciņus.

— Vai viņiem ir arī pianīno, kā vejiniekiem? — jautāja Ljenārs.

— Vai Spolīšu klubā ir pianīno? Protams! — iesaucās Minjo. — Viņi spēlē, dzied!... Bet viens, mazais Bavū, pat lasa savas dzejas.

Kļuva vēl jautrāk; mazo Bavū sāka apcelt. Tomēr zem visām šīm zobgalībām slēpās dziļa cieņa. Tad sarunas pievērsās jaunajai lugai Vodeviļa teātrī, kur negatīvais tips bija pārdevējs; daži par to sašuta, dažus vairāk interesēja jautājums, kad šodien beigs darbu, jo viņi bija nodomājuši vakarā doties viesos pilsoniskās ģimenēs. Visos nepārredzamajos zāles kaktiņos, trauku šķindām pieaugot, risinājās līdzīgas sarunas. Lai atbrīvotu telpu no ēdienu smaržas un piecsimt lietoto šķīvju izgaroju-micm, atvēra logus, kuru nolaistie aizkari bija augusta spiedīgās saules sakarsēti. Svelmaina gaisa strāva ieplūda no ielas, zeltaini atspulgi vērta griestus dzeltenus, lejot rūsganu gaismu pār nosvīdušajām pusdienotāju sejām.

— Kā var tādā laikā cilvēkus svētdienā ieslodzīt? — atkārtoja Favjē.

Sī piezīme lika klātesošajiem atkal runāt par inventarizāciju. Gads izrādījās bijis izdevīgs. Un atkal pārdevēju sarunas skāra algas un pielikumus — mūžīgo tematu un aizraujošo jautājumu, kura apspriešana uzmundrināja visus. Tā tas bija vienmēr, kad pusdienās izsniedza putna gaļu; satraukums gāja pāri visām robežām, troksnis kļuva neaprakstāms. Kad viesmīļi pasniedza artišokus eļļā, runas saplūda īstā rūkoņā. Dežurējošam inspektoram bija dots rīkojums šodien būt iecietīgam.

— Jā, — iesaucās Favjē, — vai dzirdēļāt pēdēļo jaunumu?

Bet viņa balss pazuda kopējā troksnī. Minjo vaicāja:

— Kas negrib artišokus? Es mainu deserta pret arti-šokiem.

Neviens neatbildēja. Artišoki visiem gaja pie sirds. Šādas brokastis piederēja pie labām, vēl jo vairāk tāpēc, ka saldajam ēdienam bija paredzēti firziķi.

— Viņš, mīļais, to uzzinājis pusdienās, — teica Favjē kaimiņam pa labi, nobeigdams savu stāstu. — Kā! Jūs to vēl nezinājāt?

Visi pie galda sēdošie to bija dzirdēļuši jau no rīta, un vēlreiz par to runāt bija jau apnicis. Tie paši jociņi atkal gāja no mutes mutē. Delošs, viss trīcēdams, skatieniem urbās Favjē sejā, kas neatlaidīgi atkārtoja:

— Ja viņš to vēl nav dabūjis, tad dabūs... Un viņš nebūs pirmais, par to varat būt droši!

Viņš arī paskatījās uz Delošu un izaicinoši piebilda:

— Tie, kas mīl kaulus, var gūt baudu pie viņas par simt sū.

Pēkšņi viņš nolieca galvu. Delošs, ļaudamies nepārvaramam dusmu uzplūdam, iešļāca Favjē sejā savu pēdēļo glāzi vīna un aizraudamies iekliedzās:

— Se tev, nekrietnais meli! Jau vakar man tevi vajadzēja apliet!

Tas nu bija skandāls. Dažas vīna lāses bija trāpījušas Favjē kaimiņus, bet viņam pašam tikai mazliet saslapinājušas matus: no Deloša pārāk straujā atvēziena vīns izlija pa galdu. Klātesošie sašuta: vai tad meiča ir viņa mīļākā, kad viņš to tā aizstāv? Paskat, kāds lops! Viņš būtu gan pelnījis pāris pļauku, lai iemācītu viņam uzvedību. Balsis pēkšņi apklusa — tuvojās inspektors, bet iejaukt šinī ķildā priekšniecību nebija nekādas vajadzības; Favjē tikai norūca:

— Ja viņš būtu aplējis mani, tad gan jūs redzētu kautiņu!

Galu galā viss beidzās ar jokiem. Kad Delošs, vēl joprojām drebēdams, gribēja iedzert, lai slēptu savu satraukumu, un viņa roka mehāniski tiecās pēc tukšās glāzes, visi iesmējās. Viņš neveikli nolika glāzi atpakaļ uz galda un sāka sūkāt artišoka lapiņas.

— Pasniedziet Delošam ūdens karafi, — mierīgi teica Minjo. — Viņam slāpst.

Smiekli kļuva skaļāki. Visi paņēma sev tīrus šķīvjus no kaudzēm, kas stāvēja šur tur noliktas uz galda; viesmīļi nesa apkārt desertu — firziķus groziņos. Visi locīdamies smējās, kad Minjo piebilda:

— Katram sava gaume. Delošs ciena firziķus vīnā.

Pieminētais sēdēja nekustīgi. Galvu noliecis, viņš

šķita esam kurls un nedzirdam izsmieklu, viņš izmisis nožēloja savu pārsteidzību. Šiem cilvēkiem taisnība, ar kādām tiesībām viņš aizstāv Denīzi! Tagad pārdevēji noticēs visādām nekrietnībām; viņš bija gatavs sevi sist, ka, gribēdams meiteni attaisnot, to bija tikai ļoti kompromitējis. Nē, viņam, kā vienmēr, neveicas! Labāk nomirt uz vietas, jo viņš pat nevar sekot savas sirds balsij, lai nepastrādātu muļķības. Asaras sariesās acīs. Vai tad tā nebija arī viņa vaina, ka viss veikals tagad mēļo par šefa vēstuli! Delošs atcerējās, kā pārdevēji smējās, palaizdami piparotus jociņus par šo ielūgumu, par kuru zināja tikai Ljcnārs. Un Delošs nožēloja, ka bija ļāvis Polīnai runāt Ljenāra klātbūtnē; tagad viņš sevi uzskatīja par līdzvainīgu nesmalkjūtīgā rīcībā.

— Kāpēc jūs stāstījāt par to? — viņš sāpju pilnā balsī, beidzot nomurmināja. — Tas bija ļoti slikti.

— Es? — atbildēja Ljenārs. — Bet es taču to pateicu tikai vienam vai diviem kā lielu noslēpumu... Vai tad var tikt gudrs, kā tas viss kļūst zināms!

Kad Delošs tomēr izlēma izdzert glāzi ūdens, pār visu galdu atkal pāršalca smiekli. Brokastis tuvojas beigām, un pārdevēji, atgāzušies ērti krēslos, gaidīja zvanu, sarunādamies savā starpā ar tālāk sēdošajiem biedriem, vaļīgi, nesteigdamies, kā labi paēduši cilvēki. Lielajā centrālajā bufetē tikai reti kāds pasūtīja kaut ko papildus, jo šai dienā par kafiju maksāja uzņēmums. Tasītes kūpēja, un sviedrainās sejas spīdēja vieglajos garaiņos, kas pagaisa līdzīgi zilganam, degoša papirosa dūmu mākonītim. Aizkari nekustīgi karājās pie logiem — ne mazākā vēja pūsma tos nepašūpoja. Viens aizkars paveras un vesels saules staru kūlis ielauzās zālē, uzliesmodams pie griestiem. Bija tāda kņada, ka sienas dunēja un zvanu sākumā sadzirdēja tikai pie galdiem, kas atradās tuvāk durvīm. Visi piecēlās, un nekārtīgā drūzma pārplūdināja gaiteņus.

Delošs palika pēdējais, lai izbēgtu no zobgalībām, kas negribēja rimties. Pat Božē izgāja ātrāk par viņu, bet Božē bija paradis aiziet pēdējais, pametot līkumu, lai neuzkrītoši sastaptu Polīnu, kad tā devās uz sieviešu ēdamzāli. Tas bija norunāts manevrs, vienīgā iespēja uz mirkli redzēt vienam otru darba laikā. Bet tanī dienā tieši, kad tie pēc sirds patikas skūpstījās gaiteņa kaktiņā, tos pārsteidza Denīze, kas arī kāpa augšup brokastīs, ar pūlēm kustinādama slimo kāju.

— Ak, dārgā, — nošļupstēja Polīna, tumši pietvīkusi, — nesakiet nevienam neko, vai ne?

Pats Božē, milzis platiem pleciem, drebēja kā zēns. Viņš stomījās.

— Tad viņi mūs izsviedīs aiz durvīm ... Lai gan par mūsu laulībām jau ziņots, bet vai tad šie ragaiopi saprot, ka cilvēkiem gribas noskūpstīt vienam otru?

Satrauktā Denīze notēloja, ka nekā nav redzējusi. Un Božē pazuda tieši mirklī, kad parādījās Delošs, kas bija izvēlējies pašu garāko atceļu. Viņš_ gribēja atvainoties un kaut ko murmināja, ko Denīze sākumā nesaprata. Bet, kad viņš sāka pārmest Polīnai, ka tā runājusi Ljenāra klātbūtnē, un meitene apmulsa, Denīzei beidzot kļuva skaidrs, par ko jau no paša rīta visi bija sačukstējušies viņai aiz muguras — tur cits citam stāstīja par šefa vēstuli. Un atkal Denīze notrīcēja, tāpat kā saņemot vēstuli, — viņai bija tāda sajūta, ka visi šie vīrieši to izģērbtu kailu.

— Es taču nezināju, — atkārtoja Polīna. — Un tas jau nav nekas jauns ... Lai viņi muld, viņi jau visi nav pie pilna prāta, nudien!

— Mīļā, — beidzot teica Denīze ar parasto apdomu. — Es nemaz neesmu uz jums dusmīga ... Jūs esat teikusi tīru patiesību. Es tiešām saņēmu vēstuli, un mans pienākums uz to atbildēt.

Delošs aizgāja, dziji noskumis; viņš nosprieda, ka meitene padevusies un vakarā ies uz satikšanos. Kad abas pārdevējas bija pabrokastojušas mazajā zālē blakus lielajai zālei, kur sievietēm bija lielākas ērtības, Polī-nai bija jāpalīdz Denīzei nokāpt lejā, jo slimā kāja tai ātri piekusa.

Apakšā pēcpusdienas darba steigā, preču uzskaite norisa dūkoņā, kas kļuva arvien skaļāka. Bija iestājusies izšķirošā stunda, kad visi spēki jāsasprindzina līdz pēdējai iespējai, lai vakarā pabeigtu darbu, kas no rīta puses bija virzījies uz priekšu tikai lēnām. Balsis skanēja arvien spalgāk, rokas tā vien mudžēja pa gaisu, atbrīvojot plauktus un pārsviežot preces; veikalam vairs nevarēja izkļūt cauri: ķīpu un baķu kalni uz grīdas pacēlās tikpat augstu kā letes. Viļņojoša galvu jūra ar atvēzētām rokām un ņirbošām kājām šķita pagaistam veikala nodaļās neskaidrā, tālā kņadā. Tas bija jucekļa pēdējais drudzis; pārkarsēta mašīna, kas nupat, nupat eksplodēs. Bet uz ielas gar slēgtā veikala spoguļstikla logiem arvien vēl pavīdēja reti garāmgājēji, bālām, svētdienas garlaicības māktām sejām. Uz Jaunās Sv. Ogistēna ielas ietves apstājās trīs slaidas meitenes kailām galvām, pēc izskata trauku mazgātājas, un nekautrēdamās, piespiedušas sejas pie logu rūtīm, centās saskatīt savādo kņadu veikalā.

Kad Denīze atgriezās gatavo apģērbu nodaļā, Oreli-jas kundze uzticēja Margaritai pabeigt pēdēļo drēbju kaudžu uzskaiti. Atlika vēl tikai pārbaudīt ierakstus, un, lai to veiktu, nodaļas vadītāja iegāja paraudziņu zālē, aizvedot sev līdz Denīzi, jo tur bija klusāk.

— Nāciet man līdz, mēs salīdzināsim sarakstus. Pēc tam jūs saskaitīsiet.

Bet, tā kā viņa atstāja durvis vaļā, lai varētu uzmanīt meitenes, zālē ielauzās tik apdullinošs troksnis, ka viņas nevarēja pat sadzirdēt viena otru. Tā bija plaša, četrstūraina telpa, kur stāvēja tikai krēsli un trīs gari galdi. Stūrī atradās lieli mehāniski naži paraudziņu griešanai. Paraudziņiem izlietoja veselus audumu gabalus — gadā tika izsūtīti vairāk nekā par sešdesmit tūkstošiem franku dažādi audumi, kurus sagrieza šaurās strēmelītēs. Šņācot lidzīgi izkaptīm, naži no rīta līdz vakaram graizīja zīda, vilnas un linu audumus. Pēc tam šos audumu gabaliņus salasīja un ielīmēja vai iešuva burtnīcās. Starp logiem atradās arī neliela iespiedmašīna etiķetu izgatavošanai.

— Klusāk taču! — palaikam iekliedzās Orelijas kundze, nevarēdama sadzirdēt Denīzi, kas lasīja preču sarakstus.

Kad pirmie saraksti bija salīdzināti, vadītāja aizgāja, bet jaunā meitene nogrima kopsummu saskaitīšanā. Tomēr Orelijas kundze gandrīz tūlīt atgriezās ar de Fon-tenaija jaunkundzi, kura līgavas pūra nodajā bija savu darbu paveikusi. Viņa arī palīdzēšot saskaitīt, jo laiks esot dārgs. Bet marķīzes parādīšanās, kā viņu ļauni godināja Klāra, saviļņoja visu nodaļu, Sur tur iesmējās, visi sāka zobot Zozefu, pa durvīm ielidoja nežēlīgi izsaucieni.

— Nevirzieties projām, jūs mani nebūt netraucējat, — viņu uzbilda Denīze, dziļas līdzjūtības pārņemta. — Viena tintnīca pilnīgi pietiek mums abām.

De Fontenaija jaunkundze apmulsusi no dzīves likstām, neatrada pat vārda pateicībai. Viņa laikam dzēra: viņas vājās sejas bālumam bija svina pelēka nokrāsa, vienīgi rokas, baltas un smalkas, liecināja par viņas aristokrātisko dzimtu.

Pēkšņi smiekli apklusa — dzirdēja tikai vienmērīgo atsākta darba kluso rūkoņu: iemesls klusumam bija Murē, kas no jauna apstaigāja nodaļas. Viņš apstājās, skatieniem meklēdams Denīzi, izbrīnējies, ka to neredz. Šefs ar mājienu pasauca Orelijas kundzi, aizveda to sāņus, kādu brīdi čukstus sarunādamies. Droši vien viņš nodaļas vadītājai kaut ko vaicāja. Viņa ar skatienu norādīja uz pa-raudziņu zāli un tad sāka šefam kaut ko čukstēt. Kā redzams, viņa stāstīja, ka meitene no rīta raudājusi.

— Lieliski! — skaļi iesaucās Murē. — Rādiet šurp sarakstus!

— Lūdzu šeit, — teica vadītāja. — Mēs noslēpāmies šai zālē, jo te ir klusāk.

Murē sekoja tai blakus istabā. Klāra gluži labi saprata viņu manevru, viņa ļauni šņāca, ka vislabāk tūliņ sūtīt pēc gultas. Bet Margarita sāka straujāk sviest Klārai apģērbus, lai tai būtu darbs un nebūtu laika muldēt. Denize taču bija tik laba biedrene! Par viņas personīgo dzīvi nevienam nav nekādas daļas. Nodaļa kļuva notikuma līdzdalībniece — pārdevējas kustējās raitāk, Lomms un 2ozefs tēloja, ka nekā nedzird un noliecās vēl zemāk pār saviem sarakstiem. Bet inspektors 2ūvs, pamanījis notālēm Orelijas kundzes taktiku, sāka soļot gar paraudziņu zāles durvīm vienādiem sargkareivju soļiem, kas stāv sardzē, kamēr priekšnieki izklaidējas.

— Parādiet Murē kungam sarakstus, — teica vadītāja, ieiedama zālē.

Denīze tos pasniedza un apsēdās, nolaizdama acis. Kad Murē ienāca, viņa viegli notrīsēja, bet tūliņ savaldījās un tagad bija mierīga, tikai mazliet nobālusi. Kādu brīdi Murē, kā likās, bija iegrimis sarakstu pētīšanā, nepametot it nevienu pašu skatienu uz meiteni. Visi klusēja. Te Orelijas kundze piegāja pie de Fontenaija jaunkundzes, kas pat nepagrieza galvu, šefam parādoties, un, likās, vadītāja nebija apmierināta ar tās darbu. Viņa tai teica pusbalsī.

— Ejiet, palīdziet labāk novietot preces... Jūs neesat pieradusi pie skaitļiem.

De Fontenaija jaunkundze piecēlās un atgriezās nodaļā, kur to saņēma ar čukstiem. 2ozefs bija tik ļoti samulsis pārdevēju izsmējīgo skatienu dēļ, ka sāka rakstīt šķībi un greizi. Klāra, lai gan iepriecināta par atnākušo palīdzi, tomēr tai allaž rupji uzbruka, viņa pret šo meiteni izjuta tādu pašu naidu, kā pret visām sievietēm, kas strādāja veikalā. Nu, vai tad nav muļķīgi būt marķīzei un sagrozīt galvu vienkāršam strādniekam? Klāra ap-skauda šo mīlu.

— Ļoti labi, ļoti labi, — atkārtoja Murē, izlikdamies lasām sarakstus.

Pa šo laiku Orelijas kundze lauzīja galvu, kā aiziet, lai nebūtu nepieklājīgi. Viņa mīņājās uz vietas, apskatīja mehāniskos nažus un dusmojās, ka vīrs neko nevar sadomāt un to izsaukt ārā, viņš jau nekad nederēja nekam nopietnam un varēja nomirt no slāpēm, sēdot dīķa malā. Vienīgi Margarita bija attapīgāka un vērsās pie viņas pēc aizrādījuma.

— Eju, — atsaucās nodaļas vadītāja.

Un, nezaudēļot savu cieņu vērīgi sekojošu meiteņu acīs, jo Orelijas kundzei taču bija iemesls iziet, viņa beidzot atstāja vienatnē Murē un Denīzi, kurus cītīgi bija savedusi kopā, un izgāja cienīgiem soļiem, tik dižu cildenumu sejā, ka pārdevējas neuzdrošinājās pat pasmaidīt.

Murē nesteigdamies nolika papīra lapas uz galda, uzskatīdams Denīzi, kas vēl arvien sēdēja ar spalvaskātu rokā. Viņa nenovērsa acis, tikai kļuva vēl bālāka.

— Jūs atnāksiet vakarā? — viņš pusbalsī jautāja.

— Nē, cienītais kungs, es nevarēšu, — meitene atbildēja. — Pie tēvoča atnāks mani brāļi, un es apsolīju pusdienot ar viņiem.

— Bet kā tad ar jūsu kāju? Jūs tikai ar grūtībām varat paiet.

— Kaut kā jau aizkļūšu. Man tagad daudz labāk nekā no rīta.

Noklausījies šajā mierīgā balsī izteiktajā noraidījumā, Murē savukārt nobāla. Viņa lūpas viegli raustījās no satraukuma. Viņš tomēr savaldījās un pieņēma parasto labvēlīga šefa izskatu, kas vienkārši interesējas par padotās darbinieces veselību.

— Bet, ja es jūs lūgtu... Jūs taču zināt, kā es jūs cienu.

Denīze atbildēja tikpat godbijīgi:

— Esmu ļoti aizkustināta par jūsu laipnību un pateicos jums par uzaicinājumu. Bet, atkārtoju, tas ir neiespējami: šovakar mani gaida brāļi.

Denīze ietiepīgi atteicās Murē saprast. Zāles durvis joprojām palika atvērtas, tomēr meitene juta, ka viss veikals tās vēlas pievērt. Polīna viņu jau draudzīgi bija atzinusi par pēdēļo muļķi, arī citas tāpat smiesies, ja viņa atteiksies no uzaicinājuma. Orelijas kundze, kura izgāja no istabas, Margarita, kuras māksloti skaļā balss atlidoja līdz šejienei, Lomms, kas šķita it kā pārakmeņojies savā pazemotajā stāvoklī, — visi vēlējās viņas krišanu, visi viņu virzīja šefa apkampienos. Un tālā inventarizācijas darba rūkoņa, visas šīs neskaitāmās preces, ko mētāja no rokas rokā un uzskaitīja, baķiem lidojot, — viss tas bija kā svelmains vējš, kas uzvēdīja Denīzei kaisles elpu.

Iestājās klusums. Brīžiem troksnis nomāca Murē vārdus, pavadot tos kā ar drausmīgās kaujās iegūtas karaliskas bagātības dārdiem.

— Bet kad tad jūs nāksiet? — viņš vaicāja no jauna. — Vai rīt?

šis vienkāršais jautājums samulsināja Denīzi. Mirkli zaudēļusi savu mieru, viņa stomījās:

— Es nezinu ... Es nevaru ...

Viņš pasmaidīja un mēģināja saņemt Denīzes roku, bet meitene to atrāva.

— No kā tad jūs baidāties?

Bet Denīze jau cēla augšā galvu un, skatīdamās viņam tieši acīs, atbildēja ar savu parasto mīļo un drosmīgo smaidu:

— Es ne no kā nebaidos, cienītais kungs... Cilvēks taču dara kā vēlas, vai ne? Un es negribu, lūk, tas viss.

Tā kā Denīze bija apklususi, viņas uzmanību saistīja viegla čīkstoņa. Viņa pagriezās un redzēja, ka durvis lēnām aizveras. Inspektors Žūvs bija saņēmis drosmi un tās aizvēris. Viņa pienākumos ietilpa durvju pārzināšana: tās taču nedrīkstēja stāvēt atvērtas. Un, tikpat cienīgs kā iepriekš, Žūvs nostājās sardzē. Neviens, kā redzams, nepamanīja, ka viņš durvis aizvēra, — tik neuzkrītoši tas tika izdarīts. Vienīgi Klāra izmeta pa dzēlīgam vārdam de Fontenaija jaunkundzei, kuras līķa bālā seja, to dzirdot, palika tikpat bāla kā arvien.

Pa to laiku Denīze bija piecēlusies.

— Klausieties, — teica viņai Murē klusā, drebošā balsī, — es jūs mīlu ... Jūs sen jau to zināt, nerotaļājie* ties ar mani tik cietsirdīgi, izliekoties, it kā jūs mani nesaprastu ... Un nebaidieties nekā. Jau divdesmitiem reižu gribēju uzaicināt jūs savā kabinetā. Mēs tur būtu vieni, un man vajadzētu tikai aizslēgt durvis ... Bet es to negribēju. Jūs redzat, ka es runāju ar jums šeit, kur ikkatrs var ienākt!... Es jūs mīlu, Denīze.

Jaunā meitene stāvēja vēl arvien klusēdama, bāla un klausījās viņā, skatīdamās tam tieši sejā.

— Sakiet taču, — kāpēc jūs atraidāt mani? ... Jums klājas grūti! Jūsu brāļi ir smaga nasta, kas jums jānes. Visu, ko jūs man lūgsiet, — visu, ko jūs no manis prasīsiet ...

Viņa pārtrauca to, vienkārši iebilzdama:

— Pateicos, es tagad nopelnu vairāk, nekā man nepieciešams.

— Bet es jums piesolu brīvību, izpriecu un krāšņuma pilnu dzīvi... Jūs būsiet pati savās mājās, un es noguldīšu uz jūsu vārda nelielu kapitālu.

— Nē, pateicos, man būtu garlaicīgi neko nedarīt. Man vēl nebija ne desmit gadu, kad es jau pati pelnīju sev maizi.

Murē žesti pauda bezgalīgu izmisumu. Sī bija pirmā, kas negribēja tam padoties. Viņam vajadzēja tikai pieliekties, lai paceltu jebkuru no iepriekšējām: tās visas gaidīja uz viņa iegribām kā paklausīgas verdzenes, bet šī teica nē, nemaz neminot kaut cik pamatotu iemeslu. Murē tieksme, tik ilgi savaldīta un pretošanās iekveldēta, tagad bija sasniegusi kulmināciju. Varbūt viņš solīja par maz? Viņš kļuva neatlaidīgāks, divkāršoja solījumu.

— Nē, nē, pateicos, — Denīze atbildēja katrreiz, bez mazākās vilcināšanās.

— Tātad jūs neredzat, ka es ciešu!... Jā, tas ir muļķīgi, bet es ciešu kā bērns!

Murē acis kļuva valgas no asarām. Atkal iestājās klusums. Caur durvīm spiedās telpā tagad jau daudz klusāk kļuvušais uzskaites darba troksnis. Tas bija kā triumfā gaistošā čala, pavadījums, kas kļuva aizvien nedzirdamāks, it kā šefa neveiksmes nomākts.

— Bet es jūs tomēr gribu! — kvēli iesaucās Murē, satverdams Denīzes rokas.

Viņa tās neatrāva; acis apmiglojās, visi spēki zuda. Kvēle, ko izstrāvoja šī cilvēka karstās plaukstas, ielija visā viņas augumā kā salda gurduma pilna tvīksme. Ak dievs, kā viņa to mīl, kāda laime būtu apvīt rokas tam ap kaklu un pieglausties tā krūtīm!

— Es to gribu, gribu! — viņš atkārtoja, kā saprātu zaudēļis. — Es gaidu jūs šovakar, ja ne, darīšu visu iespējamo...

Murē kļuva rupjš. Viņš tā saspieda Denīzes rokas, ka meitene sāpēs iekliedzās un atguva atkal drosmi. Ar strauju kustību viņa tūlīt spēji atbrīvoja rokas un slaida, it kā izaugusi savā nevarībā, atbildēja:

— Nē, laidiet mani... Es neesmu Klāra, ko otrā dienā var pamest. Turklāt, cienījamais kungs, jūs mīlat kādu dāmu — to pašu, kas nāk šurp... Palieciet pie viņas! Es negribu dalīties ne ar vienu.

Murē sastinga izbrīnā. Ko meitene runā, ko viņa grib? Meitenes, kuras tas izvēlējās no sava veikala pārdevējām, nekad nedomāja par to, vai viņš tās mīt. Par šādiem vārdiem tikai atliek pasmieties, un tomēr šis kautrais lepnums galīgi uzvarēja viņa sirdi.

— Lūdzu, kungs, atveriet durvis! Nav pieklājīgi, ka mēs šeit esam divatā.

Murē paklausīja; deniņos tam džinkstēja; nezinādams, kā slēpt savas ciešanas, viņš pasauca Orelijas kundzi un uzbruka tai: tik daudz rotondu palikušas nepārdotas! Vajadzēja taču savlaicīgi pazemināt cenas un pazemināt, kamēr nepaliek vairs nevienas rotondas. Tāds bija veikala likums: katra gada beigās visu izvāca un pārdeva pat ar zaudēļumiem līdz sešdesmit procentiem, lai tikai atbrīvotos no modeļiem un audumiem, kas bija novecojuši. Pa to laiku Burdonkls, kam vajadzēja parunāt ar direktoru, gaidīja Murē pie aizvērtām durvīm, kur to bija aizturējis Zfivs, sparīgi iečukstēdams tam ausī dažus vārdus. Burdonkls dega aiz nepacietības, bet neuzdrīkstējās traucēt sarunu divatā. Vai tas ir iespējams? Šādā dienā, ar šo vārgo radījumu! Un, kad beidzot durvis atvērās, Burdonkls sāka stāstīt par raibajiem zīdiem — šo zīdu pārpalikums sastādot drausmīgu summu. Tas palīdzēja Murē: tagad viņam bija izdevība izkliegties, cik jaudas. Par ko gan Butmons domājis visu laiku? Un Murē aizgāja, izsaukdamies, ka nepieļaušot šādu veikalnieciskas nojautas trūkumu audumu iepircējam. Kāda nepiedodama muļķība radīt krājumus, kas pārsniedz pieprasījumu!

— Kas ar viņu notiek? — nomurmināja Orelijas kundze, šo pārmetumu galīgi apmulsināta.

Arī pārdevējas izbrīnā saskatījās. Pulksten sešos inventarizācija bija pabeigta. Arā vēl mirdzēja saule — spožā vasaras saule, kuras zeltaino staru plūsmas lija veikala zālēs caur plašajiem skatlogiem. Pilsēta bija vasaras tveices piesātināta, uz ielām sāka parādīties parīziešu ģimenes, kas atgriezās no priekšpilsētām, — nogurušas, apkrāvušās puķu pušķiem un bērniem. Cita pēc citas apklusa veikala nodaļas. Galeriju telpās tikai dzirdēja ierunājamies vienu otru pārdevēju, kas bija aizkavējusies un tukšoja vēl pēdēļās atvilktnes. Tad arī šīs balsis apklusa un no dienas trokšņa bija palicis tikai dziļš virmojošs klusums, kas slīga pār šo preču postažu veikalā. Atvilktnes, skapji, kartona kārbas, mazās kārbiņas — viss bija tukšs: neviens metrs auduma, neviens priekšmets nebija vairs savā vietā. Plašās nodaļas tagad iznira savā pirmradītajā veidā, rādot skatieniem tukšus plauktus, kā dienās pirms veikala atvēršanas, šis kailums liecināja, cik pamatīgi un precīzi izdarīta uzskaite. Bet uz grīdas pacēlās preču grēdas par sešpadsmit miljoniem franku — kā jūras paisums, kas bija pārplūdinājis veikala galdus un letes. Pārdevēji, līdz pleciem iegrimuši šai jūrā, sāka novietot preces savās vietās. Visu darbu cerēja paveikt ap pulksten desmitiem.

Orelijas kundze, kas pusdienoja pirmajā maiņā, nokāpusi lejā no ēdamzāles, paziņoja gada apgrozību — summu, kas pašlaik bija iegūta, saskaitot visu nodaļu apgrozību. Iznākums bija astoņdesmit miljonu — par desmit miljoniem vairāk nekā pagājušā gadā. Samazinājies ienākums bija tikai raibajiem zīdiem.

— Ja Murē kungs nav apmierināts, tad es tiešām nezinu, ko viņš vēl grib, — piebilda vadītāja. — Skatieties, tur viņš stāv augšā uz galvenajām kāpnēm, un kāds viņam dusmīgs izskats!

Meitenes steidzās paskatīties uz šefu. Viņš stāvēja viens, drūms un neapmierināts, un pie kājām tam gulēja izmētātie miljoni.

— Cienītā kundze, — šinī mirklī pie Orelijas kundzes piegāja Denīze, — vai jūs nebūtu tik laipna un neatjautu

man aiziet. Es jums tagad nevaru noderēt ar savu slimo kāju, un, tā kā šovakar esmu ar brāļiem ielūgta pusdienās pie tēvoča, tad ...

Tas radīja vispārēju pārsteigumu. Tātad viņa nav padevusies? Orelijas kundze vilcinājās, viņas balss ieskanējās aprauti un neapmierināti, šķita, vadītāja bija gatava liegt meitenei atļauju, tikai Klāra neticīgi paraustīja plecus; ak, ko nu, tas taču ir gluži vienkārši — viņš pats atteicies no tās! Polīna uzzināja šo atrisinājumu, kad kopā ar Delošu stāvēja pie zīdaiņu pūriņu nodaļas. Jaunais cilvēks tik ļoti priecājās, ka aizdeva Polīnai dusmas: ko tas viņam dos? Vai Delošs priecājās, ka viņa draudzene tāda muļķe — viņa taču neapšaubāmi palaiž garām savu laimi! Burdonkls neuzdrošinājās traucēt Murē viņa drūmajā vientulībā un klīda apkārt viens šajā troksnī — šefa izskats viņu apbēdināja un radīja viņā arī nemieru.

Pa to laiku Denīze kāpa lejup. Nonākusi līdz pēdējam kāpienam mazajās kreisās puses kāpnēs un piesardzīgi turēdamās pie margu paroces, Denīze pēkšņi uzdūrās grupai skaļi smejošu pārdevēju. Meitene izdzirdēja savu vārdu un saprata, ka tie apspriež vēl arvien notikumu ar viņu. Pārdevēji Denīzi nepamanīja.

— Ejiet nu! Tā ir vienkārši tielēšanās! — teica Favjē.

Tas nav bez nolūka... Nu, jā! Es zinu cilvēku, kuru

viņa gribējusi iegūt ar varu,

Un viņš paskatījās uz Itēnu, kas, cenzdamies saglabāt savu nodaļas vadītāja palīga cieņu, turējās mazliet sāņus, neņemdams dalību jokos. Bet viņam tik ļoti glaimoja darba biedru skaudīgie skatieni, ka viņam labpatika murmināt:

— Nu, viņa man ir galīgi apnikusi!

Denīze, ievainota tieši sirdī, pieķērās pie margām. Jokdari laikam bija to pamanījuši un smiedamies izklīda. Itēnam bija taisnība, meitene nosodīja sevi par saviem pagātnes maldiem, par sapņiem, kurus bija veltījusi viņam. Cik Itēns gan zemisks, kā viņa to nicina tagad! Denīzi pārņēma mulsums: vai nav savādi, ka viņai pietika spēka atgrūst dievinātu cilvēku, kurpretim agrāk jutās tik nespēcīga šī nožēlojamā zeņķa priekšā un ilgojās pēc tā mīlas? Meitenes saprāts un drosme gaisa, maldoties pretrunās; viņa vairs neizprata savas sirds dzīles. Un meitene steidzīgi šķērsoja zāli.

Kamēr viens no inspektoriem atvēra durvis, kas jau no rīta bija aizslēgtas, kaut kas Denīzei lika pacelt galvu. Viņa ieraudzīja Murē. Viņš vēl joprojām stāvēja tai pašā vietā — augšā, centrālajā kāpņu laukumiņā, no kurienes bija pārredzama galerija. Viņš bija aizmirsis inventarizāciju, neredzēja vairs savu valstību, savas letes, kas lūza aiz vērtību pārpilnības. Viss bija izgaisis: sekmēm vainagotās uzvaras pagātnē, kolosālā bagātība nākotnē. Izmisušu skatienu viņš sekoja Denīzei, un, kad tā izzuda aiz durvīm, viņam šķita, ka nu vairs nav palicis nekas, viss iegrima tumsā.

XI

Butmons šodien atnāca pirmais pie Deforža kundzes uz tasīti tējas pulksten četros. Viņa vēl atradās viena pati lielajā viesistabā, kas bija iekārtota Ludviķa XVI stilā — ar bronzas rotājumiem un mēbelēm, kas bija pārvilktas ar brokāta imitāciju gaišos, jautros toņos; piecēlusies no krēsla, Deforža kundze nepacietīgi jautāja:

— Nu?

— Nu, — atbildēja jaunais cilvēks, — kad es viņam teicu, ka noteikti šodien iegriezīšos pie jums apliecināt savu cieņu, viņš man apsolīja katrā ziņā ierasties.

— Vai jūs viņam likāt saprast, ka es šodien gaidu baronu?

— Protams... Droši vien tieši tāpēc viņš arī nolēma nākt pie jums.

Viņi runāja par Murē. Pagājušajā gadā Murē pēkšņi bija iededzies simpātijā pret Butmonu pat tiktāl, ka to ievilka kā līdzzinātāju savās dēkās: viņš pat ieveda Butmonu Anrietes mājā, priecādamies, ka tas ir izdevīgs pavadonis, lai ienestu mazu pārmaiņu attiecībās, kas viņam jau sāka kļūt par nastu. Tā zīda audumu nodaļas pārzinis kļuva par sava šefa un arī glītās atraitnes uzticības personu: viņš tiem izpildīja dažādus sīkus uzdevumus, ar katru no tiem runāja par otru un reizēm tos pat samierināja. Greizsirdības lēkmju brīžos Anriete kļuva tik atklāta, ka mulsināja un pārsteidza Butmonu: viņa aizmirsa piesardzību, kas īpatna labāko aprindu dāmai, kam vienmēr jāprot saglabāt ārējo pieklājību.

— Jums vajadzēja viņu paņemt līdz, — Deforža kundze skarbā balsī izsaucās. — Tad es būtu par to droša.

— Tiešām, nav mana vaina, ka viņš tagad vienmēr no manis aizslīd, — atbildēja Butmons, vientiesīgi smiedamies. — Tomēr viņš mani labi ieredz. Ja nebūtu viņa, tad man tur labs gals nebūtu.

Tiešām, Butmona stāvoklis «Dāmu paradīzē» pēc pēdēļās inventarizācijas bija apdraudēts. Lai gan Butmons taisnojās, ka vasara bijusi lietaina, viņam tomēr nepiedeva milzīgo raibo zīdu pārpalikumu; tā kā Itēns centās šo gadījumu izmantot sev par labu un aprunāja to pie priekšniecības divtik cītīgi nekā agrāk, Butmons gluži labi sāka nojaust, ka pamati tam zem kājām šķobās. Murē, kā redzams, jau bija izlēmis: viņam bija apnicis liecinieks, kas tikai traucēja pārraut sakarus: turklāt Murē bija noguris no šīs draudzības, kas tam nenesa nekāda labuma, Taču, sekojot savai parastajai taktikai, Murē izvirzīja priekšgalā Burdonklu un iegalvoja Butmonam, ka tikai Burdonkls un citi līdzīpašnieki katrā valdes sēdē pieprasot tā atlaišanu, turpretim viņš, Murē, tieši pretēji, tam noteikti pretojoties, aizstāvēdams savu draugu, kaut gan riskējot iekļūt lielās nepatikšanās,

— Labi, es viņu gaidīšu, — teica Deforža kundze, — jūs taču zināt, šai meičai jābūt šeit pulksten piecos... Es noteikti gribu, lai viņi pie manis satiktos... Man viņu noslēpums jāizdibina.

Un Deforža kundze sāka stāstīt par savu nodomāto plānu: uztrauktā balsī viņa izklāstīja, ka lūgusi Orelijas kundzi sūtīt pie viņas Denīzi, lai tā apskatītu manto, kas viņai labi nepieguļot. Kad meitene būšot viņas guļamistabā, viņa, protams, atradīšot ieganstu pasaukt tur arī Murē, un tad jau redzēšot, kā rīkoties.

Sēdēdams Deforža kundzei pretim, Butmons vērās viņā skaistām, smejošām acīm, cenzdamies tām piedot nopietnu izteiksmi. Nebēdnīgais, veiklais cilvēks ar ogļu melno bārdu, jautrais uzdzīvotājs ar karstām gaskonieša asinīm, kas viņam sārtoja seju, nodomāja pie sevis, ka labākās sabiedrības dāmām labsirdība ir galīgi sveša, bet, kad tās uzdrošinās izkratīt savu sirdi, tad tikai tur ir ko redzēt! Pat viņa darba biedru mīļākās, pārdevējas no mazajām bodītēm, pat tās nekad neatļautos tik lielu atklātību.

— Nu, — Butmons beidzot iedrošinājās iebilst,

— kas jums no tā tiek? Starp viņiem taču nekā nav, es jums to zvēru!

— Tas jau tieši ir tas, kas mani interesē! — Deforža kundze iesaucās. — Murē iemīlējies meičā. Pārējās gadījuma rakstura aizraušanās manī tikai izraisa smieklus.

Deforža kundze ar nicināšanu runāja par Klāru. Viņai bija pastāstījuši, ka pēc Denīzes noraidījuma Murē no jauna pievērsies garajai sarkanmatei ar zirga galvu, un viņam ir savs aprēķins: viņš to speciāli tur nodaļā un apber dāvanām, visiem redzot. Un, tagad jau pagājuši vairāk nekā trīs mēneši, kopš Murē uzdzīvojot caurām naktīm, mējājot naudu ar tādu Izšķērdību, ka par to sākot jau klīst valodas: viņš nopircis savrupmāju kaut kādai aizkulišu staigulei, tad viņu aplaupot vēl divas trīs nekauņas kokotes, kas it kā sacenšoties cita ar citu nejēdzīgos izšķērdības untumos.

— Un pie visa vainīga šī riebekle, — atkārtoja An-riete. — Esmu pārliecināta, ka viņš šķiež savu naudu ar citām tikai tāpēc, ka šī viņu atstumj... Bet galu galā kāda man daļa gar viņa naudu! Ja Murē būtu nabags, es viņu mīlētu vēl vairāk. Jūs esat mūsu tuvais draugs, jūs zināt, cik ļoti es viņu mīlu.

Deforža kundzei aizķērās vārdi no raudām, kas to smacēja, un aizmirsusies viņa stiepa Butmonam pretim abas rokas. Deforža kundze runāja patiesību: viņa dievināja Murē jaunību, tā veiksmi: nekad vēl neviens vīrietis nebija viņu savaldzinājis tik pilnīgi, nekad nebija tā satraucis viņas miesu un lepnumu, bet, iedomājoties, ka viņai būs tas jāzaudē, Anrietei šķita, ka dzird jau zvana skaņas, kas vēsta par liktenīgā vecuma — četrdesmit gadu tuvošanos, un ar šausmām viņa sev jautāja, ar ko gan aizpildīs šo lielo mīlu?

— Ak, es atriebšos! — Deforža kundze čukstēja.

— Es viņam atriebšos, ja viņš sāks slikti izturēties pret mani.

Butmons neizlaida viņas rokas no savām. Deforža kundze vēl bija ļoti glīta. Bet kā mīļākā tā būtu apgrūtinoša, šāda tipa sievietes viņam nepatika. Tomēr šeit derētu padomāt; varbūt arī nebūtu slikti ielaisties riskā.

-• Kāpēc jūs neatverat personīgu uzņēmumu? — viņa negaidot iejautājās, atraujot tam savas rokas.

Sls jautājums apmulsināja Butmonu. Brīdi klusējis, viņš atbildēja:

— Tam vajadzīgi lieli naudas līdzekļi... Pagājušajā gadā gan mani ļoti nodarbināja kāda ideja. Esmu dziļi pārliecināts, ka Parīzē klientūras pietiks vēl vienam diviem lieliem veikaliem; vajag tikai atrast piemērotu vietu. «Bonmaršē» atrodas kreisajā Senas krastā, «Luvra» apkalpo centru, mēs ar «Dāmu paradīzi* esam ieguvuši bagātos rietumu kvartālus. Atliek vēl Parīzes ziemeļi, un tur varētu dibināt firmu, kas konkurētu ar «Plasklišī». Esmu jau izmeklējis brīnišķīgu vietu netālu no Operas ...

— Nu, un tad?

Butmons skaļi iesmējās.

— Iedomājieties, biju tik vientiesīgs un sāku par to runāt ar tēvu ... Jā, jā, es biju tik naivs, ka palūdzu viņu parūpēties Tulūzā par akcionāriem.

Un Butmons sāka jautri stāstīt, ar kādu niknumu vecais vīrs meties uz lielajām Parīzes firmām, kuras tas kā mazs provinces veikalnieks dziļi nīda. Cīnīdamies pēc elpas aiz dusmām, ka viņa dēls nopelna trīsdesmit tūkstošus franku gadā, vecais Butmons atbildēļis, ka drīzāk ziedos savu un arī savu draugu naudu kādai nebūt nespējnieku patversmei, nekā atbalstīs kaut vai ar vienu vienīgu santīmu tāda veikala dibināšanu, kas tirdzniecības pasaulē ir savā ziņā līdzīgs atklātam namam.

— Bez tam, — noslēgumā teica jaunais cilvēks, — tur jau vajadzīgi miljoni.

— Bet ja nu tie atrastos? — vienkārši jautāja De-forža kundze.

Butmons paskatījās uz viņu un uzreiz kļuva nopietns. Tas viss droši vien nebija nekas cits kā tikai vārdi, ko savā greizsirdībā sieviete izrunā. Bet Deforža kundze, nedodot Butmonam laiku vaicājumiem, piebilda:

— Vārdu sakot, jūs zināt, kā es par jums interesējos ... Mēs par to vēl parunāsim.

Priekštelpā atskanēja zvans. Deforža kundze piecēlās, bet Butmons instinktīvi atvirzījās tālāk, it kā tos jau tanī pašā mirklī kāds varētu negaidīti pārsteigt. Viesistabā ar tapetēm jautrās krāsu niansēs, kur pie sienām starp logiem no daudzajiem dekoratīvajiem stādiem bija

Izveidojies īsts, mazs mežiņš, iestājās klusums. Anriete saslējās klausīdamās.

— Tas ir viņš, — tā čukstēja.

Sulainis pieteica:

— Murē kungs, Valanjoska kungs.

Deforža kundze nespēja apvaldīt dusmu pilnu žestu. Kāpēc viņš nav viens? Droši vien braucis pēc drauga ar nolūku, lai nebūtu jāpaliek divatā ar viņu. Bet viņa jau smaidīja, sniegdama ienācējiem roku.

— Kāds rets viesis jūs esat kļuvis pie manis!... Tas attiecas uz jums, de Valanjoska kungs.

Deforža kundze bija tuvu izmisumam sava tukluma dēļ un, lai to slēptu, nēsāja cieši pieguļošus melna zīda tērpus. Bet viņas skaistā galva tumšu matu ietvarā vēl joprojām bija saglabājusi piemīlīgo smalkumu, un, uzmetis namamātei skatienu, Murē vaļīgi iebilda:

— Par jūsu veselību nav ko apvaicāties, jūs esat svaiga kā roze.

— Jā, es jūtos brīnišķīgi, — viņa atbildēja. — Un, ja es arī būtu nomirusi, jūs par to nemaz nezinātu.

Deforža kundze to uzlūkoja; viņš likās nervozs un noguris: acu plaksti bija uzpampuši, seja svina pelēka.

— Bet es gan nevaru jums atbildēt ar tādu pašu komplimentu, — viņa turpināja, cenzdamās balsij piešķirt rotaļīgu, jautru noskaņu, — jums šovakar nepavisam nav ziedošs izskats.

— Darbs... — noteica Valanjosks.

Atbildes vietā Murē nenoteikti pameta ar roku. Šinī mirklī viņš pamanīja Butmonu un tam biedriski pamāja, ar galvu. Viņu draudzības laikā Murē pats reizēm aizvilka Butmonu sev līdz pie Deforža kundzes tieši no nodaļas, kaut arī vai pašā spraigākajā darba laikā — pēcpusdienās. Bet laiki bija mainījušies, un viņš pusbalsī teica Butmonam:

— Jūs šodien aizmukāt par agru ... Viņi novērojuši, ka jūs aizgājāt, un nu vētra plosās, ņemiet to vērā.

Murē runāja par Burdonklu un citiem paju īpašniekiem, it kā pats nebūtu uzņēmuma saimnieks.

— Vai tiešām? — nomurmināja satrauktais Butmons.

— Jā. Man ar jums jārunā ... Pagaidiet mani, iesim reizē projām.

Pa to laiku Anriete bija atkal apsēdusies; tā nenolaida acu no Murē, kamēr Valanjosks tai stāstīja, ka de Bova kundze gatavojoties apmeklēt Deforža kundzi. Murē klusēja, viņš pētīja mēbeles un it kā meklēja kaut ko griestos. Kad Anriete smiedamās sāka gausties, ka pie tās uz tēju nākot tikai vīrieši, viņš, aizmirsies, atklāti atzinās:

— Bet es cerēju satikt pie jums baronu Hartmani.

Anriete nobāla. Protams, viņa jau saprata, ka Murē

nāk pie viņas vienīgi tādēļ, lai sastaptu baronu, bet viņš varēja gan savaldīt sevi un nemest viņai sejā savu vienaldzību. Šinī brīdī atvērās durvis, un Deforža kundzes krēslam tuvojās sulainis. Atbildot uz vieglo namamātes galvas mājienu, viņš noliecās un pavisam klusā balsī teica:

— Manto atnests; jūs pavēlējāt pieteikt, kad atnāks ... Jaunkundze ir priekštelpā.

— Lai pagaida, — teica Anrieta māksloti skaļi, lai visi dzirdētu. Šais sausajos, nievājošajos vārdos izskanēja visa viņas mocošā greizsirdība.

— Vai pavēlēsiet ievest buduārā?

— Nē, nē, lai gaida vien priekštelpā.

Kad sulainis izgāja, Deforža kundze, it kā nekas nebūtu noticis, turpināja sarunu ar Valanjosku. Murē, no jauna ieslīdzis apatijā, nebija klausījies sulaiņa vārdos un nesaprata, par ko ir runa. Bet Butmons, kuru šī dēka ļoti interesēja, nogrima pārdomās. Gandrīz tai pašā mirklī atkal atvērās durvis, un ienāca divas dāmas.

— Iedomājieties tikai, — Martī kundze teica, — es izkāpju no karietes un redzu nākam zem arkas de Bova kundzi.

— Nu, protams, šodien tik skaists laiks, — paskaidroja grāfiene, — un ārsts man ieteica pēc iespējas daudz staigāt...

Viņa sasveicinājās ar viesiem un jautaja Anrietei:

— Ko tas nozīmē? Vai jūs pieņemsiet jaunu istabeni?

— Nē, — tā izbrīnījusies atbildēja, — kāpēc jūs to vaicājat?

— Bet pie jums priekštelpā stāv kāda jauna meitene ...

Anriete smiedamās to pārtrauca.

— Vai nav pareizi, ka visas pārdevējas tomēr līdzīgas istabenēm? ... Tā ir tiešām pārdevēja, viņa atnākusi izlabot manu manto.

Murē, kam, šos vārdus dzirdot, radās aizdomas, cieši paskatījās uz Anrieti, bet viņa, nedabiski jautra, turpināja stāstīt, ka pagājušo nedēļu nopirkusi «Dāmu paradīzē» gatavu manto.

— Vai tiešām? — iesaucās Martī kundze. — Tātad jūs vairs nešujat pie Sovēra?

— Protams, ka šuju tāpat, mīļā; man vienkārši gribējās izmēģināt. Turklāt es biju ļoti apmierināta ar savu pirmo pirkumu — ceļojuma apmetni... Bet šoreiz man galīgi neizdevās. Ko jūs arī neteiktu, bet mūsu lielajos veikalos gaumīgi apģērbties nevar. Jā, es to saku nekautrējoties, Murē kunga klātbūtnē ... Jūs nekad nepratīsiet apģērbt elegantu sievieti, kā nākas.

Murē neaizstāvēja savu uzņēmumu. Viņš nenolaida acu no Anrietes, cenzdamies sevi pārliecināt, ticēt, ka uz šādu soli tā nebūs spējīga. «Dāmu paradīzes» gods bija jāaizstāv Butmonam.

— Ja visas labāko aprindu sievietes, kuras pie mums apģērbjas, sāktu ar to lielīties, — viņš jautri iebilda, — jūs, protams, ļoti brīnītos par mūsu klientūras sastāvu ... Pamēģiniet pie mums kaut ko pēc mēra pasūtīt, un jūs to saņemsiet ne sliktākā izpildījumā kā pie Sovēra; starpība tikai tā, ka pie mums jūs maksāsiet divreiz mazāk. Bet tieši tāpēc, ka pie mums ģērbs iznāk lētāks visi domā, ka tas sliktāks.

— Tātad manto slikti pieguļ? — turpināja de Bova kundze. — Tagad es atceros šo meiteni... Jūsu priekšistabā ir diezgan patumšs.

— Jā, — piebilda Martī kundze, arī es no sākuma nevarēju atcerēties, kur šo slaido augumu būtu redzējusi ... Tad ejiet vien, mīļā, nekavējieties mūsu dēļi

— Gan jau paspēšu,’ nav nekur jāsteidzas, — atbildēja Anriete ar nievājošu, bezrūpīgu žestu.

Dāmas turpināja sarunu par apģērbiem lielajos veikalos. Tad de Bova kundze sāka stāstīt par savu vīru, pēc viņas vārdiem spriežot, tas bija aizbraucis inspicēt Senlo zirgu audzētavas; bet Anriete pastāstīja, ka Gibāla kundzei vakar vajadzējis braukt uz Franškontē pie saslimušās radinieces. Viņa šodien negaidot arī Burdelē kundzi, Jo tā mēneša beigās ieslēdzoties ar veļas šuvēju un pārbaudot savu bērnu veļu. Marti kundzi, šķita, grauza kādas slepenas rūpes. Viņas vīra stāvoklis Bo-naparta licejā bija stipri apdraudēts: trūkums spieda nabaga cilvēku pasniegt stundas dažādās aizdomīgās mācību iestādēs, kur atklāti notika tirgošanās ar bakalauru apliecībām; viņš visiem spēkiem centās nopelnīt naudu, lai segtu neprātīgos izdevumus savā saimniecībā. Kādu vakaru, ieraudzījusi vīru raudam — tļk ļoti viņš baidījās zaudēt vietu, — Martī kundze nolēma palūgt Anrieti parunāt par viņu ar kādu savu paziņu — Izglītības ministrijas ierēdni. Anriete Martī kundzi tūliņ nomierināja. Bet Martī kungs bija nodomājis šodien pat3 atnākt, lai uzzinātu par savu likteni un izteiktu savu pateicību.

— Jūs, kā liekas, esat nevesels, Murē kungs? — ieminējās de Bova kundze.

— Darbs! — atkārtoja Valanjosks ar viņam piemītošo flegmatisko ironiju.

Murē ātri piecēlās, dusmodamies uz sevi, ka tik tālu aizmirsies. Viņš steidzīgi ieņēma savu parasto vietu dāmu vidū un tad atguva ierasto laipnību. Murē pašreiz interesēja ziemas modes, un viņš sāka stāstīt, ka pienākšot lielā vairumā jaunas mežģines. De Bova kundze apvaicājās par cenu Alansonas mežģīnēm, varbūt viņai tās vajadzēšot. Pēdēļā laikā šī dāma bija_ spiesta taupīt pat trīsdesmit sū važonim; un, ja tai gadījās apstāties pie veikala skatloga, viņa atgriezās mājās galīgi slima. Manto viņa valkāja jau trešo gadu, bet sapņos pielaikoja saviem majestātiskajiem pleciem visus dārgos audumus, kas tikai iekrita acīs; kad de Bova kundze atmodās no sapņiem, viņai šķita, ka visi skaistie audumi norauti no pleciem līdz ar ādu; redzot sevi vecajā novalkātajā tērpā, viņa saprata, ka nav ne mazāko cerību kādreiz apmierināt savas iegribas.

— Barons Hartmanis, — sulainis pieteica.

Anriete novēroja, cik iepriecināts Murē paspieda roku

atnākušajam viesim. Barons palocījās dāmām un paskatījās jaunajā cilvēkā ar savu šķelmīgo smaidu, kas reizēm atplaiksnījās viņa apaļajā elzasieša sejā.

— Spriež un spriež tikai par lupatiņām, — viņš smaidīdams norūca. Un, kā pašu cilvēks šai namā, atļāvās piebilst:

— Jums priekštelpā ir apburoša meitene. Kas tā ir?

— Ak tā, nekas, — aizkaitinātā balsī atcirta Deforža kundze. — Tā ir pārdevēja veikalā.

Kamēr sulainis uzklāja tējas galdu, durvis uz priekšistabu palika atvērtas. Viņš nāca un gāja un atkal nāca, lika uz galda Ķīnas porcelāna tasītes un šķīvjus ar sviestmaizītēm un cepumiem. Spilgtā gaisma, kam zināmu maigumu piešķīra tropisko stādu zaļums, laistījās plašās viesistabas bronzas rotājumos un kā glāstošs prieks dzirkstīja mēbeļu zīdā; katrreiz, kad atvērās durvis, spraugā pavīdēja tumšās priekšistabas kakts, kur gaisma ieplūda caur matēta stikla rūtīm. Šinī pustumsā bija saredzams melns sievietes stāvs, kas nekustīgi un pacietīgi stāvēja uz vietas. Kaut gan turpat atradās ar ādu apsists soliņš, Denīze aiz lepnuma neapsēdās, bet gaidīja stāvot. Viņa juta, ka to grib pazemot. Jau veselu pusstundu jaunā meitene tā stāvēja, neizteikusi ne vārda un nepakustējusies; dāmas un barons bija paskatījušies uz viņu, kad gāja garām; tagad balsis no viesistabas atlidoja līdz Denīzci kā vieglas vēsmas; visa šī labāko aprindu greznība aizvainoja viņu ar savu vienaldzību; bet meitene tomēr nepakustējās. Pēkšņi viņa atvērtajās durvīs ieraudzīja Murē; beidzot viņš nojauta, kas bija šī meitene.

— Vai tā ir kāda no jūsu pārdevējām? — barons Hartmanis jautāja.

Murē izdevās apslēpt savu apjukumu, bet viņa balss iedrebējās:

— Bez šaubām, tikai es nezinu, kura tieši.

— Tā ir jaunā gaišmate no gatavo apģērbu nodaļas, — pasteidzās atbildēt Marti kundze, — liekas, viņa ir nodaļas vadītājas palīdze.

Ari Anriete paskatījās uz Murē.

— Ak tā! — viņš vienkārši noteica.

Un, lai mainītu sarunu, sāka stāstīt par svinībām Prūsijas karalim par godu, kurš vakar vakarā bija iebraucis Parīzē. Bet barons ne bez nodoma atkal uzsāka runāt par lielo veikalu pārdevējām. Izlikdamies, it kā šis jautājums viņu ļoti interesētu, viņš sāka iztauju: no kurienes tās galvenokārt nākot? Vai tiešām tās esot tik izlaidīgas, kā par tām stāsta? Iedegās vesels strīds.

— Vai jūs tiešām, — viņš atkārtoja, — uzskatāt tās par tikumīgām?

Murē ņēmās aizstāvēt savu pārdevēju krietnumu ar tādu dedzību, ka Valanjosks sāka skaļi smieties. Tad, lai šefu glābtu, sarunā iejaucās Butmons. Patiesību runājot, starp viņām esot visādas — izvirtules un arī godīgas. Tomēr visumā pārdevēju morāliskais līmenis esot tagad daudz augstāks. Agrāk lielajos veikalos darbā iestājušās tikai tirdzniecības pasaules padibenes — meičas ar' šaubīgu reputāciju, bez jebkādiem līdzekļiem; tagad turpretim daudzas ģimenes, piemēram, no Sevras ielas, audzinot kārtīgi savas meitas, lai tās iestātos darbā veikalā Bonmaršē. Ja pārdevējas gribot godīgi dzīvot, tad tas vispār esot atkarīgs tikai no pašām, jo viņām neesot tā kā vienkāršām Parīzes strādniecēm jāmeklē uzturs un pajumte Parīzes ielās: viņām esot klāts galds un mītne, viņu eksistence pati par sevi, protams, esot ļoti grūta, tomēr nodrošināta. Visbēdīgākais esot viņu nenoteiktais sabiedriskais stāvoklis starp bodnieci un starp dāmu. Darbs pārdevējām liekot ik dienas saskarties ar greznību, viņām bieži neesot pat pamatskolas izglītības, un viņas sastādot it kā atsevišķu, bezvārda sabiedrības šķiru. Tas tad arī esot viņu dzīves likstu un netikumu cēlonis.

— Kas attiecas uz mani, — teica grāfiene de Bova, — es nepatīkamākus radījumus gan neesmu redzējusi ... Reizēm tā vien gribētos iecirst viņām pļauku.

Un dāmas sāka izkratīt sirdīs sakrājušos rūgtumu. Aiz katras letes taču noris mūžīga cīņa, sieviete gatava aprīt sievieti sīvā sacensībā naudas un skaistuma dēļ. Pārdevējas sevī slēpj īgnumu un skaudību pret labi ģērbtajām pircējām, pret dāmām, kuru izturēšanos tās cenšas piesavināties; bet nabadzīgi ģērbtajām pircējām no sīkpilsoņu aprindām rodas vēl skaudrāka nenovīdība pret pārdevējām, kas tērpušās zīdā, un iepērkoties varbūt par desmit sū, tās prasa no pārdevējas verdzisku izdabāšanu.

— Ak ko, visas šīs nabadzītes ir tikpat pērkamas kā viņu pārdodamās preces, — secināja Anriele.

Murē piespieda sevi pasmaidīt. Barons to novēroja, sajūsmināts par rotaļīgo vieglumu, ar kādu Murē savaldījās. Un barons mainīja sarunas tematu, atgriezdamies pie Prūsijas karalim par godu rīkojamo gaidāmo svinību apspriešanas — tās būšot krāšņas, un Parīzes tirdznieciskā pasaule krietni iedzīvošoties no tām. Anriete klusēja un, šķita, kaut ko apsvēra; viņa gribēja Denīzi noturēt priekštelpā iespējami ilgāk, bet vienlaikus viņu māca arī bailes, ka tikai Murē, kas tagad visu zināja, neaiziet projām. Beidzot viņa piecēlās:

— Jūs mani atvainosiet?

— Protams, mīļā, — teica Martī kundze. — Es pa-saimniekošu jūsu vietā.

Viņa piecēlās, paņēma tējkannu un pildīja tasītes. Anriete pagriezās pret baronu Hartmani:

— Jūs vēl būsiet kādu brīdi?

— Jā, man jāparunā ar Murē kungu; mēs novietosimies mazajā viesistabā.

Anriete izgāja, viņas melnais zīda tērps nočaukstēja durvīs kā čūska, kas ielien krūmos.

Atstājis dāmas Butmona un Valanjoska gādībā, baronam veikli izdevās aizvest Murē. Viņi nostājās viens otram blakus pie loga mazajā viesistabā un sāka pusbalsī sarunāties. Bija jāpārrunā jauns pasākums. Jau sen Murē loloja sapni — ar savu «Dāmu paradīzi» aizņemt visu kvartālu — no Monsinji ielas līdz Mišodjēras ielai un no Jaunās Sv. Ogistēna ielas līdz Desmitā decembra ielai. Sai milzīgajā cieši kopā sablīvēto māju kvaitālā pašā stūrī atradās plašs zemes gabals, kas firmai vēl nepiederēja, — tas sagandēja Murē triumfu; viņu mocīja vēlēšanās gūt galīgu uzvaru, uzceļot šeit kā apoteozi monumentālu fasādi. Kamēr galvenā ieeja veikalā atradīsies Jaunajā Sv. Ogistēna ielā, Murē nodoms nebūs piepildīts, tam trūks loģiskas jēgas; Murē gribēja, lai «Dāmu paradīze» izvērstos jaunās Parīzes priekšā uz vienas no nesen izbūvētajām ielām, kur saules staru mirdzā strauji rit laikmetīgā trauksmes pilnā kustība; domās viņš iztēlojās, kā tā valda, kā paceļas kā milzīga tirdzniecības pils un met lielāku ēnu nekā pati senā Luvra. Līdz šim Murē bija uzdūries uz Hipotēku bankas ietiepību, kuru izrādīja tās vadītāji, kas neatlaidīgi pieturējās pie sava pirmā nodoma: uz šī stūra zemes gabala radīt konkurentu Grand Hotel viesnīcai. Projekts jau bija gatavs, un, lai sāktu būvēt pamatus, gaidīja vēl tikai, kamēr Desmitā decembra iela būs galīgi iztīrīta. Beidzot, pielicis vēl pēdēļās pūles, Murē bija gandrīz jau pārliecinājis baronu Hartmani.

— Nu, mums vakar bija atkal apspriede, — iesāka barons, — un es nācu šurp cerībā jūs sastapt un darīt jums zināmu visu ... Viņi vēl joprojām pretojas.

Jaunais cilvēks nespēja apvaldīt nepacietīgu žestu.

— Cik neprātīgi!... Ko tad viņi saka?

— Mans dievsl Viņi saka to pašu, ko jau es jums sacīju un ko vēl tagad domāju... Jūsu fasāde ir tikai rotājums: jaunā ēka palielinās veikala platību ne vairāk kā par vienu desmito daļu, un tas nozīmē izsviest diezgan ievērojamas summas vienīgi reklāmai.

Pēkšņi Murē iekarsa:

— Reklāmai Reklāma! Bet šī reklāma būs no granīta un pārdzīvos mūs visus. Saprotiet, ka mūsu apgrozība būs desmitkārtīga. Divos gados mēs atgūsim visu ieguldīto kapitālu. Nu, kas par to, ja zaudēts zemes gabals, kā jūs izsakāties, bet ja šis zemes gabals mums dod milzīgu peļņu!... Jūs redzēsiet, kāds tur būs pircēju pieplūdums, kad mūsu tagadēļām klientēm vairs nebūs jāspiežas un jāgrūstas šaurajā Jaunajā Sv. Ogistēna ielā, un viņu pajūgi brivi varēs joņot pa plato bruģi, kur viegli var braukt sešas karietes blakus.

— Protams, — smiedamies teica barons. — Taču atkārtoju: jūs esat savā ziņā dzejnieks. Bet mūsu akcionāri tomēr ir tanīs domās, ka jūsu uzņēmuma tālāka paplašināšana jau nozīmē risku. Viņi grib būt piesardzīgi jūsu pašu dēļ.

— Kā! Piesardzīgi? Es nekā vairs nesaprotu ... Skaitļi taču jūsu acu priekšā, un šie skaitļi liecina par mūsu darījumu peļņas pastāvīgu pieaugumu. Sākumā es ar piecsimt tūkstošu franku kapitālu panācu divi miljoni lielu apgrozību; kapitāls apritēja četras reizes un deva tādu peļņu, it kā tas būtu četrdesmit miljonu liels. Beidzot, kapitālam no jauna palielinoties, es, uzstādīdams pēdēļo bilanci, atradu, ka mūsu apgrozība šinī gadā sasniegusi astoņdesmit miljonus; pamatkapitāls tiešām nav neko daudz f ieaudzis — tas visumā sastāda tikai sešus miljonus, bet tas ir apgrozījies vairāk nekā divpadsmit reižu precēs, ar kurām veikals ir tirgojies.

Murē balss kļuva skaļāka, un viņš ar labās rokas pirkstiem uzsita kreisās delnai, it kā nokratīdams miljonus kā pārkosta rieksta čaumalu.

— Zinu, zinu... — viņu pārtrauca barons. — Bet vai jūs tiešām rēķināties ar to, ka šis pieaugums būs bezgalīgs?

— Kāpēc gan ne? — naivi atbildēja Murē. — Nav nekāda pamata domāt, ka tas apstāsies. Kapitāls var apgrozīties arī piecpadsmit reižu, es to sen jau esmu teicis. Bet dažās nodaļās tas apritēs divdesmit piecas un pat trīsdesmit reizes ... Un tad ... Nu, ko? Tad mēs atradīsim atkal jaunu veidu, kā vēl vairāk veicināt apgrozību.

— Tātad tas beigsies ar to, ka jūs izsūksiet Parīzei visu naudu, tāpat kā mēdz izdzert glāzi ūdens?

— Protams! Vai tad Parīze nepieder sievietēm, bet sievietes mums?

Barons uzlika viņam abas rokas uz pleciem un tēvišķīgi paskatījās viņā.

— Tiešām, jūs esat brašs zēns, jūs man patīkat... Jums nevar pretoties. Mēs vēlreiz skatīsim cauri šo jautājumu, un es ceru, ka man izdosies pārējos pārliecināt. Līdz šim brīdim mēs tikai esam varējuši lepoties ar jums. Ar savām dividendēm jūs saceļat izbrīnu biržā ... Man liekas, — jums taisnība, un labāk ieguldīt vēl naudu jūsu aparātā, nekā uzņemties risku konkurēt ar Grand-Hôtel, kas vispār tomēr ir apšaubāma lieta.

Murē uzbudinājums aprima; viņš pateicās baronam, bez viņam raksturīgās dedzības; barons pamanīja, ka Murē met skatienus uz blakus istabas durvīm, atkal tai pašā neskaidrā satraukumā, kuru tas visu laiku pūlējās slēpt. Saprazdams, ka viņi beiguši darījumu pārrunas, pie viņiem pienāca Valanjosks. Šai mirklī barons ar veca uzdzīvotāja rotaļīgo sejas izteiksmi pačukstēja Murē:

— Vai ne, viņas, manuprāt, jau sākušas atriebties?

— Kas? — Murē apjukumā jautāja.

— Nu, sievietes... Viņām apnicis būt jūsu varā, mans dārgais, tagad jūs piederat viņām: šī pārmaiņa ir taisnīga.

Barons sāka jokot: viņš bija Informēts par visām jaunā cilvēka vētrainās mīlas dēkām. Par savrupmāju, ko Murē nopircis aizkulišu staigulei, par ievērojamām naudas summām, kas bija izšķiestas ielas meitām atsevišķos kabinetos, — tas viss baronu uzjautrināja, it kā attaisnojot paša pagātnes draiskulības. Savā ilgajā dzīves gaitā viņš pats bija visu to izbaudījis.

— Tiešām, es nekā nesaprotu, — atkārtoja Murē.

— Ak, jūs ļoti labi saprotat visu! Pēdējais vārds vienmēr pieder viņām ... Es jau tā domāju: tas nemaz nav iespējams, puisis tikai lielās, tik stiprs viņš nebūt nāvi Un, lūk, nu jūs iekritāt! Izvelciet no sievietes visu, ekspluatējiet to kā ogļraktuvju šahtu! Bet viss tas beigsies ar to, ka viņa ekspluatēs jūs un piedevām liks vēl atdot nolaupīto... Neuzticieties vis, jo viņa Izsūks no jums daudz vairāk naudas un asiņu, nekā jūs esat paspējis izsūkt no viņas.

Barons iesmējās vēl skaļāk, un viņam blakus, nesacīdams ne vārda, vīpsnāja Valanjosks.

— Kas par to, no visa taču jānogaršo, — piekrita beidzot Murē, tēlodams tādu pašu jautru noskaņojumu. — Kam tad domāta nauda, ja to nemaz neizdos?

— Lūk, tas man patīk, — turpināja barons. — Priecājieties, mans dārgais! Ne jau man jālasa jums morāles sprediķis, ne arī jādreb par kapitālu, ko mēs jums esam uzticējuši. Katram jāiztrakojas, pēc tam galva kļūst skaidrāka ... Un nav taču nemaz tik nepatīkami šķiest naudu, kad vari to atkal atgūt... Bet, ja arī nauda nav nekas, tad ir tādas ciešanas ...

Viņš nepabeidza teikumu un skumji iesmējās. Bijušās ciešanas pārgāja skeptiskā ironijā. Ziņkāri barons Hartmanis bija sekojis Murē un Anrietes divkaujai, jo viņu vēl interesēja citu mīlas drāmās; viņš skaidri izjuta, ka krize pienākusi, un nojauta stāvokļa traģismu, jo zināja notikumu ar Denīzi, kuru tikko bija redzējis priekštelpā.

— Kas attiecas uz ciešanām, tad tās neietilpst manā specialitātē, — pašapzinīgi noteica Murē. — Man pietiek ar to, ka es maksāju.

Barons klusēdams pavērās viņā dažus mirkļus, tad nesteigdamies un ne visai pārliecinoši piebilda:

— Necentieties sevi parādīt sliktāku, nekā esat... Jūs maksāsiet vairāk nekā naudu. Jā, mans draugs, maksāsiet ar daļu sevis paša. — Viņš klusēja brīdi, tad jokodamies vaicāja:

— Vai nav tā, Valanjoska kungs, tā taču notiek?

— Tā stāsta, barona kungs, — uzrunātais vienkārši atbildēja.

Šinī mirklī blakus istabas durvis atvērās, un Murē, kas tikko gribēja atbildēt, viegli satrūkās. Visi trīs atgriezās. Tā bija Deforža kundze. Viņa līksmi pabāza galvu no portjeras un steidzīgi pasauca:

— Murē kungs! Murē kungs!

Ieraudzījusi baronu un Valanjosku, viņa atvainojās:

— Atļaujiet, kungi, uz mirkli jums atraut Murē kungu. Ja nu viņš reiz man pārdevis nekur nederīgu manto, tad lai vismaz palīdz ar padomu. Tā meiča ir tāda muļķe, ka nav spējīga neko sadomāt... Nu, es jūs gaidu!

Murē mazliet vilcinājās, gribēdams izvairīties no scēnas, kuru jau iepriekš nojauta. Tomēr bija jāpaklausa. Barons viņu pavadīja pustēvišķiem, pusizsmējīgiem vārdiem:

— Ejiet vien, ejiet, mans dārgaisl Deforža kundzei nepieciešama jūsu palīdzība.

Tad Murē sekoja viņai. Durvis aizvērās, un caur portjerām viņš sadzirdēja Valanjoska sīkos smiekliņus. Jau kopš brīža, kad Anriete izgāja no viesistabas, Murē zaudēja drosmi; zinādams, ka Denīze ir šeit vienā no tālajām istabām greizsirdīgas sāncenses varā, viņu tirdīja arvien stiprāk pieaugušais nemiers; viņu pārņēma dziļš satraukums, viņš visu laiku klausījās un reizēm viņam likās, ka dzird kaut kur no tālienes atlidojušas raudas. Ko gan šī sieviete izdomājusi, lai mocītu Denīzi? Un visa Murē mīla — mīla, kas viņu pašu pārsteidza, tiecās šai meitenei pretim, nesdama tai mierinājumu un atbalstu. Nekad vēl viņš nebija tik kvēli mīlējis, nekad nebija tik dziļi izjutis ciešanu vareno skaistumu. Visas līdzšinējās šī darījumu cilvēka aizraušanās, tanī skaitā Anriete, tik eleganta un skaista, ko viņš bija ieguvis, — glaimoja viņa patmīlai, bet tas viss bija tikai patīkams laika kavēklis, reizēm tikai aprēķina rezultāts, jo viņš meklēja tikai labumu sev. Šķīries no savām mīļākajām un atgriezies, lai gulētu mājās, Murē vienmēr bija mierīgā noskaņojumā, priecādamies par vecpuiša dzīves neatkarību, nejuzdams ne rūpju, ne žēluma. Tagad Murē sirds mocījās ilgās, visa viņa dzīve bija šo jūtu varā, un viņš vairs nespēja aizmirsties miegā savā lielajā, vientuļajā gultā. Denīze valdīja pār visām viņa domām. Pat šinī mirklī Murē domāja tikai par meiteni; sekodams Anrietei un bīdamies nepatīkamās scēnas, viņš domāja, ka labākais tomēr būs, ja viņš aizies turp un viņam radīsies iespēja meiteni aizstāvēt.

Viņi šķērsoja kluso, tukšo guļamistabu. Tad Deforža kundze, atgrūdusi vaļā durvis, iegāja garderobes telpā, kur tai sekoja Murē. Tā bija diezgan plaša istaba ar sarkana zīda audumu apsistām sienām; šeit atradās marmora tualetes galdiņš un trīsdurvju skapis ar lieliem spoguļiem. Logs izgāja uz pagalmu, tāpēc istabā bija jau tumšs un dega divi gāzes radziņi, kuru niķelētie turētāji spīdēja pa labi un pa kreisi skapim.

— Nu, — varbūt tagad mums ies labāk, — teica Anriete.

Ienākot Murē ieraudzīja Denizi; ļoti bāla, stalti iz-slējusies, viņa stāvēja žilbinošajā gaismā. Jaunā meitene bija ģērbusies vienkāršā, cieši pieguļošā kašmira jaciņā, un galvu tai sedza tikpat vienkārša melna cepurīte; pār roku bija pārmests Deforža kundzes «Dāmu paradīzē» pirktais manto. Kad Denīze ieraudzīja jauno cilvēku, viņai viegli notrīsēja rokas.

— Es gribu, lai Murē kungs paskatās pats, — teica Anriete. — Palīdziet man, jaunkundzi

Denīzei vajadzēja viņam pieiet klāt pasniegt manto. Jau, pirmo reizi pielaikojot, viņa bija saspraudusi ar kniepadatām plecus, jo tie piegūla slikti. Anriete grozījās uz visām pusēm, skatīdamās spogulī.

— Sakiet atklāti, — tas taču neder?

— Tiešām, kundze, manto nav izdevies, — piekrita Murē, domādams uzreiz pārtraukt šo sarunu. Taču jautājums ir gluži vienkāršs, jaunkundze jums noņems mēru, un mēs pagatavosim citu.

— Nē, es gribu tieši šo, un tas man vajadzīgs tūliņ, — steidzīgi atbildēja Deforža kundze. — Bet tas ir šaurs krūtīs un, lūk, šeit plecos atkarājas kā msiss.

— No tā, ka jūs, jaunkundz, tikai skatīsieties uz mani, tas labāks nekļūs! — viņa sausi turpināja. — Meklējiet, izdomājiet kaut ko. Tas ir jūsu pienākums.

Denize, neteikdama ne vārda, sāka atkal spraust kniepadatas. Tas turpinājās ilgi: meitene pārgāja no viena pleca pie otra; tad pienāca bridis, kad viņai vajadzēja pieliekties, gandrīz nomesties ceļos, lai pavilktu manto priekšu uz leju. Deforža kundze stāvēja, raudzīdamās viņai pāri, un tās seja bija cietsirdīga un skarba kā pa-vēlniccēm, kurām grūti izdabāt. Deforža kundze priecājās, ka var pazemot meiteni, prasot no tās istabenes pakalpojumus; viņa lai deva īsus norādījumus, vienlaikus slepeni vērodama Murē sejā vismazāko nervozo sa-viebšanos.

— Iespraudiet kniepadatu šeit. Bet nē taču, šeit, tuvāk piedurknei. Vai tad jūs tiešām nesaprotat? ... Ne tā, atkal izveidojas maiss... Un esiet uzmanīgāka, jūs man tagad durat.

Murē vēl pāris reižu mēģināja iejaukties un darīt galu šai scēnai, bet veltīgi. Šādas viņa mīļotās pazemojuma dēļ sirds vai lūza: viņš mīlēja Denīzi vēl vairāk, un viņu dziļi saviļņoja tās cēlā klusēšana. Ja arī meitenes rokas vēl arvien viegli drebēja, ka pret viņu šādi izturējās Murē klātbūtnē, tad viņa tomēr ar lepnu pazemību un drosmi izpildīja visu, ko no viņas prasīja. Deforža kundze, saprazdama, ka viņi sevi nenodos, izdomāja kaut ko citu un uzsmaidīja Murē, lai parādītu tuvību, kas valda starp viņu un to. Kad vairs nebija kniepadatu, Anriete palūdza:

— Esiet tik laipns, mīļais draugs, paskatieties ziloņkaula kārbiņā uz tualetes galdiņa ... Tukša? Vai tiešām? Tad esiet tik labs un paskatieties guļamistabā uz kamīna, jūs zināt, tur stūrī pie spoguļa...

Deforža kundze izturējās pret Murē kā pret mājinieku un visādi uzsvēra, ka viņš šeit pavada naktis un zina, kur atrodas ķemmes un matu sukas. Kad Murē atnesa kniepadatas, Anriete tās ņēma pa vienai, lai viņš ilgāk stāvētu viņas priekšā, un nenolaida acu no viņas sejas un pusbalsī runāja:

— Kā liekas, es taču neesmu kuprīte... Dodiet šurp savu roku, pataustiet plecus. Vai tad tiešām man ir tik neglīts augums?

Denīze gausi pacēla acis, nobālēja vēl vairāk un klusēdama sāka atkal spraust kniepadatas. Murē redzēja tikai jaunās meitenes zeltaino matu smago mezglu uz maigā kakla; bet, redzot notrīsam viņas noliekto galvu, tas nojauta kāds kauns un apjukums ir viņas sejā. Tagad Denīze to galīgi atgrūdīs, aizraidīs pie šīs sievietes, kura pat svešu cilvēku klātbūtnē neslēpj savus sakarus ar viņu. Un Murē juta, ka rokas savelkas dūrēs aiz niknuma, viņš varētu pat piekaut Anrieti. Kā lai piespiež šo sievieti apklust? Kā lai pārliecina Denīzi, ka viņš to dievina, ka no šī brīža visa pasaule viņam ir tikai viņa vienīgā un viņš gatavs upurēt viņai visas savas īslaicīgās aizraušanās? Pat pērkama sieviete neatļautos tādas divdomīgas vaļības kā šī mietpilsone! Viņš atrāva roku un atkārtoja:

— Jūs nerīkojaties prātīgi, iespītēdamās, kundze; es taču arī pats esmu tādās domās, ka manto nav izdeviesJ

Viens no gāzes radziņiem sīca, saspiestajā, mitrajā gaisā bija dzirdama tikai šī griezīgā skaņa. No spoguļiem skapja durvīs krita platas, spilgtas gaismas svītras uz sarkanā zīda tapetēm, pār kurām slīdēja divas sieviešu ēnas. No verbēnas flakona, ko bija aizmirsuši aizvērt, izgaroja vīstošu ziedu nenoteikta, gaistoša smarža.

— Cienītā kundze, tas ir viss, ko es varu darīt, — Denīze sacīja, beidzot pieceldamās.

Jaunā meitene juta, ka spēki to atstāj. Divas reizes viņa bija sev iedūrusi pirkstos, nekā vairs neredzēdama, jo acu priekšā viss bija satumsis. Varbūt arī Murē Ir šīs sazvērestības dalībnieks? Vai tiešām viņš ar nodomu būtu to sūtījis šurp, lai atriebtos par noraidījumu un parādītu, cik ļoti viņu mīl citas sievietes? Sī doma stindzināja Denīzi. Meitene neatcerējās, ka dzīve jebkad agrāk būtu prasījusi no viņas tādu lielu spēka piepūli, pat tais briesmīgajās dienās ne, kad viņai nebija maizes. Bet šis pazemojums nebija nekas, salīdzinot ar to, kas jāpārdzīvo tagad, redzot Murē tikpat kā citas sievietes skavās, it kā Denīzes tur nemaz nebūtu!

Anriete paskatījās spogulī un atkal skarbi iebilda:

— Jūs, gan laikam jokojat, jaūnkundz. Tagad ir vēl sliktāk nekā iepriekš... Redziet, kā manto savelkas uz krūtīm! Es jau izskatos pēc zīdītājas.

Denīze, beidzot zaudēļusi pacietību, sarūgtināta izteica;

— Jūs esat mazliet par pilnīgu, cienītā kundze. Mēs nevaram jūs padarīt vājāku.

— Pilnīga, pilnīga! — atkārtoja Anriete, arī nobālēdama. — Jūs vēl sākat runāt rupjības, jaunkundz. Tik tiešām es jums dodu padomu kritikai izmeklēt sev citu kādu!

Viņas stāvēja viena otrai pretim un drebēdamas skatījās viena otrai tieši acīs. Viņas nebija vairs nekas cits kā tikai sievietes, vienlīdzīgas sāncenses. Viena nikni norāva no sevis manto, lai aizsviestu to uz krēsla, otra neskatīdamās nometa uz tualetes galdiņa dažas kniepadatas, kas tai bija palikušas rokā.

— Man brīnums, — teica Anriete, — ka Murē kungs pacieš šādu nekaunību... Es domāju, cienītais kungs, ka jūs kā priekšnieks uzstādāt prasības saviem kalpotājiem.

Denīze bija atkal atguvusi savu drosmes pilno mieru. Viņa rāmi atteica:

— Ja Murē kungs mani tur savā darbā, viņam nav nekā, ko man aizrādīt. Es pat esmu gatava atvainoties jūsu priekšā, ja Murē kungs to vēlēsies.

Murē bija tā apstulbis no šīs sadursmes, ka stāvēja un klausījās, nesaprazdams, kā to likvidēt. Viņu vispār šausmināja sieviešu izskaidrošanās, to rupjības aizvainoja viņa nemitīgo tieksmi uz visu daiļu. Anrietei tik ļoti gribējās izvilt viņam kaut vienu vārdu, kas nosodītu šo meiteni, bet, tā kā Murē vilcinājās un klusēja, viņa to paskubināja ar vēl vienu apvainojumu.

— Kā redzams, cienītais kungs, jums patīk, ja man savā mājā jāklausās rupjības no jūsu mīļākām! No meitas, kas pievākta nez kādā renstelē ...

Divas lielas asaras noritēja pār Denīzes vaigiem. Ilgi jau viņa bija tās aizturējusi, taču šis apvainojums viņai atņēma pēdēļos spēkus. Redzēdams, ka Denīze nemaz nedomā atbildēt Deforža kundzei ar asiem vārdiem, bet tikai klusi un izmisīgi raud, nezaudēdama savu cieņu, Murē vairs nesvārstījās: viņa sirds tiecas meitenei pretim bezgalīgā mīlas uzplūdā. Viņš saņēma Denīzes rokas un klusi teica:

— Ejiet drīzāk projām, mans bērns, un aizmirstiet šo māju!

Anriete, pārsteigumā sastingusi, skatījās uz viņiem, aizelsusies no dusmām.

— Pagaidiet, — viņš Denizi aizturēja, satīdams tērpu, — paņemiet līdz šo ģērbu. Deforža kundze nopirks manto kādā citā veikalā ... Un neraudiet, es jūs lūdzu! Jūs zināt, ka es jūs cienu.

Murē pavadīja Denīzi līdz pašām durvīm un tūdaļ aiz viņas tās aizvēra. Meitene nebilda ne vārda, tikai viņas vaigi sārtojās un acīs atkal saskrēja asaras — reibinoša prieka asaras.

Anriete slāpa pēc gaisa; viņa izņēma kabatas lakatiņu un cieši piespieda to pie lūpām. Visi Deforža kundzes aprēķini sabruka, tā pati iekrita slazdā, kuru bija izlikusi. Anricti pārņēma izmisums, ka greizsirdības ietekmē aizgājusi tik tālu. Viņu atstūma šāda radījuma dēļ! Viņu pazemoja tās klātbūtnē! Deforža kundzes pašlepnums cieta vairāk nekā mīla.

— Tad šī ir tā meiča, kurā jūs esat iemīlējies? — ar pūlēm viņa izteica, kad abi bija palikuši divatā.

Murē uzreiz neatbildēja; viņš aizsoļoja no loga uz durvīm, pūlēdamies savaldīt spēcīgo saviļņojumu. Tad viņš apstājās un teica ļoti pieklājīgi un vienkārši, cenzdamies savai balsij piešķirt saltumu:

— Jā, cienītā kundze.

Gāzes radziņš vēl arvien sīca, garderobes istabā bija grūti elpot. Tagad uz spoguļu atspulgiem vairs nedejoja ēnas istabas krēslā; telpa šķita kaila, iegrimusi smagas skumjās. Drudžaini burzīdama rokās kabatas lakatiņu, Anriete atkal un atkal elsojot atkārtoja:

— Mans dievs, cik es esmu nelaimīga!

Dažus mirkļus Murē noskatījās viņā, nekustēdamies, tad mierīgi izgāja no istabas. Palikusi viena, Anriete klusi raudāja. Uz tualetes galdiņa un grīdas mētājās daudz izbārstītu kniepadatu.

Kad Murē iegāja atkal mazajā viesistabā, viņš tur sastapa vienīgi Valanjosku, barons bija atgriezies pie dāmām. Juzdamies pārguris, Murē apsēdās uz dīvāna, bet draugs, redzēdams tā satraukto noskaņojumu, nostājās tam priekšā, lai paslēptu to no ziņkāro skatieniem. Sākumā viņi raudzījās viens otrā, ne vārda nerunādami.

Sirds dziļumos Valanjosks, kā redzams, uzjautrinājās par Murē apjukumu, beidzot viņš izsmējīgi jautāja:

— Tu, tātad izklaidēļies?

Murē uzreiz nesaprata. Bet, atcerēdamies neseno sarunu par dzīves tukšumu un bezjēdzību, par veltīgajām cilvēku ciešanām, atbildēja:

— Neslēpšu, nekad vēl neesmu tik daudz pārdzīvojis... Ak vecais, nezobojies: ciešanu brīžu dzīvē tomēr ir mazāk nekā prieka.

Tad jautri turpināja klusinātā balsī, lai gan viņam gribējās raudāt:

— Tu taču visu zini, vai ne? Nupat abas plosīja man sirdi. Bet brūces, kas gūtas no sievietes sitieniem, tici man, arī tās ir tīkamas, tikpat tīkamas kā glāsti... Esmu gluži kā salauzts, spēki zuduši; bet kas par to? Tu nevari iedomāties, cik ļoti es mīlu dzīvi! Un šī meitene, kas vēl arvien pretojas, galu galā būs mana!

— Nu, un tālāk? — Valanjosks vienkārši jautāja.

— Tālāk? Viņa taču būs mana! Vai ar to nepietiek? ... Tu iedomājies sevi esam stipru tāpēc, ka baidies izdarīt aplamības un tad ciest! Tu dziļi maldies, mans dārgais, jā gan!... Pamēģini iekārot sievieti un centies to beidzot iegūt: viens mirklis tevi atalgos par visām ciešanām.

Valanjosks izplūda pārspīlētā pesimismā. Kāda jēga tik daudz strādāt, ja nauda nedod īstu laimi? Ja viņš kādā skaistā dienā nonāktu pie secinājuma, ka arī par miljoniem nevar nopirkt iekāroto sievieti, viņš vienkārši aizvērtu savu bodīti, izstieptos visā garumā un nekustinātu vairs ne pirkstiņa. Klausoties viņā, Murē kļuva domīgs. Bet tad sāka aizrautīgi protestēt, viņš ticēja savas gribas visvarenībai.

— Es gribu viņu, un viņa būs mana! Un, ja tā aizslīdēs no manām rokām, tad tu redzēsi kādu milzeni es uzcelšu, lai atspirgtu. Lai būtu kā būdams, arī tas būs lieliski... Tu, vecais, to nesaproti, citādi jau tu zinātu, ka jau darbība pati par sevi ir atalgojums. Strādāt, radīt, cīnīties ar apstākļiem, uzvarēt vai kļūt uzvarētam, lūk, tur slēpjas īstais cilvēka prieks un veselība!

— Tas ir tikai aizmiršanās veids, — otrs klusi atbildēja.

— Tādā gadījumā man labāk tīk aizmirsties... Ja jau jānobeidzas, tad jānobeidzas, labāk tomēr nomirt aiz mīlas nekā aiz garlaicības!

Viņi abi iesmējās: atmiņā atausa viņu senie strīdi uz skolas sola. Valanjosks gurdā balsī sāka klāstīt, cik dzīve pliekana. Viņš likās dižojamies ar savu bezdarbīgo, tukšo eksistenci. Jā, rīt viņš ministrijā garlaikošoties tāpat, kā garlaikojies vakar; triju gadu laikā viņš saņēmis algas pielikumu sešsimt franku apmērā — tagad viņa atalgojums esot trīs tūkstoši seši simti franku liels, bet šīs naudas nepietiekot pat cigāriem; stāvoklis kļūstot arvien muļķīgāks, un, ja viņš vēl neesot padarījis sev galu, tad tikai aiz slinkuma, lai izvairītos no liekām pūlēm. Kad Murē apjautājās par kāzām ar de Bova jaunkundzi, Valanjosks atbildēja, ka, par spīti vecajai krustmātei, kura ietiepīgi nemaz vēl negribot mirt, jautājums esot galīgi izlemts, tā vismaz viņš domājot, jo vecāki savu piekrišanu devuši; viņš pats tēlojot, ka viss atkarīgs no tiem. Kādēļ gan cilvēkam gribēt vai negribēt, ja nekad nekas nenotiek tā, kā tu vēlies? Kā piemēru viņš minēja savu nākamo sievastēvu, kas bija cerējis Gibāla kundzē atrast apātisku gaišmati, ātri pārejošu untumu, — bet viņa, lūk, nu jau ilgu laiku, izdzenot to kā vecu zirgu, izspiežot tam vēl pēdēļos spēkus. Šeit visi domājot, ka grāfs aizbraucis revidēt Senlo zirgu audzētavu, bet patiesībā Gibāla kundze tukšoja grāfa maku mājiņā, kuru tas viņai noīrējis Versaļā.

— Viņš ir laimīgāks par tevi, — pieceldamies teica Murē.

— Laimīgāks? Kā tad! — piekrita Valanjosks. — Nudien, nepatikšanas vien vēl ir spējīgas mazliet izklaidēt cilvēku.

Murē jau bija atguvies. Viņš gudroja, kā aizlavīties projām, taču tā, lai aiziešana netiktu uzskatīta kā bēgšana. Tādēļ Murē nolēma izdzert tasīti tējas un atgriezās viesistabā, dzīvi tērzējot ar draugu. Barons Ilartmanis apvaicājās, vai tagad beidzot manto pieguļot labi. Nemaz neapmulsdams, Murē atbildēja, ka viņš par to nekā negribot zināt un ņemot to atpakaļ uz sava rēķina. Atskanēja izbrīna saucieni. Martī kundze pasteidzās ieliet viņam tēju, bet de Bova kundze sāka pelt veikalus par to, ka tur gatavie apģērbi vienmēr esot par šauriem. Beidzot Murē atradās blakus Butmonam, kas vēl joprojām sēdēja tai pašā vietā. Neviens abiem nepievērsa uzmanību. Kad Butmons nemiera pilns jautāja, kāds liktenis viņu sagaidot, Murē, pat nenogaidīdams, kamēr viņi izies uz ielas, paziņoja, ka direkcija izlēmusi no viņa pakalpojumiem atteikties. Pēc katras frāzes Murē izdzēra malciņu tējas. Viņš esot ļoti sašutis, tā viņš apgalvoja Butmonam. Ak, izcēlusies īsta ķilda, un pēc tās viņš nekur nevarot vairs mieru atrast; viņš bijis tik saniknots, ka pat atstājis sēžu zāli. Bet ko darīt! Viņš taču nevarot vienkārša personāla jautājuma dēļ pārtraukt attiecības ar šiem kungiem. Butmons pēkšņi nobāla, bet viņam cits nekas neatlika kā pateikties Murē.

— Kas tas par drausmīgu manto, — ieminējās Marti kundze, — Anriete nemaz nenāk šurp.

Un tiešām ilgstošā mājas kundzes prombūtne jau sāka kļūt visiem nepatīkama. Taču tieši šajā mirklī Dc-forža kundze beidzot parādījās.

— Vai jūs arī par šo manto nekā vairs negribat zināt? — jautri iesaucās de Bova kundze.

— Kā tā?

— Murē kungs teica, ka jūs nepavisam nevarot ar to tikt galā.

Anriete centās tēlot vislielāko izbrīnu:

— Murē kungs joko. Manto piegulēs lieliski.

Deforža kundze smaidīja, un viņas sejas izteiksme

bija gluži mierīga. Kā redzams, viņa plakstus bija apmazgājusi ar ūdeni: tie bija atkal svaigi, bez mazākā sarkanuma. Lai gan viņa vēl joprocām trīcēja un sirds asiņoja, Deforža kundze drosmīgi slēpa savas ciešanas zem sabiedriskās pieklājības maskas un ar parasto smaidu sāka cienāt Valanjosku ar sviestmaizītēm. Vienīgi barons, kas Anrieti labi pazina, pamanīja vieglu lūpu raustīšanos un drūmu uguntiņu, kuru tā nespēja izdzēst savās acu dzīlēs. Viņš nojauta visu notikušo.

— Ak, par gaumi nemēdz strīdēties, — teica grāfiene de Bova, paņemdama maizīti. — Es pazīstu sievietes, kas pat vienkāršu lentu pērk tikai «Luvrā», citas turpretim atzīst vienīgi «Bonmaršē»... Kā redzams, tas atkarīgs no temperamenta.

— «Bonmaršē» ir pārāk provinciāls, — iebilda Marti kundze, — bet «Luvrā» ir liela drūzmēšanās!

Dāmas no jauna uzsāka sarunu par lielajiem veikaliem. Murē bija jāizsaka savi uzskati; atrazdamies atkal dāmu vidū, viņš izlikās taisnīgs, «Bonmaršē» esot skaists uzņēmums, ļoti iecienīts un solids, toties «Luvrā», protams, elegantāka klientūra.

— Vārdu sakot, jūs dodat priekšroku «Dāmu paradīzei», — smaidīdams sacīja barons.

— Jā, — mierīgi atbildēja Murē, — pie mums pircējas ir mīļi viesi.

Visas klātesošās sievietes bija tādās pašās domās. Pilnīgi pareizi, «Dāmu paradīzē» cilvēks jūtas kā patīkamā sabiedrībā, visur izpaužas nemitīga laipna iztapība, viss gaiss pielūgsmes pilns, un tas saista arī pat visatturīgākās dāmas. Milzīgie veikala panākumi meklējami tieši šai pieklājīgajā valdzinājumā.

— Starp citu, ko dara mana aizbildināmā, — jautāja Anriete, lai uzsvērtu savu brīvdomību. — Ko jūs no viņas esat iztaisījis, Murē kungs?... Jūs zināt, de Fon-tenaija jaunkundze.

Un, pievērsdamās Martī kundzei, piebilda:

— Viņa ir marķīze, mana mīļā; tā ir meitene, kas palikusi pavisam bez līdzekļiem.

— Viņa iešuj paraudziņus burtnīcā un nopelna trīs frankus dienā, — atbildēja Murē, — bet es ceru viņu izdot pie vīra, apprecinot ar kādu no saviem darbiniekiem.

— Ak, kādas šausmas! — iesaucās de Bova kundze.

Murē paskatījās viņā un mierīgi atbildēja:

— Kādēļ gan šausmas, cienītā kundze? Vai tad nav labāk apprecēties ar krietnu puisi, kārtīgu darba darītāju, nekā nokļūt tādā stāvoklī, kad tevi uz ielas var pievākt kurš katrs dīkdienis?

Valanjosks jokodams iesaucās:

— Nekaitiniet Murē, cienītā kundze, citādi viņš sāks apgalvot, ka visām vecajām franču dižciltīgajām dzimtām jāsāk tirgoties ar katūniem.

— Daudzām tas vismaz būtu goda pilns noslēgums, — atteica Murē.

Visi sāka smieties: šis paradokss bija kaut kas pār-

Heku nedzirdēts. Bet Murē sāka cildināt tos, ko dēvēja par darba aristokrātiju. De Bova kundzes vaigi viegli sārtojās, viņa šausmīgi dusmojās par to, ka viņai jāpielido visdažādākie paņēmieni, lai tikai spētu savilkt galus kopā; toties Marti kundze, kuru mocīja sirdsapziņas pārmetumi, domājot par savu nabaga vīru, gluži pretēji, piekrita Murē ieskatiem. Tieši šinī mirkli sulainis ieveda viesistabā skolotāju, kas bija atnācis sievai pakaļ: Ģērbies spīdīgos, novalkātos svārkos, viņš izskatījās vēl vairāk izdēdēļis un pārguris no darba, kas bija pāri viņa spēkiem. Viņš pateicās Deforža kundzei par tās pūlēm ministrijā un uzmeta Murē kungam izbaiļu pilnu skatienu, tāda cilvēka skatienu, kas savā acu priekšā redz visa tā ļaunuma iemiesojumu, kas rok viņam kapu. Un viņš pilnīgi apstulba, kad Murē pēkšņi griezās pie viņa:

— Vai jūs piekrītat, cienīgs kungs, ka ar darbu iespējams visu panākt?

— Ar darbu un taupību, — pārlaboja skolotājs nodrebēdams.— Te jāpiebilst: ar taupību, cienītais kungs.

Pa to laiku Butmons sēdēja gluži kā pamiris savā krēslā. Murē vārdi viņam vēl skanēja ausīs. Beidzot viņš piecēlās, piegāja pie Anrietes un klusi tai teica:

— Zināt, viņš man paziņoja, protams, ļoti laipnā veidā, ka mani atlaižot no darba ... Bet, velns lai parauj, viņš to nožēlos! Es nupat izdomāju savai firmai nosaukumu «Četri gadalaiki» un novietošos blakus Operai.

Anrieta paskatījās uz Butmonu, un acis viņai satumsa.

— Paļaujieties uz mani, esmu jūsu sabiedrotā ... Pagaidiet!

Viņa pasauca baronu Hartmani pie loga un sāka runāt ar to par Butmonu kā par cilvēku, kas savukārt izdarīs veselu apvērsumu Parīzē, ja atvērs savu uzņēmumu. Kad viņa ieminējās par paju sabiedrības dibināšanu savam aizbildināmam par labu, barons — lai gan viņu sen nekas vairs nespēja pārsteigt — nespēja apvaldīt nobīļa pilnu žestu: tas jau bija pēc skaita ceturtais jaunais talants, ko Anriete viņam uzticēja, — viņš sāka justies muļķīgā stāvoklī! Bet barons vēl tieši nenoraidīja Deforža kundzi, jo viņam pat iepatikās doma par konkurences radīšanu «Dāmu paradīzei», tāpēc ka bija nodomājis dibināt šādus konkurentu uzņēmumus banku nozarē, lai citiem pāriet vēlēšanās uz šo profesiju. Turklāt visa ši dēka baronu uzjautrināja. Viņš apsolīja padomāt.

— Mums tas jāapspriež jau šovakar, — Anriete čukstēja Butmonam. — Atnāciet katrā ziņā ap deviņiem... Barons ir mūsu pusē.

Sai brīdī viesistabā atkal skaļi ieskanējās balsis. Murē joprojām stāvēja dāmu vidū — viņš bija atguvis savu valdzinošo pievilcīgumu un jokodams atvairīja apvainojumus, ka viņš izputinot sievietes ar savām lupatām; viņš pierādīja ar skaitļiem, ka. pateicoties viņam, sievietes ietaupot uz iepirkumiem gandrīz līdz trīsdesmit procentiem. Barons Hartmanis skatījās uz Murē un atkal jūsmoja par viņu kā par sev radniecīgu dvēseli — vecu uzdzīvotāju. Tad nu divkauja beigusies, Anriete guļ pīšļos. Tātad ne viņai bija lemts būt liktenīgajai sievietei. Un baronam šķita, ka viņš atkal redz kautro meitenes profilu, ko, garām ejot, bija pamanījis priekštelpā. Meitene tur stāvēja pacietīga un vientuļa, bet stipra savā lēnīgumā.

XII

«Dāmu paradīzes» jaunās fasādes celtniecības darbus uzsāka divdesmit piektajā septembrī. Barons Hartmanis, kā jau bija solījis, ierosināja šo jautājumu Hipotēku bankas galvenajā valdes sēdē. Beidzot Murē redzēja, ka viņa sapnis tuvojas īstenībai: fasāde, kas pacelsies Desmitā decembra ielā, būs it kā viņa labklājības uzplaukuma simbols. Tāpēc Murē vēlējās svinīgi atzīmēt pamatakmens likšanu. Viņš visu notikumu izvērta īstā ceremonijā ar apbalvojumu izsniegšanu pārdevējiem, vakarā pacienājot tos ar medījumu cepešiem un šampanieti. Visi bija ievērojuši, cik dzīves priecīgs jutās Murē, likdams pamatakmeni, un ar kādu uzvaras apziņas pilnu kustību viņš iestiprināja šo pirmo akmeni, uzsizdams tam ar mūrnieka ķelli. Jau vairākas nedējas no vietas Murē bija staigājis apkārt nemierīgs, nervozu moku pārņemts, un ne vienmēr viņam izdevās to noslēpt; bet viņa triumfs deva tam īsu atelpu, izklaidēja mazliet ciešanas. Visu šo dienu viņš jutās jautrā noskaņojumā kā pilnīgi vesels cilvēks. Bet, kad sākās pusdienas un Murē iegāja ēdamistabā, lai kopā ar kalpotājiem tukšotu šampanieša glāzi, viņš atkal bija satraukts, smaidīja piespiesti, bet seja iekritusi kā smagu ciešanu dēļ, kuras nav iespējams nevienam uzticēt. Viņš jutās nomākts.

Nākamajā dienā Klāra Prinēre mēģināja Denīzei iedzelt. Viņa bija nomanījusi Kolombāna kaislo pielūgsmi un gribēja pazoboties par Bodī ģimeni. Kamēr Margarita, pircējas gaidot, asināja zīmuli, Klāra viņu skaļi uzbilda:

— Vai jūs pazīstat manu kluso pielūdzēju no bodītes tur pretim? ... Galu galā man sāk kļūt viņa žēl. Viņš

taču galīgi panīkst savā tumšajā alā; tur jau neviens pircējs nelien iekšā.

— Viņš nemaz nav tik nelaimīgs, — iebilda Margarita, — viņš precēs sava šefa meitu.

— Paskat, tad būtu interesanti to viņai atņemt! — atsaucās Klāra. — Goda vārds, jāizmēģina šis joksl

Viņa turpināja tādā pašā garā, ar patiku noskatīdamās uz sašutušo Denizi. Pēdēļā Klārai piedeva visu, bet doma par mirstošo māsīcu, kas nepārdzīvotu tādu nežēlību, meiteni dziļi satrauca. Šinī mirklī parādījās pircēja, un, tā kā Orelijas kundze bija tikko nokāpusi pagraba stāvā, Denīze izpildīja viņas vietu un pasauca Klāru:

— Prinēra jaunkundz, labāk būtu, ja jūs apkalpotu dāmu, nekā pavadītu laiku pļāpājot.

— Es nepļāpāju.

— Papūlieties klusēt, lūdzu! Un tūliņ apkalpojiet pircēju.

Klārai neatlika nekas cits kā samierināties. Kad Denīze, balsi nepaceļot, kļuva stingra, tad neviens neuzdrošinājās celt iebildumus. Viņa bija Iekarojusi absolūtu autoritāti tikai ar savu lēnprātību. Mirkli viņa staigāja šurp turp starp apklusušajām meitenēm. Margarita atkal asināja zīmuli, kas lūza bez gala. Viņa vienīgā vēl joprojām uzskatīja par gluži pareizu vadītājas palīdzes pretošanos Murē neatlaidībai; Margarita gan neatzinās, ka viņai ir ārlaulības- bērns, toties allaž galvu nogrozīdama atkārtoja, ja meitenes zinātu, cik daudz bēdu seko vieglprātībai, tad tās uzvestos daudz apzinīgāk.

— Vai jūs dusmojaties? — kāda balss vaicāja Denī-zei aiz muguras.

Tā bija Polīna, kas gāja caur nodaļu. Viņa bija redzējusi scēnu un runāja čukstus un smaidīdama.

— Reizēm iznāk dusmoties, pašai negribot, — tikpat klusi atbildēja Denīze, citādi es nekādi netieku galā ar saviem ļaudīm.

Veļas nodaļas pārdevēja paraustīja plecus.

— Ko nu! Jūs valdītu šeit pār mums visām kā karaliene, ja vien to gribētu.

Polīna nepavisam nespēja saprast, kādēļ viņas draudzene noraida šefu. Viņa pati augusta beigās bija apprecējusies ar Božē, izdarījusi briesmīgu muļķību, kā nu līksmi teica. Bargais Burdonkls tagad izturējās pret viņu nievājoši, jo tā esot tirdzniecībai zudusi. Polīna baidījās, ka tikai kādā jaukā dienā viņus abus ar vīru neatlaiž no darba, atļaujot viņiem mīlēt vienam otru ārpus veikala, jo direkcijas kungi bija paziņojuši, ka veikalā mīla neesot pieļaujama un graujot uzņēmumu. Aizgāja pat tiktāl, ka, satiekot Božē kādā galerijā, Polīna izlikās to nepazīstam. Pašlaik viņa bija ļoti uztraukta: tēvocis 2ūvs viņu tik tikko nebija pieķēris tērzējam ar vīru aiz dvieļu grēdām.

— Ziniet, vecis mani izseko, — Polīna piebilda, moži pastāstīdama Denizei par notikušo. — Skatieties, lūk, viņš okšķerē pēc manis ar savu garo degunu!

Tiešām Žūvs ar nevainojami baltu kaklasaiti iznāca no mežģiņu nodaļas, izlūkodams, vai nevar pamanīt kādu kļūdu. Ieraudzījis Denīzi, viņš palocījās kā runcis, uzmezdams kūkumu, un pagāja garām ar vislaipnāko seju.

— Glābtai — nočukstēja Polīna. — Jūs zināt, mīļā, viņš tikai jūsu dēļ iekoda sev mēlē. Sakiet, ja man tomēr uzbruks nelaime, vai Jūs mani aizstāvēsiet? Jā, jā, neizliecieties, visiem taču labi zināms, ka viens vienīgs jūsu vārds var apgriezt visu veikalu otrādi.

Polīna aizsteidzās uz savu nodaļu. Denīze tumši pietvīka, šo draudzīgo mājienu mulsināta. Tomēr tā bija patiesība. Spriežot pēc glaimiem, ar kādiem to apbēra, Denīzē radās neskaidra savas varas nojauta. Kad Ore-lijas kundze atgriezusies redzēja, ka nodaļa Denīzes vadībā mierīgi strādā, viņa draudzīgi uzsmaidīja savai palīdzei. Oreīijas kundze maz uzmanības veltīja Murē, toties ar katru dienu kļuva laipnāka pret to, kurai kādā jaukā dienā varēja rasties patika ieņemt nodaļas vadītājas vietu. Sākās Denīzes valdīšanas laiks.

Tikai Burdonkls nenolika ieročus. Viņš pret meiteni sImus un neatlaidīgi cīnījās, kas bija izskaidrojams ar antipātiju, ko viņš izjuta pret to. Viņš neieredzēja Denīzi tās lēnīguma un pievilcības dēļ. Bez tam viņš vēl karoja pret to tāpēc, ka uzskatīja meitenes ietekmi par bīstamu: sākot ar dienu, kad Murē būs uzvarēts, viņa kaisle uz Denīzi apdraudēs uzņēmuma pastāvēšanu. Burdonklam šķita, ka šefa tirdznieciskās spējas izsīks šis aplamās aizraušanās dēļ; visu to, kas bija no sievietēm iegūts, šī viena sieviete izputinās. Burdonklu sievietes nesatrauca, viņš izturējās pret tām ar tādu nicināšanu, kādu izjūt vēsas dabas cilvēks, kuram viņa profesija liek dzīvot uz to rēķina; viņš bija zaudēļis pat savas pēdēļās ilūzijas, redzēdams sievieti visā tās dvēseles kailumā veikala kņadas atmosfērā. Smaržu mākonis, ko atstāja aiz sevis septiņdesmit tūkstoši pircēju, viņu nereibināja, bet, gluži otrādi, izraisīja neciešamas galvassāpes; atgriezies mājās, viņš sita savas mīļākās. Un, kas Burdonklu uztrauca vairāk par visu, redzot, ka šī jaunā pārdevēja kļuva viņam aizvien bīstamāka, bija tas, ka viņš nepavisam neticēja viņas nesavtīgumam un neliekuļotajam noraidījumam. Tas viņam iedvesa nemieru. No viņa redzes viedokļa Denīze tikai tēloja, turklāt ļoti veikli: ja Denīze tūlīt būtu padevusies Murē, tad tas meiteni noteikti jau otrā dienā būtu aizmirsis; turpretim tagad, noraidot to, viņa vēl jo vairāk iekairina šefa ilgas, padara to gluži neprātīgu, spējīgu uz visādām aplamībām. Pat izvirtībā izsmalcināta meita nespētu rīkoties viltīgāk par šo nevainīgo radījumu. Un, kad Burdonkls redzēja Denīzi, tās skaidrās acis, piemīlīgo seju, visu meitenes vienkāršo, nemāksloto būtni, viņu sagrāba īstas bailes, it kā viņa priekšā stāvētu pārģērbusies cilvēku ēdāja, neatrisināma mīkla sievietes izskatā, pati nāve ar jaunas meitenes seju. Kā lai izjauc šās neisti naivās meitenītes taktiku? Burdonkls centās uzminēt viņas viltības, cerēdams tās publiski atmaskot; protams, gan jau viņa pieļaus kādu kļūmi, un, kad viņš to pārsteigs ar kādu mīļāko, tad meiteni atkal padzīs un tirdzniecības uzņēmums turpinās strādāt nevainojami kā labi ievadīta mašīna.

— Skatieties ar abām acīm, Zūva kungs, — Burdonkls piekodināja inspektoram. — Es jums par to atlīdzināšu.

Bet Žūvs, labi pazīdams sievietes, nogaidīja, prātodams pie sevis, vai tikai nepāriet šīs meitenes pusē, kas jau rītdien pat varēja kļūt pilntiesīga valdniece šeit? Lai gan vecais vīrs neuzdrošinājās Denīzei vairs pieskarties, viņš tomēr bija tādās domās, ka tā ir velnišķīgi glīta. Senās dienās viņa puika komandieris bija izdarījis pašnāvību šāda skuķa dēļ, neizskatīga no ārienes, bet trausla un kautra, kas no pirmā skatiena saviļņoja sirdis.

— Es jau sekoju, sekoju, bet, goda vārds, neesmu neko redzējis, — atbildēja Žūvs.

Veikalā tomēr klīda dažādas valodas, zem glaimiem un cieņas izpausmes, kas tagad aplidoja Denīzi, mudžēja kā bišu spiets vispretīgākās tenkas. Viss veikals to vien melsa, ka viņa bijusi kādreiz Itēna mīļākā; neviens gan neuzņēmās apgalvot, ka šis sakars turpinās, bet pastāvēja aizdomas, ka paretam viņi tomēr vēl satiekoties. Un arī Delošs dzīvojot ar viņu: tos vienmēr varot sastapt tumšos kaktiņos, kur viņi tērzējot veselām stundām, īsts skandāls!

— Tātad jūs neko neesat novērojis, ne ar zīdu nodaļas vadītāju, ne ar to puisi no mežģiņu nodaļas? — Bur-donkls nerimās.

— Neko, cienīgs kungs, pagaidām neko neesmu redzējis, — apgalvoja inspektors.

Burdonkls sevišķi cerēja Denīzi pieķert ar Delošu divatā. Kādu rītu viņš ar paša acīm redzēja, ka tie abi līksmi smējās pagraba stāvā. Bet pagaidām viņš vēl izturējās pret meiteni kā pret sev līdzīgu; tagad viņš to vairs nenievāja, jo juta, ka tā ir pietiekoši stipra, lai viņu pašu nogāztu, ja viņš šo spēli zaudētu, lai gan viņš Jau šeit kalpoja desmit gadus.

— Sekojiet jaunajam cilvēkam no mežģiņu nodaļas, — Burdonkls katrreiz nobeidza sarunu. — Viņi ir pastāvīgi kopā. Tikko jūs viņus pieķersiet, sauciet mani, par tālāko es pats parūpēšos.

Šinī laikā Murē bija pārņēmis galīgs izmisums. Vai tas maz iespējams, ka šī meitene viņu tā moca! Murē ptmiņā uzausa Denīze, kad tā bija atnākusi veikalā vienkāršās, neglītās kurpēs un novalkātā, melnā kleitiņā, toreiz viņa bija īsta mežone. Jaunā meitene kaut ko stāstīja, un visi par to uzjautrinājās, un viņam pašam arī toreiz Denīze šķita neglīta! Neglīta! Bet tagad tā spēja ar vienu vienīgu skatienu noliekt viņu, Murē, uz ceļiem savā priekšā, tagad viņš meiteni redz tikai it kā staru apmirdzētu. Vēl nesen tā piederēja pie sliktākajām pārdevējām, visi to atstūma, izsmēja, un viņš pats skatījās uz to kā uz zvērēnu, kas uzjautrina. Dažus mēnešus no vietas

3-/S

Murē noskatījās, kā jaunā meitene attīstās, viņam patika šāda veida novērojumi, taču viņš nenojauta, ka šajā spēlē pazaudēja pats savu sirdi. Bet meitene pamazām izauga un kļuva par draudīgu spēku. Iespējams, ka viņš iemīlēja to jau pirmajā mirklī, kad to ieraudzīja, vēl tanī laikā, kad viņam šķita, ka tā modina viņā tikai līdzjūtību. Tomēr īsti Denīzes varu pār sevi viņš bija izjutis tikai kopš tā vakara, kad viņi abi kopā pastaigājušies zem kastaņām Tiljeriju pils parkā. Kopš tās stundas sākusies jauna lappuse viņa dzīvē; līdz pat šim brīdim viņš joprojām dzirdēja strūklakas tālo urdzēšanu un meiteņu bariņa smieklus dārzā, kamēr Denīze klusēdama gāja tam blakus tveices pilnajā koku ēnā. Tālāk Murē neko neatcerējās, viņa kvēle auga ar katru stundu. Sī meitene valdīja pār visām viņa domām, pār visu viņa būtni. Šāds bērnsl Vai tas maz iespējams? Tagad, kad Denīze gāja viņam garām, viegla vēja plūsma no viņas tērpa šķita tāds viesulis, ka viņam saļodzījās kājas.

Ilgi Murē bija dusmojies uz sevi un vēl tagad dažbrīd sašuta, cenzdamies nokratīt šīs muļķīgās verdzības važas. Ar ko gan šī jaunā meitene spējusi viņu tik cieši saistīt? Viņš taču to bija redzējis gandrīz basām kājām, tikai aiz līdzcietības viņš to pieņēma darbā! Ja vēl šī meitene būtu bijusi kāda no tām lieliskajām būtnēm, kas saviļņo pūlil Bet — skuķēns, vārdu sakot, nekasi Būtībā Denīzei ir ikdienišķa, neizteiksmīga seja. Liekas, viņai pat nav raksturīga kāda sevišķa attapība: Murē vēl atminējās, cik neveiksmīgi tā uzsāka pārdevējas gaitas. Bet pēc katra tāda dusmu uzliesmojuma pašam pret sevi Murē no jauna sagrāba kaisle un svētsvinīgas bailes, iedomājoties, ka viņš aizvainojis savu elku. Meitenē bija sakopots viss labākais, kas vien varēja būt sievietē; drosme, dzīvesprieks un vienkāršība; viņas maigums dvesa burvību, tā bija izsmalcināta, reibinoša kā smarža. Sākumā šo meiteni varēja arī neievērot, pagrūst to ar elkoņiem kā pirmo pretimnācēju, bet drīz vien šī pievilcība iedarbojās kā neatvairāma, visu uzvaroša vara; ja vien Denīzei labpatika uzsmaidīt, viņa saistīja cilvēku uz visiem laikiem. Viņas bālajā sejā tad smaidīja viss: acis, gaiši zilas ar violetu nokrāsu, vaigi un zods ar bedrītēm, bet smagie, zeltainie mati šķita atmirdzam karaliskā, valdzinošā skaistumā. Murē atzina sevi par uzvarētu: Denīze ir gudra, un viņas prāts, kā arī skaistums, balstās uz viņas tikumisko pilnību. Ja pārējās «Dāmu paradīzes» pārdevējas, izrāvušās no savas vides, bija guvušas tikai ārējo spīdumu, ko cilvēks ātri atkal zaudē, tad Denīze, kurai sveša šāda mānīga elegance, saglabāja savu iedzimto daiļumu. Aiz viņas šaurās pieres, kuras skaidrās līnijas liecināja par stipru gribu un kārtības mīlestību, modās visplašākās komerciālās idejas, kas pamatojās uz praktisko pieredzi. Un Murē bija gatavs salikt rokas un lūgties piedošanu, ka satraukuma brīžos meiteni tā aizvainojis.

Bet kāpēc gan tā viņu noraida ar tādu ietiepību? Divdesmitiem reižu viņš to bija lūdzis, viņa piedāvājumi kjuvuši aizvien vilinošāki, viņš solīja Denīzei naudu — daudz naudas; tad viņš nosprieda, ka meitene ir godkārīga un solīja tai nodaļas vadītājas vietu, tiklīdz būs vakance. Bet Denīze atteicās, atteicās atkal! Tas bija pārsteigums Murē; šai cīņā viņa iekāre kļuva arvien nesavaldāmāka, Viņam likās neticami, ka šis bērns galu galā tomēr nepiekāpsies, jo viņš vienmēr bija lūkojies uz sievietes nevainību kā uz kaut ko relatīvu. Viņš vairs neredzēja nekāda cita mērķa, viss izgaisa, palika tikai viena vienīga vēlēšanās redzēt Denīzi savā tuvumā, nosēdināt viņu sev klēpī un skūpstīt meitenes lūpas. Šāda vīzija sabangoja asinis Murē dzīslās, un viņš drebēja aiz satraukuma, ka ir tik nespēcīgs.

Kopš šā brīža dienas viņam aizritēja, mokošu domu apsēstas. Rītos Denīzes tēls pamodās līdz ar viņu. Naktīs viņš to bija redzējis sapņos, tā pavadīja viņu pie lielā rakstāmgalda kabinetā, kur viņš ik rītu no pulksten deviņiem līdz desmitiem parakstīja vekseļus un naudas pārvedumus; viņš sāka rīkoties gluži automātiski, visu laiku juzdams sev blakus Denīzi, kas mierīgu seju joprojām teica nē.

Desmitos sākās apspriede, īsta ministru padome — uzņēmuma divpadsmit līdzīpašnieku sanāksme, ko vadīja Murē. Tika apspriesti jautājumi, kas attiecās uz iekšējo kārtību, izskatīti preču iepirkumi, kā arī izlemts, kā izvietot preces; arī šajos brīžos Denīze viņu neatstāja, viņš dzirdēja meitenes mierīgo balsi, kad tika minēti skaitļi, redzēja tās gaišo smaidu, izskatot vissarežģītākos finansiālos aprēķinus. Pēc apspriedes viņas tēls viņu atkal pavadīja ikdienas apgaitā pa nodaļām, bet pēcpusdienā atgriezās atkal direkcijas kabinetā un stāvēja blakus viņa krēslam no pulksten diviem līdz četriem, kamēr viņš pats pieņēma veselu baru fabrikantu, kas bija sabraukuši no visām Francijas malām, — lielrūpniekus, baņķierus, izgudrotājus: tā bija nepārtraukta reālās un intelektuālās bagātības mija, neprātīga miljonu deja, žiglas pārrunas, kuru laikā noslēdza visievērojamākos Parizes tirgus darījumus. Ja arī Murē uz brīdi aizmirsa Denīzi, izlemdams jautājumu, kas skāra kādas rūpniecības nozares sabrukumu vai uzplaukumu, tad tūdaļ meitene atkal stāvēja viņam blakus, jo viņa sirds tiecās pēc tās; viņa balss kļuva neskanīga, un viņš pats sev jautāja, kāds labums viņam no šīs neizmērojamās bagātības, ja Denīze viņu atstumj. Beidzot, pulkstenim nozvanot piekto stundu, Murē sēdās pie galda, lai parakstītu korespondenci; atkal automātiski strādāja rokas, bet Denīze nostājās viņa priekšā kā valdonīga pavēlniece, paņemot viņu visu un valdot pār viņu kā pār savu nedalītu īpašumu visu vientuļo, mokošo nakts stundu ritumā. Nākamajā rītā sākās atkal viena tāda pati rosīga diena pilna milzu darba, bet pietika ar trauslo meitenes ēnu, lai izmisums atkal no jauna sagrābtu Murē.

Sevišķi nomākts viņš jutās sava veikala ikdienas apgaitā. Radīt šādu milzu mašīnu, valdīt pār visu šo pasauli un mirt aiz sāpēm, ka ncpatīci kādam skuķēnam! Murē nicināja sevi, dziļi izjuzdams savu ciešanu kaunu. Bija dienas, kad paša vara viņam šķita pretīga un, apstaigājot galerijas, viņu pārņēma riebums. Reizēm viņam bija vēlēšanās izplest vēl lielāku savu valsti, radīt to tik neizmērojami plašu, ka Denīze padotos aiz apbrīnas un bailēm.

Pagraba slāvā Murē apstājās pie preču nolaižamās ierīces. Sī ierīce, tāpat kā agrāk, izgāja uz Jauno Sv. Ogistēna ielu, bet to bija nācies paplašināt un tagad tā bija īsta upes gultne, kur preces plūda nepārtrauktā straumē, krācot līdzīgi jūras paisuma bangām; šeit piegādāja kravas no visas pasaules; šeit stāvēja no visām stacijām sabraukuši pajūgi veselām rindām; te viena

laidā izkrāva preces, kastu un ķīpu straume aiztecēja pazemē, nesātīgā uzņēmuma atvērtajā rīklē. Murē skatījās, kā straujā plūsmā viņam pie kājām krājās bagātības, un domāja, ka viņš ir viens no sabiedriskās labklājības saimniekiem, ka tur savās rokās Francijas ražošanas likteni, bet — nespēj nopirkt savas pārdevējas skūpstu.

No šejienes viņš pārgāja pieņemšanas nodaļā, kas tanī laikā aizņēma pagraba stāva daļu gar Monsinjī ielu. Tur rindā stāvēja divdesmit galdi, ko blāvi apgaismoja šaurie lodziņi; ap galdiem drūzmējās vesels bars kalpotāju, kas atvēra kastes, pārbaudīja preces un apzīmēja tās ar zināmiem šifriem; bet blakus, nomākdama balsu skaņas, nepārtraukti dārdēja preču nolaižamā ierīce. Nodaļu vadītāji aizturēja Murē, lai tas izšķirtu vienu vai otru sarežģītu jautājumu vai apstiprinātu kādu rīkojumu. Pagrabs pildījās ar maiga spīduma atlasu, baltajiem audekliem, daždažādiem pārsteigumiem, kas parādījās, izsaiņojot preces, kur ādas jaucās ar mežģinēm un lētie Parīzes izstrādājumi ar austrumnieciskiem durvju aizkariem. Murē lēnām soļoja starp šīm nekārtīgi izsvaidītajām vai kaudzēs sablīvētajām neizsaiņotajām bagātībām. Tas viss drīz zalgos augšā vitrīnās, sadzīs naudu kasēs un pazudīs tikpat ātri, kā parādījies, brāzmainā pārdošanas plūsmā, kas joņos caur veikalu. Šinī mirklī Murē domāja, ka viņš taču piesolījis Denīzei zīdu un samtu — visu, ko vien tikai viņa vēlētos ņemt pilnām riekšavām, bet meitene atteikusies no visa tā, viegli papurinādama zeltaino galviņu.

Viņš devās uz pagraba stāva pretējo galu, lai paskatītos, kā strādā preču sadales daļa. Gar bezgalīgi garo ar gāzes radziņiem apgaismoto gaiteņu abām pusēm, pa kreisi un pa labi, aizstiepās noslēgtas, režģiem atdalītas preču noliktavas; tās šķita kā apakšzemes bodītes, vesels tirdzniecības kvartāls, kur tumsā snauda galantērijas preces, veļa un dažādi nieciņi. Tālāk atradās viens no trim kaloriferiem; vēl tālāk ugunsdzēsēju sardze uzmanīja centrālo gāzes skaitītāju, kas bija novietots metālā apvalkā. Sadales nodaļā Murē redzēja šķirošanas galdus, jau piekrautus ar saiņiem, kartona kastēm un kārbām, ko nepārtraukti nolaida no augšas kurvjos; nodaļas vadītājs Kampjons ziņoja viņam par tekošo darbu, kamēr divdesmit tam pakļautie kalpotāji nodalījumos šķiroja iepirkumu saiņus, uz kura ikvienam bija savs kvartāla nosaukums; no šejienes izsūtāmie zēni aiznesa iesaiņotās preces augšā pajūgiem, kas stāvēja rindā gar ietvi. Skanēja dažādi izsaucieni, izkliedza ielu nosaukumus, deva rīkojumus — valdīja tāda kņada, kā kuģim izejot jūrā. Mirkli Murē apstājās, skatīdamies uz šiem preču atplūdiem, kas tikko viņa acu priekšā bija pienākuši no pagraba stāva pretējā gala; milzīgā straume bija attecējusi šurp, izplūdusi pa šejieni uz ielas, atstādama kasēs kaudzes zelta. Bet sadales daļas plašais darba apjoms vairs nelikās Murē svarīgs. Acis aizmiglojās, un viņu tagad nomāca tikai viena doma, ja Denīze ietiepīgi to atraidīs, vajadzēs pamest visu un aizbraukt, aizbraukt kaut kur tālu tālu.

Viņš kāpa atkal augšup un turpināja apgaitu, arvien vairāk satraukts, dzīvi sarunādamies, nespēdams izklaidēties. Trešajā stāvā Murē iegāja ekspedīcijā, meklēja, kur varētu pieķerties, un dvēseles dziļumos bija dziļi sašutis par nevainojamo uzņēmuma gaitu, ko tas pats bija izkārtojis. Šīs nodaļas nozīme auga ar katru dienu: tagad šeit strādāja jau divsimt kalpotāji; vieni atgrieza, izlasīja un sašķiroja no provinces vai ārzemēm saņemtās vēstules, bet citi savāca atsevišķās kastēs preces, ko pieprasīja korespondenti. Vēstuļu skaits jau bija tā pieaudzis, ka tās vairs neskaitīja, tikai nosvēra; pienāca taču dienā ap simt mārciņām. Murē drudžainā noskaņojumā traucās cauri trim nodaļas zālēm, apjautādamies vadītājam Le-vasēram par saņemtā pasta svaru — astoņdesmit mārciņu, reizēm deviņdesmit, pirmdienās — simt mārciņas, šis skaitlis joprojām kāpa; likās, Murē vajadzēja sajūsmināties par to. Bet viņš nervozi nodrebēja no trokšņa, kad netālu stāvošā iesaiņotāju grupa aiznagloja kastes. Veltīgi Murē klīda pa visu ēku; uzbāzīga doma urbās galvā, un, jo vairāk pavērās acu priekšā viņa vara, redzot slīdam garām sava uzņēmuma dzenriteņu sistēmu un kalpotāju armiju, jo dziļāk viņš Izjuta sevī savu personisko aizvainojošo bezspēku. No visas Eiropas plūda šurp pasūtījumi, bija nepieciešams speciāls pajūgs pastam korespondences pārvadāšanai, bet Denīze viņam tikai joprojām atbildēja nē un nē.

Murē kāpa atkal lejup un iegāja centrālajā kasē, kur četri kasieri sargāja divus milzīgus ugunsdrošus skapjus, caur kuriem iepriekšējā gadā bija izgājuši astoņdesmit astoņi miljoni franku! Viņš iegāja pavadzīmju pārbaudes nodaļā; kur strādāja divdesmit pieci kantoristi, kas bija izmeklēti no pieredzes bagātākajiem darbiniekiem. Viņš iegāja uzskaites nodaļā, kur sēdēja trīsdesmit pieci jauni cilvēki, kas tikko sāka strādāt grāmatvedībā: to uzdevums bija pārbaudīt pārdoto preču ierakstus un aprēķināt procentus, kas pienācās pārdevējiem. No šejienes Murē atgriezās centrālajā kasē, viņam aizdeva dusmas ugunsdrošie naudas skapji, un viņš soļoja visu šo miljonu vidū, kuru bezvērtība viņu padarīja vai traku. Denīze tam joprojām atbildēja nē un nē.

Visur skan ausīs tas pats nē — visās nodaļās, galerijās, zālēs, visos celtnes stāvos! Murē pārgāja no zīdu nodaļas vilnas audumu nodaļā, no veļas nodaļas mežaiņu nodaļā; viņš kāpa augšā visos stāvos, apstājās uz gaisa tiltiņiem, ar sāpju pilnu un maniakam līdzīgu sīkumainību pakavēdamies, lai pārbaude iznāktu ilgāka. Uzņēmums bija audzis bez mēra, Murē bija radījis vienu nodaļu pēc otras, un tagad viņš valda pār veselu tirdzniecības nozari, kuru nesen kā iekarojis; un tomēr turpina skanēt šis nē un atkal nē, par spīti visam. Tagad Murē kalpotāji varētu apdzīvot veselu pilsētu: viņam bija pusotra tūkstoša pārdevēju, tūkstoš dažādu citu kalpotāju, tai skaitā četrdesmit inspektoru un septiņdesmit kasieru; vienā pašā virtuvē bija nodarbināti trīsdesmit divi cilvēki; desmit kalpotāji strādāja pie reklāmām; veikalā skaitījās trīs simti piecdesmit izsūtāmo zēnu, kas visi bija ietērpti livrejās, un divdesmit četri pastāvīgi ugunsdzēsēji. Bet zirgu staļļos, kas tiešām bija karaliski grezni un atradās veikalam pretim, Monsinjī ielā, stāvēja simt četrdesmit pieci zirgi, kuru krāšņie iejūgi saistīja vispārēju uzmanību. Pirmos četrus pajūgus, kas pārvadāja visas preces kvartālā senāk, kad «Dāmu paradīze» aizņēma tikai Gaijona laukuma stūri, tagad bija nomainījuši sešdesmit divi transporta līdzekļi, tur bija mazie roku stumjamie ratiņi, vienjūga rati un smagie preču rati, kuriem jūdza priekšā divus zirgus. Tos vadīja izskatīgi kučieri melnos ģērbos, un precēm piekrautie pajūgi nemitīgi šķērsoja Parīzi, vadājot pa visu pilsētu sarkanu izkārtni ar zelta burtiem — «Dāmu paradīze». Šie pajūgi izbrauca pat aiz pilsētas vārtiem, priekšpilsētās: tie bija sastopami uz izbrauktajiem Bisetras ceļiem, gar Marnas krastiem un pat ēnainajā Senžermēna mežā; dažkārt vientuļā vietā dziļā klusumā, no kādas saules plūdos slīgstošas gatves pēkšņi iznira šādi preču rati, skaistajiem zirgiem rikšojot, ielauzās diženās dabas noslēpumainajā mierā ar savu spilgti izkrāsoto reklāmu uz lakotajiem sāniem. Murē sapņoja šos preču ratus raidīt vēl tālāk apkārtējos departamentos, viņš vēlējās dzirdēt to rīboņu uz visiem Francijas ceļiem no vienas valsts robežas līdz otrai. Bet pašlaik Murē pat neielū-kojās zirgu staļļos, lai gan dievināja zirgus. Kādēļ gan tam vajadzīga šī pasaules iekarošana, ja viņš vienmēr dzird nē un atkal nē?

Tagad, pieejot vakarā pie Lomma kases, viņš pēc paraduma paskatījās uz papīra lapiņu ar dienas ieņēmumu skaitli; šo lapiņu kasieris uzdūra uz dzelzs adatas, kas atradās tam priekšā uz galda; reti šis skaitlis noslīdēja zemāk par simttūkstoš frankiem, bet dažreiz — lielo izpārdošanu dienās — pacēlās līdz astoņsimt vai deviņsimt tūkstošiem. Bet šī summa vairs neskanēja Murē ausīs kā uzvaras fanfara; viņš nožēloja, ka tajā palūkojies, aizejot viņu pavadīja rūgtums, naids un nicināšana pret naudu.

Bet Murē ciešanām bija lemts kļūt vēl lielākām. Viņu sāka mocīt greizsirdība. Kādu rītu pirms apspriedes Bur-donkls ienāca viņa kabinetā un iedrošinājās aizrādīt, ka meitene no gatavo apģērbu nodaļas ņirgājoties par viņu.

— Kā tas saprotams? — vaicāja Murē krīta bālumā.

— Gluži vienkārši! Viņai tepat veikalā ir mīļākie.

Murē pietika spēka pasmaidīt.

— Es par viņu vairs nedomāju, mans dārgais. Variet mierīgi runāt... Kas tie tādi ir?

— Stāsta, ka Itēns un vēl tas pārdevējs no mežģiņu nodaļas — Delošs, tāds izstīdzējis laidaks ... Apzvērēt es nevaru, es viņus neesmu redzējis. Tikai, šķiet, tas jau visiem duras acīs.

Iestājās klusums. Murē izlikās kārtojam dokumentus uz rakstāmgalda un centās noslēpt, ka tam trīc rokas. Beidzot viņš, galvu nepaceldams, izteica:

— Vajadzīgi pierādījumi. Pacentieties dabūt pierādījumus ... Kas attiecas uz mani, tad es jums atkārtoju, ka man tas ir pilnīgi vienaldzīgi; galu galā man viņa apnikusi. Bet mēs tomēr nevaram pieļaut veikalā kaut ko tamlīdzīgu.

Burdonkla atbilde bija vienkārša:

— Neraizējieties. Pierādījumus jūs šajās dienās dabūsiet. Es pats viņu novēroju.

Tagad Murē miers bija pagalam. Viņam nebija tik daudz drosmes atkal atgriezties pie šīs sarunas, un viņš dzīvoja mūžīgās gaidās, bīdamies no katastrofas, kas beidzot sadragās viņa sirdi. Murē mokas bija to padarījušas ļoti ātri sakaitināmu, tā ka viss uzņēmums drebēja. Viņš vairs neslēpās aiz Burdonkla muguras, bet ar katru izrēķinājās personīgi; viņš juta, ka tam nepieciešams izgāzt savas dusmas, atvieglot sirdi, ļaunprātīgi izmantojot savu varu — to pašu varu, kas nebija spējīga apmierināt viņa vienīgo vēlēšanos. Katra viņa apgaita izvērtās par īstu grautiņu, un, tikko viņu redzēja parādāmies, tā visas nodaļas sagrāba paniskas bailes. Sākās klusā sezona, un Murē ķērās pie nodaļu tīrīšanas, izmezdams lielu vairumu upuru uz ielas. Pirmā viņa doma bija atlaist Itēnu un Delošu; taču tad viņš tomēr apdomāja, ka, tos atlaižot, nekā nekad vairs neuzzinās, tādēļ to vietā Murē izrēķinājās ar citiem; visi veikala kalpotāji drebēja. Bet vakaros, kad Murē atkal palika viens, viņa acu plaksti kļuva sarkani no asarām.

Vienu dienu šausmas sasniedza īsiu kulmināciju. Kāds no veikala inspektoriem turēja aizdomās cimdinieku Minjo zādzībā. Ap viņa leti pastāvīgi ložņāja dažādas meičas, kas izturējās ļoti dīvaini, reiz vienu tādu noķēra, un tad izrādījās, ka uz gurniem un aiz ņiebura tai noslēpti sešdesmit pāri cimdu. No šī brīža cimdu nodaļu sevišķi novēroja, un inspektors pieķēra Minjo tieši tanī mirklī, kad pārdevējs palīdzēja garnadzei — kādai slaidai gaišmatei, kādreizējai Luvra veikala pārdevējai, kas bija noslīdēļusi līdz ielas staigulei; zagšanas paņēmiens bija ļoti vienkāršs: pārdevējs tēloja, ka pielaiko pircējai cimdus, bet īstenībā viņš nogaidīja, kamēr tā noslēpj dažus pārus; pēc tam tas pavadīja pircēju pie kases, kur tā samaksāja par vienu pāri. Tieši šinī mirklī nodaļā gadījās Murē. Parasti viņš nekad labprāt neiejaucās tamlīdzīgos gadījumos, kas tomēr nebija reti; lai gan veikala mehānisms darbojās teicami, dažās «Dāmu paradīzes» nodalās valdīja nekārtība, un nepagāja ne nedēja, kad neatlaida kādu no kalpotājiem par zādzību. Direkcija bija izlēmusi nejaut atklātībā zināt par zādzībām un arī nepieteikt tās policijā, jo tas tikai parādītu lielo veikalu neatvairāmo sērgu. Bet šinī dienā Murē dega aiz nepacietības uzbrukt kādam, un viņš nikni metās uz skaistuli Minjo; tas stāvēja viņa priekšā, bailēs drebēdams, bāls kā drāna, pārvērstu seju.

— Jāsauc policija! —- kliedza Murē, pārdevēju ielenkts. — Atbildiet!... Kas tā par sievieti? Goda vārds, es likšu atsaukt komisāru, ja jūs man neteiksiet patiesību.

Sievieti aizveda; divas pārdevējas to izģērba. Minjo šļupstēja:

— Cienītais kungs, es viņu nepavisam nepazīstu. Viņa atnāca ...

— Nemelojiet taču! — Murē to pārtrauca, jaunas dusmu lēkmes sagrābts. — Un arī starp kalpotājiem nebija cilvēka, kas mūs brīdinātu! Jūs šeit visi esat sazvērējušies, goda vārds! Izrādās, te jau mudžēt mudž no zagļiem: mūs apzog, aplaupa, apkrāpj! Mums tikai atliek nevienu vairs nelaist ārā, iepriekš neizkratot kabatas!

Bija dzirdama kurnēšana. Trīs četras pircējas, kas izvēlējās cimdus, sastinga nobīlī.

— Klusēt! — nikni kliedza Murē. — Jeb es visus aizdzīšu projām!

Šinī mirklī pieskrēja Burdonkls, draudošā skandāla satraukts. Tā kā šis atgadījums sāka pieņemt sevišķi nopietnu virzienu, viņš iečukstēja Murē ausī pāris vārdu un pierunāja to nogādāt Minjo inspektoru istabā, kas atradās apakšējā stāvā blakus izejai uz Gaijona laukumu. Pieķertā sieviete arī tur atradās, viņa mierīgi lika sev apkārt korseti. Viņa minēja Albēru Lommu. Minjo, ko no jauna sāka iztaujāt, zaudēja galvu un izplūda asarās: viņš neesot vainīgs ne pie kā, tas esot Albērs, kas sūtot pie viņa savas mīļākās; no sākuma viņš tās tikai atbalstījis, dodot tām iespēju izpārdošanās lēti iepirkties; kad tās sākušas zagt, viņš jau bijis tiktāl sakompromitējies, ka nevarējis vairs direkciju brīdināt. Te nu atklājās vesela sērija visneticamāko blēdību: jaunas sievietes, nozagušas preces, sējušas tās sev zem svārkiem; to viņas izdarījušas ar tropiskiem stādiem greznotajās tualetes istabās — netālu no bufetes telpām; bijuši arī tādi gadījumi, kad pārdevējs ar nolūku «aizmirsis» pie kases, kur tas aizvedis pircēju, nosaukt tās nopirkto priekšmetu, bet tā vērtību pārdevējs un kasieris vēlāk dalījuši savā starpā uz pusēm; šī lieta nonākusi pat līdz atpakaļ atdoto iepirkumu viltojumiem, kad priekšmeti atzīmēti kā atdoti atpakaļ veikalā, par tiem saņemtā nauda atzīmēta it kā atmaksāta, bet īstenībā ieslīdēļusi kasiera un pārdevēja kabatās, nerunājot nemaz par klasiskās zagšanas gadījumiem — par vīstokļiem, kurus aiznesa vakaros zem mēteļiem, par precēm, ko aptina sev ap vidukli vai pakāra zem svārkiem. Veselus četrpadsmit mēnešus, pateicoties Minjo un, protams, arī citiem pārdevējiem, kurus viņš un Albērs atteicās nosaukt, Albēra kasē bija notikušas netīras lietas, visnekaunīgākās mahinācijas, par summām, kuras pat nebija iespējams precīzi konstatēt.

Pa šo laiku jaunās ziņas aplidoja visas nodaļas. Tie, kam sirdsapziņa nebija tīra, trīcēja aiz bailēm; pat cilvēki, kuru godīgums bija pārbaudīts, baidījās no vispārējas atlaišanas. Visi redzēja, ka Albērs nozuda inspektoru istabā. Mazliet vēlāk tur atskrēja arī Lomms; viņš smagi elpoja un bija tik sarkans, ka, šķita, nupat viņu ķers trieka. Izsauca arī Orelijas kundzi; tā nāca, galvu augsti pacēlusi, kaut gan apvainojums bija smags; Orelijas kundzes bālā, pietūkusī seja līdzinājās vaska maskai. Visu apstākļu noskaidrošana turpinājās ilgi, bet sīkumus neviens īsti pareizi neuzzināja; stāstīja, ka gatavo drēbju nodaļas vadītāja iecirtuši dēlam tādu pļauku, ka tikko nenorāvusi tam galvu, ka godājamais sirmais tēvs raudājis, bet pats šefs, aizmirsis savu parasto pieklājību, lamājies kā važonis un kliedzis, ka vainīgos noteikti nodošot tiesai. Galu galā skandālu tomēr apslāpēja. Vienīgi Minjo atlaida uz vietas, Albērs pazuda pāris dienu vēlāk; acīm redzot tas bija mātes nopelns, ka ģimenes_ gods netika aptraipīts ar pēkšņu atlaišanu. Bet panika vēl ilgi nebeidzās; pēc šī gadījuma Murē bargu seju apstaigāja veikalu un izrēķinājās ar katru, kas vien iedrošinājās pacelt uz viņu acis.

— Ko jūs tur darāt, cienītais kungs, mušas skaitāt? ... Ejiet pie kases!

Beidzot vētra brāzās arī pāri Itēna galvai Favjē, kas bija iecelts par vadītāja palīgu, centās vadītajam visādi kaitēt, lai to izdabūtu ārā no vietas. Viņš pielietoja parasto taktiku: slepeni aprunāja to pie direkcijas, izlietoja katru gadījumu, lai tikai uztvertu vadītāja rīcībā kādu kļūdu. Tā kādu rītu, ejot caur zīda audumu nodaļu, Murē ar izbrīnu novēroja, ka Favjē maina etiķeti uz liela, melna samta atlikuma gabala.

— Kāpēc jūs pazemināt cenu? — jautāja Murē. — Kas jums deva rīkojumu to darīt?

Palīgs, kas šo scēnu jau bija paredzējis un darīja savu darbu ar iespējami lielāku troksni, lai piesaistītu šefa uzmanību sev, naivi pārsieigts, atbildēja:

— Itēna kungs pavēlēja, cienītais kungs.. s

— Itēna kungs? ... Kur tad ir Itēna kungs?

Kad nodaļas vadītājs uzkāpa no preču pieņemšanas nodaļas, kurp to pasaukt bija aizskrējis kāds no pārdevējiem, sākās skarba saruna. Kā! Viņš atļaujas patstāvīgi pazemināt cenu? Nodaļas vadītājs savukārt ļoti izbrīnījās: viņš gluži vienkārši sarunā ar Favjē bija izteicies, ka vajadzētu šim audumam pazemināt cenu, bet noteiktu rīkojumu nebija devis. Favjē tēloja, ka viņam ļoti nepatīkami, runāt vadītājam pretim un ka viņš gatavs vainu uzņemties uz sevi, lai glābtu priekšnieku. Pēkšņi lieta ņēma ļaunu virzienu.

— Dzirdiet, Itēna kungs, — kliedza Murē, — es neciešu patvaļīgus izlēcienus! Tikai direkcijai ir tiesības noteikt cenasl

Viņš turpināja tam izteikt pārmetumus tādā pašā skarbā, aizvainojošā balsī, kas pārsteidza visus pārdevējus, jo tādas vārdu maiņas parasti notika kaut kur divatā, citiem nedzirdot, turklāt šinī gadījumā viss varēja tik tiešām izrādīties vienkāršs pārpratums. Bija izjūtams, ka Murē ļauj vaļu kādam apslēptam naidam. Tad nu beidzot viņš uzdūries uz šo Itēnu, ko veikalā uzskata par Denīzes mīļāko! Beidzot tad nu viņš varēs mazliet atvieglot sirdi, liekot tam sāpīgi manīt, kas šeit ir saimnieks! Murē pārspīlēja visu un beidzot aizrāvās tik tālu, ka atļāvās izteikt mājienu, ka cenu pazeminājums ir tikai iegansts, lai slēptu kaut kādus ne visai godīgus nodomus.

— Cienītais kungs, es tieši gatavojos jums ziņot, ka cena jāpazemina... — Itēns atkārtoja. Pazeminājums nepieciešams; jūs taču zināt, ka pēc šiem samtiem nav pieprasījuma ..:

Murē izlēma spēji pārtraukt sarunu, asi izmezdams;

— Labi, mēs to apspriedīsim. Bet lai tas vairs neatkārtotos, ja jūs gribat paturēt savu vietu.

Viņš pagrieza muguru. Itēns, apmulsis un saniknots visa notikušā dēļ un neatrazdams nevienu, izņemot Favjē, kam varētu izkratīt sirdi, zvērēja, ka tūliņ šim lopam iesviedīs acīs lūgumu par atlaišanu no darba. Bet jau mirkli vēlāk viņš vairs nerunāja par aiziešanu un sāka klāstīt visas neglītās tenkas, ko pārdevēji sava starpā mēļoja par priekšniecību. Bet Favjē, iztapīgi skatīdamies vadītājā, taisnojās un tēloja, ka no visas sirds jūt tam līdz. Viņš, Favjē, taču nevarēja neatbildēt Murē, vai ne? Bez tam nekad taču nevarēja sagaidīt tādu uzliesmojumu nieku dēļ. Kas gan īsti notiek ar šefu? Jau labu laiku viņš kļuvis pilnīgi neciešams.

— Kas ar viņu notiek? Tas jau visiem zināms, — atbildēja Itēns. — Vai tad es esmu vainīgs, ka tā zoss no gatavo apģērbu nodaļas sagrozījusi viņam galvu. Lūk, mans mīļais, iemesls visām nepatikšanām. Viņš zina, ka es ar meiteni esmu dzīvojis, un tas viņam nav patīkami. Bet var jau arī būt, ka viņa grib mani izlikt aiz durvīm, jo viņa jūtas neērti manā priekšā... Es zvēru, ka viņa mani atcerēsies, lai tikai pagadās man ceļāl

Pēc divām dienām, kad Itēns gāja uz drēbnieku darbnīcu, kas atradās zem paša jumta, lai ieteiktu tur pazīstamu šuvēju, viņš viegli satrūkās, pamanīdams gaiteņa galā Denīzi un Delošu, kas bija ar elkoņiem atbalstījušies uz atvērtā loga palodzes. Jaunieši bija tik dziļi nogrimuši draudzīgā sarunā, ka pat nepagrieza galvas uz viņa pusi. Itēns izbrīnā ieraudzīja, ka Delošs raud, un te viņam pēkšņi radās doma izkārtot visu tā, lai tos abus pieķertu uz vietas. Viņš klusu pazuda un, saticis uz kāpnēm Burdonklu un Zūvu, uz vietas sacerēja veselu stāstu, ka viens no ugunsdzēšamiem aparātiem norāvies no virām; pēc viņa aprēķina Burdonkls ar Zūvu nekavējoties dosies pārbaudīt aparātu un uzskries virsū De-nīzei un Delošam. Burdonkls pirmais tos ieraudzīja. Viņš sastinga uz vietas un lika 2ūvam nekavējoties skriet pēc Murē. Inspektors paklausīja, lai gan viņš bija ļoti sašutis, ka to iepin tādā nepatīkamā iietā.

Tas bija plašās pasaules — «Dāmu paradīzes» nomaļš stūrītis, šurp varēja nokļūt, izstaigājot veselu sarežģītu kāpņu un gaiteņu sistēmu. Darbnīcas atradās jumta telpās — tā bija vesela rinda zemu mansarda tipa istabu, kuras apgaismoja plaši logi, kas atradās ar cinka plātnēm segtajā jumtā; visa šo istabu iekārta sastāvēja no gariem galdiem un lielām čuguna krāsnīm; šeit rindās sēdēja veļas šuvējas, mežģiņu darinātājas, izšuvējas un tērpu šuvējas, kas ziemu un vasaru strādāja smacējošā karstumā, šāda veida darbnīcām īpatnējā gaisā. Lai nokļūtu līdz gaiteņa galam, vajadzēja apiet visam mājas spārnam apkārt, paiet garām darbnīcām, pagriezties pa kreisi un pakāpt vēl kādus piecus kāpienus augšup. Retās pircējas, ko reizēm šurp atveda pārdevēji sakarā ar kādu pasūtījumu, aizkusa, nogurušas, galīgi zaudēļušas spēkus, tām likās, ka viņas jau stundām ilgi griežas uz vienas un tās pašas vietas un atrodas simt jūdžu attālumā no ielas.

Ne vienu reizi vien Denīze šeit bija sastapusi Delošu, kas viņu gaidīja. Kā vadītājas palīdzei viņai bieži radās vajadzība sazināties ar darbnīcu, kur, starp citu, izgatavoja tikai modeļus un izdarīja sīkus labojumus; Denīze allaž kāpa augšup, lai nodotu kādu rīkojumu. Delošs viņu gaidīja, izdomādams visādus ieganstus, steidzās meitenei pakaļ un izlikās ļoti pārsteigts, satikdams viņu pie šuvēju darbnīcas durvīm. Galu galā tas Denīzi uzjautrināja: viņu satikšanās taču bija it kā norunātas. Gaitenis aizstiepās gar rezervuāru — milzīgu dzelzs kublu, kas ietvēra sevī līdz sešdesmit tūkstošus litru ūdens. Uz paša jumta bija otra tāda tvertne, pie kuras veda dzelzs kāpnes. Dažus mirkļus Delošs tērzēja, ar plecu atspiedies pret ūdens tvertni, nevērīgā pozā, pēc kādas tiecās viņa lielais, aiz noguruma sakumpušais ķermenis. Cdens dziedoši urdzēja, un šīs noslēpumainās čalas atbalsojās skanīgās vibrācijās kubla dzelzs sienās.'Lai gan visapkārt valdīja pilnīgs klusums, Denīze nemierīgi apskatījās apkārt, viņai šķita, ka pār kailajām, gaišdzelteni nokrāsotajām sienām pārslīd kāda ēna. Bet drīz vien jauno cilvēku uzmanību saistīja logs un, atspiedušies uz palodzes, tie aizmirsās jautri tērzēdami, atceroties vietas, kur bija aizritējusi viņu bērnība. Zem viņiem pletās centrālās galerijas milzīgais stikla jumts — īsts stikla ezers, ko ietvēra tālie jumti, kas tam visapkārt izskatījās it kā klinšaini krasti. Bet pāri viņu galvām pletās tikai debesis — dzidri zilas ar maziem, skrejošiem mākonišiem, ko atstaroja snaudošie stikla jumtu ūdeņi.

Šodien Delošs atcerējās Valonju.

— Kad man bija gadi seši, māte mani veda ratos uz pilsētas tirgu. Jūs zināt, līdz turienei būs savi krietni trīspadsmit kilometri; nācās izbraukt no Brikhekas piecos no rīta ... Mums tur ir joti skaistas vietas. Vai esat tur kādreiz bijusi?

— Jā, jā, — lēnām atteica Denīze, un viņas skatieni klīda kaut kur tālē. — Esmu tur reiz bijusi, lai gan tad vēl biju gluži maza... Es atceros ceļus ap pļaviņām pa labi un pa kreisi, tā taču ir, vai ne? Paretam gadās redzēt pa divām kopā saistītas aitas, kas velk sev pakaļ valgu.

Denīze apklusa, tad nenoteikti pasmaidīja un turpināja:

— Bet pie mums ceļi aizstiepjas taisni uz priekšu daudzu jūdžu garumā un apstādīti ēnainiem kokiem... Pie mums ir ganības ar pītiem žogiem, augstākiem par mani, un tur ganās zirgi un govis... Pie mums ir ari upīte, ūdens tanī auksts — ļoti auksts, bet krasti apauguši krūmiem; to vietiņu es labi pazīstu.

— Tieši tāpat kā pie mums, tāpat kā pie mums! — sajūsmā iesaucās Delošs. — Visapkārt tikai zaļa zāle; ikviens iežogo savu zemes gabalu ir vilkābelēm un vīksnām un jūtas kā savās mājās. Un viss ir tik zaļš, tāds zaļums, kāds nekad Parīzē nav redzēts... Ak dievs, cik bieži es rotaļājos uz ceļa, kas ved caur gravu pa kreisi, tiklīdz nokāpj līdz dzirnavām!

Viņu balsis kļuva arvien klusākas, bet klīstošie skatieni slīdēja pār saules staros mirdzošo stikla ezeru. Un no šiem žilbinošajiem ūdeņiem viņu priekšā pacēlās sapņu aina: viņiem šķita, ka tie redz bezgalīgās ganības, Ko-tantēnu,okeāna mitrās elpas piesātinātu, ietītu starojošā dūmakā, kas applūdina apvārsni liegi pelēkiem akvareļa krāsas toņiem. Apakšā, zem kolosālām dzelzs jumta spārēm, zīda audumu zālē viļņojās pūlis, varēja dzirdēt kā nodreb savā gaitā palaistā mašīna; visa celtne drebēja no rosīgi šurp turp slīdošajiem pircējiem, no pārdevēju steigas, no trīsdesmit tūkstošu cilvēku drūzmas; abiem sapņos iegrimušajiem jauniešiem šīs dobjās, tālās dimas, no kurām drebēja jumti, šķita jūras vējš, kas pāršalc pār zāli, putinādams augstos kokus.

— Ak Denīzes jaunkundz, — murmināja Delošs,

— kādēļ jūs negribat būt laipnāka pret mani? ... Es jūs tik ļoti mīlu!

Viņa acīs sariesās asaras; Denīze gribēja jauno cilvēku pārtraukt ar rokas mājienu, bet viņš steidzīgi turpināja:

— Nē, atļaujiet man vēlreiz izteikties ... Mēs abi tik labi saprastos! Cilvēkiem no vienas puses arvien atradīsies kaut kas, par ko parunāt.

Delošam aizrāvās elpa, un tas Denīzei deva iespēju klusām iebilst:

— Jūs nerīkojaties prātīgi, jūs taču man apsolījāt nerunāt vairs par to ... Tas ir neiespējami... Es pret jums izjūtu dziļu draudzību, jūs esat simpātisks jauneklis, bet es gribu palikt brīva.

— Jā, jā, es zinu, — viņš turpināja aizlūstošā balsī,

— jūs mani nemīlat. Ak, jūs taču varat man to pasacīt, es to saprotu, zinu, ka manī nav nekā tāda, par ko mani varētu mīlēt... Redziet, manā dzīvē ir bijis tikai viens vienīgs laimes pilns mirklis — tas bija tanī vakarā, kad es jūs satiku Žuenvilā, vai atceraties? Tur, zem kokiem, kur bija tik tumšs, man īsu mirkli šķita, ka jūsu roka trīs, un es biju tāds muļķis, ka iedomājos ...

Denīze atkal jaunekli pārtrauca. Viņas asā dzirde uztvēra Burdonkla un Zūva soļus gaiteņa galā.

— Paklausieties ,.. kāds nāk ...

— Nē, — viņš teica, nelaižot Denīzi projām no loga,

— tas ir tvertnē: tur ūdens vienmēr tik savādi burbuļo, it kā tur iekšā būtu cilvēki.

Kautros, glāstošos vārdos viņš turpināja gausties par savu likteni. Bet Denīze vairs neklausījās Delošā: mīlas vārdu aijāta, viņa lūkojās uz «Dāmu paradīzes» jumtiem. Stikla galerijai pa labi un pa kreisi saules spožumā aizstiepās citas galerijas un zāles, un tām pāri pacēlās jumti, kas, ar logiem izraibināti, simetriski rindojās vienādā garumā, līdzīgi kazarmu korpusiem. Jumta dzelzs spāres, kāpnes, tiltiņi, līdzīgi robotām mežainēm, tiecās augšup debesu zilgmē; no virtuves skursteņa kāpa tik biezi dūmu mutuļi, it kā tur būtu vesela fabrika, bet lielais kvadrātveida rezervuārs, kas stāvēja uz čuguna stabiem zem klajas debess, šķita fantastiska barbaru ierīce, ko cilvēki šeit uzcēluši savā augstprātīgajā lepnībā. Tālumā dunēja Parīze.

Kad Denīze atģidās un domās nelidoja vairs tālē, kur pacēlās «Dāmu paradīzes» celtnes, tā pamanīja, ka Delošs bija saņēmis tās roku. Viņa sejai bija tik sāpīga izteiksme, ka Denīze neatrāva savu roku.

— Piedodiet man, — viņš čukstēja. — Tagad visam ir beigas, bet es būšu pārlieku nelaimīgs, ja jūs mani sodīsiet, atņemot savu draudzību ... Es zvēru, ka gribēju jums teikt pavisam ko citu. Jā, es biju solījis pats sev apzināties stāvokli un izturēties ar saprātu.

Jauneklim atkal sāka līt asaras, bet viņš centās runāt stingrā balsī.

— Es ļoti labi saprotu, kāds liktens man dzīvē lemts. Un, protams, ne jau tagad laimei patiks man uzsmaidīt. Man neveicās dzimtenē, neveicas Parīzē, neveicas nekur; Es šeit strādāju jau četrus gadus, un vienmēr joprojām esmu pēdējais savā nodaļā... IJn es, lūk, gribu jums sacīt, lai jūs nesarūgtinātu sevi manis dēļ. Es jūs vairs neapgrūtināšu. Topiet laimīga, iemīliet kādu! Jā, tas ari man darīs prieku. Ja laime uzsmaidīs jums, tad arī es būšu laimīgs ... Tā būs arī mana laime.

Viņš nebija spējīgs vairs turpināt. It kā apstiprinādams savu solījumu, viņš pieglaudās meitenes rokai kā vergs — to pazemīgi skūpstīdams. Denīze bija dziļi aizkustināta.

— Nabaga zēns! — viņa teica ar īstu māsas sirsnību, lai mazinātu savu vārdu rūgtumu.

Pēkšņi abi nodrebēja un apgriezās. Viņu priekšā stāvēja Murē. Veselas desmit minūtes Žūvs bija meklējis direktoru pa visiem stāviem. Murē atradās uz jaunās celtnes korpusa sastatnēm Desmitā decembra ielā. Murē ik dienas tur pavadīja vairākas stundas, jo viņu ļoti interesēja darbi, par kuru uzsākšanu tik sen bija sapņojis. Tur starp mūrniekiem, kas lika stūra pīlārus no kaltiem akmeņiem, starp strādniekiem, kas bija nodarbināti pie dzelzs sijām, viņš patvērās no savām dvēseles mokām. Fasādē, kas it kā izauga no zemes, jau bija redzamas vietas plašajām parādes durvīm un otrā stāva logiem; aptuveni jau pacēlās viss nākošās celtnes karkass. Murē kāpa uz sastatnēm, apspriezdams ar arhitektu visas rotājumu detaļas šai pilij, kurai vajadzēja kļūt par kaut ko vēl nekad neredzētu; viņš soļoja starp dzelzs sijām un ķieģeļu grēdām, nokāpa pat pagrabos; tvaika mašīnas rīboņa, celtņa grieztuves vienmērīgā čirkstēšana, āmuru klaudzieni, vesela strādnieku bara kņada, šī milzīgā, dēliem iežogotā sprosta platība, kur skanīgi atbalsojās visi trokšņi, uz dažiem brīžiem to apreibināja. Viņš iznāca no turienes balts — notraipījies ar kaļķiem, un melns — no dzelzs skaidām, apšļākts ar ūdeni, kas strūkloja no krāniem; tomēr tas viss slikti dziedināja Murē sāpes; modās atkal ilgas, un, jo vairāk viņš attālinājās no jaunceltnes trokšņa, jo vairāk šīs ilgas plosīja viņa izmocīto sirdi. Bet šinī dienā Murē nejutās tik drūms, viņam izdevās aizmirsties, nogrimstot joslu rotājumu, mozaīku un majolikas albumu aplūkošanā; te viņu arī atrada Žūvs, aizelsies un sašutis, ka tam jānotriepjas ar kaļķiem un skaidām. Vispirms Murē uzkliedza, lai pagaida, bet, kad Žūvs šefam iečukstēja ausī dažus vārdus, Murē tam sekoja, viss drebēdams, atkal savu moku varā. Viss pārējais bija zudis: fasāde sabruka, pirms tā bija uzcelta, kam gan viņam vajadzīgs šis viņa lepnuma triumfs, ja čukstus izrunāts sievietes vārds vien rada šādas nepanesamas ciešanas!

Uzveduši šefu augšā, Burdonkls ar Zūvu uzskatīja par labāku pazust. Delošs aizbēga. Denīze palika viena, stāvot pretim Murē, bālāka nekā parasti, bet nesamulsdama tā skatījās viņam sejā.

— Lūdzu, nāciet man līdz, jaunkundzi — viņš to skarbi uzbilda.

Meitene gāja tam pakaļ. Viņi nokāpa divus stāvus zemāk un izgāja caur paklāju un mēbeļu nodaļām, nerunādami ne vārda. Nonācis pie sava kabineta, Murē plaši atvēra durvis.

— Ienāciet, jaunkundzi

Viņš aizvēra durvis un gāja pie rakstāmgalda. Direktora jaunais kabinets bija greznāks par iepriekšējo: mēbeles pārvilktas ar zaļu samtu agrākā ripsa vielā, liels grāmatu skapis ar ziloņkaula inkrustācijārn aizņēma veselu sienu, pie šim sienām, tāpat kā jau vienmēr, nebija nekā, izņemot Heduēna kundzes portretu, no kura zelta ietvara pretī smaidīja jauna, skaista sieviete mierīgu seju.

— Jaunkundz, — Murē teica, cenzdamies būt salti bargs, — ir lietas, ko mēs neciešam... Mūsu noteikumos — nevainojama tikumība ...

Murē apklusa, meklēdams vārdus, lai savaldītu dusmas, kas jau sāka viņā kvēlot. Kā! Vai tad tiešām meitene mīl šo puisi, šo nožēlojamo pārdevēju, par kuru uzjautrinās visa nodaļa? Pašu nevarīgāko no visiem, pašu neveiklāko tā vērtē augstāk par viņu — viņu, uzņēmuma saimnieku! Viņš taču bija redzējis tos pats savām acīm — redzējis, ka viņa bija ļāvusi savu roku Delošain un tas šo roku pārklājis skūpstieml

— Es vienmēr esmu izturējies ļoti labvēlīgi pret jums, jaunkundz, — Murē ar pūlēm turpināja. — Un nepavisam negaidīju, ka tāda būs pateicība par to.

Tiklīdz Denīze ienāca istabā, tās uzmanību saistīja Heduēna kundzes portrets, un, lai gan stipri satraukta, Denīze tomēr cieši paskatījās ģīmetnē. Ik reizes, kad viņa ienāca Murē kabinetā, viņas skatieni sastapās ar šīs gleznotās dāmas acīm.

Denīzei bija mazliet bail no tās, taču viņa arī izjuta, ka tā ir Joti labsirdīga. Šoreiz Denīze atrada it kā atbalstu viņas skatienā.

— Tiešām, cienītais kungs, — viņa klusi teica, — es nedarīju pareizi apstādamās, lai patērzētu, un lūdzu jūs piedot man šo vainu... Jaunais cilvēks ir no manas dzimtās puses.

— Es viņu padzīšu! — iekliedzās Murē, un šai niknajā kliedzienā izlauzās visas viņa ciešanas.

Satraukts, aizmirsis direktora lomu, kas izrāj pārdevēju par veikala noteikumu pārkāpšanu, Murē atļāvās skarbus vārdus, kas bira kā krusa. Vai tad tiešām viņai nemaz neesot kauna sajūtas? Tāda meitene kā viņa ielaižoties ar šādu radījumu! Un viņš aizrāvās tā, ka izteica viņai nežēlīgus apvainojumus, pārmetot viņai tuvas attiecības ar Itēnu un vēl citiem; tas bija tāds vārdu plūdums, ka meitene nespēja aizstāvēties. Bet viņš iztīrīs savu uzņēmumu, viņš tos visus ar kājas spērienu izmetīs ārā! Bargā izskaidrošanās, uz kādu Murē bija gatavojies, kad gāja Zūvam līdz, izvērtās rupjā greizsirdības scēnā.

— Jā, tie visi ir jūsu mīļākie!... Man jau sen par to stāstīja, bet es biju tāds muļķis, ka arvien vēl šaubījos... Tikai es vien šaubījos! Es vienīgais.

Denīzc klausījās, tikko elpodama, apmulsusi. Sākumā meitene neko nesaprata. Ak dievs, tātad viņš to uzskata par kritušu sievieti? Kad Murē pateica kādu vēl nežēlīgāku vārdu, Denīze klusēdama apgriezās un gāja uz durvīm. Kad Murē ar rokas mājienu gribēja to aizturēt, jaunā meitene teica:

— Laidiet mani, kungs, es aizeju... Ja jūs mani uzskatāt par tādu, ka jūs sakāt, tad negribu vairs nevienu mirkli palikt jūsu veikalā.

Bet viņš metās pie durvīm.

— Attaisnojieties taču vismaz! Sakiet kaut ko!

Denīze stāvēja izslējusies, ledaini salta un klusēdama.

Murē, arvien vairāk uzbudinādamies, vēl ilgi to mocīja ar jautājumiem; šīs meitenes cildenā klusēšana, atkal šķita viņam tikai ar mīlas pieredzi bagātas sievietes veikls aprēķins. Prasmīgāk neviens nevarēja vairs šo scēnu tēlot kā šī meitene, tagad viņš, Murē, bija pie tās kājām, tikai — viņa dvēseli vēl dziļāk grauza šaubas, viņš ilgojās, lai tā viņu pārliecinātu, ka viņš maldījies!

— Jūs sakāt, ka viņš esot jūsu puses cilvēks... Bet varbūt jūs jau savā dzimtajā pusē ar viņu satikāties... Zvēriet, ka starp jums nekas nav bijis.

Redzēdams, ka Denīze ietiepīgi klusē un vēl joprojām cenšas atvērt durvis un aiziet, Murē galīgi zaudēja galvu, un viņam izlauzās izmisuma vaids:

— Ak dievs! Es jūs mīlu, mīlu!... Kāpēc jums sagādā prieku manas mokas? Jūs ļoti labi zināt, ka bez jums man nekā vairs nav, ka cilvēki, par kuriem es ar jums runāju, mani interesē tikai jūsu dēļ, un visā pasaulē jūs esat vienīgā, kam manās acīs nozīme... Es domāju, ka jūs esat greizsirdīga, un upurēju jums visas savas aizraušanās. Jums stāstīja, ka man ir mīļākās, — tad, lūk, man viņu vairs nav, es gandrīz nemaz vairs neizeju no mājām. Vai pie tās dāmas es jūs toreiz neaizstāvēju? Vai nepārtraucu visus sakarus ar viņu, lai piederētu jums vienīgai? Es gaidu no jums kaut drumslu pateicības, kaut tikai mazu atzinības ēnu. Ja jiis baidāties, ka es atkal atgriezīšos pie viņas, varat būt mierīga: viņa jau man atriebjas un palīdz kādam no mūsu bijušajiem darbiniekiem nodibināt uzņēmumu, kas mani konkurēs ... Sakiet, — varbūt man nokrist ceļos jūsu priekšā? Varbūt tad atkusīs jūsu sirds?

Viņš bija gatavs izpildīt savus vārdus. Cilvēks, kas nepiedeva pārdevējām ne mazāko pārkāpumu, kas padzina tās uz ielas visniecīgākā sīkuma dēļ, — šis cilvēks aizgāja tiktāl, ka lūdza savu kalpotāju neaiziet, neatstāt viņu brīdī, kad viņš ir tik nelaimīgs. Murē aizstājās durvīm priekšā, viņš bija gatavs tai visu piedot, bija gatavs pievērt acis un neredzēt neko, ja tai labpatiktu melot. Murē runāja patiesību: meičas, kuras tas kādreiz salasīja pa mazo teātru aizkulisēm vai pa nakts krodziņiem, izraisīja viņā tagad pretīgumu; viņš vairs nesatikās ar Klāru un kāju necēla vairs pie Deforža kundzes, kur tagad valdīja Butmons, gaidot uz sava veikala «Četri gadalaiki» atvēršanu, kas jau pārplūdināja ar reklāmām visus laikrakstus.

— Sakiet taču, — vai man nomesties ceļos? — Murē atkārtoja, gluži aizžņaugtu kaklu no apvaldītām asarām.

Viņa to atturēja ar rokas mājienu, pati nespēdama slēpt savu apjukumu, dziļi saviļņota šīs ciešanu pilnās kaisles dēļ.

— Jūs veltīgi uzbudinājāties, kungs, — Denīze beidzot teica. — Zvēru, ka visas šīs netīrās tenkas ir meli... Un šis nabaga jaunais cilvēks ir tikpat nevainīgs kā es.

No Denīzes vārdiem dvesa neviltota patiesība, viņas skaidrās acis raudzījās tam tieši sejā.

— Labi, es jums ticu, — Murē čukstēja, — es neatlaidīšu nevienu no jūsu draugiem, ja jau jūs tos visus ņemat savā aizbildniecībā. Bet kāpēc jūs mani atstumjat, ja jūs nemīlat nevienu citu?

Meitene apjuka, viņā pamodās nemiera pilna kautrība.

36S

— Jūs mīlat kādu? — Murē turpināja trīsošā balsī.

— Varat man to teikt atklāti, jo man taču nav nekādu tiesību uz jūsu simpātijām ... Jūs mīlat kādu?

Denīze dziji nosarka; atzīšanās bija jau tepat meite- i

nei uz lūpām, viņa juta, ka melot nav iespējams, — satraukums tikpat viņu nodos, bet meli ir pretīgi viņas raksturam un patiesība tik un tā būs lasāma viņas seja.

— Jā, — viņa beidzot klusi atzinās. — Es lūdzu jūs, kungs, laidiet mani; jūs mani mocat.

Arī Denīze cieta. Vai tad nepietiek vēl ar to, ka viņai jācīnās ar Murē? Vai tad tiešām vēl vajag cīnīties ar sevi pašu — cīnīties pret tiem liegajiem jūtu uzplūdiem, kas tai reizēm atņēma visu drosmi. Kad Murē tā runāja, kad viņa redzēja to tik satrauktu, Denīze pati nesaprata, kādēļ to atraida; un tikai vēlāk viņa atrada sava veselīgā meitenes rakstura dzīlēs to lepnumu un saprātu, kas palīdzēja viņai pretoties ar tīras jaunavas spītu. Denīze pretojās instinktīvi, tiekdamās pēc laimes, pakļaudamās prasībai pēc mierīgas dzīves, nevis tikai klausīdama tikumības balsij. Jaunā meitene būtu metusies šī cilvēka skavās, visa tās būtne tiecās pēc viņa, viņš bija iekarojis tās sirdi, bet to pārņēma sašutums, gandrīz pretīgums, iedomājoties, ka nāksies atdot sevi visu un iet pretī nezināmai nākotnei. Doma kļūt par Murē mīļāko iedvesa De-nīzei bailes — tās ārprātīgās bailes, ko izjūt sieviete, ja vīrietis tai tuvojas, pakļaudamies tikai savam dzīvnieciskajam instinktam.

Murē kustības tomēr bija izmisuma un bezcerību pilnas. Viņš nekā vairs nesaprata. Atgriezies pie rakstāmgalda, Murē sāka šķirstīt dokumentus, bet tūlīt atkal nolika tos nost, sacīdams:

— Jūs varat iet, jaunkundz, man nav tiesības jūs aizturēt pret jūsu gribu.

— Bet es negribu aiziet, — viņa atbildēja pasmaidīdama. — Ja jūs ticat manam godīgumam, es palikšu ...

Murē kungs, vienmēr ir jātic godīgām sievietēm. Viņu nav mazums pasaulē, es jums galvoju.

Denīzes skatieni negribot pievērsās Heduēna kundzes ģīmetnei — tās skaistās un gudrās dāmas ģīmetnei, kuras asinis, pēc nostāstiem, atnesušas laimi uzņēmumam.

Murē nodrebēdams sekoja meitenes skatieniem: viņam

24 - 25! 369

šķita, ka šo frāzi saka viņa nelaiķe sieva; tā loti bieži tā mēdza teikt, viņš zināja šos vārdus. Tā bija kā augšāmcelšanās pēc nāves; viņš atrada Denīzē tādu pašu veselo saprātu un dvēseles līdzsvaru kā tai, ko bija zaudēļis, un līdzība bija visur, pat maigajā balsī, kas nekad nerunāja tukšus vārdus. Tas viņu pārsteidza un sāpināja vēl dziļāk.

— Jūs zināt, ka esmu viss jūsu varā, — viņš čukstēja. — Dariet ar mani, ko gribat.

Viņa jautri atteica:

— Tas ir labi. Vienmēr der uzklausīt sievietes uzskatus, kaut arī viņas stāvoklis dzīvē nav spožs, bet ja tikai viņai ir mazliet saprāta... Paļaujieties uz mani, es no jums izveidošu labu cilvēku, ja jūs sevi atdosiet manās rokās.

Denīzes nemākslotajā jokā bija kaut kas valdzinošs. Murē viegli pasmaidīja un pavadīja to līdz durvīm, it kā tā būtu kāda dižciltīga apmeklētāja.

Otrā dienā Denīzi iecēla par nodaļas vadītāju. Direkcija bija nolēmusi dalīt gatavo apģērbu nodaļu, atvērdama speciāli Denīzei gatavo apģērbu nodaļu bērniem. Kopš dienas, kad atlaida no darba Orelijas kundzes dēlu, tā dzīvoja mūžīgās bailēs; Orelijas kundze juta, ka priekšniecība kļuvusi vēsāka pret to, un redzēja, kā dienu no dienas veikalā nostiprinājās Denizes ietekme. Vai tikai viņu, vadītāju, kaut kāda iegansta dēļ neupurēs šai meitenei? Orelijas kundzes majestātiskā, aptaukojusies seja sakrita, apzinoties negodu, ar kādu tagad aptraipīta Lommu dinastija; viņa tagad ar nodomu katru vakaru aizgāja no darba ar vīru zem rokas; nelaime tos bija tuvinājusi, un tie saprata, ka pie visa vainīgas ģimenes nesaskaņas; nabaga vīrs, vēl vairāk nomākts nekā viņa, slimīgās bailēs, kad tikai arī to pašu netur aizdomās par zagšanu, ikdienas ieņēmumus skaļi pārskaitīja divreiz, veikdams īstus brīnumus ar savu kroplo roku. Tagad, kad Orelijas kundze uzzināja, ka Denīze iecelta par bērnu apģērbu nodaļas vadītāju, viņa tā nepriecājās, ka sāka tai parādīt vislielāko sirsnību, kur vien varēdama. Cik augstsirdīgi, ka Denīze tomēr neatņēma viņai vietu! Orelijas kundze apbēra Denīzi ar draudzības pierādījumiem, izturējās pret to kā pret sev līdzīgu, bieži

iegāja tās nodaļā, blakus, lai parunātos, un to visu darija ar tādu svinīgumu, it kā viņa būtu karaliene — māte, kas apciemo otru vēl jaunu karalieni.

Denīze tagad atradās savas varas kalngalā: meitenes iecelšana par nodaļas vadītāju, atbruņoja pēdēļos viņas pretiniekus. Ja arī kāds vēl turpināja izplatīt ļaunas valodas, tad tikai tāpēc, ka cilvēki nevar atturēties no mēlnesības; tomēr visi Denīzei, garām ejot, zemu palocījās, gandrīz līdz pašai zemei. Margarita, kas tagad ieņēma vadītājas palīdzes vielu, izplūda Denīzes slavinājumos. Pat Klāra, klusā cieņā pret panākumiem, kurus pati gūt nebija spējusi, nolieca galvu; Denīzes uzvara sevišķi spilgti izpaudās vīriešu personāla attiecības pret viņu: Žūvs, sarunādamies ar Denīzi, liecās divos līkumos, Itēns drebēja, labi saprazdams sava stāvokļa nedrošību, bet Burdonkls galīgi pārliecinājās par savu bezspēku. Kad viņš bija redzējis Denīzi iznākam no Murē kabineta mierīgu un smaidošu un kad otrā dienā šefs bija pieprasījis direkcijai atvērt jaunu nodaļu, Burdonkls noliecās Denīzes priekšā svētās šausmās, ko tam iedvesa sieviete. Viņš vienmēr piekāpās un atzina Murē pārākumu, par spīti tā neprātam un muļķīgajām mīlas aiz-rautībām. Šoreiz uzvarošais spēks bija sievietes pusē, un Burdonkls gaidīja, ka nupat, nupat tuvā katastrofa aiznesīs arī viņu.

Denīze saņēma savu uzvaru ar apburošu mieru. Viņa bija aizkustināta no šīs cieņas, gribēdama tanī saskatīt līdzjūtību visām kļūmēm sava darba sākumā, likstām, kas beidzot vaiņagojās ar panākumiem kā balva par viņas izturību. Smaidot un ar prieku Denīze pieņēma vismazākos draudzības apliecinājumus, un daudzi viņu tiešām iemīlēja, jo jaunā meitene bija tik maiga, laipna, allaž gatava sniegt pretī savu sirdi. Vienīgi Klāra De-nīzei bija nepārvarami pretīga; viņa uzzināja, ka šī meitene izpildījusi savu nodomu, par ko jokodamās kādreiz bija ieminējusies. Klāra tiešām tikai laika kavēkļa dēļ kādā vakarā bija uzaicinājusi pie sevis Kolombānu, un tagad, šis pārdevējs ilgi gaidītās laimes reibumā naktis pavadīja ārpus savas mājas, kamēr nelaimīgā Ženevjeva lēnām dzisa. Par to mēļoja «Paradīzē», uzskatot šo dēku par visai smieklīgu.

Taču šī vienīgā bēda neietekmēja Denīzes mierīgo noskaņojumu. Sevišķi labi viņa jutās savā nodaļā, dažāda vecuma bērnu barā. Jaunā meitene dievināja bērnus, un labāk piemērotu darbu viņa vairs nevarēja rast. Reizēm nodaļā sanāca ap simt zēnu un meiteņu — vesela trokšņaina pansija, kur jau pamazām sāka rasties skaistuma izpratne. Mātes zaudēja galvas. Denīze deva padomus, smaidīja, izsēdinādama mazuļus pa krēsliem. Reizēm šai barā Denīzi savaldzināja kāda glīta, sārta meitenīte, un viņa pati sāka to apkalpot, atnesa kleitiņu, pielaikoja to apaļajiem bērna pleciņiem ar maigu vecākās māsas saudzību. Lija skaļu smieklu šaltis, un viegli sajūsmināti izsaucieni mijās ar nosodošām balsīm. Reizēm deviņu vai desmit gadu vecā meitenīte, uzģērbdama lūka mētelīti, kā jau pieaugusi sieviete, apskatīja to spogulī, grozīdamās uz visām pusēm, un viņas acīs iedegās vēlēšanās patikt. Letes bija piekrautas precēm: tur bija rožainas un gaišzilas viegla zīda auduma kleitiņas bērniem vecumā no viena līdz pieciem gadiem; zefīra matrožu uzvalciņi, plisēti svārciņi un blūzītes ar perkala ielaidumiem; ģērbi Ludviķa XV stilā, mētelīši, jaciņas, kaudzēm šauro kleitiņu ar tām īpatno bērnišķīgo, stūraino grāciju — kaut kas līdzīgs veselas lielu leļļu kopas garderobei, kas izņemta no skapjiem un atstāta, lai ņem katrs, ko grib. Denīzes kabatās vienmēr bija saldumi, ar ko tā nomierināja kādu noraudājušos mazuli, kas bēdājās, ka tam neatļauj paņemt līdz sarkanās biksītes; Denīze jutās starp šiem bērniem kā savās mājās, savā ģimenē, pati kļūdama kā meitenīte šo nevainīgo, spirgto radījumu vidē, ko nemitīgi nomainīja atkal citi.

Tagad Denīzei nereti iznāca garākas draudzīgas sarunas ar Murē. Kad tai bija nepieciešams iet pie viņa pēc rīkojumiem vai ar ziņojumu, Murē to aizturēja, lai patērzētu, — viņam patika klausīties Denīzē. Tas bija tieši tas, ko jaunā meitene jokojot bija solījusi «izveidot no viņa labu cilvēku». Viņas apdomīgajā un attapīgajā nor-mandietes prātā pastāvīgi radās dažādi plāni un domas par jaunās tirdzniecības paņēmieniem; viņa jau bija mēģinājusi dalīties savās idejās ar Robino un runājusi par dažām ar Murē tai neaizmirstamajā vakarā, kad tie abi bija pastaigājušies Tiljeriju pils parkā. Denīze nespēja

nodoties kādam darbam un novērot to, nedomājot par šā darba iekārtošanu un uzlabošanu. Ta no pašas pirmās iestāšanās dienas darbā «Dāmu paradīzē» Denīzi bija nomācis kalpotāju nedrošais liktenis; sašutumu viņā izraisīja pēkšņās atlaišanas no darba, viņai tās likās neprātīgas un netaisnas, kas pat kaitē kā kalpotājiem, tā pašam uzņēmumam. Denīze nebija aizmirsusi savas mokpilnās pirmās darba dienas un izjuta dziļu līdzjūtību pret katru jaunpieņemto pārdevēju; viņa novēroja, kā cieš jaunās, tikko turēdamās kājās aiz noguruma, kā to acu plaksti pietūkst no asarām, viņa nojauta nabadzību, ko slēpa zīda tērps, un saprata, cik nīgri izturas pret tām vecās pārdevējas. Šī suņa dzīve sagandēja pat labākās no viņām, un beigu cēliens šai dzīvei bija drūms: smagajā darbā nogurdinātas, pārdevējas ap četrdesmit gadiem kaut kur pazuda vai nomira no tuberkulozes, mazasinības vai no pārpūles un smacīgā gaisa; dažas nonāca uz ielas, bet laimīgākās, izgājušas pie vīra, nīka kādā provinces bodītē. Vai tad ir cilvēcīgi un taisnīgi, ja lielie veikali gadu no gada tik nežēlīgi iznīcina cilvēkus? Un Denīze sāka aizstāvēt šos mazos mehānisma ritenīšus, pamatodamās nevis uz sentimentālām pārdomām, bet uz apsvērumiem pašu īpašnieku interesēs. .Ja gribat, lai jums būtu laba mašīna, tad ņemiet tai labākas šķirnes metālu; ja metāls nav noderīgs vai nolietojies, viss darbs apstājas, rodas papildu izdevumi, lai to atkal savestu kārtība, un tas ir lieks spēka zaudēļums. Reizēm Denīze iekvēlojās sajūsmā, viņa redzēja milzīgu, ideālu veikalu, tirdzniecības falansieru, kur katrs pēc nopelniem saņem savu noteiktu daļu peļņas un kur tam ar līgumu nodrošināta nākotne. Tad Murē, lai gan drudžainā noskaņojumā, sāka jokot. Viņš Denīzei pārmeta tieksmi uz sociālismu, samulsinādams meiteni ar to, un pierādīja, cik grūti realizējami tās sapņi, jo Denīze savas domas izteica sirsnīgā vaļsirdībā, un, kad pārliecinājās, cik nestabilas ir viņas teorijas, smeltas no labās sirds, viņa mierīgi paļāvās uz nākotni. Murē turpretim, klausījās viņā, apburts no šīs jaunās balss skaņas, kas vēl trīsēja no pārdzīvotām ciešanām, kad viņa tik pārliecinoši runāja par reformām, kas būtu veicamas pašas firmas labā. Murē klausījās, pazobojās par viņu, bet pa to laiku kalpotāju

stāvoklis pamazām uzlabojās: masveida atlaišanas

klusajā sezonā aizstāja atvaļinājumi; beidzot bija paredzēts nodibināt pašpalīdzības kasi, kas atvieglotu darbinieku stāvokli bezdarba laikā un nodrošinātu tos vecumā. Tas bija divdesmitā gadsimta lielo strādnieku apvienību dīglis.

Bet Denīze neapmierinājās tikai ar vēlēšanos sadziedēt savas vēl asiņojošās brūces, viņa ierosināja Murē uz sievišķīgi izsmalcinātām pārdomām, kas sajūsmināja pircējas. Denīze arī iepriecināja Lommu, atbalstīdama tā sen loloto sapni — ar darbinieku spēkiem organizēt orķestri. Pēc trim mēnešiem Lommam bija pakļauti simt divdesmit muzikanti; viņa dzīves sapnis bija piepildījies. Veikals sarīkoja lielus svētkus ar koncertu un balli, un «Paradīzes» organizētais orķestris uzstājās pircēju un, tātad, pasaules priekšā. Par jaunievedumu rakstīja visi laikraksti, un pat Burdonkls, kuru tas no sākuma gan satracināja, nolieca galvu šīs nedzirdētās reklāmas priekšā. Tad vēl tika iekārtota speciāla istaba, kur pārdevēju rīcībā atradās divi biljardi, šaha un triktraka galdiņi. Pie veikala atvēra vakara kursus, kur mācīja angļu un vācu valodu, gramatiku, rēķināšanu un ģeogrāfiju, tika pat noorganizētas jāšanas un paukošanas stundas. Darbiniekiem iekārtoja bibliotēku ar desmit tūkstošiem sējumu. Beidzot atvēlēja arī turpat veikalā ārstu, kas sniedza bezmaksas padomus, iekārtoja vannas, bufetes, frizētavu. Viss, ko dzīve prasīja, atradās uz vietas; visu varēja iegūt turpat — mācības, ēdienu, naktsmītni un apģērbu. «Dāmu paradīze» pati apmierināja visas savas materiālās un kulturālās prasības milzīgās Parīzes vidū, ko ieinteresēja šie jaunievedumi, šī darba pilsēta, kas bija izaugusi tik plaša uz veco ielu gružiem, kur beidzot atmirdzēja gaiša, spoža saule.

Sabiedriskajā domā radās jauns virziens Denīzei par labu. Uzvarētais Burdonkls izmisumā vienmēr atkārtoja saviem draugiem, ka viņš atdotu daudz, ja pats savām rokām varētu ieguldīt Denizi Murē gultā; no tā visi secināja, ka Denīze tomēr nav padevusies šefam un ka viņas vara ir sekas noraidījumam. Kopš šā mirkļa meitene kļuva*par visu mīluli. Visi saprata, ka par jaunajām priekšrocībām jāpateicas Denīzei, visi jūsmoja par viņai

gribas spēku. Beidzot taču atradās tāda, kas mācēja šefu pakjaut sev, atriebties par visām un panākt ne tikai solījumus vieni Beidzot atradusies sieviete, kas mācīja cienīt nabadzīgo šķiru cilvēkus! Kad šī meitene, kautra un neuzvarama, gāja caur nodalām, pārdevēji, ieraudzīdami viņas skaisto, spītīgo galviņu, laipni smaidīja; tie lepojās ar savu darba biedreni un labprāt būtu palielījušies ar viņu visa apkārtējā pūļa priekšā. Denize laimīga nepretojās šai arvien pieaugošajai simpātijai. Mīļais dievs, — vai tas maz iespējams? Denīzes atmiņā uzausa diena, kad tā pirmo reizi bija atnākusi šurp novalkātā kleitiņā, nobijusies un apmulsusi, ieraugot šīs briesmīgās mašīnas sarežģīto mehānismu; viņa ilgi ilgi izjuta savu niecīgumu, likās sev kā mazs graudiņš starp dzirnakmeņiem, kas mala veselu pasauli; bet tagad viņa ir šīs pasaules dvēsele, tikai viņa šeit vadošais spēks, ar vienu vienīgu vārdu viņa varēja paātrināt vai palēnināt šī milzeņa gaitu, jo tas gul pie viņas mazajām kājām. Taču viņa to nemaz negribēja, viņa bija atnākusi šurp bez jebkāda aprēķina, ar savu vienīgo dotību — kautrā rakstura burvīgumu. Denīzes tagadēļā vara reizēm izraisīja viņā pašā nemiera pilnu neizpratni, kāpēc gan visi viņai pakļaujas? Viņa taču nemaz nav skaista, nevienam nedara arī nekā ļauna. Taču tad meitene atvieglota pasmaidīja, jo viņa bija pali labsirdība un saprāts, patiesība un loģika; šinīs īpašībās arī mita viņas spēks.

Lielu prieku Denīzei sagādāja tas, ka viņa spēja palīdzēt Polīnai. Jaunā sieviete bija mātes stāvoklī un drebēja bailēs, ka to atlaidīs no darba, jo vēl nesen divām pārdevējām septitā grūtniecības mēnesī, bija jāatstāj darbs. Direkcija necieta tamlīdzīgus gadījumus, mātes stāvoklis šeit bija izskausts kā kaut kas apgrūtinošs un piedauzīgs; sliktākajā gadījumā vēl pieļāva laulību, bet radīt bērnus bija aizliegts. Lai gan Polīnas vīrs strādāja turpat, viņa tomēr ar bažām domāja par nākotni, saprazdama, ka drīz vien vairs nevarēs stāvēt aiz letes; tādēļ viņa sevi nežēlīgi spīlēja korsetē, nolēmusi, cik vien iespējams, ilgi saglabāt savu noslēpumu. Vienai no abām atlaistajām pārdevējām piedzima nedzīvs bērniņš, tieši tāpēc, ka tā bija kropļojusi savu augumu korsetē, un viņas dzīvība atradās briesmās. Pa to laiku Burdonkls

jau bija pamanījis, ka Polīnas seja pieņem pelēki bālu nokrāsu, bet gaitā radusies mokpilna neveiklība. Kādu rītu viņš atradās lai blakus līgavas pūra nodaļā; šinī brīdī kāds izsūtāmais zēns, paceļot no grīdas saini, pagrūda Polinu tik stipri, ka viņa iekliedzās un saķēra ar rokām vēderu. Burdonkls Polīnu tūliņ aizveda, iztaujāja un tad ierosināja direkcijā jautājumu par viņas atlaišanu aiz iegansta, ka tai nepieciešams tīrs lauku gaiss; viņš pierādīja, ka par šo gadījumu izplatīsies valodas, kas uz publiku atstās sliktu iespaidu, ja Polinai būs priekšlaicīgas dzemdības, kā tas notika pagājušajā gadā ar pārdevēju no bērnu veļas nodaļas. Murē sēdē nepiedalījās un varēja izteikt savas domas tikai vakarā. Bet Denīzei izdevās laikā iejaukties, un Murē apklusināja Burdonklu, atsaukdamies uz uzņēmuma interesēm. Vai tad tiešām Burdonkls gribot izraisīt sašutumu mātēs un apvainot jaunās pircējas, kas esot mātes stāvoklī? Tam sekoja svinīgs lēmums, ka katra precēta pārdevēja grūtniecības gadījumā tiks nogādāta pie speciāli atsauktas vecmātes, tiklīdz viņas klātbūtne veikalā kļūs neērta.

Kad nākamajā dienā Denīze nokāpa slimnieku istabā, lai apciemotu Polīnu, kuru nācās tur novietot dabūtā trieciena dēļ, viņa sirsnīgi noskūpstīja Denīzi uz abiem vaigiem.

— Cik jūs esat laipna!... Ja jūs nebūtu, viņi mani izsviestu uz ielas... Bet neraizējieties manis dēļ; ārsts saka, ka viss noritēšot labi.

Božē bija izsprucis no savas nodaļas un stāvēja turpat — gultas otrā pusē. Viņš arī murmināja kaut ko līdzīgu pateicībai un bija ļoti apjucis Denīzes klātbūtnē, kuru tagad uzskatīja par ievērojamu personu, kas jau sasniegusi augstāku stāvokli darbā. Ak, ja viņš tikai izdzirdēs kādu, melšot negantības, ar kādu gandarījumu tad aizbāzis skauģiem mutes. Bet Polīna raidīja Božē projām, draudzīgi paraustīdama plecus:

— Mans dārgais! Tu tikai muļķības vien mal. Atstāj mūs tagad divatā parunāties.

Slimnieku istaba bija gara, gaiša telpa, kur rindā atradās divpadsmit gultas ar baltiem aizkariņiem. Šeit ārstēja darbiniekus, kas dzīvoja pie veikala, ja tie nevēlējās slimot pie saviem piederīgiem. Todien Polīna atra-

dās viena pati slimnieku telpā, viņa gulēja pie liela loga, kas izgāja uz Jauno Sv. Ogistēna ielu. Tikko Božē pazuda, abas meitenes stāstija viena otrai visu, kas bija uz sirds; no sniegbaltās veļas kāpa augšup tikko jaušama lavandas smarža, ietīdama it kā saldā gurduma pilnā snaudā meiteņu čukstus.

— Tātad viņš izpilda visas jūsu vēlēšanās bez ierunām? ... Cik jūs gan esat cietsirdīga, ka viņu tā mocāt. Pastāstiet man, kā tas saprotams, ja nu esmu atļāvusies par to runāt! Vai viņš jums pretīgs?

Polīna turēja Denīzes roku; Denīze sēdēja pie viņas gultas, elkoņiem atspiedusies uz spilvena; Denīzē pēkšņi kaut kas saviļņojās, vaigi iekvēlojās, viņa apjuka no šī tiešā, negaidītā jautājuma. Meitenei izlauzās noslēpums. Galvu iespiedusi spilvenā, viņa čukstēja:

— Es mīlu viņu.

Polīna apstulba pārsteigumā.

— Kā! Jūs viņu mīlat? Nu tad jau tas pavisam vienkārši! Pieņemiet viņa priekšlikumu!

Denīze, arvien vēl slēpdamās spilvenā, noliedzot enerģiski kratīja galvu. Un viņa teica nē tieši tāpēc, ka to mīlēja, nespēdama to sev izskaidrot. Protams, ka tas ir smieklīgi, taču viņa tā juta un nevarēja sevi padarīt citādu. Draudzenes pārsteigums auga, un viņa beidzot jautāja:

— Tātad jūs cenšaties, lai viņš jūs apprecētu?

Denīze pēkšņi izslējās. Viņa bija satraukta.

— Lai viņš mani apprecētu? ... Ak, nē, nē! Zvēru jums, ka neko tamlīdzīgu neesmu pat domājusi. Nē! Nekad tādi aprēķini man nav bijuši prātā, un jūs zināt, ka es melus neciešu!

— Mīļā, bet, ja jūs gribētu, lai viņš jūs apprec, tad tieši tā jums arī būtu jāizturas... — kautri teica Polīna. — Bet galu galā tam visam taču kaut kādi jānoslēdzas, un jums atliek tikai laulības, ja jūs neko citu nepieļaujat... Klausieties, man jums jāpasaka: visi ir_ par to pārliecināti, ka jūs to vazājat aiz deguna tikai tādēļ, lai galu galā aizvestu pie pilsētas mēra ... Mans dievs, kāda jūs savādniece!

Viņai bija jāmierina Denīze, meitene elsāja, nokritusi ar galvu uz spilvena, un atkārtoja atkal un atkal, ka aiz-

iešot no veikala, ja par viņu tā bez mitas runāšot, viņai tas nekad neesot ienācis prātā. Protams, ja vīrietis mīl sievieti, viņam tā jāņem par sievu. Bet viņa neko neprasa, neko negaida, viņa tikai lūdz, lai ļauj viņai mierīgi dzīvot ar visām viņas bēdām un priekiem kā dzīvo visi. Citādi viņa aizies.

Šai pašā brīdī Murē devās veikala apgaitā. Viņš gribēja mazliet aizmirsties, paskatoties vēlreiz, kā virzās uz priekšu jaunceltnes darbi. Bija apritējuši vairāki mēneši, tagad fasāde lepni slēja augšup savas monumentālās kontūras, pagaidām vēl aiz plaša dēļu apvalka, kas to noslēpa pūļa skatieniem. Vesela armija dekoratoru bija jau stājusies darbā: marmora slīpētāji, fajansa darbu meistari, mozaīkas licēji; viņi zeltīja centrālo grupu virs ieejas durvīm, uz cokola piestiprināja pakājes statujām, kas attēloja Francijas manufaktūras rūpniecības pilsētas. Nesen izbūvētās Desmitā decembra ielas garumā no rīta līdz vakaram stāvēja dīkdieņu bari, degunus gaisā pacēluši, lai gan nekas vēl nebija ko apskatīt; visi bija saintriģēti ar nostāstiem par šīs pils brīnumiem; tās atklāšana sacels visu Parīzi kājās. Bet Murē, stāvēdams uz sastatnēm raita darba mutulī starp māksliniekiem, kas pašlaik beidza to, ko bija sākuši mūrnieki, skatījās, kā iemiesojas dzīvē viņa sapņi un rūgtāk nekā jebkad agrāk izjuta savas slavas niecīgumu. Doma par Denīzi pēkšņi sašņaudza Murē sirdi; šī doma bez mitas dedzināja kā liesma, kā neremdināmas sāpes. Un Murē skrēja projām, nerazdams apmierinājuma, bīdamies, ka citi neierauga viņa asaras, viņam derdzās panāktā uzvara. Pils, kuras fasāde beidzot pacēlās augšup, šķita Murē niecīga, līdzīga tām smilšu sienām, ko veido bērni; un, ja arī aizstieptu šo fasādi no vienas Parīzes priekšpilsētas līdz otrai, ja arī tā paceltos augšup līdz zvaigznēm, arī tad tā neaizpildīs tukšumu viņa sirdī, ko panāktu viens vienīgs «jā» no Denīzes lūpām.

Murē atgriezās savā kabinetā, slāpdams no apvaldītām asarām. Ko tad meitene īsti grib? Murē neuzdrošinājās vairs piesolīt tai naudu, un, neraugoties uz jauna atraitņa sašutumu, viņā modās neskaidra doma par laulībām. Sava bezspēka nomākts, Murē Jāva vaļu asarām. Viņš bija nelaimīgs.

XIII

Kādā novembra rītā, kad Denīze savā nodaļā deva pirmos rīkojumus, pie viņas atnāca tēvoča Bodī kalpone un pastāstīja, ka Ženevjevas jaunkundzei naktī bijis ļoti slikti un tā tūlīt gribot redzēt savu māsīcu. Jau kādu laiku nabaga meitene dienu no dienas kļuva vārgāka, un vakar tai bija jāliekas gultā.

— Sakiet, ka es tūlīt nākšu, — atbildēja satrauktā Denīze.

Kolombāna pēkšņā pazušana bija smags likteņa trieciens Ženevjevai. Sākumā viņš nepavadīja naktis mājās, bīdamies no Klāras izsmiekla; tad, ļaudamies neprāta tieksmei, kas pilnīgi sagrābj savā varā arī noslēgtus, nevainīgus jaunekļus, viņš kļuva šīs meitenes paklausīgs vergs un kādā pirmdienā vairs neieradās darbā, atsūtīdams savam saimniekam atvadīšanās vēstuli, uzrakstītu rūpīgi izkoptā stilā, kā parasti raksta pašnāvnieki. Var būt, ka šai aizrautībai pievienojās arī aprēķins: viltīgais jauneklis nolēma izmantot gadījumu, lai atbrīvotos no neizdevīgām precībām. Vilnas audumu veikala stāvoklis bija tikpat slikts kā līgavas veselība, tāpēc šis bija izdevīgs brīdis, lai izbeigtu visas attiecības, pirmo reizi aizraujoties. Visi uzskatīja Kolombānu par liktenīgas mīlas upuri.

Kad Denīze atnāca vecā Elbefa namā, veikalā atradās tikai Bodī kundze. Viņa nekustīgi sēdēja pie kases, viņas mazā, mazasinības nomāktā sejiņa bija līķa bāla, šķita, viņa sargā dziļā klusumā iegrimušo veikala tukšumu. Pārdevēji bija jāatlaiž, kalpone ar spalvu slotiņu slaucīja putekļus no plauktiem, un bija jau nolemts viņas vietā pie-

ņemt vienkāršu virtuveni. No griestiem dvesa ledains saltums; stunda ritēja pēc stundas, bet neviena pircēja ne-ielukojās veikala pustumsā, un preces, ko neviena roka neaizskāra, mitro sienu deļ apsūbēja.

— Kas noticis? — izbijusies vaicāja Denīze. — Vai Ženevjeva ir nopietni slima?

Bodi kundze tūlīt neatbildēja. Acīs viņai sariesās asaras.

— Es nekā nezinu, man neko nesaka ... — viņa čukstēja. — Ak, viss ir pagalam, viss pagalam ...

Viņa pārlaida visapkārt drūmajam veikaliņam asarām aizmiglotu skatienu, it kā sajuzdama, ka vienlaikus ar savu meitu zaudēs arī savu tirgotavu. Par pārdoto Ram-buijē māju saņemtie septiņdesmit tūkstoši franku bija izkusuši konkurences virpulī nepilnos divos gados. Lai izturētu cīņu ar «Dāmu paradīzi», kas tagad tirgojās arī ar vīriešu uzvalku audumiem, mednieku samtu un livrejām, vilnas audumu tirgotājam Bodī bija jānes ievērojami upuri. Galu galā viņu pilnīgi uzveica sāncenša moitoni un flaneļi, kas tam bija tik daudz un dažādi, kādi tirgū vēl nekad nebija redzēti. Pamazām auga parādi, un Bodī izlēma ķerties pie pēdēļā līdzekļa — ieķīlāt savu. veco māju Mišodjēras ielā, kur viņa priekštecis, vecais Finē, bija nodibinājis tirdzniecības firmu; beigas bija vairs tikai dažu dienu jautājums; viss apkārt gruva, pat griesti, likās, nupat, nupat iebruks un sabirs putekļos, kā parasti sagrūst no vēja brāzmas veca, ķirmju izēsta ēka.

— Tēvs ir augšā, — Bodī kundze ierunājās aizlūstošā balsī. — Mēs tur pavadām divas stundas katrs pēc kārtas: šeit taču tomēr arī kādam jābfit... Protams, tikai aiz piesardzības, jo, taisnību sakot...

Viņa nobeidza teikumu, atmezdama ar roku. Viņi, protams, būtu aizvēruši arī veikala slēģus, ja nebijis vecas firmas pārstāvju lepnums, kas tiem liedza padoties, — viņi taču bija pārredzami visam kvartālam.

— Tad es iešu augšā, krustmāt, — sacīja Denīze; viņas sirds sažņaudzās, redzot padevīgo izmisumu, kas dvesa pretim pat no audumu gabaliem uz plauktiem.

— Ej, ej drīzāk, mans bērns ... Ženevjeva tevi gaida, viņa tevi sauca visu nakti. Viņa tev grib kaut ko teikt.

Šinī mirklī veikalā ienāca tēvs, kas tikko bija nokāpis

no augšējā stāva. Viņa jau tā dzeltenā seja bija pieņēmusi zaļganu nokrāsu žults izplūduma dēļ, bet acis iekaisušas sarkanas. Bodi arvien vēl gāja uz pirkstgaliem, lai gan sen jau bija iznācis no slimnieces istabas.

— Viņa guļ, — tas čukstēja, it kā baidīdamies, ka to nesadzird augšā.

Tēvocim Bodi saļodzījās kājas, un viņš atkrita krēslā, automātiski slaucīdams sviedrus no pieres un smagi elpodams, it kā pēc grūta darba. Valdīja klusums. Beidzot viņš vērsās pie Denīzes:

— Tu Ženevjevu redzēsi mazliet vēlāk... Kad viņa guļ, mums šķiet, ka viņa ir vesela.

Visi klusēja atkal. Tēvs un māte skatījās viens otrā. Tad Bodī atkal sāka pusbalsī stāstīt par savām likstām, neviena neminēdams, neviena neuzrunādams.

— Zvēru pie visiem svētajiem, ka es tam nekad nebūtu ticējis! Viņš man bija pēdējais; es viņu izaudzināju kā sava paša miesīgo dēlu. Ja man kāds būtu teicis: «Viņi tev to atņems; tu redzēsi, kā viņš aizskries, kūleņus mezdams,» — es būtu atbildēļis: «Ja tas notiks, tad mums vairs dieva nav.» Bet viņš tomēr aizskrēja, kūleņus mezdams... Ak nabadziņš, viņam bija tik liela pieredze tirdzniecībā, viņš tik stingri turējās pie maniem ieskatiem! Un tas viss notika ķēmīga radījuma, kāda manekena bez dvēseles deļ, kas dēd šaubīgu veikalu skatlogos! Nu, tad tiešām ir arī iemesls zaudēt prātu!

Tēvocis Bodi pakratīja galvu, viņa skatieni izklaidīgi slīdēja pa mitrajām grīdas plātnēm, ko bija deldēļušas daudzas pircēju paaudzes.

— Ziniet, — viņš turpināja vēl klusākā balsī, — ir brīži, kad es jūtos kā galvenais vainīgais pie mūsu nelaimes. Jā, manas neapdomības dēļ mūsu nabaga meitiņa tagad guļ tur augšā, drudža nomocīta. Vai gan man nevajadzēja ļaut viņiem tūlīt salaulāties, nevis padoties muļķīgam lepnumam, ietiepībai — nodot veikalu spīdošā stāvoklī. Ženevjeva dzīvotu tagad ar mīļoto cilvēku, un varbūt viņu jaunība veiktu to brīnumu, kādu es nepratu radīt... Es — es vecais muļķis to neaptvēru, man tas prātā neienāca, ka kaut kā tamlīdzīga dēļ cilvēks varētu saslimt... Tiešām viņš nebija ikdienišķs zēns: tirgotāja

galva, godīgs un vienkāršs, un kā viņš mīlēja kārtību, nu, vārdu sakot, — viņš bija mans māceklis ...

Bodī pacēla galvu, aizstāvēdams joprojām savus uzskatus, jūsmodams par pārdevēju, kas izrādījās nodevējs. Denīze nespēja vairs klausīties, kā viņš pats sevi apsūdz; un, satraukuma pārvarēta, viņa pateica tam visu, redzot tik pazemotu veco vīru, asaru pilnām acīm, viņu — veco tirgotāju, kas kādreiz valdīja šeit kā bargs, pilntiesīgs saimnieks.

— Tēvoci, neattaisnojiet viņu, lūdzu... Viņš nekad nav mīlējis Zenevjevu; viņš jau būtu vēl ātrāk aizbēdzis, ja jūs būtu vēlējies pasteidzināt laulības. Es pati ar viņu runāju; viņš ļoti labi zināja, ka mana nabaga māsīca cieš viņa dēļ, bet, kā redzat, tas viņu nekavēja aiziet... Pajautājiet krustmātei!

Bodī kundze, neatverot sakniebtās lūpas, pamāja ar galvu. Te vecais tirgotājs vēl vairāk nobāla, un asaras galīgi aizmigloja viņa acis. Viņš nomurmināja:

— Laikam tas viņiem ir asinīs. Viņa tēvs pagājušā vasarā nomira tāpēc, ka visu mūžu skrēja pakaļ staigulēm.

Un sirmgalvis automātiski apskatīja telpas tumšos kaktus, viņa skatieni slīdēja pār tukšajām letēm un papīriem pieblīvētajām kantora galda atvilknēm, beidzot apstājoties pie sievas, kas sēdēja taisna un nekustīga pie kases, veltīgi gaidīdama pazudušos pircējus.

— Tātad visam beigas, — tas atkal uzsāka. — Viņš nokāva mūsu tirdzniecību, un tagad viena no viņa neģēlēm nokauj mūsu meitu.

Visi apklusa. Kariešu rīboņa, kas palaikam satricināja smagās grīdas plātnes, draudīgi atbalsojās smacīgajā telpā ar zemajiem griestiem, atgādinot bungu rīboņu apbedīšanas procesijā. Pēkšņi vecā, aizmirstā veikala drūmajā klusumā, kaut kur no augšas atskanēja dobji sitieni. Ženevjeva bija pamodusies un sita pa grīdu ar spieķi, kas bija piesliets pie viņas gultas.

— Iesim ātrāk augšā, — teica Bodī, strauji uzlēkdams kājās. — Pacenties būt jautrāka, viņa nedrīkst neko zināt.

Kāpņu telpā viņš rūpīgi izslaucīja acis, lai izdzēstu asaru pēdas. Viņš tikko bija paguvis atvērt durvis augšstāvā, kad no istabas atskanēja vājš, izbaiļu pilns sauciens:

— Ai! Es negribu palikt viena... Neatstājiet mani vienu ... Man bailes vienai...

Ieraugot Denīzi, Ženevjeva tūlīt apmierinājās un priecīgi pasmaidīja.

— Beidzot tu atnāci!... Es tevi tik ļoti gaidīju, jau no vakar vakara! Es jau sāku domāt, ka arī tu mani esi atstājusi.

Tā bija sirdi plosoša aina. Meitenes istaba atradās pagalma pusē; pa logiem iespīdēja blāva gaisma. Sākumā vecāki bija gribējuši slimo meitu ievietot savā guļam-telpā, kuras logi izgāja uz ielu, bet «Dāmu paradīze» otrpus ielas meiteni tā satrauca, ka to vajadzēja nest atpakaļ uz viņas istabiņu. 'Ženevjeva bija tik ļoti izdilusi, ka, šķita, viņai miesas nemaz vairs nav, zem segas gandrīz nevarēja jaust slimnieces ķermeņa apveidu. Vājās rociņas, izkaltušas nežēlīgajā tuberkulozes drudzī, nepārtraukti kustējās un neapzināti, bet satraukti kaut ko meklēja, viņas melnie, it kā aiz kaisles piesmadzējušie mati šķita kļuvuši vēl biezāki un, likās, kāri izsūca asinis no bālās sejiņas; ar viņu izdzisa vecas Parīzes tirgotāju dzimtas pēdēļā pārstāve; ilgu gadu ritumā drūmajā pagraba krēslā šī dzimta bija pakāpeniski izmirusi. Denīze uzskatīja māsīcu, un sirds viņai lūza aiz žēluma. Viņa neuzdrošinājās runāt, bīdamās, ka neapvaldīs asaras. Beidzot viņa sāka stomīties:

— Es tūlīt nācu ... Vai es varu tev kaut kā palīdzēt? Tu mani sauci... Vai gribi, es palikšu pie tevis?

Ženevjeva elpoja nevienmērīgi, turpinādama pirkstiem kārtot segas krokas, viņa nenolaida acu no Denīzes.

— Nē, paldies, man nekas nav vajadzīgs... Es tikai gribēju tevi noskūpstīt.

Viņas acu plaksti bija pietūkuši aiz asarām. Denīze, ātri noliekusies, noskūpstija māsīcu uz vaiga un nodrebēja, sajuzdama zem lūpām šo iekritušo vaigu kvēli. Bet slimniece Denīzi apskāva, sāpju un skumju uzplūda spieda sev pie krūtim, neizlaizdama to no skavām. Tad viņas skatieni pievērsās tēvam.

— Vai gribi, es palikšu? — atkārtoja Denīze. — Vai tev ko nevajag?

— Nē, nēl

Ženevjeva neatlaidīgi raudzījās tēvā. Tas stāvēja nekustīgs, aizžņaugtu kaklu, nekā nesaprotošu sejas izteiksmi. Beidzot vecajam vīram uzausa atziņa, ka viņš ir lieks, un viņš klusēdams izgāja no istabas; bija dzirdams, ka tas smagiem sojiem kāpa lejup.

— Saki, — vai viņš satiekas ar to sievieti? — tūlīt jautāja slimniece, satverdama māsīcas roku un nosēdinādama to uz gultas. — Jā, es tevi gribēju redzēt, tikai tu vienīgā vari man visu pastāstīt... Viņi dzīvo kopā, vai ne?

Uz šiem jautājumiem Denīze nebija sagatavojusies; viņa nomurmināja kaut ko nesaprotamu, bet pēc tam bija spiesta pateikt visu patiesību un pastāstīt visas valodas, kādas bija dzirdamas veikalā. Klārai šis jauneklis jau bija apnicis un kļuvis par nastu; viņa aizcirtusi savas durvis tam deguna priekšā, bet Kolombāns, neremdināmās bēdās pazemots un verdziski padevīgs, sekojot tai visur, gribēdams panākt satikšanos. Stāsta, ka viņš iestāšoties «Luvrā» par pārdevēju.

— Ja tu viņu tik ļoti mīli varbūt viņš vēl atgriežas pie tevis, — turpināja Denīze, cenzdamās iepriecināt slimnieci ar šo pēdēļo cerību. — Paliec tikai drīzāk vesela, viņš, protams, visu nožēlos un apprecēs tevi.

Ženevjeva Denīzi pārtrauca. Viņa klausījās, elpu aizturējusi, un pat izstiepās taisna no spēku sasprindzinājuma, bet tagad, pēkšņi nogurusi, atkrita atpakaļ spilvenos.

— Nē, lai tas paliek, es zinu, ka mūsu starpā viss beidzies... Es ciešu klusu, Jo dzirdu, ka tēvs raud, un es negribu, lai māmiņa vēl vairāk sasirgst. Bet man jā-mirst, tu taču pati redzi, ka es saucu tevi šonakt, jo baidījos, ka es rītu nesagaidīšu ... Ak mīļais dievs, un ja tikai padomā, ka viņš tomēr nav nelaimīgs!

Denīze mēģināja pārliecināt māsīcu, ka viņas stāvoklis neesot nemaz tik nopietns, bet Ženevjeva to otrreiz pārtrauca un, pēkšņi nometusi segu no sevis, kā tikla meitene, kam nav nekas ko slēpt nāves priekšā, atsedza sevi līdz vēderam.

— Paskaties uz mani! — viņa čukstēja. — Vai tad tās nav beigas?

Denīzc trīsēdama piecēlās no gultas, it kā bīdamās ar savu elpu izdzēst dzīvību šim nožēlojamam, kailajam ķermenītim. Tiešām šeit jau tuvojās nāve, tas bija ilgajos gaidīšanas gados novārdzināts līgavas augums, kas kļuvis atkal no jauna trausls kā agrā bērnībā. Ženevjeva nesteigdamās apsedza sevi, atsākdama:

— Redzi, es jau vairs neesmu sieviete ... Nebūtu labi, ja es viņu vēl arvien vēlētos iegūt kā agrāk.

Viņas abas apklusa un, vārdus nerazdamas, skatījās viena otrā. Ženevjeva sāka runāt pirmā.

— Nepaliec vairs, tev ir daudz darba. Sirsnīgi pateicos! Man tik ļoti gribējās visu uzzināt; tagad esmu apmierināta. Ja tu viņu redzēsi, saki, ka esmu visu piedevusi ... Ardievu, mīļā Denīze! Noskūpsti mani cieši, jo tas jau ir pēdēļo reizi.

Meitene noskūpstīja māsīcu, iebilzdama:

— Nē, nē, neuztraucies tik ļoti. Tev vajadzīga tikai rūpiga kopšana nekā vairāk.

Bet slimniece iecirtīgi pagrozīja galvu. Viņas_ smaidā bija ticība savai pārliecībai. Redzēdama, ka māsīca iet uz durvīm, viņa ieteicās:

— Pagaidi, vispirms paklaudzini ar spieķi, lai tētis nāk augšā. Man vienai pārlieku bail.

Kad Bodi ienāca drūmajā, šaurajā istabiņā, kur tas sēdēja stundām ilgi, Ženevjeva māksloti jautri uzsauca Denīzei:

— Rītu tev nav ko nākt. Bet svētdien es tevi gaidīšu, tad tu pēcpusdienā pasēdēsi pie manis.

Nākamajā rītā pulksten sešos, gaismai austot, Zenev-jeva nomira pēc četru stundu ilgas, mokpilnas agonijas. Apbedīšana notika sestdien. Laiks bija apmācies, pār mitruma piesātināto pilsētu savilkās smagi, pelēki mākoņi. Vecā Elbefa nams, viscaur apsists ar baltu vadmalu, gaiši apspīdēja visu ielu ar savu baltumu, degošās sveces mirgoja kā zvaigznes vakara miglā. Pērļu vaiņagi un milzīgs baltu rožu pušķis sedza zārku — šauru bērna šķirstu, kas bija nolikts tumšajā priekštelpā vienā līmenī ar ietvi un tik tuvu notekai, ka garāmbraucošās karietes apšļāca ar dubļiem drapējumu. Vecais pilsētas kvartāls, viss mitruma piemircis, tāpat kā pagrabs, izgaroja pelējuma smaku; pa netīrajām ielām, kā parasti, rosīdamies, cits citu grūstīdami, steidzās garāmgājēji.

Denīze atnāca ap pulksten deviņiem, lai būtu pie krustmātes. Tā vairs neraudāja, lai gan acis sūrstēja no asarām. Apbedīšanas procesijai nupat vajadzēja doties ceļā, un Bodi kundze palūdza Denīzi pavadīt aizgājušo un pieskatīt tēvoci: viņa mēmais izmisums un trulās sēras to uztrauca. Izejot uz ielas, meitene ieraudzīja lielu pūli ļaužu. Visi kvartāla mazie komersanti bija nolēmuši apliecināt Bodi ģimenei savu līdzjūtību; tā bija sava veida demonstrācija pret «Dāmu paradīzi», kuru vainoja Ženevjevas lēnajā nāvē. Visi šī nezvēra upuri bija ieradušies: Bedorē ar māsu — trikotāžas izstrādājumu tirgotāji no Gaijona ielas, kažokādu tirgotāji brāļi Vanpuji, rotaļlietu tirgotājs Deiinjērs, mēbeļu tirgotāji Pio un Ri-vuārs. Pat jau sen bankrotējušie — Tatēna jaunkundze, kas tirgojās ar audekliem, un cimdu tirgotājs Kinets uzskatīja par savu pienākumu atnākt — pirmā no Batinjolas priekšpilsētas, otrais — no Bastilijas laukuma, kur viņi tagad strādāja pie citiem uzņēmējiem par pārdevējiem. Gaidot uz līķratiem, kas nezin kāpēc aizkavējās, visi sanākušie pavadītāji, tērpušies sēru drēbēs, mīņājās pa dubļiem, raidīdami iznīcinošus skatienus uz «Dāmu paradīzi», tās gaišie, jautri mirdzošie skatlogi tiem šķita kā zaimi līdzās vecā Elbefa namam, kura sēru drapējumi šķita ietērpjam sērās arī visu savu ielas pusi. Logos cita pēc citas pavīdēja pārdevēju ziņkārās sejas, bet pats milzenis bija vienaldzīgs kā parasti — vienaldzīgs kā mašīna, kas strādā ar pilnu jaudu un neaptver, ka savā gaitā var sadragāt kādu un aizraut nāvē!

Denīze skatieniem meklēja savu brāli Žanu. Beidzot viņa to ieraudzīja pie Burā veikaliņa, un, piegājusi pie brāļa, palūdza to pavadīt tēvoci, lai tā atbalstītu veco vīru, ja tam grūti būtu paiet. Pēdēļā laikā Žans bija kļuvis drūms, kaut kas puisi nomāca un nedeva miera. Tagad viņš jau bija pieaudzis vīrietis un nopelnīja divdesmit franku dienā. Cieši pieguļošos melnos svārkos viņš izskatījās tik cienīgs un tik noskumis, ka viņa māsu tas pārsteidza, jo tā nekad nebija domājusi, ka viņš tik ļoti mīl māsīcu. Lai šos smagos pārdzīvojumus aiztaupītu Pepē, Denīze to bija atstājusi pie Gra kundzes, kur viņa

tam gribēja aiziet pakaļ pēcpusdienu un atvest to pie tēvoča un krustmātes.

Līķrati vēl arvien nerādījās. Denīze, dziļi saviļņota, skatījās degošajās svecēs, kad pēkšņi nodrebēja, izdzirdot aiz muguras pazīstamu balsi. Tas bija Burā. Ar rokas mājienu viņš pasauca kastaņu tirgotāju, kura būda, cieši pieslējusies vīna veikalam, atradās iepretim:

— Ei, Vigurū, izpalīdziet man ... Jūs redzat, es durvis aizslēdzu... Ja kāds atnāk, palūdziet, lai pienāk vēlāk. Bet varat būt mierīgs, neviens tikpat nenāks.

Tad viņš nostājās ietves malā, tāpat kā citi gaidīdams līķratus. Apmulsusi Denīze uzmeta skatienu veikalam. Tagad tas izskatījās kā pilnīgi atstāts novārtā: logā bija redzama tikai bēdīgu, saules izbalinātu lietussargu un no gāzes nomelnējušu spieķu klāsts. Rotājumi, kas kādreiz sedza gaišzaļās sienas, spoguļstikla logs, apzeltītā izkārtne — viss bija saplaisājis, notraipīts un liecināja, ka ātri un nožēlojami iet bojā mānīgā greznība — tāda greznība, kas slēpj zem zevis gruvešus. Bet, lai gan sienās atkal parādījās vecās plaisas, lai gan apzeltījumi no jauna pārklājās ar mitruma traipiem, vecais veikaliņš tomēr joprojām stūrgalvīgi turējās, piekļāvies «Dāmu paradīzei», kā apkaunojošs puns, sasprēgājis un satrunējis, bet dziļi ieaudzis milža ķermenī.

— Ai nožēlojamie, — kurnēja Burā, — pat neļauj viņu aizvest.

Beidzot parādījās līķrati, bet piebraucot tos aizķēra «Dāmu paradīzes» preču rati, kas, lakotajām sienām zaigojot zvaigžņu mirdzā caur miglu, aizdrāzās garām, divu lielisku zirgu vilkti. Vecā tirgotāja acis nu uzliesmoja zem kuplajām uzacīm, un viņš pievērsa Denīzei greizu skatienu.

Bēru gājiens sāka lēnām virzīties, brienot pa peļķēm starp važoņiem un omnibusiem, kas apklusuši pēkšņi apstājās gar ietves malām. Kad ar baltu audumu pārvilkto zārku veda pārGaijona laukumu, pavadītāji vēlreiz drūmi noskatījās uz milzīgā veikala logiem; pie kāda no tiem, piespiedušās pie rūtīm, stāvēja tikai divas pārdevējas, priecādamās par šo izklaidēšanos. Bodi smagi soļoja aiz līķratiem, automātiski cilādams kājas; ar rokas mājienu viņš atteicās no Zaņa palīdzības, kas viņam soļoja blakus.

\

Kad gājiens šķērsoja Jauno Deptišana ielu, tam pievienojās Robino, ļoti bāls un novecojis.

Senroka baznīcā gājienu sagaidīja sieviešu pūlis — kvartāla sīkās tirgotājas, kuras nebija gājušas izvadīt mirušo no mājām, bīdamās drūzmas. Ženevjevas izvadīšana pieņēma tirgotāju demonstrācijas raksturu; kad pēc dievkalpojuma no jauna devās ceļā, visi vīrieši atkal sekoja zārkam, lai gan no Sentonorē ielas līdz Monmartas kapsētai bija ļoti tālu. Nācās braukt pa Senroka ielu otrreiz, garām «Dāmu paradīzei». Traģisma pilns bija šis gājiens, kur mirušo meiteni nesa apkārt milzu veikalam, gluži kā pirmo upuri, kas kritis no lodes sacelšanās laikā. Pie veikala izejas vējā plandījās sarkans flanelis, līdzīgi karogam, bet paklāji vitrīnā šķita kā asiņainu ziedu, milzīgu rožu un uzplaukušu peoniju dobe.

Pa to laiku Denīze bija apsēdusies karietē; viņu nomāca mokošas šaubas, bet sirdi plosīja tādas skumjas, ka viņai vairs nebija spēka tālāk paiet. Šinī mirklī gājiens apstājās Desmitā decembra ielā tieši pretim sastatnēm, kas sedza jauno celtnes fasādi un joprojām traucēja kustību ielā. Pēkšņi meitene ieraudzīja veco Burā — tas bija atpalicis no citiem un, tikko vilkdams kājas, kliboja pie pašiem karietes riteņiem, kurā viņa sēdēja viena pati. Bija skaidrs, ka sirmgalvis nav spējīgs aiziet līdz kapsētai. Izdzirdis Denīzes balsi, tas pacēla galvu, paskatījās viņā un iesēdās karietē.

— Vainīgi ir mani sasodītie ceļgali, — viņš murmināja. — Nav jums nemaz jāvirzās sānis!... Ne jau jūs ienīst!

Denīze juta, ka Burā vēl arvien ir tikpat nikns, lai gan pret viņu noskaņots visai draudzīgi. Viņš rūca zem bārdas, ka šim vecajam velnam Bodī, kā redzams, vēl esot stipra veselība, ja tas vēl spējīgs iet kājām pēc tik smaga likteņa sitiena. Gājiens atkal sāka lēnām kustēties. Denīze, izliekusies no karietes, patiesi ieraudzīja tēvoci neatlaidīgi soļojam aiz zārka smagi, vienmērīgi, it kā sitot takti klusam, skumjam pavadoņu pulka gājienam. Tad viņa atspiedās ar muguru pret sēdekļa atzveltni un, karietes riteņiem vienmuļi klabot, sāka klausīties vecā lietussargu tirgotāja bezgalīgo gaušanos.

— Sen jau laiks policijai atbrīvot ielu! Nu jau vairāk

nekā pusotra gada, kopš tie aizsprosto ceļu ar savu fasādi, kur nesen atkal nosities kāds cilvēks. Bet kas viņiem daļas par to? Ja viņi gribēs izplesties vēl vairāk, tad vajadzēs būvēt gaisa tiltus pār ielām... Stāsta, ka jums tur tagad esot divi tūkstoši septiņi simti kalpotāju un ka apgrozība sasniegšot šogad simt miljonu... Simt miljonu! Mans dievs! Simt mijonu!

Denīze nezināja, ko atbildēt. Gājiens novirzījās pa Sosēdantena ielu, kur to atkal aizturēja kariešu sastrēgums. Burā runāja bez mitas, raudzīdamies miglainu skatienu, it kā sapņodams nomodā. Viņš arvien vēl nevarēja izprast «Dāmu paradīzes» veiksmi, lai gan atzina, ka sīktirdzniecība iznīcināta,

— Un nabaga Robino ir izputējis, viņš tagad cīnās kā slīkonis. Bedorē un Vanpuji arī nenoturēsies, viņiem, tāpat kā man, sadragātas kājas. Deliņjeru nupat, nupat jau ķers trieka. Pio un Rivuārs slimo ar dzelteno kaiti. Jā, visi mēs esam labi, aiz šā dārgā bērna zārka velkas vesela miroņu procesija! Tie, kas noskatās no malas, droši vien uzjautrinās par tādu rindu bankrotējošo ... Un, kā redzams, graušana vēl nav beigusies. Šie blēži atvēršot vēl arī puķu, modes preču, smaržu, apavu nodaļas un nezinu, kādas vēl. Gronjē — parfimērijas veikala īpašnieks Grammona ielā var tūlīt pat pārvilkt krustu savam veikalam, un par Noda apavu tirgotavu Antena ielā es nedotu pat desmit franku. Šī sērga sniedzas pat līdz Sv. Annas ielai, un nepaies ne divi gadi, ka Lakasans, kas tirgojas ar spalvām un puķēm, un Šadeija kundze, kuras cepurēm tagad ir liela piekrišana, būs noslaucīti pa tīro... Pēc viņiem — vēl kāds, bet pēc tam — vēl. Visus mūsu kvartāla tirgotājus gaida tas pats liktenis. Ja reiz šie olcktnieki sākuši tirgoties ar ziepēm un galošām, kāpēc tad viņiem neķerties arī pie ceptiem kartupeļiem! Jā, nudien, zemes virsū viss apgriezies ačgārni!

Līķrati šķērsoja Trīsvienības laukumu. Ierāvusies tumšajā karietes stūrītī, Denīze, bēru gājiena vienmērīgā ritma šūpota, klausījās vecā tirgotāja nemitīgajās žēlabās; caur lodziņu viņa redzēja katafalku, kas, izbraucis caur Sosēdantena ielu, sāka braukt augšup pa Blanšas ielu. Denīzci šķita, ka aiz tēvoča, kas soļoja klusēdams, stulbs kā apdullināts vērsis, atskan liela ganāmpulka

solu dipoņa, ganāmpulka, ko ved uz kautuvi, tas bija vesela kvartāla bankrotējošu slkkomersantu gājiens; pa tumšā bruģa peļķēm brida visa sīktirdzniecība nošķiebtos zābakos, velkot sev lidz Parīzes dubļos sava sabrukuma kaunu. Burā balss skanēja gluži dobja, it kā stāvi kalnup vedošā Blanšas iela radītu viņam grūtības runāt.

— Ar mani rēķini noslēgti... Bet es viņu tomēr turu savos nagos un ne par ko nelaidīšu vaļā. Viņš atkal pazaudēja apelācijas sūdzību. Tiešām — tas man maksāja dārgi; šis process vilkās gandrīz divus gadus, turklāt pilnvarnieki, advokāti!... Nu, ko lai dara, toties viņš neraksies zem mana veikala! Tiesa nolēma, ka šāda veida darbus nevar ietilpināt tekošos remontos. Iedomājieties tikai, viņam ienācis prātā ierīkot pazemē spoži apgaismotu salonu, lai būtu iespējams apskatīt audumu nokrāsas pie gāzes gaismas, — milzīgu pazemes telpu, kas savienotu trikotāžas nodalu ar vilnas audumu nodaļu! Nu, nu viņš nevar vēl atgūties aiz niknuma, nevar to aptvert, ka tāds vecs grausts kā es, stājos viņam ceļā, kamēr visi krit ceļos viņa naudas priekšā ... Nemūžam! Nepieļaušu to! Protams! Iespējams, ka es palieku uz ielas. Zinu, kamēr man darīšanas ar tiesu izpildītājiem, šis nelietis uzpērk visus manus vekseļus — ar nolūku izspēlēt ar mani kādu ļaunu joku. Taču'tam nav nozīmes, viņš saka jā, bet es saku nē un vienmēr teikšu nē, velns lai parauj! Arī tad vēl, kad mani iespundēs starp četriem dēļiem kā meitiņu, ko ved mums pa priekšu.

Kad gājiens beidzot sasniedza Klišī bulvāri, kariete sāka braukt ātrāk, un varēja dzirdēt pavadītāju smago elsošanu, jo tie neapzināti bija sākuši steigties, lai ātrāk tiktu galā. Burā neminēja ne vārda par to, ka iekritis dziļā nabadzībā, ka zaudē vai galvu aiz rūpēm, kas tam uzbrukušas kā sīktirgotājam, kurš grimst, bet vēl turpina ķepuroties zem protestētu vekseļu krusas. Denīze, sapratusi viņa stāvokli, beidzot pārtrauca klusēšanu un lūdzoši čukstēja:

— Burā kungs, lūdzu nedusmojieties vairs ... Atļaujiet man visu nokārtot.

Burā meiteni pārtrauca ar niknu kustību.

— Klusējiet, gar to nevienam nav daļas!... Jūs esat jauka meitene, es zinu, ka jūs darāt dzīvi rūgtu šim vī-

ram, kas iedomājies jūs nopirkt tāpat kā manu māju. Bet ko jūs man atbildētu, ja es jums dotu padomu teikt jā? Ko? Jūs mani, protams, triektu pie velna ... Tātad, ja es reiz saku nē, tad nebāziet savu degunu citu darīšanās.

Kariete apstājās pie kapsētas vārtiem, un Burā izkāpa kopā ar Denīzi. Bodi ģimenes kapenes atradās pirmajā alejā pa kreisi. Pēc dažiem mirkļiem ceremonija bija beigusies. Žans aizveda sāņus tēvoci, kurš, acis nenovērsdams, bezprātīgu skatienu raudzījās atvērtajā bedrē. Pavadītāji izklida starp apkārtējām kapu kopiņām. Zem netīri pelēkajām debesīm šo tirgotāju bālās, mazasinīgas sejas, kas bija neveselīgās apakšējo stāvu telpās pavadītā laika sekas, šķita slimīgi neglītas. Kad zārku klusi ielaida kapā, pavadītāju pūtītēm klātie vaigi nobālēja, aiz mazasinības gluži smailie deguni skumji noliecās, bet, skaitļošanas darbā sabojātās acis, ko sedza no žults izplūduma dzeltenie plaksti, novērsās sānis.

— Mums visiem vajadzētu mesties šinī bedrē, — teica Burā Denīzei, kas bija palikusi tam līdzās. — Līdz ar šo meitenīti mēs aprokam mūsu kvartālu ... Ak, tagad es visu saprotu: vecā tirdzniecība var sekot baltajām rozēm, ko met uz zārka.

Bēru karietē Denīze aizveda mājās tēvoci un brāli. Sī diena viņai bija neizsakāmi skumja. Turklāt meiteni sāka uztraukt Zaņa acīs krītošais bālums, bet, iedomājoties, ka iemesls tam droši vien atkal kāda mīlas dēka, viņa, nolēmusi neļaut tam žēloties, tūlīt atvēra savu maciņu, bet Žans, pakratīdams galvu, atteicās, šoreiz viss esot nopietnāk: tā esot kāda ļoti bagāta maiznieka brāļameita, kas nepieņemot no viņa pat vijolīšu pušķīti. Vēlāk, kad Denīze pēcpusdienā aizgāja, lai atvestu Pepē no Gra kundzes, tā viņai paskaidroja, ka Pepē tagad jau esot par lielu, lai viņa to vēl turpinātu audzināt. Tās bija atkal jaunas rūpes: vajadzēja izvēlēties zēnam skolu, varbūt šķirties no viņa. Kad Denīze, beidzot atveda Pepē pie abiem vecajiem Bodī, viņas sirds sažņaudzas smeldzošās sāpēs, redzot dziļo izmisumu vecajā Elbefa namā. Veikals bija slēgts, tēvocis ar krustmāti atradās mazajā ēdamistabā, kur pat nebija aizdegta gāze, lai gan bija tumša, apmākusies ziemas diena. Visā, ilgstoša posta noplicinātajā mājā nebija neviena cita kā vien abi vecie

cilvēki. Meitas nāve tumsu istabas kaktos bija vērtusi vēl dziļāku; tas bija kā pēdējais trieciens, kam vajadzēja pilnīgi sagraut vecās, mitrumā satrunējušās sijas. Bēdu sagrauztais sirmgalvis bez mitas soļoja ap galdu tiem pašiem notrulināta, nekā neredzoša cilvēka soļiem, kādiem gāja aiz zārka; krustmāte arī klusēja, noslīgusi uz krēsla; viņa bija ļoti bāla — kā nāvīgi ievainots cilvēks, kam pilienu pa pilienam noplūst asinis. Abi vecīši pat neapraudājās, kad Pepē skaļi noskūpstīja viņu saltos vaigus. Denīzi smacēja asaras.

Tanī pašā vakarā Murē pasauca Denīzi, lai kopā apspriestu jaunu bērna apģērba modeli, kuru viņš gribēja laist pārdošanā, — tas bija skotu un zuavu tērpa mistrojums. Zēluma saviļņota un šīs dienas redzēto ciešanu satraukta, Denīze nesavaldījās un uzdrošinājās ierunāties Murē par Burā, par šo galīgā bezizejā iedzīto nabaga cilvēku, kuru drīzumā galīgi iznīcinās. Taču, izdzirdis lietussargu tirgotāja vārdu, Murē aizsvilās dusmās. Vecais nelga, kā viņš nosauca Burā, sagandēļot viņam visu dzīvi, sabojājot stūrgalvīgi visu viņa uzvaru, atsakoties pārdot māju — vecu būdu, kas ar savu irstošo apmetumu notraipa «Dāmu paradīzes» sienas. Tas ir visa plašā ēku masīva vienīgais stūrītis, kas vēl arvien aizstāv savu neaizskaramību. Tas kļuvis par īstu lietuvēnu; ikkatrs, izņemot Denīzi, kas iedrošinātos aizrunāt par Burā, riskētu nekavējoties izlidot ārā pa durvīm, tik ļoti Murē mocīja šī slimīgā apsēstība — ar kājas spērienu apgāzt šo krāmu. Ko tad no viņa vēl grib? Vai tad var ciest šādu graustu blakus «Dāmu paradīzei»? Tam jāpazūd, lai dotu ceļu veikalam. Jo sliktāk vecajam nelgām! Un Murē uzskaitīja savus piedāvājumus: viņš taču bija ar mieru samaksāt vecim simttūkstoš frankus! Vai tad tas nebija pieņemami? Viņš taču nekaulējas, viņš arvien maksā tik, cik prasa; ja tikai vecim būtu kaut drumsliņa saprāta, ja tas ļautu viņam beigt iesākto darbu! Vai tad atradīsies kāds, kas metīsies apturēt skrejošu lokomotīvi? Denīze klausījās šefā, acis nolaidusi, neatrazdama nekādu iebildumu, izņemot vienīgi to, ko tai lika teikt sirds. Vecais vīrs ir pagalam nespēcīgs, vajadzētu pagaidīt, kamēr tas nomirst, sagrāve to aizvedīs kapā. Bet Murē atbildēja, ka tagad vairs neesot viņa spēkos aizturēt notikumu

gaitu: Burdonkls paņēmis savās rokās Burā lietu, un direkcija nolēmusi to izbeigt. Denīzei nebija ko iebilst, lai gan viņa izjuta sāpigu žēlumu pret viņas sirdij mīļajiem cilvēkiem.

Dažus mirkļus ilga smags klusums, tad Murē pirmais ierunājās par Bodi ģimeni. Viņš sāka ar to, ka izteica dziļu līdzjūtību sakarā ar viņu meitas nāvi. Tie esot jauki cilvēki, nevainojami godīgi, bet tos vajājot neveiksmes. Pēc tam viņš atkārtoja iepriekšējos argumentus: būtībā viņi paši esot vainojami savās nelaimēs, jo nevarot taču tik ietiepīgi pieķerties šīm ķirmju izēstajām drupām — vecajai tirdzniecības sistēmai, neesot nekāds brīnums, ja māja drīz tiem sabrukšot virs galvas. Viņš to jau teicis desmitiem reižu, un Denīze droši vien atceroties, ka uzdevis tai brīdināt Bodī par gaidāmo bankrotu, ja tēvocis tāpat kā agrāk, stūrgalvīgi turēsies pie saviem smieklīgajiem, veclaicīgajiem ieskatiem; tagad, lūk, katastrofa jau sākusies, un nekas pasaulē neesot spējīgs to apturēt. Esot taču aplami prasīt, lai, glābdams apkārtējās bodītes, viņš, Murē, labprātīgi bankrotētu. Ja viņš arī tiešām būtu pieļāvis šādu neprātu un aizvēris «Dāmu paradīzi», tad tās vietā neizbēgami būtu radies cits liels uzņēmums, jo pašreiz gaiss tieši virmojot no idejām par šādu veikalu dibināšanu. Vadošā loma ekonomikā piederot fabriku un rūpniecības pilsētām; tāds esot laikmeta gars, kas noslaukot no zemes virsas pussagruvušās pagātnes paliekas. Pamazām Murē iekarsa un daiļrunīgā degsmē sāka aizstāvēties pret savu nejaušo upuru naidu, pret apkārtējo mazo, mirstošo uzņēmumu īpašnieku apvainojumiem, kurus tas dzirdēja ar katru dienu vairāk. Neviens taču mirušos neuzglabā, tie jāaprok; un ar noteiktu, strauju kustību viņš tos visus aizslaucīja kapā, mezdams kopējā bedrē vecās tirdzniecības līķus; šīs tirdzniecības trūdošās, smirdošās paliekas ir kauna traips jaunās Parīzes saules plūdos slīkstošajām ielām! Nē, nē, viņš nejūt ne mazāko sirdsapziņas pārmetumu, viņš vienkārši izpilda tā gadsimta uzdevumu, kurā viņš dzīvo, un Denīze to visu ļoti labi pati saprotot, viņa, kas mīl dzīvi, kas jūsmo par plašiem darījumiem, kādi tiek noslēgti pilnīgi atklāti un neslēpti. Nespēdama neko atbildēt, Denīze ilgi klausījās viņā un tad aizgāja ar sāpēm un mulsumu sirdī.

Tanī naktī meitene neaizvēra acis; viņu mocīja bezmiegs, pārmijus ar murgiem, un viņa svaidījās zem segas. Denīzei tēlojās bērnības ainas, kad tā vēl kā maza meitene vecāku dārzā Valonjā rūgti raudāja, redzot, ka sarkankrūtītis aprij zirnekļus, bet tie savukārt noēd mušas. Vai tad tiešām ir nepieciešama nāve, kas nepārtraukti dod barību pasaulei, un cīņa eksistences dēļ, kas dzen dzīvas būtnes savstarpējā slaktiņā, mūžīgā iznīcībā? Tad Denīze atkal sevi redzēja pie vaļēja kapa, kurā ielaida mirušo Zenevjevu, te atkal viņa vērās tēvoci un krustmātē, kas vientuļi sēdēja savā tumšajā ēdamistabā. Dziļā klusumā, stinguma pilnajā gaisā pēkšņi atskanēja dobjš brūkošas lavinas troksnis: tur sagruva Burā māja, it kā pali būtu izskalojuši tās pamatus. Atkal iestājās klusums, turklāt vēl drūmāks, tad atskanēja jauna sagru-vuma dārdiens, pēc tam otrs, tad trešais: Robino, Bedorē ar māsu, Vanpuiji — visi sagrīļojušies sabruka cits pēc cita; Senroka kvartāla sīkā tirdzniecība sagruva zem neredzama kapļa sitieniem; šķita, ka rībēdami veļas akmeņi, ko izgāž no ratiem. Un spēji Denīze pamodās ar dzeļošām sāpēm sirdī. Ak dievs! Cik daudz ciešanu! Raudošas ģimenes, uz ielas izmesti veci cilvēki, dvēseli plosošas bankrota traģēdijas! Un viņa neviena no tiem nespēja glābt, viņa pat saprata, ka viss notiek tā, kā tam jānotiek, ka visi šie nelaimes upuri nepieciešami, lai uzplauktu nākotnes Parīze. Gaismai austot, Denīze nomierinājās, viņa gulēja vaļējām acīm, dziļās, rezignētās skumjās skatidamās logā, aiz kura svīda maza gaismiņa. Jā, tie bija asiņu mesli; katrs apvērsums prasa upurus, katrs solis uz priekšu iet tikai pār līķiem. Agrāk Denīzi mocīja bailes, ka viņa pati varētu kļūt par savu mīļo, tuvo cilvēku ļauno garu, kas veicina to bojā eju; tagad šī sajūta nebija vairs tik asa, tā atmaiga un jaucās ar dziļu, smeldzošu žēlumu, redzot nelabojamo postu, kas ir kā radību mokas, kad nāk pasaulē jauna paaudze. Un Denīze sāka pārdomāt, kā atvieglot šīs ciešanas; labsirdīgā meitene ilgi gudroja, kā lai izglābj no galīgas bojā ejas kaut vai pašus tuvākos cilvēkus.

Viņas priekšā iznira Murē tēls apgarotu seju un glāstošu skatienu. Protams, ka tas viņai neko neatteiks; viņa bija pārliecināta, ka tas piekritīs katrai uz saprāta

pamatotai zaudēļumu atlīdzībai. Viņas domas maldījās, mēģinādamas nosodīt Murē. Denīze zināja visu Murē dzīvi, zināja, ka tā aizrautībām pamatā bija savtīgs aprēķins, ka tas vienmēr izmantojis sievietes un sācis mīlas sakarus tikai ar noļuku nolīdzināt sev ceļu, jo vienīgais mērķis Murē saistībām ar Deforža kundzi bija uzturēt pazīšanos ar baronu Hartmani; Denīze zināja visas tā dēkas, gadījuma rakstura tikšanās ar dažādām Klārām, zināja par baudām, ko pērk, par kurām samaksā un ko pēc tam izmet uz ielas. Bet visas šīs mīlas dēkaiņa Murē aizraušanās, par ko uzjautrinājās viss veikals, nobālēja viņa uzvarētāja talanta un slavas priekšā. Murē bija īsts personificēts kārdinājums. Taču Denīze neatrada nekāda attaisnojuma tā kādreizējai liekulībai, tā aprēķiniem mīlā, ko tas slēpa zem ārējas uzmanības un laipnības maskas. Tagad, kad tas cieta viņas dēļ, Denīzē gaisa šī nepatīkamā sajūta. Ciešanas pacēla to viņas acīs. Redzot, ka Murē mocās dziļos pārdzīvojumos, ka viņam rūgti atriebjas viņa kādreizējā sievietes nicināšana, Denīzei šķita, ka viņš jau izpircis savus senos grēkus.

Tanī rītā Denīze piedabūja Murē piekrist kompensācijai, kas pēc viņas ieskatiem, bija pilnīgi likumīga un izmaksājama Bodi un Burā, kad tie piekāpsies. Aizritēja vairākas nedējas, Denīze gandrīz katru dienu iegriezās pie tēvoča, atbrīvodamās uz dažiem mirkļiem; viņa centās ar saviem smiekliem un dzīves prieku izkliedēt bezcerīgi drūmās sāpes, kas vaidīja vecajā veikaliņā. Sevišķas raizes Denīzē izraisīja krustmāte, kas pēc Zenev-jevas nāves bija ieslīgusi savādā stingumā; likās, viņas spēki zūd ar katru stundu, kad krustmātei vaicāja, kā viņa jūtas, viņa izbrīnā atbildēja, ka viņai nekait gluži nekas, — viņu vienkārši mācot snaudiens. Kaimiņi nogrozīja galvas; nabaga sievietei ilgi nebūšot vairs jāsēro pēc meitas.

Kādu dienu, atgriežoties no tēvoča Bodī un ejot Gai-jona laukuma virzienā, Denīze pēkšņi izdzirda izmisušas vaimanas. Garāmgājēji metās uz to pusi, kur atskanēja kliedzieni, kur jaucās izbailes ar žēlumu paniskā steigā, kas vienā mirklī satrauc visu ielu. Denīzes priekšā atradās omnibusa brūnā ratu kulba, viena no tām karietēm, kas vadā pasažierus no Bastilijas laukuma līdz Batiņjolas

priekšpilsētai un atpakaļ; novirzīdamies uz Jauno Sv. Ogistēna ielu, omnibuss pie pašas strūklakas bija sabraucis cilvēku. Stāvēdams uz bukas, kučieris no visa spēka pievilka grožus, apstādinādams uz pakaļkājām sacēlušos meļņu pāri, viņš lādēļās un, dusmās iekarsis, lamājās:

— Velns tevi rāvis! Velns tevi rāvis!... Skaties taču abām acīm, nolādētais mūlāps tāds!

Omnibuss apstājās. Pūlis ielenca cietušo. Izrādījās, ka turpat bija arī policists. Joprojām stāvēdams uz bukas un piesaukdams par lieciniekiem imperiālā sēdošos pasažierus, kas visi bija piecēlušies un pārliekušies pār malu, lai redzētu asinis, kučieris izmisumā mētājās rokām un, aizelsdamies arvien pieaugošā niknumā, skaidroja publikai, kā viss tas noticis.

— Kas to varēja iedomāties... Vai tad man varēja ienāk prātā, ka viņš tāds dīvainis? Staigā, kā pa savām mājām! Viņam uzkliedz, bet viņš, paskaties, lien zem riteņiem!

Šai mirklī ar otu rokā pieskrēja krāsotājs, kas strādāja netālu pie skatloga, un spalgā balsi iesaucās, pārkliegdams pūļa kņadu:

— Neuztraucies! Es redzēju, ka viņš pats metās zem ratiem, nudien! Metās ar galvu uz leju, lūk, tā! Jādomā, vēl viens, kam dzīve apnikusi!

Atskanēja arī citas balsis; visi bija tanīs domās, ka notikusi pašnāvība; policists sastādīja protokolu. Dažas dāmas, nobālušām sejām, ātri izkāpa no omnibusa un, atpakaļ neatskatīdamās, steidzās projām, visu laiku juzdamas nelielo satricinājumu, kura dēļ tām kļuva nelabi, kad omnibuss pārbrauca pār cilvēka ķermeni. Pa to laiku bija pienākusi Denīze, paklausīdama savas līdzcietīgās sirds balsij, kas lika viņai vienmēr iejaukties it visos nelaimes gadījumos uz ielas — vai bija sabraukts suns, nokritis zirgs vai jumiķis noslīdēļis no jumta. Viņa pazina nelaimīgo, kas bezsamaņā gulēja uz ielas bruģa, dubļiem notrieptos svārkos.

— Tas taču ir Robino kungs! — Denīze iesaucās, sāpīgi pārsteigta.

Policists nekavējoties nopratināja jauno meiteni. Viņa minēja cietušā vārdu, nodarbošanos un adresi. Pateicoties kučiera apķērībai, omnibuss paspēja vēl pagriezties, tā

ka zem riteņiem nokļuva tikai Robino kāja. Tomēr bija iespējams abu kāju lūzums. Četri vīrieši ienesa cietušo pie kāda farmaceita Gaijona ielā, bet omnibuss atkal lēnām uzņēma savu gaitu.

— Ak sasodīta būšana! — kučieris nerimās, pātagodams zirgus. — Ir gan diena!

Denīze sekoja Robino pie farmaceita. Pirms vēl ieradās ārsts, kuru neizdevās tūlīt sadabūt, aptiekārs paskaidroja, ka ievainotā dzīvībai briesmas nedraud un būtu labāk to aiznest mājās, tā ka viņa dzīves vieta esot tepat tuvumā. Kāds aizgāja uz policijas iecirkni pēc nestuvēm, bet Denīzei pēkšņi iešāvās prātā laba doma — aiziet vispirms pie Robino kundzes un sagatavot to šim drausmīgajam triecienam. Viņai nenācās viegli izkļūt uz ielas un izspiesties cauri cilvēku baram, kas drūzmējās pie aptiekas durvīm. Pūlis, kas vienmēr kārs uz asiņainiem skatiem, ar katru mirkli kļuva aizvien lielāks; bērni un sievietes pacēlās uz pirkstgaliem, pūlēdamies burzmā noturēties uz kājām, katrs jaunpienākušais izgudroja savu notikuma variantu: tagad cietušais jau bija vīrs, ko sievas mīļākais izgrūdis pa logu.

Jaunajā Deptišana ielā Denīze jau iztālēm ieraudzīja Robino kundzi, kas stāvēja uz sava zīda audumu veikala sliekšņa. Tas noderēja Denīzei par ieganstu apstāties, un meitene uzsāka sarunu ar viņu, cenzdamās saudzīgāk pavēstīt baismīgo notikumu. Veikalā valdīja nekārtība un bija izjūtams tukšums — mirstošās tirdzniecības pēdēļās cīņas atbalss. Tas bija sen paredzamais gala iznākums lielajai cīņai starp diviem konkurējošiem zīda audumiem; zīds «Parīzes prieks» iznīcināja pretinieku pēc jaunās cenas pazemināšanas par pieciem santīmiem — to tagad pārdeva par četriem frankiem deviņdesmit santīmiem, — un Gožana zīds pašreiz pārdzīvoja savu Vaterlo. Jau divus mēnešus Robino, izlietojis visus savus līdzekļus, dzīvoja kā ellē, visādi manevrēdams, lai novilcinātu bankrotu.

— Es redzēju jūsu vīru šķērsojam Gaijona laukumu, — Denīze stomījās, izlēmusi beidzot ieiet veikalā.

Robino kundze, neskaidrā nemierā, cieši raudzīdamās uz ielu, ātri atbildēja:

— A, tikko, vai ne? ... Es viņu gaidu, viņam vaja-

dzeja jau būt te. No rīta atnāca Gožana kungs, un viņi abi aizgāja.

Robino kundze, kā vienmēr, bija apburoša, maiga un jautra; taču grūtniecības stāvokļa pēdēļie mēneši viņu nogurdināja; jaunā sieviete mocījās vēl nekad neizjustās bailēs un it kā nedrošībā; šķita, ka viņai nebūtu vairs pamata zem kājām, visi šie tirdzniecības darījumi bija pretīgi viņas trauslajam raksturam, turklāt ar veikalu bija pavisam slikti. Kam gan tas viss vajadzīgs? — viņa sev bieži vaicāja. Vai nav labāk dzīvot vienā mierā mazā dzīvoklītī un ēst sāli ar maizi?

— Mans mīļais bērns, — Robino kundze ierunājās, skumji smaidīdama, — nav ko noslēpt... ar veikalu iet slikti, un manam nabaga vīram vairs nemaz nav miega. Vēl šodien šis pretīgais Gožans to nomocīja ar nokavētajiem vekseļiem... Mani māc bezgalīgs nemiers, kad palieku šeit viena pati.

Robino kundze gribēja pagriezties uz durvju pusi, bet Denīze, izdzirdusi pūļa soļus, kas tuvojās, atturēja viņu. Denīze nojauta, ka ļaudis nāk ar nestuvēm un ka tām seko ziņkārīgie, kas negribēja palaist garām šādu notikumu. Un meitenei gribot negribot bija jārunā, lai gan mute bija sausa un trūka tādu mierināšanas vārdu, kādus tā būtu vēlējusies teikt.

— Nebaidieties, nav nekā bīstama... Jā, es redzēju Robino kungu, notika nelaimes gadījums... Viņu tūliņ atnesīs, — tikai, lūdzu, neuztraucieties.

Jaunā sieviete klausījās Denīze krīta bālumā, vēl neaptverdama, kas noticis. Iela bija ļaužu pilna, karietes stāvēja, kučieri lamājās, bet nestuves jau bija noliktas pie veikala, un nesēji pūlējās atvērt divviru stikla durvis.

— Ar viņu notika nelaimes gadījums. — Denīze turpināja, izlēmusi noklusēt pašnāvības mēģinājumu. — Viņš stāvēja uz ietves, un tad paslīdēja un pakļuva zem omnibusa ... Viņam tikai saspieda kājas! Pēc ārsta jau aizgāja. Neuztraucieties!

Robino kundze trīcēja, kā drudža kratīta. Viņa pāris reižu iekliedzās, tad apklusa un nokrita ceļos blakus nestuvēm; drebošām rokām viņa atvilka audekla aizka-riņu. Vīri, kas bija atnesuši Robino, stāvēja turpat, gatavi to atkal aiznest, tiklīdz būs atnācis ārsts. Neviens

neuzdrošinājās vairs pieskarties cietušajam: tas bija nācis pie samaņas un tagad, tiklīdz mazlietiņ sakustējās, izjuta neciešamas sāpes. Kad Robino ieraudzīja sievu, divas lielas asaras noritēja tam pār vaigiem. Viņa to skūpstīja, asarām līstot, un nenovērsa skatienus no vīra. Burzma uz ielas turpinājās; galvas spiedās pie logiem, kā noskatoties kādā izrādē, acis satraukti spīdēja; šuvējas, izsprukušas no darbnīcas, tikko neizspieda skatlogu rūtis, — tik ļoti viņām gribējās visu labāk redzēt. Lai atbrīvotos no šīs drudžainās ziņkāres un saprazdama, ka nav labi atstāt veikalu atvērtu, Denīze izlēma nolaist metālā aizskaru; viņa pagrieza kloķi, mehānisms žēli iečīkstējās, un dzelzs skārda plāksnes sāka lēnām slīdēt lejup kā nolaižas smags priekškars pēdēļā traģēdijas cēliena beigās. Iegājusi veikalā un aizvērusi aiz sevis mazās, augšdaļā apaļās durvis, Denīze ieraudzīja blāvajā pusgaisrnā, kas iespīdēja caur divām zvaigžņveida spraugām metālā aizkarā, ka Robino kundze vēl joprojām tur apskautu savu vīru. Izputējušais veikals, šķita, it kā iegrimis kādā nebūtībā, tikai divas zvaigznītes lēja savu mirdzu pār šo pēkšņās, smagās ielas katastrofas upuri. Beidzot arī Robino kundze spēja runāt:

— Ak mīļais ... Mīļais!... Mans mīļais!

Vairāk tā nespēja izteikt ne vārda. Tad Robino elsodams atzinās; viņu mocīja sirdsapziņas pārmetumi, redzot sievu, kas bija nometusies ceļos viņam blakus, piespiedusi nestuvēm savu smago augumu. Ja nekustējās, kājas nesāpēja, tikai šķita smagas kā svins, un viņš juta, ka tās deg.

— Piedod man, es vairs nebiju pie pilna prata... Kad advokāts man pateica Gožana klātbūtnē, ka rītdien izkārs paziņojumu par bankrotu, acu priekšā, likās, sāka lēkāt it kā liesmiņas, it kā sienas būtu aizdegušās... un tad es vairs nekā neapjēdzu; es gāju pa Mišodjēras ielu, un man šķita, ka «Dāmu paradīzes» pārdevēji smejas par mani un ka šis šausmīgais, neģēlīgais tirdzniecības nams nupat, nupat mani satrieks ... Un, kad omnibuss pagriezās virzienā pret mani, es atcerējos Lommu un viņa roku un pēkšņi metos zem riteņiem ...

Šīs atzīšanās satraukta, Robino kundze lēnām noslīdēja uz grīdas. Ak dievs! Tātad vīrs gribēja sev padarīt

galu! Jaunā sieva satvēra Denīzes roku, meitene bija noliekusies pār viņu, līdz dvēseles dzīlēm saviļņota. Robino, zaudēļis spēku no šīs atzīšanās, atkal iekrita nesamaņā. Un ārsts arvien vēl nenāca! Divi cilvēki jau bija apskrējuši visu kvartālu un tagad arī durvju sargs devās meklēt ārstu.

— Nomierinieties, — automātiski atkārtoja Denīze, nespēdama vairs asaras valdīt. — Nomierinieties!

Robino kundze sēdēja uz grīdas, vaigu pieglaudusi nestuvju rupjajam audumam, uz kura gulēja viņas vīrs; viņa vairs nespēja klusēt:

— Ak, ja es jums visu izstāstītu!... Viņš taču gribēja mirt. Cik reižu viņš man neteica: «Es tevi apzagu, tā bija tava nauda!» Viņš naktīs murgoja par šiem sešdesmit tūkstošiem franku; pamodās vienos sviedros, sacīdams, ka esot nekam nederīgs cilvēks; ja neesot galvas uz pleciem, tad nedrīkstot riskēt ar citu naudu ... Jūs zināt, viņš vienmēr bija tik nervozs un visu ņēma pie sirds. Beidzot vīram tēlojās visādas briesmas, kas mani biedēja: viņam šķita, ka esmu uz ielas vienās skrandās un lūdzu dāvanas... Bet viņš taču mani tik ļoti mīlēja un gribēja mani darīt bagātu un laimīgu ...

Pagriezusies tā ieraudzīja, ka Robino guļ vaļējām acīm.

— Ak mans dārgais, kāpēc tu to darīji? — viņa turpināja aizlūstošā balsī. — Tātad tu mani uzskati par tik jaunu? Bet man tomēr ir gluži vienalga, kaut arī izputam. Ja tikai mēs arvien būtu kopā — tā ir laime... Ļauj, lai viņi paņem kaut visu. Mēs aizbrauksim kaut kur tālu, lai tu vairs nekā par viņiem nedzirdētu. Tu sāksi strādāt un redzēsi, cik vēl viss būs labi!

Robino kundze nolieca galvu, un tās piere gandrīz skāra vīra bālo seju; abi kiusēja, savu bēdu saviļņoti. Klusēja visi; veikals likās aizsnaudies, sastindzis blāvās krēslas pustumsā; bet caur plāno aizkaru skārdu atlidoja ielas troksnis — tur, pavisam tuvu ritēja Parīzes darba steigas pilnā dzīve, rībēja karietes un pa ietvēm drūzmēdamies devās garāmgājēji. Denīze, kura ik mirkli piegāja pie durvīm, kas izgāja uz priekštelpu, lai paraudzītos ārā, atgriezās iesaukdamās:

— Ārsts!

Tas bija jauns cilvēks možu skatienu, viņu atveda durvju sargs. Ārsts nolēma cietušo izmeklēt turpat uz nestuvēm. Izrādījās, ka lauzta kreisā kāja virs potītes, lūzums vienkāršs un no komplikācijām nebija jābīstas. Gribēja jau pārnest Robino no veikala uz guļamistabu, kad parādījās Gožans. Viņš bija atnācis paziņot par sava pēdēļā nesekmīgā glābšanas mēģinājuma rezultātiem: paziņojumu par bankrotu vair3 nebija iespējams atvairit.

— Kas tas? — viņš murmināja. — Kas noticis?

Denize pāris vārdos viņam pastāstīja visu. Viņš redzami apjuka. Bet Robino vārgā balsī ieteicās:

— Es nedusmojos uz jums, lai gan jūs esat mazliet vainīgs.

— Pats par sevi saprotams, mīļais, mūsu mugurkauliem vajadzēja būt stingrākiem... — atbildēja Gožans. — Jūs zināt, es arī neesmu izturīgāks par jums.

Nestuves pacēla. Cietušajam vēl pietika tik daudz spēka pateikt:

—- Nu nē, to neizturētu arī stingrāki mugurkauli... Es saprotu, ka tādi veci spītnieki kā Burā un Bodī labāk ir ar mieru nolikt savas galvas; taču mēs abi esam vēl jauni, mēs sekosim jaunajam pagriezienam! ... Nē, Gožan, vecajai pasaulei pienācis gals.

Viņu aiznesa. Robino kundze sirsnīgi noskūpstīja De-nīzi, un viņas aizrautībā bija izjūtams gandrīz vai prieks: beidzot viņa atbrīvosies no šiem raižu pilnajiem darījumiem! Bet Gožans, aiziedams kopā ar Denīzi, atzinās, ka būtībā Robino esot taisnība. Ir muļķīgi cīnīties pret «Dāmu paradīzi». Kas attiecoties uz viņu, Gožanu, tad viņš esot pazudis cilvēks, ja viņam neizdošoties atgūt lielā uzņēmuma senāko labvēlību. Vēl vakar vakarā viņš slepeni izmetis makšķeri, apvaicādamies pie Itēna, kas šinīs dienās gatavojoties braukt uz Lionu. Gožans tomēr necerēja uz panākumiem un nolēma noskaņot savā labā Denīzi, zinādams, protams, par viņas Ietekmi uz direktoru.

— Tik tiešām, — viņš teica, — jo sliktāk tas atsauksies uz ražošanu. Mani izsmies, ja es izputēšu, līzdams vai no ādas laukā svešu interešu labā, kur katrs fabrikants cenšas izlaist lētākus ražojumus par citiem. Mans dievs, jums taču bija taisnība, kad jūs teicāt, ka ražošanai

jāseko progresam, ka jāuzlabo darba organizācija un ja-ievieš jaunas darba metodes. Viss jau nokārtosies pats, lai tikai publika būtu apmierināta.

Denīze smaidot atbildēja:

— Ejiet un pasakiet to personīgi Murē kungam ... Jūsu apmeklējums viņu iepriecinās, viņš nav tas cilvēks, kas turēs uz jums ļaunu prātu, ja tikai jūs viņam nolaidīsiet kaut vai santīmu uz metra.

Bodī kundze nomira janvārī, gaišā, saulainā pēcpusdienā. Bija pagājušas jau gandrīz divas nedējas, kopš tā vairs nespēja nokāpt veikalā, ko sargāja dienas strādniece. Caurām dienam slimniece sēdēja gultā, atbalstīdamās visapkārt apliktos spilvenos. Vājinieces bālajā sejā dzīvas bija tikai acis; paceltu galvu viņa ietiepīgu skatienu caur vieglajiem loga aizkariem raudzījās uz «Dāmu paradīzi», kas atradās tieši pretim viņu veikalam otrpus ielas. Šis neatlaidīgais, nekustīgais skatiens kā maniakam nomāca veco Bodī, un viņš ne vienreiz vien mēģināja aizvilkt logam priekšā biezos aizkarus. Bet sieva viņu atturēja ar lūdzošu kustību, stūrgalvīgi gribēdama skatīt savu ienaidnieku līdz pēdējam elpas vilcienam. Šis nezvērs viņai taču bija atņēmis pēdēļo elpas vilcienu, veikalu un meitu; Bodī kundze pati lēnām dzisa kopā ar veco Elbefa namu; viņai zuda dzīvības spēki, tāpat kā veikalam zuda pircēji; un tanī dienā, kad sākās vecā uzņēmuma agonijas gārdzieni, arī viņa izdvesa pēdēļo nopūtu. Jūtot nāves elpu, viņa saņēma pēdēļos spēkus un lūdza vīru, lai tas atver abus logus. Arā bija silts, saules staru zeltā jautri dzirkstīja «Paradīze», bet vecās mājas istaba šķita trīcam krēslā. Bodī kundzes nekustīgais skatiens vērās kā piekalts dižajā, uzvaru nesošajā celtnē ar mirdzošajiem spoguļstikla logiem, aiz kuriem neprātīgos auļos joņoja miljoni. Viņas acis pamazām dzisa, tumsas plīvuri tītas, un, kad nāve tās galīgi izdzēsa, tās vēl ilgi palika plaši atvērtas, joprojām raudzīdamās asaru pilnas.

Atkal visa kvartāla izputinātā sīktirdzniecība soļoja aiz līķratiem. Tur bija brāļi Vanpuiji, bāli kā drāna pēc decembra maksājumiem, kas tiem prasīja neticamu, nākotnē vairs neiespējamu piepūli, un Bedorē, firmas «Be-dorē un māsa» galva, kas soļoja, smagi atspiezdamies

uz spieķa, jo pēdēļā laika satraukumi bija stipri pasliktinājuši viņa kaites. Delinjērs jau bija pārcietis sirdslēkmi; Pio un Rivuārs soļoja klusēdami, galvas nokāruši, kā bojā ejai nolemtie. Neviens neuzdrošinājās apvaicāties par iztrūkstošajiem — Kinetu un Tatēna jaunkundzi un par daudziem citiem, kuri katru dienu gāja bojā, posta straumes mētāti un aizrauti, nerunājot nemaz par Robino, kas gulēja izstiepies savā gultā ar lauztu kāju. Tomēr cits citam ar līdzjūtīgu seju jau stāstīja par jauniem upuriem, kurus arī skāris šis mēris; parfimēriju tirgotāju Gronjē, cepurnieci Sadeja kundzi, mākslīgo ziedu gatavotāju Lakasanu, apavu tirgotāju Nodu, kas gan vēl turējās, bet jau izjuta nelaimes tuvumu, kas neizbēgami aizmēzīs arī to. Bodī gāja aiz katafalka tiem pašiem apdullināta vērša soļiem, kā pavadot meitu, bet pirmajā bēru karietē sēdēja Burā; sirmgalvja acis drūmi liesmoja zem izspūrušajām uzacīm, un karietes pustumsā viņa mati atmirdzēja balti kā sniegs.

Denīzei bija lielas bēdas. Pēdēļās divās nedēļās viņa jutās kā salauzta no rūpēm un pārguruma. Pepē vajadzēja ievietot ģimnāzijā, un arī Žans tai sagādāja lielas rūpes: viņš bija neprātīgi iemīlējies maiznieka brāļameitā un lūdzās, lai māsa iet meiteni bildināt viņa vārdā. Tad sekoja krustmātes nāve. Visi šie garīgie satricinājumi cits pēc cita nomocīja Denīzi, Murē tai atkārtoti apgalvoja, ka viņš viss esot tās rīcībā: viņš piekritīšot visam, ko tā atradīšot par labu uzsākt, lai palīdzētu tēvocim un citiem. Kad Denīze uzzināja, ka Burā izlikts uz ielas un Bodī slēgs veikalu, viņa kādu rītu ilgi runāja ar Murē, bet pēc brokastīm nolēma tos apmeklēt, cerēdama atvieglot kaut šo divu neveiksminieku likteni.

Burā nekustīgi stāvēja Mišodjēras ielā uz ietves, pretim savam veikalam, no kura to vakar bija izlikuši, izmantojot jurista veikli izdomātu paņēmienu: tā kā Murē bija uzpircis lietussargu tirgotāja vekseļus, viņš bez pūlēm panāca, ka Burā tika izsludināts par maksāt nespējīgu, bet pēc tam Murē izsolē nopirka par piecsimt frankiem vecā vīra mājas nomas tiesības; tādēļādi stūr-, galvīgajam večukam pienācās saņemt piecsimt franku par to pašu, ko tas nebija gribējis atdot par simttūkstoš frankiem. Arhitekts, kas ieradās ar veselu strādnieku

grupu, bija spiests izsaukt policijas komisāru, lai dabūtu veco vīru ārā no mājas. Veikala preces izpārdeva, lietas no istabām iznesa, bet Burā stūrgalvīgi sēdēja tai pašā kaktā, kurā parasti gulēja un no kura strādnieki to žēlodami negribēja izdzīt... Bet tie paši strādnieki jau sāka nojaukt jumtu virs viņa galvas. Sapuvušos dakstiņus svieda zemē, griesti iebruka, sienas krakšķēja, bet sirmgalvis tāpat vēl sēdēja starp gruvešiem, zem vecajām, Kailajām sijām. Beidzot, kad ieradās policijas ierēdnis, Burā bija tomēr spiests aiziet; bet, pārlaidis nakti mēbelētajā istabā turpat kaimiņos, viņš nākamajā rītā atkal stāvēja uz ietves, iepretim savam veikalam.

— Burā kungs, — Denīze viņu klusi pasauca.

Viņš to nedzirdēja. Vecā vīra degošās acis šķita it kā aprijam ēkas nojaucējus, kuru kapļi jau pieskārās būdai. Caur tukšajām logu ailēm kļuva redzama mājiņas iekšpuse — nabadzīgās istabas un tumšās kāpnes, kur saulīte nebija iespīdēļusi divus gadsimtus ilgi.

— Ak tā esat jūs, — viņš teica, beidzot pazinis De-nīzi. — Kā jums patīk? Šie bandīti savu darbiņu tomēr veikuši!

Denīze neuzdrošinājās sākt runāt. Viņu dziļi satrauca šī vecā drupu kaudze. Viņai nebija spēka atraut skatienu no krītošajiem, appelējušajiem akmeņiem. Augšā, uz savas bijušās istabas griestiem Denīze saskatīja vārdu «Ernestīne» — melnus, nevienādus burtus, izvilktus stūrī ar sveces liesmas kvēpiem; meitenes atmiņā pēkšņi atausa visas šai istabiņā pārdzīvotās ciešanas un trūkums — tās bija atmiņas, kas izraisīja viņā dziļu līdzjūtību pret visiem cietējiem. Strādnieki, gribēdami uzreiz nogāzt veselu sienu, izlēma ķerties pie tās no pamatiem. Tā jau sāka grīļoties.

— Kaut jel tā viņus visus nosistu! — nikni norūca Burā.

Siena drausmīgi nobrīkšķēja. Pārbiedētie strādnieki metās no ietves uz bru&a. Krītot siena aizrāva līdz visu satrunējušo māju. Skaidrs, ka šī grausta sienas, kas bija nosēdušās un plaisām izraibotas, nespēja vairs turēties: Viena pagrūdiena pietika, lai visu ēku pāršķeltu no augšas līdz zemei. Tā pienāca šīs netīrās, ar lietu un mitrumu piesūkušās būdas gals. Neviena siena nepalika

vesela; uz zemes tikai augtin auga drupu kaudze, pagātnes pīšļi, kas bija izmesti uz ielas.

— Ak mans dievs! — iesaucās Burā, it kā šis trieciens veco vīru būtu trāpījis pašā sirdi.

Viņš sastinga, muti atplētis, viņš nekad nebija iedomājies, ka viss tik ātri beigsies. Burā raudzījās šai atvērtajā brūcē, gluži tukšajā vietā, kas tagad bija radusies blakus «Dāmu paradīzes» sāniem, kas beidzot atbrīvojās no sava apkaunojošā puna. Tātad knislis bija nospiests. Tā bija pēdēļā uzvara pār mazo vienību neatlaidīgo pretestību, viss kvartāls tagad bija iekarots un uzveikts. Sapulcējušies garāmgājēji skaļi sarunājās ar ēkas nojaucējiem, kuri izteica savu sašutumu par tādām vecām ēkām, kas vēl rēgojās, lai tikai sakropļotu cilvēkus.

— Burā kungs, — Denīze atkārtoja, cenzdamās aizvest sāņus veco tirgotāju, — jūs taču zināt, ka jūs neatstās likteņa varā. Par visu, kas jums vajadzīgs, tiks gādāts...

Burā lepni izslējās.

— Man nekas nav vajadzīgs... Tie ir viņi, kas jūs sūtīja, vai ne? Tad pasakiet viņiem, ka vecais Burā vēl prot strādāt un ka viņš atradīs darbu visur, kur pats gribēs... Jā! Veikli izdomāts: pasniegt ubaga dāvanu cilvēkiem, kurus nogalina!

— Es jūs lūdzu, pieņemiet to, neapbēdiniet mani, — Denīze lūdzās.

— Nē, nē, visam ir beigas, ardievu ... Topiet laimīga, jūs taču esat jauna; bet vecajiem ļaujiet nomirt ar savu pārliecību.

Viņš paskatījās vēl pēdēļo reizi uz drupu kaudzi un tad smagiem soļiem devās projām. Denīze noskatījās vecajam vīram pakaļ, kamēr vien bija saredzama viņa mugura pavīdam garāmgājēju drūzmā. Tad viņš nogriezās aiz Gajona laukuma stūra un nebija vairs redzams.

Mirkli Denīze stāvēja nekustīga, klīstošiem, meklējošiem skatieniem. Pēc tam gāja pie tēvoča. Vecais audumu tirgotājs sēdēja vientuļš savā veikalā vecā Elbefa namā. Dienas strādniece nāca tikai rītos un vakaros, izvārīja tam pusdienas un palīdzēja atvērt un aizvērt logu slēģus. Garas stundas Bodī pavadīja pilnīgā vientulībā, un bieži viņu neviens netraucēja augu dienu; ja arī kāda

pircēja saņēma drosmi un ienāca veikalā, viņš apjuka un nevarēja atrast prasīto audumu. Pustumsā, baigā klusumā sirmgalvis nepiekusdams staigāja šurpu turpu tiem pašiem smagajiem soļiem kā bēru gājienā, sekodams kādai slimīgai tieksmei kustēties, it kā gribēdams ieaijāt un iemidzināt savas bēdas.

— Vai jums ir labāk, tēvoc? — jautāja Denīze.

Viņš apstājās uz mirkli, tad atkal sāka soļot no kases

uz tumšo telpas kaklu.

— Jā, jā, ļoti labi... paldies.

Viņa meklēja nomierinošu sarunas vielu, jautrus, uzmundrinošus vārdus, bet nekas viņai neiekrita prātā.

— Vai jūs dzirdēļāt troksni? Tur noārdīja māju.

— Jā, tiešām, — viņš izbrīnā nomurmināja, — jā gan, tur noārdīja māju... Es jutu, ka iedrebējās zeme... Kad es tos šorīt ieraudzīju uz jumta, es tūlīt aizslēdzu durvis.

Vecais vīrs nenoteikti pamāja ar roku, it kā gribēdams teikt, ka tas viss viņu neinteresē.

Katrreiz, aiziedams līdz kasei, viņš skatījās uz nodilušo, ar samtu apsisto soliņu, uz kura kā bērni bija sēdēļuši vispirms sieva, tad meita. Atgriezdamies istabas otrā galā, Bodī skatījās uz tumsā grimstošajiem plauktiem, kuros atradās daži appelējuši, pussatrunējuši vadmalas baķi. Tāda bija kļuvusi šī tukšā, vientuļā māja: tie, ko vecais vīrs mīlēja, bija zuduši, tirdzniecība apkaunojoši pagrimusi un zem šo likteņa sitienu smaguma viņš klīda tagad viens ar stingu, nejūtīgu sirdi un ievainotu lepnumu. Vecais vīrs pacēla acis uz nokvēpušajiem griestiem, klausījās dziļajā klusumā, kas dvesa no mazās krēslainās ēdamistabas — no ģimenes stūrīša, kur viņam kādreiz viss bija dārgs, pat sasmakušais gaiss. Vecajā dzīvoklī nemanīja ne mazāko pūsmiņu; smagie, vienādie sirmgalvja soļi dobji atbalsojās klusumā, it kā viņš staigātu pār akmens plāksnēm kapsētā, zem kurām aprakts Viss viņa dzīves saturs.

Beidzot Denīze izlēma runāt par to, kādēļ bija šurp nākusi.

— Tēvoci, jūs nevarat šeit patikt, jums kaut kas ir Jāizlemj.

— Tā jau ir, bet ko tad es varu darīt? — viņš neapstādamies atbildēja. — Es mēģināju izpārdot veikalu, neviens neatnāca ... Nu, ko! Kādā jaukā dienā es to aizslēgšu un aiziešu.

Denīze zināja, ka tēvocim nebija jābīstas no bankrota izziņošanas. Ņemot vērā smagos likteņa piemeklējumus, Bodi kreditori bija izlēmuši labprātīgi vienoties. Viņa zināja ari, ka pēc tam, kad tēvocis būs samaksājis visus parādus, viņš atradīsies gluži vienkārši uz ielas.

— Bet ko jūs darīsiet pēc tam? — Denīze klusi jautāja, nezinādama, kā iesākt runāt par savu priekšlikumu, ar kādu bija nākusi.

— Es tiešām nezinu, — viņš atbildēja, — gan jau kaut kur mani pievāks.

Tēvocis Bodi bija mainījis savas gaitas virzienu, tagad viņš soļoja no ēdamistabas līdz logam un katrreiz neviļus pameta drūmu skatienu uz bēdīgajiem skatlogiem, kas bija galīgi nolaisti. Viņš pat nepacēla acu uz «Dāmu paradīzes» grezno fasādi, kas savas arhitektūras krāšņumā aizņēma visu ielu no viena gala līdz otram. Bodī jutās galīgi nomākts, viņam nebija arī vairs spēka dusmoties.

— Paklausieties, mīļo tēvoc, — beidzot mulsi ierunājās Denīze, — jums varbūt atrastos vieta ...

Viņa turpināja stomīdamās:

— Jā ... man uzdeva piesolīt jums inspektora vietu.

— Kur tad? — vaicāja Bodi.

— Mans dievs! Nu tur, pretim... Pie mums.. Seši tūkstoši franku un viegls darbs.

Bodī pēkšņi apstājās Denīzes priekšā. Taču viņš neizplūda vis dusmu izvirdumā, no kā Denīze tik ļoti baidījās, bet nobālēja sāpīgā satraukumā un rūgtā padevībā liktenim.

— Tas ir tur pretim ... pretim ... — viņš murmināja vairākas reizes. — Un tu gribētu, lai es iestātos darbā tur pretim?

Vecā vīra satraukums pārgāja arī uz Denīzi. Meitene pēkšņi aptvēra abu veikalu ilgo ciņu, viņa atkal pārdzīvoja Ženevjevas un Bodī kundzes bēres, viņas gara acu priekšā pavīdēja vecais Elbefa nams, noliekts pie zemes un «Dāmu paradīzes» sabradāts. Un, iedomājoties, ka tēvocis iestāsies darbā pāri pretim un staigās tur ar baltu kaklautu, Denīzei iesmeldzās sirds aiz žēluma un sašutuma.

— Nu, Deniz, manu meitiņ, vai tas maz iespējams? — viņš vienkārši teica, sakrustodams uz krūtīm izdilušās, drebošās rokas.

— Nē, nē, tēvocīti — meitene iesaucās sirsnīgas līdzjūtības uzplūdā. — Tas nebūtu labi... Es jūs lūdzu, piedodiet mani

Sirmgalvis atkal sāka staigāt šurp turp, un viņa smagie soļi dobji atbalsojās mājas kapa klusumā. Kad De-nīze aizgāja, viņš staigāja un staigāja atkal, kā to mēdz darīt izmisumā krituši cilvēki, kas riņķo vienā un tai pašā vietā, nespēdami izrauties no burvju loka.

So nakti Denīze atkal pavadīja bez miega. Viņa saprata, cik pati tomēr ir bezspēcīga. Arī saviem vistuvākajiem cilvēkiem nespēj palīdzēt. Viņai lemts līdz galam būt tikai par vērotāju uzvaru nesošās jaunās dzīvības plūsmā, kurai nepieciešama nāve, lai tā nemitīgi atdzimtu. Denīze nepretojās vairs, samierinājusies ar šo cīņas likumu, bet viņas sievietes sirdī ielija sāpīgs žēlums un dziļa mīla uz savu tuvāko, domājot par cilvēci, kas cieš. Denīzi pašu jau vairākus gadus rāva sev līdz šīs gigantiskās mašīnas zobrati. Vai tad viņu pašu arī ne-izsūca? Vai tad viņu tāpat nemocīja, neizdzina, neapbēra apvainojumiem? Un pat tagad jauno meiteni reizēm pārņēma šausmas, iedomājoties, ka kļuvusi par likteņa lutekli tikai dažādu notikumu lopiskas savirknēšanās dēļ. Kāpēc tieši viņa, tik trausla meitene? Kāpēc viņas nespēcīgā roka negaidot guvusi tik lielu varu pār šo milzeni? Spēks, kas noslaucīja visus savā ceļā, aizrāva savā virpulī arī viņu pašu, lai gan viņai būtu jākļūst par atriebības ieroci. Murē bija izgudrojis šo mehānismu cilvēku iznīcināšanai, un šī mehānisma nesaudzīgā gaita izraisīja Denizes sašutumu. Tas bija Murē, kas nosēja drupām visu kvartālu, vienus aplaupīdams, citus iegrūzdams kapā; un tomēr Denīze šo cilvēku mīlēja viņa radošo spēju plašā vēriena dēļ, mīlēja arvien vairāk un vairāk par katru jaunu viņa varas izpausmi, lai gan acīs viņai sariesās asaras, redzot uzvarēto neatvairāmo postu.

XIV

Februāra saules spožajos staros Desmitā decembra iela ar saviem krita baltajiem, tikko apmestajiem namiem un sastatnēm pie dažām vēl nepabeigtajām celtnēm šķita pavisam jauna; kā straumes plūsma karietes stalti ripoja pa šo saules pilno gatvi, kas bija pāršķēlusi vecā Senroka kvartāla drūmo pakrēsli; starp Mišodjē-ras un Šuazelas ielām drūzmējās pūlis, cilvēki spiedās un grūstījās reklāmas ietekmē, kas jau veselu mēnesi satrauca viņu iztēli; dīkdieņi, ar izbrīnā vajējām mutēm, skatījās uz «Dāmu paradīzes» monumentālo fasādi, jo veikala svinīgā atklāšana šai pirmdienā tika atzīmēta ar lielu veļas audumu izstādi.

Sī fasāde iepriecināja skatienu ar svaigo krāsojumu un raibiem ornamentiem, kuru spilgtumu vēl pastiprināja zeltījumi; pati celtnes apdare, šķita, liecināja par kņadas pilno, spraigo tirgošanos, kas noritēja veikala telpās un piesaistīja sev visu cilvēku skatienus kā gigantiskas, spilgtā krāsu zaigā liesmojošas izstādes aina. Apakšējais stāvs bija izstrādāts mazliet vienkāršāks, lai nezustu skatlogos izlikto audumu efekts; visu celtnes apakšdaļu klāja jūras zaļš marmors, ēkas stūrus un balstu kolonas veidoja melns marmors, ko greznoja zelta vinjetes, tā izkliedēļot varbūtējo drūmo iespaidu; visu pārējo platību aizņēma metālā ietverti spoguļstikli — vienīgi spoguļstikli, caur kuriem dienas gaisma spilgti apspīdēja galerijas un zāles visā to garumā. Bet, jo augstāk, jo žilbinošāks kļuva krāsu raibums. Apakšējā stāva frīzi greznoja mozaīka, sarkanu un gaišzilu ziedu vītnes, kas mijās ar marmora plāksnēm, kurās bija

iecirsti dažādu preču nosaukumi; šis rotājums aizvijās bezgala garā lentē ap visu milzīgo celtni, otrā stāva pamatmūris, ar keramikas plāksnēm noklāts, veidoja vienlaikus arī pamatu platajiem spoguļstikliem, kas sniedzās līdz pašai frīzei. Sī frīze sastāvēja no apzeltītiem vairogiem ar Francijas pilsētu ģerboņiem, mijoties ar terakotas rotājumiem, kuru glazūru saskaņoja ar gaišajiem krāsu toņiem lejas daļā. Un, beidzot, zem paša jumta aizstiepās dzega, kas šķita it kā uzsūkusi sevī visu fasādes spilgtumu; šeit mozaīka un fajanss iāsmoja siltākās nokrāsās; cinka notekas bija greznotas izgriezumiem un apzeltītas, bet uz jumta, attēlodamas Francijas lielās rūpniecības un tirdzniecības pilsētas, pacēlās rinda statuju; slaidie silueti slejās augšup zilajā debesu fonā. Publiku sevišķi pārsteidza galvenā ieeja, kas iikās augsta kā triumfa arka; šī ieeja slīga krāšņos, bagātīgos mozaīkas, majolikas un terakotas rakstos, un virs tās pacēlās svaigā zeltījumā mirdzoša alegoriska grupa, kas attēloja sievieti, ap kuru lidinās bars smejošu amoretu, kas to ģērba un skūpstīja.

Ap pulksten diviem dienā policistu postenis izklīdināja pūli un raudzījās, lai ielu neaizsprostotu karietes. Jaunizbūvētā pils šķila kā modes neprāta izšķērdībai veltīts templis. Sī pils valdīja pār visu kvartālu, apsegdama to ar savu ēnu. Rēta, kas radās tās sānos pēc Burā būdas sagrāves, aizdzija tik ātri, ka būtu veltīgi meklēt šī vecā puna atrašanās vietu; četras fasādēs izgāja uz četrām ielām bez nevienas spraugas savā majestātiskajā vientulībā. Pretim atradās tagad aizvērtais vecā Elbefa nams. Kopš tā īpašnieks Bodī iegāja invalīdu namā, veikaliņa slēģi vairs neatvērās un tas atgādināja aizMurētas kapenes; pamazām garāmbraucošās karietes apšļāca mājiņu ar dubļiem, no visām pusēm to aplīmēja ar afišām — šiem sablīvētajiem reklāmas viļņiem; tic bija kā pēdēļā smilšu sauja, kas atvadoties iemesta vecās tirdzniecības kapā; bet šīs mirušās, ielas dubļiem notrieptās un Parīzes vizuļu lauskām izraibinātās fasādes vidū, līdzīgi iekarotā zemē iespraustam karogam, izpletās milzīga, spilgti dzeltena afiša; olekti augstiem burtiem tā ziņoja par grandiozo izpārdošanu «Dāmu paradīzē». Likās, šis milzenis, pamazām augdams, sācis

Izjust kaunu un riebumu pret tumšo kvartālu, kurā tas kādreiz nepamanīts piedzimis un kuru tas vēlāk nožņaudzis; tagad milzenis bija pagriezis muguru pret šo kvartālu ar tā netīrajiem šauro ieliņu dubjiem un pievērsis savu iznireļa seju jaunās Parīzes saules palos mirdzošajai, trokšņainajai ielai. Tagad milzenis bija tieši tāds, kādu to rādīja reklāma: nobarojies un izaudzis, līdzīgi cilvēkēdājam pasakā, kas tepat jau ar galvu aizstums mākoņus. Afišas priekšplānā bija attēlotas Desmitā decembra, Mišodjēras un Movsinjī ielas, kas mudžēja no melnām cilvēku figūriņām; šīs ielas pārmērīgi paplašinājās, it kā atbrīvodamas eju milzīgajai pircēju masai no visas zemeslodes. Tad, it kā no putna lidojuma augstuma bija attēlotas veikala ēkas, arī tāpat pārspīlēti lielos izmēros ar visām segtajām galerijām, ar stikla jumtiem, zem kuriem varēja nojaust zāles, vārdu sakot, skatītāja acu priekšā saules mirdzā pavērās bezgala plaša stikla un cinka jūra. Tālumā izpletās Parīze, bet maza, it kā šī briesmoņa apgrauzta Parīze: nami, kas atradās tam blakus, šķita nožēlojamas būdas, bet tālāk neskaidri slējās augšup vesels dūmeņu mežs; pat arhitektūras pieminekļi gandrīz bija izgaisuši, — pa kreisi divām svītrām bija apzīmēta Parīzes Dievmātes katedrāle, pa labi neliels pusloks norādīja uz Invalīdu Mītni, bet afišas pēdēļā plānā bija novietojies apmulsušais, nevienam nevajadzīgais Panteons, ne lielāks par zirnīti. Apvārsnis, parādīts ar melniem punktiņiem, fons, kas pat nepelnīja, lai tam pievērstu uzmanību, aizstiepās no Sa-tijona augstumiem līdz plašajiem laukiem, kuru dūmakā tītās tāles liecināja par neaprobežoto lielrūpniecības virsvaldību.

Jau kopš paša rīta drūzmēšanās kļuva arvien lielāka. Neviens veikals vēl nekad nebija tā saviļņojis pilsētu ar savas reklāmas brēku. «Dāmu paradīze» tagad izdeva ap sešsimt tūkstošu franku gadā par sludinājumiem, afišām un dažāda veida paziņojumiem; izsūtīto cenrāžu skaits sasniedza četrus tūkstošus; audumus paraudziņiem izlietoja gadā vairāk par simttūkstoš frankiem. Laikraksti, māju sienas un parīziešu ausis bija reklāmu pieblīvētas, šķita, kāda milzīgi liela vara taure bez mitas apdullinoši pūš uz visām četrām debesu pusēm par drīzumā gaidāmajām grandiozajām izpārdošanām. Un tagad pati ēka, pie kuras drūzmējās pūlis, kļuva par dzīvu reklāmu: tā vižņoja kliedzošā, apzeltītā greznībā, plašiem skatlogiem, kuros bija izklāstīta vesela sievietes tērpa poēma, tā bija izkrāsotu, iespiestu un izgrieztu izkārtņu pārpilnība, kas klāja visu namu, sākot ar apakšējā stāva marmora plāksnēm un beidzot ar arkveidīgi izliektajām skārda loksnēm, kas uz jumta, atritinādamas savas zeltītās bandroles, ļāva izlasīt veikala nosaukumu visās krāsās uzrakstītos burtos, kas spilgti izcēlās debesu fonā. Par godu atklāšanai celtni greznoja rotājumi un karogi, katru stāvu — standarti un karodziņi ar galveno Francijas pilsētu ģerboņiem, bet pašā augšā, garos mastos piestiprināti, šalkoja vējā ārzemju karogi. Beidzot apakšā aiz skatlogu rūtīm žilbinošā baltumā mirdzēja izstādītā veļa. Šeit valdīja tāds baltums, ka pat Iesāpējās acis: pa kreisi līgavas pūra komplekts un vesels palagu kalns, pa labi — kabatas lakatiņu un aizkaru piramīdas, sakārtotas kapelas veidā; tālāk starp durvju tuvumā izkārtajiem audumiem un audekla, kalikona, muslīna gabaliem, kas krita lejup kā sniega lavīnas, bija izstādītas lielas modes lapas — gaiši zilgana kartona loksnes, kur jaunlaulāta sieva un balles kleitā ģērbusies dāma abas dabiskā lielumā dižojas īsta auduma tērpos ar mežģiņu un zīda apšuvumiem; viņu gleznotās sejas salkani smaidīja. Slaistu bars mainījās bez mitas, visi bija pārsteigti, un iekāre radās pati no sevis.

Pūļa ziņkāri bija sakurinājis traģiskais notikums, par kuru runāja visa Parīze, tas bija ugunsgrēks lielajā veikalā «Četri gadalaiki», ko Butmons bija atvēris blakus Operai tikai vēl pirms trim nedēļām. Laikraksti bija pilni ar sīkiem aprakstiem: ugunsgrēks sācies naktī, eksplodēļ ot gāzei; pārdevējas nobīlī izskrējušas uz ielas vienos krekliņos; Butmons izturējies kā varonis un pats uz saviem pleciem iznesis no liesmām piecas. Bet milzīgie zaudēļumi tikšot atlīdzināti visā pilnībā, un publika neizpratnē raustīja plecus, teikdama, ka reklāma tiešām izdevusies slavena. Šinī brīdī vispārējā uzmanība tomēr bija pievērsta «Dāmu paradīzei», visus bija satraukušas valodas par gaidāmajām lielajām izpārdošanām, kas sāka ieņemt izcilu vietu sabiedriskajā dzīvē, šim Murē tiešām viss apbrīnojami veicās! Parīze apsveica viņa laimes zvaigzni un steidzās skatīt pašu Murē tagad, kur uguns liesmas tik iztapīgi bija nometušas sāncensi pie viņa kājām, jau aprēķināja tekošās sezonas pelņu un centās noteikt apmēru ļaužu straumei, kas plūdīs pa «Paradīzes» durvīm pēc konkurējošā uzņēmuma piespiedu slēgšanas. Mirkli Murē jutās satraukts: viņu mulsināja, ka pretinieks ir sieviete, Deforža kundze, kurai viņš daļēji bija pateicību parādā par savām sekmēm. Murē uzbudināja arī barona Hartmaņa principialitātes trūkums finansu lietās, jo tas taču kapitālu ieguldija abos uzņēmumos. Bet it sevišķi Murē saniknoja tas, ka viņam nebija ienākusi galvā Butmona lieliskā ideja: šis uzdzīvotājs bija iedomājies iesvētīt savu veikalu un uzaicinājis Sv. Madlienas baznīcas mācītāju līdz ar visu tā garīdzniecību noturēt dievkalpojumu. Tā bija pārsteidzoša svētku ceremonija, svinīgā reliģiskā procesija gāja no zīda audumu nodaļas cimdu nodaļā, un dieva svētība lija pār dāmu biksītēm un korsetēm; lai gan šī izdarība nebija paglābusi veikalu no nodegšanas, toties līdzinājās miljonam, ko izdod par reklāmu, — tik loti Butmona izdoma iespaidoja augstāko aprindu lepno, bagāto klientūru. Pēc notikušā Murē sāka gudrot, kā uzaicināt arhibīskapu.

Un tad lielais pulkstenis virs veikala ieejas durvīm nosita trīs. Šinīs stundās sākās parastā drūzmēšanās. Galerijās un zālēs jau slāpa karstumā ap simttūkstoš pircēju. Visā Desmitā decembra ielas garumā rindojās karietes, kas aizpildīja Operai blakus esošo strupceļu, kuru bija paredzēts savienot ar nākošo prospektu. Vienkāršie ormaņu rati jaucās ar īpašnieku divvietīgajām karietēm, kučieri klīda turpat apkārt, bet blakus stāvošie zirgi zviedza un purināja saulē zibošās laužņu dzelzs važiņas. Karietes pārkārtojās, paklausot durvju sargu saucieniem, un zirgi paši blīvāk sastājās rindās; bez apstājas brauca klāt arvien jauni rati. Izbijušies gājēji meklēja glābiņu, bariem atvirzīdamies sāņus. Ietves, gluži melnas no ļaudīm, izzuda, attālinoties plato, taisno ielu perspektīvā. Starp baltajām ēkām valdīja nerimstošas klaigas, pa visu Parīzi plūda ļaužu straumes, un tām pāri vēsmaja šīs kolosālās pilsētas glāsainā elpa.

Stāvot pie skatloga, de Bova kundze un viņas meita Blanša kopā ar Gibāla kundzi apskatīja izstādītos piegrieztos kostīmus.

— Ak, paskatieties taču uz šiem audekla kostīmiem par divpadsmit frankiem septiņdesmit pieci! — iesaucās de Bova kundze.

Zīda lentītēm pārsietie kostīmi bija tik mākslīgi sakārtoti četrstūrainās kartona kārbās, ka redzēja tikai rotājumu — sarkaniem un gaiši ziliem diegiem izstrādātus izšuvumus; katras kārbas stūrī atradās šī kostīma attēls, uz kura tas bija redzams pašūts un uzģērbts mugurā jaunai sievietei, pēc izskata — īstai princesei.

— Ak mans dievs! Bet tas taču vairāk arī nav vērts, — atbildēja Gibāla kundze. — Paņemiet tikai to rokās un jūs redzēsiet, tas jau ir kā lupata.

Kopš kāda laika viņas bija kļuvušas draudzīgas, jo grāfs de Bovs, ko tagad saistīja krēslā ģikts lēkme, vairs neizgāja no mājas. Sieva pacieta vīra mīļāko, uzskatīdama par labāku, ja satikšanās notiek mājās, jo tad viņa no tām varēja gūt sev mazliet kabatas naudu, kuru vīrs tai atļāva viņam nozagt; viņš apzinājās, ka tagad pašam nepieciešama sievas iecietība.

— Nu ko, iesim iekšā, — teica Gibāla kundze. — Jā-paskatās taču viņu izstāde ... Vai jūsu znots nav nolicis satikšanos veikalā?

De Bova kundze neatbildēja; viņa skatieniem vērās tālē, raudzīdamās garajā kariešu rindā, kuru durtiņas atvērās cita aiz citas un izlaida arvien jaunas pircējas.

— Jā, — beidzot atbildēja Blanša gurdā balsī. — Pols atceļā no ministrijas atnāks mums pakaļ lasītavā ap pulksten četriem.

Pirms mēneša viņi bija salaulājušies. Pēc trīs nedēļu ilga atvaļinājuma, kuru tie bija pavadījuši dienvidos, Valanjosks atgriezās atkal darbā. Jaunā sieviete, līdzīgi mātei, bija kļuvusi jau pasmaga; pēc apprecēšanās viņa kļuva druknāka un it kā izplūda miesās.

— Bet tā taču ir Deforža kundze! — iesaucās grāfiene, raudzīdamās karietē, kas apstājās pie veikala durvīm.

— Vai tas varētu būt? — izspruka Gibāla kundzei. — Pēc visiem pēdēļā laika notikumiem? ... Viņa droši vien vēl apraud «Četru gadalaiku» ugunsgrēku.

Tā tiešām bija Anriete. Ieraudzījusi damas, kžfs sarunājās par viņu, Deforža kundze jautru sejas izteiksmi pienāca tām klāt, maskēdama savu neveiksmi ar sabiedrības dāmas brīvo, nepiespiesto izturēšanos.

— Mans dievs! Man iegribējās paskatīties šeit. Vai nav tā, vienmēr taču labāk pašai par visu pārliecināties? ... Ak, mēs joprojām esam lieli draugi ar Murē kungu, lai gan runā, ka viņš esot briesmīgi nikns uz mani no tā laika, kopš es sāku interesēties par konkurējošā veikala darījumiem ... Tomēr vienu gan es viņam nevaru piedot, ka viņš sekmējis laulības... nu, jūs taču zināt? — Zozefa laulības ar manu protežēto de Fonte-naija jaunkundzi...

— Kā? Vai tad tas jau noticis? — to pārtrauca de Bova kundze. — Kādas šausmas!

— Jā, mana mīļā, un tas ir darīts vienīgi ar nolūku mūs pazemot. Es taču Murē pazīstu, viņš gribēja ar to pierādīt, ka mūsu aprindu jaunavas noderīgas tikai, lai izietu par sievām pie izsūtāmajiem.

Deforža kundze iekarsa. Draudzenes vēl arvien stāvēja uz ietves — burzmā pie veikala ieejas. Bet pamazām straume dāmas sāka raut sev līdz, un, ļaudamās tai, viņas iegāja pa durvīm, plūsmas neslas, pašas nemaz to nemanīdamas savā satraukumā, jo bija jāsarunājas skaļāk, lai cita citu varētu sadzirdēt. Tagad tās iztaujāja cita citu par Marti kundzi. Stāstīja, ka nelaimīgais Martī kungs pēc drausmīgajām ģimenes scēnām esot saslimis ar lieluma māniju: viņš smeļot riekšavām dārgumus no zemes dzīlēm, tukšojot zelta raktuves un piekraujot vezumus ar briljantiem un citiem dārgakmeņiem.

— Nabadziņš, — teica Gibāla kundze, — Martī taču augu dienu tikai skraidīja pa stundām, vienmēr slikti ģērbās, un viņam bija tik pazemots izskats... Un viņa sieva?

— Tagad viņa apstrādā kādu tēvocīti, — attrauca Anriete, — labsirdīgu vecīti, kas kļuvis atraitnis un pārgājis dzīvot pie viņas. Starp citu, Martī kundzei jābūt šeit, mēs to redzēsim.

Negaidīta aina lika dāmām apstāties. Viņu priekšā

visā savā krāšņumā iznira veikals — visplašākais veikals pasaulē, kā bija teikts reklāmās. Centrālā galerija pārdalīja tagad visu celtni uz pusēm, no Desmitā decembra ielas līdz Jaunajai Sv. Ogistēna ielai; pa labi un pa kreisi, līdzīgi baznīcas sānu jomiem, aizstiepās daudz-šaurākās Monsinjī un Mišodjēras galerijas, kas veda gar ielām ar to pašu nosaukumu. Vietām zāles paplašinājās, > līdzīgi laukumiem, visu telpu virs tām aizpildīja gleznainie metālā kāpņu un gaisa tiltiņu vijumi. Veikala iekšējo telpu izvietojums bija pārkārtots; tagad atlikumu izpārdošana noritēja Desmitā decembra ielā, zīda audumu nodaļa atradās celtnes vidū, cimdu nodala — ēkas dziļumā, Jaunā Sv. Ogistēna ielas zālē. No jaunā parādes vestibila varēja, galvu paceļot, redzēt gultas veļas no- -] daļu, kas bija pārvietota no trešā stāva viena gala uz J otru. Nodaļu skaits bija vareni audzis — sasniedzis piec- j desmit, kur ietilpa arī daudzas jaunas nodaļas, ko šai dienā atvēra; dažas atkal bija tik ļoti izpletušās, ka tās ' vajadzēja pārdalīt divās, lai atvieglotu tirgošanos. Un, ņemot vērā pastāvīgo darījumu kāpinājumu, veikala personāla skaits šinī sezonā bija noteikts trīs tūkstoši četrdesmit pieci darbinieki.

-- ...............

Dāmas valdzināja veļas izstādes brīnišķīgais skats. Viņas atradās priekštelpā — ar mozaīkas grīdu izklātā augstā un gaišā spoguļu zālē; pārdošanai izstādītās lētās preces aizturēja šeit alkatīgo pūli. No šejienes tās aizvijās galerijas mirdzošajā baltumā kā tāla ziemeļu zeme, kā sniega valsts, kas atritina sermuļu ādiņas, kā bezgalīgas stepes un ledāju kalni, kas liesmo zem saules. Šeit bija izstādīta tādi pati sniegbalta veļa kā skatlogos, bet iespaids radās diženāks; šķita, ka visu šo milzu jomu pārņēmušas uguns kvēles baltās liesmas. Pār visu slīga balta vizma, visās nodaļās — viss balts; tā bija baltuma orģija, baltai zvaigznei līdzīga, kuras mirdza pirmajā mirklī tā žilbināja acis, ka šai baltajā jūrā nebija Iespējams izšķirt atsevišķus priekšmetus; bet drīz acis aprada: pa kreisi — Monsinjī galerijā kā sniegbalti zemes ragi aizstiepās audekls un kalikons, kā baltas klintis pacēlās palagu, servjetu un kabatas lakatiņu grēdas; gar veikala labo pusi aizstiepās Mišodjēras galerija, kur pārdeva galantērijas preces, trikotāžas izstrādājumus un vilnas au-

dumus; šeit pacēlās īstas celtnes no perlmutra pogām, no īsajām zeķītēm izveidotas milzīgas dekorācijas; vienas zāles sienas bija pārvilktas ar baltu moltonu, un šo zāli pārplūdināja no augšas brīvi krītoša gaisma. Bet sevišķi spilgtu gaismu kā bāka izstaroja centrālā galerija, kur pārdeva lentes, kakla lakatiņus, cimdus un zīdu. Letes pazuda zem sniegbalto zīdu un lenšu, cimdu un lakatiņu kaudzēm. Ap dzelzs kolonām vijās balta muslīna mākoņi, šur tur apsieti ar baltiem fulārzīda lakatiņiem. Kāpnes greznoja balti drapējumi — gan piķē, gan flaneļa; drapējumi aizstiepās gar kāpņu margām visapkārt zālei un aizslīdēja augšup līdz trešajam stāvam. Šķita, baltie audumi saceļas spārnos, vietām sakrītot gubā, vietām izklīstot kā baltu gulbju bars. Bet augstāk, zem griestu velvēm, likās, baltie audumi krita lejup kā baltu dūnu birums, kā sniegputenis lielām pārslām; baltas segas un baltie kāju pārsegi plivinājās gaisā un nokārās lejup kā baznīcu karogi; vesels pineklis gipira te krustojās un pavīdēja kā balti tauriņi, kas nekustīgi savā lidojumā sastinguši; visur trīsēja mežaines, plīvoja kā zirnekļu tīkli vasaras debesu tveicē, piesātinādami gaisu ar savu tīro elpu. Bet vislielākais brīnums, šī baltuma kulta altāris, bija lielajā zālē virs zīdu nodaļas uzceltā telts, ko izveidoja balti aizkari, kas slīga lejup no stikla griestiem. Muslīns, gāze, gipira mežaiņu mākslas darbi kā viegli viļņi slīdēja lejup; bagātīgi izšūts tils un platie, ar sudrabu cauraustie austrumu zīdi bija kā Fons šai milzu dekorācijai, kas atgādināja vienlaikus altāri un arī alkovu. Tā bija kā gigantiska balta gulta, neaptverama, jaunavīgi neskarta guļamvieta, kas šķita gaidām leģendāro balto princesi, kurai reiz iānāk savā visvarenajā spožumā, savā baltajā līgavas šķidrautā.

— Ak, burvīgi, — iesaucās dāmas. — Apbīnojamit

Viņas nenogurdināja šīs baltās himnas, ko dziedāja visi veikala audumi. Murē nekad vēl nebija radījis kaut ko diženāku; tas bija apdāvināta dekoratora ģeniāls darbs. Šai baltajā ūdenskritumā, šķietamajā audumu haosā, kuri likās it kā uz labu laimi nokrituši no iztukšotajiem plauktiem, tomēr valdīja savdabīga harmonija; baltuma nokrāsas sekoja un risinājās cita aiz citas; tās dzima, auga un kvēli uzplauka kā sarežģītas valdonīgas

fūgas, ko izpilda orķestris, kam to rakstījis izcils komponists un kas aiznes dvēseli aizvien augstākā, vienmēr augstākā lidojumā — bezgalībā. Viss, kur vien acis veras, — viss ir tikai balts, bet kāda tomēr dažādība šai baltumā! Visas šīs baltās nianses pacēlās viena pār otru pretstatā, paplašinādamas cita citu, beidzot apvienodamās baltā gaismas zaigā. Baltā simfonija sākās ar kali-kona un audekla blāvo baltumu, ko klusināja flaneļa un tūka baltie toņi; tad sekoja samts, zīdi, atlasi kāpjošā gammā; pamazām arvien spožāk kļūstošā auduma kroku izliekumos iedegās uguntiņas; augšup lidojot, aizkaru baltums kļuva caurspīdīgs; baltā mirdza bija piesātināta ar muslina gipira mež&iņu un sevišķi tila gaismu, šis tils bija tik viegls, ka šķita kā visaugstākā muzikālā nots, kas izdzisa gaisā, bet austrumnieku zīdu sudrabs dziedāja savu augstāko slavas dziesmu gigantiskā alkova dzijumā.

Visās nodaļās valdīja dzīvības pilna rosība, publika apstāja liftus, drūzmējās pie bufetēm un lasītavā, it kā vesela tauta ceļotu pa sniega aizputinātiem klajumiem. Šis pūlis šķita melns un atgādināja slidskrējējus decembrī uz kāda Polijas ezera ledus. Apakšējā stāvā kā jūra paisuma stundā viļņojās tumša cilvēku masa, kurā pavīdēja apburošas, sajūsmā starojošas sieviešu sejiņas. Dzelzs karkasa posmos, pa kāpnēm, pa gaisa tiltiņiem bezgalīgā rindā plūda augšup sīki cilvēku silueti kā ceļotāji, kas nomaldījušies sniegainās klintīs. Galvenais pretstats sastingušajām augstienēm bija veikala tveicīgais siltumnīcas gaiss. Balsu dūkoņa atgādināja upes krākšanu ledus iešanas laikā. Bagātīgie griestu zeltījumi, logu rūtis ar zelta emalju un zelta rozetītes kā saules stari apmirdzēja šīs kolosālās veļas izstādes Alpus.

— Jākustas tomēr uz priekšu, — teica de Bova kundze. — Mēs taču nevaram palikt šeit.

Kopš brīža, kad bija ienākusi de Bova kundze, inspektors 2ūvs, kas dežurēja pie durvīm, nenolaida acis no viņas. De Bova kundze pagriezās pret inspektoru, un to skatieni sastapās. Kad viņa atkal sāka virzīties uz priekšu, 2ūvs viņu palaida dažus soļus un tad sekoja viņai iztālēm, ar vienaldzīgu sejas izteiksmi, it kā nepievērzdams viņai ne mazāko uzmanību.

— Paskatieties, — ierunājās Gibāla kundze, apstādamās pie pirmās kases, pašā burzmā, — kāda skaista izdoma šīs vijolītes!

Viņa runāja par «Dāmu paradīzes» jauno prēmiju, ar kuru Murē bija izraisījis īstu sensāciju laikrakstos, — par balto vijolīšu pušķiem, kas lielos vairumos bija sapirkti Nicā; tos izsniedza katrai pircējai neatkarīgi no iepirkumu daudzuma. Blakus visām kasēm stāvēja kalpotāji livrejās un izdalīja šīs prēmijas inspektoru uzraudzībā. Un pamazām publika greznojās ziediem. — šķita, tas ir kāzu gājiens; no visām sievietēm dvesa vijolīšu smarža.

— Jā, — nočukstēja Deforža kundze, un skaudība bija manāma viņas balsī, — izdoma ir laba!

Mirklī, kad viņas jau gribēja doties tālāk, Deforža kundze pēkšņi izdzirdēja, ka divi pārdevēji uzjautrinās par vijolītēm. Garais, kalsnais brīnījās: tātad šefam ar bērnu nodaļas vadītāju būs gan kāzas? Bet otrs, mazs un drukns, atbildēja, — lai nu gan tas vēl neesot nolemts, ziedi tomēr jau sapirkti.

— Ko? — iesaucās de Bova kundze. — Vai tad Murē kungs precēsies?

— Jā, tas ir pēdējais jaunums, — Anriete atbildēja, cenzdamās tēlot vienaldzību. — Citādi jau tas nemaz arī nevarēja beigties.

Grāfiene uzmeta ātru skatienu savai jaunajai draudzenei. Tagad abām kļuva skaidrs, kāpēc Deforža kundze bija ieradusies «Dāmu paradīzē», kaut gan visādi mēģināja tai kaitēt. Skaidrs, ka viņai bija nepārvarama vēlēšanas redzēt visu savām acīm, lai arī par to nāktos maksāt ar ciešanām.

— Es palikšu pie jums, — teica viņai Gibāla kundze, kvēlā ziņkārē. — Mēs satiksimies ar de Bova kundzi lasītavā.

— Jauki, — piekrita grāfiene. — Man vēl jāuzkāpj otrā stāvā ... Vai tu nāksi, Blanša!

Viņa sāka kāpt augšup ar meitu, bet inspektors 2ūvs, lai nemodinātu viņas aizdomas, kāpa augšup pa citām kāpnēm. Deforža kundze un Gibāla kundze drīz vien iejuka blīvajā pūlī, kas pārplūdināja apakšējo stāvu.

Visās nodalās tirgošanās drūzmā runāja tikai par šefa romānu. Dēka, kas jau vairākus mēnešus nodarbināja visus pārdevējus, kuri jūsmoja par Denīzes stingro pretestību, ātri tuvojās noslēgumam: vakar bija nācis zināms, ka, neievērojot Murē lūgšanos, meitene atstās «Paradīzi», minot par ieganstu — pārpūlēšanos darbā. Domas dalījās: vai viņa aizies vai neaizies? Daudzi pārdevēji saderēja uz simt sū, ka tas notiks nākošā svētdienā. Daži gudrinieki lika uz kārts savas brokastis, apgalvodami, ka viss beigsies ar kāzām, citi ticēja, ka Denīze aizies, bet baidījās tomēr riskēt ar naudu, iekams viņiem nebija stingra pamata to darīt. Jā gan, varonei piemita burvestība kā nepieejamai sievietei, ko cenšas iegūt, toties Murē pievilkšanas spēks bija nauda; kā laimīgs atraitnis viņš apzinājās savu vērtību un galu galā varēja saskaisties par šādu prasību. Bet kā vieni, tā otri atzina, ka jaunā pārdevēja to visu vadījusi ar piedzīvojušas intrigantes veiklību un tagad riskē, liekot Murē izvēlēties: vai nu to apprecēt, vai piekrist viņas aiziešanai.

īstenībā Denīze nemaz nedomāja par to. Viņai nebija nekādu prasību nedz aprēķina. Meitene bija nolēmusi aiziet tieši šo spriedelējumu dē) par viņas uzvešanos, jo tas viss izraisīja Denīze nemitīgu izbrīnu. Vai tad viņa to gribēja? Vai tad tiešām viņa sevi bija parādījusi kā viltīgu, godkāru koķeti? Meitene šeit bija atnākusi, lai mierīgi strādātu savu darbu un pati jutās pārsteigta, ka bija spējusi modināt tik lielu mīlu pret sevi. Un kādēļ gan tagad viņas lēmumu aiziet visi uzskata par viltus triku? Un tas ir pavisam vienkārši! Bezgalīgo veikala tenku, tāpat arī Murē neatlaidības nomākta, nogurusi no cīņas, ko nācās vest ar savas pašas sirdi, Denīze mocījās nepanesamās ciešanās, bīdamās vājuma brīdī padoties Murē un vēlāk visu mūžu to nožēlot, viņa atrada par labāku aiziet. Ja šinī lēmumā arī izpaudās gudra taktika, Denīze pati to nenojauta; izmisumā meitene sev jautāja, ko darīt, lai viņu neuzskatītu par meiču, kas grib sev noķert līgavaini. Doma par laulību Denizi tagad uztrauca, un viņa cieši apņēmās teikt nē, negrozāmu nē arī tad, ja Murē pieņemtu šādu neprātīgu lēmumu. Viņa cietīs viena pati. Nepieciešamība šķirties no Murē to bezgala sāpināja, bet meitene drosmīgi sevi pārliecināja, ka tā tam

jābūt, ka viņai nebūs vairs nekāda prieka, ne arī miera, ja darīs citādi.

Kad Denīze iesniedza Murē lūgumu par atbrīvošanu no darba, viņš to paņēma klusēdams, salts, cenzdamies ne ar ko neizrādīt savu satraukumu. Tad sausi pateica, ka dod tai nedēļu laika apdomāties un cer, ka viņa tomēr neizdarīs šādu muļķību. Kad pēc nedējas Denīze atkal skāra šo jautājumu un teica, ka noteikti apņēmusies aiziet pēc lielās izpārdošanas, viņš šoreiz nedusmojās, bet centās Denīzi vest pie prāta: tā palaižot garām savu laimi, tā nekur vairs neieņemšot šādu stāvokli, kāds tai esot pie viņa. Denīzei varbūt esot izredzes uz citu vietu? Tādā gadījumā viņš esot gatavs tai dot visas tās priekšrocības, kādas tā saņemtu citur. Bet, kad meitene atbildēja, ka viņa vēl nav sameklējusi jaunu vietu un vispirms domā pāris mēnešus atpūsties Valonjā par saviem ietaupījumiem, Murē atbildēja, ka tādā gadījumā, ja tikai veselības traucējums par iemeslu viņas aiziešanai no darba, kas tad viņai liedz atgriezties «Paradīzē», kad būs atpūtusies? Sīs iztaujas nomocīta, Denīze klusēja. Tad Murē iedomājās, ka viņa tur brauc pie mīļākā, varbūt pat pie vīra. Viņ<j taču kādreiz vakarā bija atzinusies, ka mīl kādu. No ta mirkļa tam visu laiku atmiņā bija šī atzīšanās, ko viņa bija teikusi mulsuma brīdī; kā nazis šie vārdi iedūrās tam sirdī. Ja šis cilvēks grib Denīzi precēt, tad viņa pamet visu, lai sekotu tam; ar to arī izskaidrojama viņas stūrgalvība. Visam bija beigas, un ledainā balsī AAurē piebilda, ja nu viņa reiz nevēloties tam teikt savas aiziešanas īsto iemeslu, tas viņu vairs neaizturēšot. Sī sausā, lietišķā saruna, bez jebkāda dusmu uzliesmojuma daudz stiprāk satrieca Denīzi nekā vētrainās scēnas, no kādām viņa tik ļoti bija baidījusies.

Visu nedēļu, ko Denīzei vēl atlika pavadīt «Dāmu paradīzē», Murē izskatījās ļoti bāls un drūms. Iedams pa nodaļām, viņš tēloja, ka to nemaz neredz; nekad vēl viņš nebija licies tik koncentrēts un darbā nogrimis; deribas atjaunojās, bet vienīgi drosmīgie riskēja tagad ar savām brokastīm, apgalvodami, ka laulības notiks, žem šī viņam tik neparastā saltuma Murē slēpa tomēr sevī mocošu svārstīgu noskaņu un dvēseles sāpes. Niknuma lēkmes izraisīja viņam asiņu pieplūdumu galvā; Murē nevaldīja

pār sevi, viņš gribēja satvert Denīzi skavās un neizlaist to vairs, apslāpējot tās kliedzienus. Tad viņš mēģināja spriest ar saprātu, pārdomāja, kā aizturēt meiteni, bet ikreiz izjuta savu nespēku, ar niknumu apjēgdams, ka viņam nevar palīdzēt ne viņa nauda, ne vara. Tomēr šo neprātīgo domu jūklī viena doma piespieda pamazām sevi atzīt, lai gan sacēla viņā iekšēju protestu. Pēc He-duēna kundzes nāves Murē bija zvērējis, ka vairs neprecēsies; par savu pirmo veiksmi viņam bija jāpateicas vienai sievietei, turpmāk viņš gribēja tikt uz priekšu ar visu sieviešu palīdzību. Viņam, tāpat kā Burdonklam, bija sava māņticība; viņš bija pārliecināts, ka liela universālveikala vadītājs nedrīkst apprecēties, ja grib paturēt savu vīrišķīgo pievilcību daudzo pircēju acīs un kā agrāk izraisīt tajās iegribu viesuli; ja viņš uzņēmumā ievedīs sievieti, tad mainīsies visa atmosfēra — sieviete ienesīs savu īpatno garu un aizdzīs visas cilas. Murē mēģināja spītēt dzīves nepielūdzamai loģikai un nolēma drīzāk mirt nekā padoties; reizēm Denīze viņā izraisīja vētrainu sašutumu; Murē juta, ka meitene ir atriebības personificējums, un baidījās, ka tūlīt pēc apprecēšanās viņš, par spīti saviem miljoniem, padosies tai kā salmiņš, kā uzvarēts, salauzts no mūžīgi sievišķīgā, kas piemita Denīzei. Bet pamazām Murē atkal padevās vājumam un sāka apcerēt nākotnes izredzes, no kurām iepriekš bija dusmās novērsies, no kā tad viņam īsti jabaidāš? Denīze ir tik kautra un saprātīga, viņš var uzticēties tai bez kādām bailēm. Un gandrīz divdesmitiem reižu stundā šī cīņa plosīja Murē nogurušo dvēseli. Pašlepnums urdīja viņa brūci, un prāts sāka mulst, iedomājoties, ka varbūt būdams arī mierā ar visu, viņš tomēr var atkal izdzirdēt nē, ja Denīze mīl kādu citu. I ielās izpārdošanas dienas rītā Murē vēl nebija neko izlēmis, bet nākamajā dienā Denīzei vajadzēja aiziet.

Kad Burdonkls, kā parasti, pulksten trijos iegāja Murē kabinetā, viņš redzēja, ka tas sēž ar elkoņiem atspiedies uz rakstāmgalda, acis dūrēm aizsedzis, tik ļoti nogrimis savās domās, ka Burdonklam vajadzēja pieskarties viņa plecam. Murē pacēla galvu, un Burdonkls ieraudzīja, ka pār direktora seju plūst asaras; viņi saskatījās un pēkšņi sniedza viens otram roku — tas bija divu cilvēku rokas

spiediens, kas kopā bija izcīnījuši ne vienu vien tirdzniecisku cīņu. Jau kopš mēneša Burdonkla izturēšanās bija krasi mainījusies: viņš zemojās Denīzes priekšā un pamazām sāka pat mudināt šefu salaulāties. Protams, Burdonkls pieturējās pie šādas taktikas, bīdamies, ka viņu nenoslauka spēks, kura nenoliedzamo varu viņš tagad atzina. Šai Burdonkla pārmaiņai bija arī vēl citi slepeni iemesli: viņā bija pamodušies senie, godkārie nolūki, bikla, tomēr arvien pieaugoša cerība pašam aprīt Murē, kura priekšā viņš jau tik ilgi bija liecis muguru. Tas pilnīgi atbilda šī uzņēmuma garam, kā arī notika eksistences cīņas dēļ, kuras nepārtrauktie upuri tikai sakurināja tirdzniecības rosmi. Burdonklu rāva sev līdz gigantiskās mašīnas zobratu apgriezieni, viņu bija sagrābusi vispārēja iedzīvošanās kāre, neremdināma alkatība, kura uz visām sabiedrības pakāpēm trenc stipros Iznīcināt vājos. Un tikai kādas svētas bailes, otra veiksmes dievināšana, lika viņam līdz šim neizlaist savus nagus. Bet šefs, kā likās, bija kritis bērna prātā, jo domāja par muļķīgām precībām, bija gatavs pašrocīgi iznīcināt savu veiksmi, zaudēt savu pievilcību pircēju acīs. Kāpēc tad atrunāt šefu no šī soļa, ja tas dos viņam, Burdonklam, iespēju ar laiku bez pūlēm pievākt šī pazudušā cilvēka mantojumu, ja tas metas sievietes skavās? Un Burdonkls saviļņots spieda Murē roku, kā tas mēdz būt šķiršanās brīdī, un ar veca drauga neviltotu līdzjūtību atkārtoja:

— Nu parādiet taču drosmi, velns ar ārā! .., Appreciet viņu — un miers.

Bet Murē sakaunējās par savu mirkļa vājumu.

— Nē, nē, tas ir par daudz muļķīgi... — viņš atbildēja pieceldamies. — Iesim paskatīties, kas notiek veikalā. Darbs sokas vai ne? Es domāju, ka dieniņa būs jauka.

Viņi izgāja no kabineta un sāka pēcpusdienas apgaitu pa nodaļām, kas bija bāztin piebāztas ar pircējām. Burdonkls greizu skatienu pavērās Murē sejā, šis negaidītais enerģijas uzliesmojums viņā radīja nemieru, viņš uzmanīgi vēroja Murē lūpas, cenzdamies saskatīt ap tām sīkākās ciešanu grumbiņas.

Tirgošanās patiešām bija iedegusies un turpinājās pekles tempā, visa celtne drebēja kā milzu kuģis, kas

dodas uz priekšu pilnās burās. Denīzes nodaļā, slāpdamas karstajā gaisā, drūzmējās mātes, kas bija atvedušas līdz zēnu un meiteņu barus; bērnus apkrāva kleitiņām un uz-valciņiem, kurus tiem pielaikoja. Nodaļa bija izstādījusi visus savus veļas krājumus, un šeit, tāpat kā visur, valdīja īsta balto audumu orģija, veļas būtu pieticis, lai apģērbtu vai veselu baru pliku amoru; turpat blakus pacēlās kalni baltu tūka mētelīšu, piķē, nansuka un kašmira kleitiņu, matrožu un pat baltu zuavu uzvalciņu. Vidū kā dekorācija, lai gan sezona vēl nebija iestājusies, saistīja skatienus iesvētīšanas tērpi: balta muslīna kleita, šķidrauts un balta atlasa kurpītes; tā bija krāšņa puķu dārza glezna, uzplaukušo ziedu kopa, milzīgs pušķis, nevainības un neliekuļoti sirsnīgas jūsmas simbols. Burdelē kundze nosēdināja pēc augumiem rindā visus trīs savus mazuļus — Madlēnu, Edmonu un Lisjēnu un pašlaik stingri norāja jaunāko, kas visiem spēkiem pretojās, neļaudams Denīzei uzģērbt tam vilnas muslīna jaciņu.

— Pasēdi taču kaut vienu mirkli mierā!... Vai jums neliekas, jaunkundz, ka viņam tā mazliet par šauru?

Un ar pieredzes bagātas sievietes skatienu, ko nevar pievilt, Burdelē kundze novērtēja audumu, apgrieza vīles apkārt un apskatīja modeli.

— Nē, tieši laikā, — viņa izlēma. — Nav viegls uzdevums apģērbt visus šos ķiparus... Bet tagad man vajadzīgs mētelis šai te lielajai meičai.

Sakarā ar lielo pircēju pieplūdumu Denīzei nācās arī pašai tās apkalpot. Viņa meklēja vajadzīgo mētelīti un pēkšņi pārsteigta iesaucās:

— Kā! Kur tad tu gadījies? Kas noticis?

Viņas priekšā stāvēja Žans ar vīstokli rokās.

Pirms nedējas brālis bija apprecējies, un sestdien

viņa sieva, maza auguma, melnīgsnēja, ar skaistu, bet slimīga izskata sejiņu, bija pavadījusi dažas stundas «Dāmu paradīzē», izdarot daždažādus iepirkumus. Jaunlaulātie dzirās braukt kopā ar Denīzi uz Valonju. Tas būs īsts kāzu ceļojums, vesels mēnesis atpūtas dzimtajā pusē, ar kuru saistās tik daudz atmiņu!

— Iedomājies tikai, — Terēze aizmirsusi daudz ko vēl nopirkt. Kaut kas jāapmaina un vēl kaut kas jā-

pērk ... Bet, tā kā viņa ir ļoti aizņemta, tad atsūtīja mani ar šo vīstokli... Es tev tūlīt paskaidrošu ...

Bet māsa to pārtrauca, ieraudzījusi Pepē:

— Kā! Pepē arī šeit! Un skola?

— Taisnību sakot, — Žans atbildēja, — vakar kā pie svētdienas man pēcpusdienā nebija tik daudz apņēmības aizvest viņu atpakaļ uz skolu. Viņš tur aizies šovakar ... Nabadziņš ļoti noskumis, ka viņam jāsēž ieslodzītam Parīzē, kamēr mēs tur ārā dzīvosim jautri.

Lai gan Denīze cieta, viņa tomēr uzsmaidīja tiem. Meitene norīkoja savā vietā pie Burdelē kundzes kādu pārdevēju, bet pati atgriezās pie viņiem kādā kaktā, kas tieši tajā brīdī atbrīvojās. Mazuļi, kā viņa tos vēl arvien sauca, bija izauguši par veselīgiem puišiem. Divpadsmit gadus vecais Pepē bija Denīzi pāraudzis un plecos daudz platāks par māsu; viņš bija skolnieka formas uzvalkā; tāpat kā agrāk kluss, tiekdamies pēc glāstiem, Pepē šķita lēnas dabas zēns; plecīgais Žans bija veselu galvu garāks par māsu; viņš vēl nebija zaudēļis jaunības meitenīgo skaistumu, jaunekļa gaišie mati daiļi plivinājās un piešķīra viņam mākslinieka izskatu. Bet Denīze bija arvien vēl tāda pati trausla — ne resnāka par cīrulīti, kā viņa pati mēdza teikt; viņa rūpējas par brāļiem, viņa bija saglabājusi mirušās mātes autoritāti pie tiem un apgājās ar tiem kā ar bērniem, par kuriem pastāvīgi jābūt nomodā: viņa aizpogāja Zanam svārkus, lai tas neatstātu nevīžīgu iespaidu, tad atkal pārbaudīja, vai Pepē ir paņēmis tīru mutautiņu. Ieraudzījusi, ka tam acis asaras, viņa to mīļi norāja:

— Esi nu prātīgs, puisīt! Nevar taču pārtraukt mācības. Es tevi vedīšu turp brīvlaikā ... Nu, vai tu ko negribētu? Varbūt iedot tev dažus sū?

Tad Denīze griezās pie vecākā:

— Un tu arī, draudziņ, jauc viņam galvu, un viņš iedomājies, ka mēs braucam turp jautri padzīvot... Esiet taču prātīgāki!

Viņa bija uzdāvinājusi vecākajam brālim pusi no saviem ietaupījumiem — četri tūkstoši franku, lai tas varētu iekārtot sev saimniecību. Jaunākā brāļa uzturēšana skolā arī izmaksāja dārgi, un visa viņas nopelnītā alga, tāpat kā agrāk, aizgāja rūpējoties par tiem. Brāļi bija vienīgais meitenes dzīves nn darba mērķis, jo viņa no jauna bija sev devusi solījumu nekad neiziet pie vīra

— Lieta, lūk, šāda, — ierunājās Žans. — Šinī vīstoklī ir tabakas krāsas mētelis, kuru Terēze...

Te viņš aprāvās, un Denīze, apgriezusies, lai paskatītos, kas to nobiedēļis, ieraudzīja Murē, kas stāvēja aiz viņiem. Brīdi viņš to vēroja jaunas mātes lomā, nodarbinātu ar šiem abiem brašajiem puišiem: kā viņa tos izrāj, te atkal noskūpsta, pagriežot tos kā zīdaiņus, kam maina antiņus. Burdonkls stāvēja sāņus, tēlodams, ka nogrimis tirdznieciskos vērojumos, bet īstenībā nenovērsdams acu no šīs scēnas.

— Tad šie ir jūsu brāļi? — jautāja Murē pēc īsa klusuma brīža.

Viņš runāja tai pašā ledainajā balsī, bargā izskatā, kādu tas bija pieņēmis pēdēļā laikā. Denīze centās būt nesatricināmi mierīga. Smaids nodzisa no meitenes lūpām, un viņa atbildēja:

— Jā, cienītais kungs... Es izprecināju vecāko, un sieva to atsūtījusi pie manis pēc iepirkumiem.

Murē vēl arvien skatījās uz māsu ar brāļiem un beidzot sacīja:

— Jaunākais ir ļoti izaudzis. Atceros, es viņu redzēju reiz kādā vakarā kopā ar jums Tiljeriju parkā.

Te viņa balss, kas kļuva aizvien gausāka, viegli ietrīcējās, bet Denīze, dziļi saviļņota, noliecās iztaisnot Pcpē jostu. Abi jaunekļi bija piesārtuši un laipni uzsmaidīja māsas šefam.

— Viņi ir līdzīgi jums, — Murē piebilda.

— Ak! Viņi ir daudz skaistāki par mani! — iesaucās Denīze.

Šķita, ka brīdi Murē salīdzina to sejas. Viņš sāka zaudēt pašsavaldīšanos. Kā šī meitene tos mīl! Viņš pagāja dažus soļus uz priekšu, tad atgriezās un iečukstēja tai ausī:

— Ienāciet pie manis, kabinetā, pēc izpārdošanas. Man ar jums vēl jārunā, iekāms jūs aizejat.

Šoreiz Murē devās tālāk, turpinādams apgaitu. Cīņa uzliesmoja viņā atkal ar jaunu spēku; viņam jau bija dusmas uz sevi, ka nolicis Denīzei šo satikšanos. Kādas jūtas gan viņu bija saviļņojušas, kad viņš ieraudzīja Denīzi ar brāļiem? Tas taču ir tīrais neprāts, lūk, viņš vairs nevalda pār sevi. Nu nekas, gan viņš tiks vaļā no tās, pateikdams pāris atvadu vārdus. Pienākušais Bur-donkls likās, tagad daudz mierīgāks, tomēr vēl tāpat slepus vēroja Murē sejas izteiksmi.

Pa to laiku Denīze bija atgriezusies pie Burdelē kundzes.

— Vai jums ir piemērots šis mētelītis?

— Jā, jā, ļoti labs ... Šodien man pietiek. Te jau pilnīgi var izputēt ar šiem mazajiem!

Atbrīvojusies Denīze uzklausīja Žana paskaidrojumus un pavadīja to pa nodaļām, kur tas viens pats droši vien būtu apmaldījies. Viņi iesāka ar tabakas krāsas mēteli, kuru Terēze pārdomājusi gribēja mainīt pret baltu, tāda paša izmēra un piegriezuma mēteli, un meitene, paņēmusi no Zaņa saini, devās ar abiem brāļiem uz gatavo apģērbu nodaļu.

Sī nodaļa bija izstādījusi vismaigāko nokrāsu apģērbus, vasaras jaciņas un mantiļas no viegla zīda un vilnas fantāzijas audumiem. Galvenā tirgošanās nenotika šeit, un pircēju šai nodaļā bija samērā nedaudz. Gandrīz visi pārdevēji bija pieņemti no jauna. Klāra bija nozudusi jau pirms mēneša: pēc vienu izteicieniem, to aizvedis kādas pircējas vīrs, citi atkal apgalvoja, ka tā noslīdēļ usi līdz ielas staigulei. Kas attiecās uz Margaritu, tad viņa gatavojās atgriezties Grenoblē, kur to gaidīja brālēns un maza veikaliņa īpašnieces gods. No vecā personāla bija palikusi tikai Orelijas kundze, tāpat kā agrāk iežņaugusies zīda tērpā kā bruņās, nekustīgu imperatora seju, kas bija saglabājusi savu īpatnējo antīka marmora dzeltenumu. Viņa ļoti cieta sava paklīdušā dēla dēļ un labprāt būtu aprakusies lauku dzīves klusumā, ja šis dīkdienis nebūtu nodarījis lielus zaudēļumus ģimenes ietaupījumiem; nepiepildāmā, alkatīgā rijībā viņš draudēja iznīcināt pa gabalam vien visu Rigollas īpašumu, tā bija it kā atmaksa par novārtā atstāto ģimenes pavardu, kamēr māte atjaunoja savas izklaidēšanās sieviešu kārtas pārdevēju sabiedrībā, bet tēvs pūta mežragu. Burdonkls noskatījās uz Orelijas kundzi ar nepatiku, brīnīdamies, ka viņai nav tik daudz smalkjūtības, lai iesniegtu lūgumu par atbrīvošanu no darba — par daudz veca viņa jau palikusi darbam tirdzniecībā! Nebija vairs tālu tā diena, kad atskanēs kapu zvans un aizzvanls mūžībā visu Lommu dinastiju.

— Ak tā esat jūs! — viņa vērsās pie Denīzes ar pārspīlētu laipnību. — Jūs gribat apmainīt mēteli? Tūlīt, tūlīt... Ak tad tie tur ir jūsu brāļi? Jā, viņi jau ir pilnīgi pieauguši jaunekļi.

Lai gan Orelijas kundze bija uzpūtīga, viņa labprāt būtu nometusies ceļos Denīzes priekšā, lai tikai varētu tai pakalpot. Gatavo apģērbu nodaļā, tāpat kā visās citās nodaļās, par to vien runāja, ka Denlze aiziet, un nodaļas vadītāja bija ļoti sarūgtināta tādēļ, jo cerēja uz savas kādreizējās pakļautās darbinieces aizbildniecību.

— Stāsta, jūs atstāšot mūs... — viņa teica klusinātā balsi. — Vai patiesi, vai tas maz iespējams?

— Tā tas nu ir, — atbildēja jaunā meitene.

Margarita ausījās. No tā laika, kopš bija nolikta viņas

kāzu diena, Margaritas neizteiksmīgā, rūgušpienam līdzīgā, bālā seja bija pieņēmusi vēl īgnāku izteiksmi. Pienākusi klāt, viņa teica:

— Tas ir ļoti pareizi darīts. Vispirms vajag cienīt pašai sevi, vai ne tā?... Atļaujiet, mīļā, atvadīties no jums.

Pircējas arvien vēl nāca, un Orelijas kundze sausi palūdza Margaritu sekot pārdošanai. Kad Derūze paņēma mēteli, lai to pati apmainītu, vadītāja to nepieļāva un pasauca kādu palīdzi. Palīdze bija jaunievedums, ko Denīzc bija ierosinājusi sarunā ar Murē; jaunievedums bija arī tas, ka tagad iepirkumus nēsāja nevis pārdevējas, bet speciālas kalpotājas, kas atviegloja pārdevēju darbu.

— Ejiet jaunkundzei līdz, — teica Orelijas kundze, iedodama tai mēteli. — Un, pagriezdamās pret Denīzi, piebilda: — Es jūs lūdzu, pārdomājiet vēl... Mēs visi esam ļoti noskumuši, ka jūs aizejat.

Žans un Pepē, kas smaidīdami gaidīja māsu šai sieviešu drūzmā, sekoja atkal viņai. Tagad bija jāiet līgavas pūra nodaļā, lai piepirktu vēl klāt pusduci kreklu pie tiem, ko Terēze bija iegādājusies sestdien. Bet veļas nodaļā, kur no visiem plauktiem spoži baltā izstāde šķita kā sniegs, cilvēki slāpa karstumā, un virzīties uz priekšu bija bezgala grūti.

Korsetu nodaļā mazs starpgadījums bija sapulcinājis veselu pūli. Butarela kundze, kas šoreiz bija ieradusies no dienvidiem vīra un meitas pavadībā, no paša rīta jau rikšoja pa galerijām, iepērkot pūru savai meitai, kuru tā izdeva pie vīra. Par visu viņa prasīja padomu vīram, un laulāto apspriedes bija bezgalīgas, un, lūk, šī ģimene bija ieradusies veļas nodaļā; kad meita nogrima biksīšu sīkā pētīšanā, māte klusi aizslīdēja, gribēdama sev nopirkt korseti. Pamanījis sievas nozušanu, Butarela kungs, drukns sangviniķis, pameta meitu un izbijies metās meklēt sievu; beidzot viņš to atrada pielai-košanas istabā, pie kuras durvīm viņu laipni palūdza apsēsties un uzgaidīt. Šeit bija iekārtotas šauras kabī-nītes, cita no citas atdalītas ar blāviem stikliem. Veikala vadība, uzstādīdama pārspīlētas pieklājības prasības, bija aizliegusi šeit ienākt vīriešiem, pat vīriem. Pārdevējas skrēja te iekšā, te ārā no kabīnēm, ātri aizcērtot durvtiņas, ik brīdi dodamas iespēju iztēlot sev dāmu siluetus kreklā un apakšsvārkos, ar kailām rokām un kaklu, kas tuklajām dāmām vizēja dzidri balts, bet kalsnajām — atgādināja iedzeltenu ziloņkaulu. Daži vīrieši garlaikotām sejām sēdēja uz krēsliem gaidīdami. Kad Butarels izprata lietas būtību, viņš noskaitās ne pa jokam un sāka kliegt, ka gribot redzēt savu sievu un zināt, ko ar to tur darot, — viņš nepavisam neatļaušot tai izģērbties svešu klātbūtnē. Pārdevējas veltīgi pūlējās vīru nomierināt; viņam likās, ka aiz durvīm notiek kaut kas nepieklājīgs. Butarela kundzei gribot negribot bija jāatstāj kabīne, bet publika apsprieda notikušo un smējās.

Beidzot Denīze ar brāļiem varēja atkal tikt uz priekšu. Visa sievietes veļa — viss, ko parasti slēpj skatieniem, bija šeit izstādīts garajā telpu anfilādē, sadalītā pa dažādām nodalām. Korsetes un turnīras aizņēma veselu zāli: tur bija vienkāršās korsetes, korsetes ar slaidu viduci, korsetes bruņu veidā un sevišķi daudz balta zīda korsetes, sakārtotas pēc krāsas niansēm un izveidotas kā vēdeklis. Tieši tanī dienā bija sarīkota speciāla korsetu izstāde; vesela armija manekenu bez galvām un kājām stāvēja cits aiz cita kā ierindā; zem zīda auduma iezīmējās torss un plakanas lelles krūtis, modinot slimīgu sald-kaisli; turpat netālu uz stienīšiem karājās turnīras no astriem un neīstām mežģinēm, bet šo šķērskoku galos nokārās milzīgi, elastīgi sievietes gurni, kas profilā pieņēma nepiedienīgi kariķētus apveidus. Tālāk sākās dāmu mājas tērpu izstāde, kas aizņēma vairākas plašas zāles, šķita, vesels bars daiļu meiteņu izģērbās šeit, ejot no vienas nodaļas uz otru, kamēr tās vairs nesedza nekas cits kā vienīgi viņu ķermeņu maigā, atlasam līdzīgā āda. Šeit atradās smalka veļa, baltas aprocitcs, kaklautiņi, žabo un apkaklītes, neizsakāmi daudz visvisādu nieciņu; kā baltas putas tie izspurdza no kartona kārbām un uzšļāca augšup, izveidojot sniegainas kalnu galotnes. Tur bija jaciņas, krūšturi, rīta kleitas, naktsjakas — audekla, nansuka, mežģiņu — garas, ērtas un vieglas, kas uzbūra sapņus par laiskuma pilnu staipīšanos no rita gultā, pamostoties pēc mīlai ziedotas nakts. Tad parādījās apakšveļa, kā lavīnas gruva šīs lietiņas cila pār citu: visu izmēru apakšsvārki, ceļgalus cieši aptveroši apakšbrun-cīši, svārciņi ar šlepi, kas velkas pa zemi — viļņojoša svārciņu jūra, kurā varēja noslikt; perkala, audekla un piķē biksītes, platas, baltas biksītes, kas, uzģērbtas vīriešu gurniem, karātos kā uz putna biedēkļa; beidzot naktskrekli, ko aizpogā līdz pašam kaklam, dienas krekli, kas atsedza kailas krūtis, krekli, ko saturēja šauras plecu lentītes, krekli no vienkārša kalikona, Īrijas audekla, batista krekliņš — pēdējais baltais aizklājs, kas noslīd no krūtīm gar gurniem. Līgavas pūra nodaļā, rīkojot izstādi, kautrība bija atstāta novārtā; šeit sievieti grozīja uz visām pusēm un skatīja bez tērpa — ne tikai pilsonisko aprindu sievieti vienkāršā audekla veļā, bet arī bagāto dāmu, kas iegrimusi mežģinēs. Šis publikas apskatei atvērtais alkovs ar savu apslēpto krāšņumu, ar plisējumiem, apšuvumiem un mežģinēm kļuva par jutekliskas izvirtības skati, kad dārgajām iegribām vairs nav nekādu robežu. Tad — sievietes sāka atkal apģērbties, un veļas baltais ūdenskritums no jauna atgriezās pie noslēpumainās svārku čaukstoņas, pie krekla, vēl stīva no šuvējas pirkstiem, pie vēsajām biksītēm, kas saglabājušas kārbā iegulētās krokas; visām šīm lietiņām no perkala un batista, nedzīvām, izkaisītām pa letēm, izmētātām vai saliktām kaudzēs, bija lemts kļūt dzīvām no dzīvas miesas, smaržīgām un siltām, mīlas aromāta piesātinātām; tā bija baltā, nakts cauraustā dūmaka, kas, tikko paceļoties augšup un atsedzot rožaina ceļa spīdumu baltajā fonā, laupa vīriešiem prātu. Tad sekoja vēl viena zāle: zīdaiņu pūriņu nodaļa, kur sievietes pavedinošais baltums pāriet bērna nevainīgā baltumā; šeit staroja šķīstība un prieks — prieks, ko pārdzīvo mīļotā, kurā mostas māte, pūkaina parķa autiņi, flaneļa aubīles, krekliņi, smailas cepurītes kā rotaļlietiņas, krustāmās kleitiņas, kašmira kažociņi — kā baltas dūnas cālītim, kas tikko izšķilies no olas, kā maigs baltu pūku lietutiņš.

— Paskaties, kādi krekliņi ar krociņām, — ieteicās Žans, kas sajūsmā raudzījās šai nekautrīgi atklātajā lupatu skatē.

Ieraudzījusi Denīzi pūriņu nodaļā, Polīna tūlīt pieskrēja pie viņas. Nepavaicājusi pat, kas tai vajadzīgs, viņa sfika čukstēt, satraukta no veikalā klīstošām valodām. Viņas nodaļā divas pārdevējas bija pat saķīvējušās: viena apgalvoja, ka Denīze aizies, otra teica, ka ne.

— Jūs taču paliksiet, es savu galvu liku ķīlā... Jo, kas tad notiks ar mani?

Uzzinājusi, ka Denīze rīt aizbrauc, Polīna turpināja:

— Nē, nē, jūs gan tā domājat, bet es zinu, ka tas nenotiks ... Tiešām, tagad, kad man ir bērniņš jūs katrā ziņā ņemiet mani par palidzi! Božē uz to ir licis lielas cerības, mīļā!

Polīna smaidīja, un viņas sejas izteiksme bija negrozāmi pārliecinoša. Tad viņa iedeva Zanam sešus kreklus bet, tā kā viņš paskaidroja, ka viņam vēl jānopērk kabatas lakatiņi, viņa pasauca izsūtāmo, lai tā aiznes kreklus un mēteli, ko bija atnesusi izsūtāmā no gatavo drēbju nodaļas. Meitene, kas atnāca uz viņas saucienu, izrādījās de Fontenaija jaunkundze, kas nesen bija izgājusi pie Zozefa par sievu. Aiz tīras labvēlības viņai deva izsūtāmās vietu; tagad viņa staigāja garā, melnā blūzē ar dzelteniem vilnas diegiem izšūtu numuru uz kreisā pleca.

— Pavadiet jaunkundzi, — teica Polīna. Tad, apgriezusies, viņa atkal piebilda klusā balsī:

43t

— Nu kā, es esmu jūsu palīdze, nolemts!

Denīze smiedamās to apsolīja, lai savukārt pajokotu. Viņa aizgāja, kāpdama lejup ar Pepē un Žanu, izsūtamās pavadībā. Apakšējā stāvā viņi iegāja vilnas audumu nodaļā — pašā galerijas galā, kuras sienas viscaur bija pārvilktas ar baltu mottonu un baltu flaneli. Ljcnārs, ko tā tēvs veltīgi sauca atpakaļ uz Anžēru, tērzēja ar skaisto Minjo, kas tagad bija kļuvis mākleris un kam bija tik daudz nekaunības ierasties «Dāmu paradīzē». Viņi, kā redzams, mēļoja par Denīzi, jo, tai parādoties, uzreiz apklusa un ļoti laipni ar to sasveicinājās. Kad Denīze gāja caur nodaļām, satrauktie darbinieki noskatījās meitenei pakaļ un sveicināja viņu neziņā, kas gan to sagaida nākošā dienā. Viņai visapkārt sačukstējās: dažiem šķita, ka viņai ir triumfējošs skatiens, un derības atjaunojās atkal aizrautībā, un Denīzes dēļ jau riskēja ar Aržanteijas vīnu un cepeti. Viņa iegāja baltveļas galerijā un devās uz kabatas lakatiņu nodaļu, kas atradās pašā galā. Viņas acu priekšā ņirbēja baltie kokvilnas audumi — madepolami, flanelis, piķē, kalikons; linu audumi — nansuks, muslīns, tarlatāns; tālāk — audekli, kas pacēlās kā milzīgi stabi, salikti no atsevišķiem gabaliem, līdzīgi gludi noslīpētiem akmens kubiem: dažāda platuma biezie un plānie audekli, balti vai nebalināti audekli, tīru linu audekli, kas balināti uz lauka; tālāk, tāpat kā agrāk, sekoja dažādas veļas nodaļas — mājsaimniecības veļa, galda veļa, virtuves veļa, nepārtraukts veļas ūdenskritums, palagi, spilvenu pārvalki, neskaitāmi servjetu, galdautu, priekšautu un trauku dvieļu paraugi. Visur pārdevēji godbijīgi palocījās un deva Denīzei ceļu. Arī Božē bija aizsteidzies uz audeklu nodaļu, lai apsveiktu viņu ar smaidu kā visa uzņēmuma labo feju. Beidzot, paejot garām segām, caur baltiem karogiem greznoto zāli, Denize nonāca kabatas lakatiņu nodaļā, kur ar prasmi darinātā dekorācija sajūsmināja publiku: šeit pacēlās baltas kolonas, baltas piramīdas, baltas pilis, sarežģītas ccllnes, pagatavotas vienīgi no kabatas lakatiņiem, no linu batista, Kambrē batista, Īrijas audekla, Ķīnas zīda lakatiņiem, kas greznoti mono-gramām, izšūti spodrdūrieniem, apšūti mežģīnēm, ar ažūra malām un ieaustām vinjetēm, tā bija vesela pilsēta.

celta no dažādiem baltiem ķieģelīšiem, kā mirāža, kas iznirusi austrumu debesu baltkvēlajā fonā.

— Tu saki, jums vēl vajadzīgs ducis? — jautāja De-nīze. — Solē lakatiņi, vai ne tā?

— Jā, tā liekas, tādi, kā, lūk, šis te, — Žans atbildēja, rādīdams uz lakatiņu sainītī.

Žans un Popē neatgāja nc soli no Denīzcs, spiezdamies tai tuvāk, kā tanī dienā, kad tie pirmo reizi ieraudzīja Parīzi, pārguruši no brauciena šurp. Šis milzīgais veikals, kur māsa jutās kā mājās, iedvesa tiem bailes, un viņi centās būt savas mazās māmiņas patvērumā, instinktīvi atcerēdamies bērnību. Visi noraudzījās tiem paka], un visi smaidīja, redzot divus pieaugušus jaunekļus, kas sekoja pa pēdām šai sīkajai, nopietnajai meitenei. Žans, kaut gan jau ar bārdu, šķita apjucis, bet Pepē — samulsis savā skolnieka tērpā; visi trīs bija gaišmataini, un visās nodaļās, kuras tie šķērsoja, šīs gaišmatainās galvas izraisīja čukstus pie visām letēm no viena zāles gala līdz otram:

— Tie ir viņas brāļi... Tie ir viņas brāļi . ..

Kamēr Denīze meklēja pārdevēju, iznāca sastapšanās.

Galerijā parādījās Murē ar Burdonklu, un, kad pirmais atkal apstājās meitenes priekšā, neteikdams nc vārda, pagāja garām Deforža un Gibāla kundze. Anriete ar pūlēm savaldīja trīsas, kas tai pārskrēja pār visu ķermeni. Viņa uzskatīja Murē, tad Denīzi. Arī viņi paskatījās uz Deforža kundzi, tas bija mēms atrisinājums, ar kādu pa rasti noslēdzas smagas siržu drāmās, paviršu skatienu apmaiņa pūlī. Murē jau attālinājās, bet Denīze ar brāļiem iejuka nodaļas dziļumā, meklēdama brīvu pārdevēju. Pēkšņi Anriete pavērās uz izsūtāmo, kas pavadīja Denīzi, un pazina viņā dc Fontenaija jaunkundzi, formas blūzē ar dzeltenu numuru uz pleca, raupju, pelēcīgu kalpotājas seju; Deforža kundze atviegloja sirdi, aizkaitinātā balsī uzrunājot Gibāla kundzi:

— Paskatieties, cik tālu viņš novedis šo nelaimīgo ... Vai tas nav pazemojums? Marķīze! Bet viņš to piespiež kā sunīti skriet pakaļ visādiem no ielas uzlasītiem radījumiem.

Viņa centās savaldīties un piebilda vienaldzīgu seju:

— Iesim zīdu nodaļā, paskatīsimies, kas tur viņiem ir par izstādi!

Zīda audumu nodaļa šķita kā liela, mīlas naktij uzposta telpa, visa drapēta baltiem audumiem, it kā izpildot iemīlējušās dāmas kaprīzi, kas nodomājusi sacensties savā sniegbaltajā kailumā ar istabas baltumu. Tur bija redzamas visas dievinātās miesas pienbaltās nianses, sakot ar gurnu samtu un beidzot ar gūžu plāno zīdu un krūšu vizmojošo atlasu. Starp kolonām bija izvilkti plati samta gabali, uz kuru iedzeltenā fona, atgādinot metālā un porcelāna baltumu, izcēlās zīda un atlasa drapējumi, tālāk arku veidā krita lejup pudesuā un sicīlicšu zīda audumi ar lieliem rakstiem, fulārs un vieglie sirā zīdi lāsmoja visās sievietes ādas nokrāsās, no gaišmates Norvēģijas meitenes tīrā baltuma līdz caurspīdīgajam, sarkanmatainas itālietes vai spānietes svelmainā saulē sakarsušas ādas brūnganam baltumam.

Pa to laiku Favjē mērīja baltu fulārzīdu «skaistajai dāmai», kā pārdevēji bija iesaukuši eleganto gaišmati, pastāvīgo šīs nodaļas klienti. Jnu vairākus gadus viņa nāca veikalā, bet vēl joprojām neviens par to nekā tuvāka nezināja — ne viņas dzīves veidu, ne adresi, ne pat vārdu. Un neviens arī necentās to uzzināt, lai gan ikreiz, tai parādoties, atskanēja dažādi minējumi — vienkārši, lai mazliet pamēļotu. Viņu atrada te vājāku, te atkal pilnīgāku; te viņa bija labi izgulējusies, te laikam vakar bija vēlu gājusi gulēt; izdomātie viņas nezināmās dzīves sīkumi, svarīgi ārējie notikumi un ģimenes iekšējās drāmās bija bezgalīgu pārrunu viela. Šodien viņa likās ļoti jautra. Favjē, atgriezies no kases, kurp tas viņu bija pavadījis, dalījās savos novērojumos ar Itēnu.

— Laikam viņa otrreiz precēsies.

— Vai tad viņa ir atraitne? — Itēns jautāja.

— Nezinu ... Tikai atcerieties, kā viņa reiz atnāca sēru tērpā ... Bet varbūt viņa vienkārši vinnējusi biržā lielāku summu.

Valdīja klusums. Tad Favjē secināja:

— Bet tā jau ir viņas darīšana ... Nevar taču būt draudzīgās attiecībās ar visām sievietēm, kas šeit nāk!

Itēns bija domīgs. Vakar vakarā tam bija iznākusi strauja izskaidrošanās ar direkciju, un viņš juta, ka viņa

liktenis jau izlemts. Pēc lielās izpārdošanas viņu noteikti atlaidīs. Jau sen viņa stāvoklis bija kļuvis nedrošs; pēdēļā inventarizācijā tam pārmeta, ka viņš nav sasniedzis gaidīto apgrozību. Bez tam rijība vienam pret otru lēnām auga un tagad savukārt grauza viņu, un nodaļā, darba mašīnas rūkoņā, jau sen bija iedegusies cīņa pret Itēnu. Tas bija Favjē slepenais darbs; varēja jau sadzirdēt pagaidām vēl neredzamo žokļu skaļos šņakstus. Favjē jau bija apsolīta nodaļas vadītāja vieta. Itēns ļoti labi saprata pašreizējo stāvokli, un, kaut gan vajadzēja pārmācīt ar pļauku savu veco draugu, viņš tomēr skatījās uz to, kā uz augošu spēku. Tāds aukstasinīgs zellis no izskata, tik paklausīgs, bet kāda loma viņam bija Robino un Butmona atlaišanā! Tas pārsteidza Itēnu, un pie šī pārsteiguma piejaucās cieņa.

— Jā, starp citu jūs zināt, viņa paliek. Visi šodien ievērojuši, ka šefs ar viņu koķeti saskatījās... Es saderu uz pudeli šampanieša.

Favjē runāja par Denīzi. Tenku plūsma no vienas letes uz otru kļuva arvien lielāka nemitīgi augošajā, blīvajā pircēju straumē. Sevišķi satraukta bija zīdu nodaļa, tur notika vislielākās derības.

— Piķis un zēvele! — iesaucās Itēns, it kā atmodies no miega, — nu, muļķis es gan biju, ka negulēju ar!... Tas tik būtu šiks tagad!

Tad viņš nosarka par šo atzīšanos. Redzēdams Favjē smejamies, viņš arī sāka piespiesti smieties un, lai izlīdzinātu savas frāzes iespaidu, piebilda, ka tieši šis radījums viņu ir nogrūdis tik zemu priekšniecības acīs. Viņam vajadzēja uz kādu izgāzt dusmas, un viņš uzbruka pārdevējiem, kas izklīda, rodoties pircēju pieplūdumam. Bet pēkšņi Itēna sejā atplauka atkal parastais smaids, jo viņš pamanīja Deforža kundzi un Gibāla kundzi, kas lēnām gāja caur viņa nodaļu.

— Cienītā kundze, vai jūs šodien nekā nevēlaties?

— Nē, pateicos, — atbildēja Anriete. — Jūs redzat, es tikai pastaigājos, man iegribējās paskatīties, kas te pie jums notiek.

Kad viņa apstājās, Itēns sāka runāt klusinātā balsī. Pēkšņi viņa galvā dzina asnus jauns plāns. Viņš sāka glaimot Deforža kundzei un nopēla «Paradīzi»; viņam

28*

43r,

esot diezgan, viņš labāk aizejot, nekā paliekot šeit strādāt tādās jukās. Anriete ar paliku klausījās. Iedomādamās, ka aizvilina to no «Dāmu paradīzes», Deforža kundze piesolīja viņam iestāties pie Butmona par zīdu nodaļas vadītāju, kad veikals «Četri gadalaiki» būs par jaunu iekārtots. Līgums bija noslēgts; abi čukstēja, apspriezdami sīkumus, bet Gibāla kundze pa to laiku apskatīja izstādītos audumus.

— Atļaujiet jums pasniegt vijolīšu pušķīti, — skaļi teica Itēns, norādīdams uz trim vai četriem galdā guļošiem pušķīšiem — prēmijām, kurus tas bija paņēmis kasē, lai pašrocīgi pasniegtu dāmām.

— Ak nē, nē, to gan nē! — iesaucās Anriete, atlēkdama kā dzelta. — Es negribu būt dalībniece šais kāzu dzīrēs.

Viņi saprata viens otru. Pārmijuši nozīmīgus skatienus, viņi smaidot šķīrās.

Meklēdama Gibāla kundzi, Anriete negaidot ieraudzīja blakus sev Martī kundzi. Pēdēļā jau krietnas divas stundas skraidīja pa veikalu ar savu meitu Valentīnu baigas izšķērdības lēkmes varā, pēc kādas Martī kundze vienmēr jutās apmulsusi un pārgurusi. Viņa apstaigāja mēbeļu nodaļu, kas bija pārvēlusies milzīgā jaunas meitenes buduārā ar tur izstādītām balti lakotām mēbelēm; tad lenlu un lakatiņu nodaļu, kur pacēlās baltas kolonas ar baltu, starp tām izvilktu telti, apskatīja sīkpreču un poza-mentu nodaļu, kur baltas bārkstis vijās ap mākslinieciskām celtnēm no kartītēm ar pogām un adatu paciņām un, beidzot, trikotāžas nodaļu, kur pūlis aizturētu elpu raudzījās gigantiskā dekorācijā — greznos vārdos «Dāmu paradīze», kas bija izveidoti no trīs metri augstiem burtiem, kurus sastādīja no baltām īsajām zeķītēm uz sarkano zeķīšu fona. Bet Marti kundzi sevišķi pievilka jaunās nodaļas; vajadzēja tikai atvērties kādai jaunai nodaļai, kad Martī kundze nekavējoties steidzās to pagodināt ar savu klātbūtni; viņa strauji devās turp un pirka visu, kas pagadījās. Nupat viņa bija vairāk nekā stundu pavadījusi modes preču nodaļā, kas atradās jaunajā salonā otrajā stāvā; viņa lika iztukšot skapjus, noņemt cepures no palisandra statīviem, kas atradās uz diviem galdiem, un bezgala ilgi pielaikoja sev un meitai baltas cepures, baltas kapuces un baltas_cepurītes šaurām malām. Tad viņa nokāpa apavu nodaļā, ko šodien tikai atvēra un kas atradās apakšējā stāva galerijas dziļumā, tieši blakus kaklautu nodaļai; tur viņa apgrieza otrādi visas vitrīnas, jo viņu bija pārņēmusi slimīga iekāre, redzot visas šīs baltās atlasa tupelītes ar gulbju dūnu apšuvi, kurpītes un baltus atlasa zābaciņus ar augstiem papēdīšiem Ludviķa XV stilā.

— Ak, mana mīļā, — viņa šļupstēja, — jūs nevarat iedomāties, kāda šeit sevišķa kapuču izvēle! Es paņēmu vienu sev, otru — meitai... Ak, kādi viņiem ir apavi, vai ne, Valentīn?

— Apbrīnojami! — uztvēra meitene pieredzējušas sievietes balsī. — Tur ir augstie zābaciņi par divdesmit pieciem frankiem piecdesmit. Ak, kādi zābaciņi!

Viņām visu laiku sekoja pārdevējs, vilkdams krēslu, kas jau bija apkrauts ar iepirkumu kaudzi.

— Kā jūtas Marti kungs? -- jautāja Deforža kundze.

— Liekas, ne visai slikti, — atbildēja Marti kundze, pēkšņi pārsteigta par šo negaidīto jautājumu brīdī, kad viņa kvēloja izšķērdības drudzī. — Viņš vēl ir turpat, tēvocis viņu laikam šorīt apmeklēja.

Pēkšņi viņa iesaucās visdziļākā aizrautībā:

— Paskatieties tikai, kāds košums!

Pavirzoties dažus soļus, dāmas iegāja jaunatvērtajā puķu un spalvu nodaļā, kas atradās centrālajā galerijā — starp zīda audumu un cimdu nodaļām. Spožajā gaismā zem stikla jumta šī nodaļa šķita kā gigantiska puķu dobe, kā milzīgs baltu ziedu klēpis ozola kuplumā. Apakšā to ietvēra sīku ziediņu pušķīši — vijolītes, maijpuķītes, hiacintes, mārpuķītes visās maigi baltās nokrāsās — puķītes, ar kādām apstāda dobes apmali. Tad ziedu pušķi kāpa augšup — baltas rozes, maigās miesas krāsas niansēs, lielas, baltas peonijas, tikko jaušami iesārtas, un krāšņas, baltas krizantēmas ar putekšņlapiņām, kā zelta zvaigznītēm. Ziedi cēlās arvien augstāk un augstāk, tur bija slaidās, noslēpumainās lilijas, ziedošu ābeļu zari, smaržojošu ceriņu klēpji, bet pāri visam šo ziedkopu plaukumam, kas pacēlās otrā stāva augstumā, trīsēja baltu strausa spalvu pušķi kā visu šo balto ziedu liegā elpa. Veselu telpas stūri aizņēma apelsīnkoka ziedu vaiņagi un dažādas rotas. Tur bija rnetala ziedi, sudrabaini dadži, sudraba vārpas. Lapotnē un ziedu vaiņagos, starp visu šo muslīnu, zīdu un samtu, kur līmes pilieni šķita rasas lāses, spurdza Antiļu salu putniņi, nolemti dāmu cepuru izdaiļošanai, purpura krāsas kardināli ar melnam astēm un paradīzes putni, kuru krūtiņas laistījās visās varavīksnes krāsās.

— Es nopirkšu ābeļziedu zariņu, — turpināja Marti kundze. — Tas taču ir burvīgs, vai ne? ... Un šis putniņš, paskaties, Valentīn! To nu gan es arī paņemšu!

Gibāla kundzei jau bija apnicis stāvēt pūlī, kas kustējās bez apstājas. Viņa uzbilda Martī kundzi:

— Jūs, kā redzams, vēl iepirksieties šeit, bet mēs iesim augšā.

— Nē, nē, pagaidiet mani! — sauca Martī kundze. — Es arī iešu augšā ... Tur ir parfimērijas nodaļa. Man nepieciešams iegriezties parfimērijas nodaļā.

Sī vakar tikai atvērtā nodaļa atradās blakus lasītavai. Lai izvairītos no drūzmēšanās uz kāpnēm, Deforža kundze ierosināja uzbraukt augšā ar liftu, bet no tā gan vajadzēja atteikties, jo liftam blakus jau stāvēja gara rinda. Beidzot dāmas atradās pie atvērtās bufetes, kur drūzmēšanās bija tik liela, ka viens no inspektoriem atrada par nepieciešamu mazliet ierobežot pircēju ēstgribu, viņš ielaida bufetes telpās šos izsalkušos klientus tikai mazās grupās. Jau no bufetes dāmas sajuta parfimērijas nodaļas tuvumu pēc it kā neredzama, noslēpta aromātiska spilventiņa stiprās smaržas, ar kādu bija piesātināta visa galerija. Šeit pircējas sacentās savā starpā, lai dabūtu ziepes «Paradīze» — firmas lepnumu. Vitrīnās uz letēm un plauktiņos uz kristālā plāksnītēm rindojās dažādas pomādes un ziedes, smiņķa un pūdera kārbiņas, tualetes ūdeņu un esenču flakoni; atsevišķā skapītī bija redzamas matu sukas, šķērītes un kabatās nēsājami smaržu flakoniņi. Atjautīgie pārdevēji pielietoja izstādes dekorācijai baltās porcelāna kārbiņas un balta stikla flakonus. Bet sevišķi visus sajūsmināja sudraba fontāns — dekorācija telpas centrā, kurš attēloja ganīti, kas stāvēja uz nopļautu ziedu kūļiem, no kuriem nepārtraukti strūkloja vijolīšu smaržūdens un, melodiski urdzēdams, ietecēja atpakaļ metālā baseinā. Gaisu piesātināja brīnišķīgs aromāts, un dāmas, ejot gar fontānu, paslapināja tanī savus kabatas lakatiņus.

— Nu, lūk, — teica Marti kundze, kad tā bija apkrāvusies ar tualetes ūdeni, zobu pulveri un visādiem kosmētiskiem piederumiem. — Nu ir viss izdarīts, esmu jūsu rīcībā. — Iesim tagad pie Bova kundzes.

Lielajā, centrālajā kāpņu laukumiņā Marti kundzes uzmanību saistīja Japānas izstrādājumi. Sī nodaļa bija stipri palielinājusies no tās dienas, kopš Murē riskēja iekārtot šeit nelielu galdiņu ar daždažādiem jau nobružātiem greznuma nieciņiem; tiem bija tādi panākumi, kādus necerēja pats Murē. Daudz nebija tādu nodaļu, kas sāka savu darbu ar lādu pieticību, tagad tur bija pārpilnībā senlaiku bronzas, ziloņkaula un lakoti priekšmeti; nodaļas apgrozība gadā sasniedza pusotra miljona franku; viņa ceļotāji izstaigāja visus Tālos Austrumus, izvandot šī veikala labā pilis un svētnīcas. Nodaļu skaits «Dāmu paradīzē» turpināja augt, un decembrī tika atvērtas vēl divas jaunas nodaļas, paredzot klusumu tirdzniecībā ziemas sezonā, grāmatu nodaļa un bērnu rotaļlietu nodaļa, kam arī vēl vajadzēja augt nākotnē un ar laiku noslaucīt visu apkārtējo sīko tirdzniecību. Japāņu izstrādājumu nodaļa četru gadu pastāvēšanas laikā bija paspējusi savaldzināt visas Parīzes mākslinieku aprindas.

Šoreiz Deforža kundze, kaut gan ne bez dusmām uz sevi, jo viņa tikko bija zvērējusi neko nepirkt, nespēja turēties kārdinājumam pretim un nopirka vissmalkākā izstrādājuma ziloņkaula lietiņu.

— Aiznesiet to blakus kasē, — viņa ātri pateica. — Deviņdesmit franku, vai ne?

Redzot, ka Marti kundze ar meitu nogrimušas slikta porcelāna aplūkošanā, Anriete, vezdama sev līdz Gibāla kundzi, garām ejot, iebilda:

— Jūs atradīsiet mūs lasītavā ... Man tiešām gribas mazliet pasēdēt.

Bet lasītavā dāmas nedabūja sēdēt; visi krēsli ap lielo, laikrakstiem piekrauto galdu izrādījās aizņemti. Vīrieši resnīši lasīja, nevērīgi izlaidušies, vēderus izgāzuši, un viņiem pat prātā nenāca aiz pieklājības dot dāmām vietu. Dažas sievietes rakstīja, degunus iebāzušas papīrā,

it kā aizsegdamas vēstuli ar savu cepuru puķēm. Grāfiene de Bova tomēr šeit nebija, un Anriete jau sāka zaudēt pacietību, kad pēkšņi ieraudzīja Valanjosku, kas arī meklēja savu sievu un tās māti. Viņš palocijās un teica:

— Viņas droši vien ir mežģiņu nodaļā, viņas no turienes ārā neizdabūt... Es iešu paskatīties.

Viņš pakāpeniski sameklēja dāmām divus krēslus un aizgāja. Mežģiņu nodaļā drūzma auga ar katru mirkli. Grandiozā balto preču izstāde šeit atradās tiešām sava uzdevuma augstumos ar žilbinoši baltajām, dārgajām vissmalkākā izstrādājuma mežģīnēm. Tas bija visbīstamākais kārdinājums, strauji uzliesmoja iekāre, visas sievietes zaudēja saprātu. Nodaļa bija pārvērtusies baltā kapelā. Tils un gipirs krita no augšas, veidodams baltas debesis, vieglu mākoņu plīvuru, kas ar savu smalko pinumu bālināja rīta saules spožumu. Ap kolonām slīdēja lejup Mehelnas un Valansjenas mežģiņu viļņi, līdzīgi balerīnas svārciņiem, balti, trīsā pieskārušies zemei. Uz vi-I sām letēm, no visām pusēm mirdzēja sniegainā baltumā

spāniešu zīda mežģincs, vieglas kā vēsmiņa, Briseles aplikācijas ar lieliem ziediem uz smalkā izstrādājuma fona, rokām darinātas mežģines un venēciešu mežģincs ar smagnējāku rakstu, Alansonas un Briges mežģines, mirdzēdamas karaliskā bagātībā un dievišķīgā krāšņumā. Šķita, ka te atrodas baltais upura altārs sievietes tērpa dievībai.

De Bova kundze, kura jau ilgi staigāja kopā ar meitu gar letēm un izjuta neremdināmu, juteklisku tieksmi iegremdēt rokas šajos smalkajos pinumos, beidzot izlēma palūgt Delošu parādīt viņai Alansonas mežģines. Tas nolika viņai priekšā vispirms imitāciju, bet viņa gribēja paskatīties īstās Alansonas mežģincs un, neapmierinādamās ar mazākiem atgriezumiem par trīssimt frankiem metrā, prasīja parādīt lielus gabalus par tūkstoš frankiem vai lakatiņus un vēdekļus par septiņsimt līdz astoņsimt frankiem. Drīz vien uz letes atradās vesela bagātība. Kādā šīs nodaļas kaktā inspektors 2ūvs, vienaldzīgu sejas izteiksmi stāvēdams drūzmas vidū, nenolaida acis no de Bova kundzes, kaut gan šķita, ka viņa vienkārši pastaigājas pa veikalu.

— Bet vai jums ir allocāmās apkaklītes no smalkām

mežģinēm, roku darba izstrādājumā? — jautaja grāfiene Delošam. — Parādiet, lūdzu, tās!

Pārdevējs, kuru viņa aizturēja jau krietnas divdesmit minūtes, neuzdrošinājās neko iebilst — tik majestātiska bija šīs dāmas stāja, augums un balss kā valdniecei. Viņš tomēr vilcinājās izpildīt viņas vēlēšanos, jo pārdevējiem bija piekodināts neapkraut letes ar dārgām mežģinēm, bet pagājušo nedēļu viņam jau bija nozagti desmit metri Mehelnas mežģiņu. Tomēr pircēja to mulsināja, viņš paklausīja un mirkli aizgriezās no Alansonas mež-ģiņu kalna, lai paņemtu no plaukta aiz muguras prasītās apkaklītes.

— Paskaties, māmiņ, — teica Blanša, kas rakās turpat viņai blakus pa mazu, šauru Valansjenas lēto mež-ģinīšu kārbu, — vai varbūt nepaņemt šitās mums priekš spilveniem?

De Bova kundze neatbildēja. Tad meita, pagriezusi savu tuklo seju pret māti, ieraudzīja, ka tā, ierakuši abas rokas mežaiņu kaudzē, centās paslēpt sava manto piedurknē dažus Alansonas mežģiņu volānus. Meita, šķita, nebija izbrīnījusies, bet ar instinktīvu kustību pievirzījās mātei tuvāk, lai to aizsegtu, bet šinī mirklī starp viņām izauga Žūvs. Viņš pieliecās un pieklājīgi iečukstēja grāfienei ausī:

— Cienītā kundze, esiet tik laipna, sekojiet man!

Vispirms viņa mēģināja pretoties.

— Kādēļ tad, cienītais kungs?

— Esiet tik laipna, sekojiet man! — inspektors atkārtoja, balsi nepaaugstinādams.

Grāfiene ātri apskatījās visapkārt, viņas seja pauda neprāta pilnu satraukumu. Tad viņa padevās, un, atkal atguvusi savu lepno stāju, viņa gāja tam līdz kā karaliene, kurai labpaticis pieņemt kāda adjutanta pakalpojumus. Neviena no pircējām apkārtējā drūzmā pat nepamanīja šo starpgadījumu, Delošs, atgriezies pie letes ar apkaklītēm rokās, redzēdams, ka dāmu aizved, iepleta muti izbrīnā. Vai tas var būt? Un tā arī! Tāda lepna dāma! Tad jau jāņem viņas visas no vielas un jāpārmeklē! Blanšu atstāja brīvībā, un viņa nāves bālumā iztālēm sekoja mātei, spiezdamās caur pūli; viņa nesaprata,

ko darīt: pienākums pavēlēja māti neatstāt, bet viņa baidījās, ka to arī neaiztur. Viņa redzēja, ka māte ieiet Burdonkla kabinetā, un Blanša sāka staigāt gar durvīm šurp turp.

Burdonkls, kuru Murē tikko bija atlaidis, atradās pašlaik savā kabinetā. Parasti viņš patstāvīgi izkārtoja šādas lietas viens, gadījumos, kad zagšanā pieķerta labāko aprindu persona. Žūvs, izsekojis grāfieni, jau sen bija izteicis Burdonklam savas aizdomas; tādēļ arī Burdonkls nemaz nebrīnījās, kad inspektors tam pāris vārdos paskaidroja notikušo; tomēr viņam bija nācies būt par liecinieku tik daudziem neparastiem gadījumiem, ka viņš uzskatīja, ka sieviete ir spējīga uz visu, ja to sagrābj neprāta kaisle uz lupatām. Viņš zināja, ka šī dāma, kas nupat zagusi, ir šefa paziņa; tādēļ viņš griezās pie tās ar izmeklēti pieklājīgiem vārdiem:

— Cienītā kundze, mēs vienmēr esam gatavi saprast vājuma brīžus ... Bet, lūdzu, padomājiet kurp jūs var novest šāda bezprāta aizrautība! Kas gan notiktu, ja kāds cits būtu redzējis, ka jūs paslēpjat mežģines ...

Bet viņa sašutusi to pārtrauca. Kā! Viņa — zagle! Par ko viņš to tur? Viņa ir grāfiene de Bova; viņas virs ir galvenais inspektors valsts zirgu audzētavās un uzņemts galmā.

— Zinu, zinu, cienītā kundze, — mierīgi atbildēja Burdonkls. — Man ir tas gods jūs pazīt. Vispirms esiet tik laipna un atdodiet mežģines, kas atrodas pie jums ...

Te viņa atkal sāka kliegt, neļaujot tam izteikt ne vārda; viņa bija skaista savā niknumā un pat sāka raudāt kā labākās sabiedrības dāma, kurai dara pārestību. Ikkatrs cits Burdonkla vietā būtu sācis šaubīties, bīdamies pārpratuma, jo grāfiene draudēja griezties pie tiesas ar sūdzību par viņas apvainošanu.

— Sargieties, cienītais kungs! Mans vīrs ies līdz ministram!

— Nu, es redzu, ka jums nemaz nav vairāk saprāta par citām, — iesaucās Burdonkls, kura pacietība bija galā. — Ja jau tā, tad jūs tūlīt pārmeklēs.

De Bova kundze arī tagad nesamulsa un atbildēja ar augstprātīgu pašapziņu:

— Labi, pārmeklējiet mani .. .Bet es jūs brīdinu: jus riskējat ar savu firmu.

Žūvs aizgāja pēc divām korsetu nodaļas pārdevējām. Atgriezies, viņš ziņoja Burdonklam. ka šīs dāmas meita, kas to visu laiku pavadījusi un pašreiz atstāta vēl brīva, stāv pie durvīm; viņš jautāja, vai to arī neaizturēt, lai gan ,viņš neesot novērojis, ka viņa būtu ko ņēmusi. Burdonkls, nekad neaizmirsdams pieklājību, izlēma, ka aiz morāliem apsvērumiem nebūtu vēlams meitu ievest šeit, lai mātei nebūtu jānosarkst meitas priekšā. Vīrieši iegāja blakus telpā un pa to laiku pārdevējas pārmeklēja grāfieni un pat lika tai noģērbt kleitu, lai apskatītu krūtis un gurnus. Bez piedurknēs noslēptajiem Alansonas mež-ģiņu volāniem — divpadsmit metriem par tūkstoš frankiem metrā grāfienei uz krūtīm atrada jaunu kabatas lakatiņu, vēdekli un kaklautiņu, saburzītus un vēl siltus — pavisam par četrpadsmit tūkstošiem franku. Dc Bova kundze, baigās, nepārvaramās kaisles sagrābta, šādā veidā bija zagusi jau veselu gadu. Šīs lēkmes kļuva stiprākas, arvien nopietnākas, līdz tās kļuva par viņas būtnei nepieciešamu saldkaislu baudu, kas aptumšoja saprāta atzinumus; šī bauda kļuva jo pilnīgāka, riskējot visu acu priekšā ar savu godu un vīra augsto sabiedrisko stāvokli. Un pat tagad, kad vīrs lai atļāva iztukšot sava galda at vilktnes, viņa turpināja zagt, kaut gan kabatas tai bija pilnas ar naudu; viņa zaga, lai zagtu, gluži tāpat kā mīl, lai mīlētu; viņu kūdīja nevaldāma iekāre, viņa bija gara slimības varā, tā izauga viņas neremdināmās alkās pēc greznības, ko tai iedvesa lielo veikalu neatvairāmie, rupji pavedinošie kārdinājumi.

— Tās ir lamatas! — viņa iekliedzās, kad Žūvs un Burdonkls atgriezās. — Šīs mežģines man kāds iebāzis! Ak dieva priekšā apzvēru jums!

Viņa raudāja niknuma asaras, nokritusi uz krēsla, aizelsusies, nekārtīgi aizpogātā kleitā. Burdonkls atlaida pārdevējas un mierīgā balsī griezās pie grāfienes:

— Aiz cieņas pret jūsu ģimeni, godātā kundze, mēs šo bēdīgo lietu noklusētu. Bet pirms jums jāparaksta šāda satura dokuments: «Es nozagu mežģines «Dāmu paradīzē», uzskaitiet tās un pierakstiet datumu...» Šo doku-

mentu es jums atdošu, tiklīdz jūs man atnesīsiet divtūkstoš franku nabagiem.

Grāfiene pielēca kājās un jauna sašutuma lēkmē iebrēcās:

— Nekad to nerakstīšu, es drīzāk nomiršu!

— Jūs nemirsiet, cienītā kundze. Tikai es jūs brīdinu, ka es sūtīšu pēc policijas komisāra.

Tad norisinājās neglīts skats. Grāfiene apbēra Bur-donklu lamu vārdiem un, dusmās aizrīdamas, kliedza, ka tas ir necilvēcīgi vīriešiem tā mocīt sievietes. Viņas Junonas skaistums, viņas slaidais, majestātiskais augums — viss zuda, pārvērtās niknā tirgus sievā. Tad viņa mēģināja tos iežēlināt, lūdzās viņu mātes vārdā, teica, ka esot gatava viņu priekšā rāpot uz ceļiem. Bet, kad viņi palika auksti un nesatricināmi aiz paraduma, viņa negaidīti piesēdās pie galda un drebošu roku sāka rakstīt. Spalva čirkstēja, vārdi «es nozagu», rakstīti niknumā un stipri uzspiežot spalvu, tikko nepārplēsa plāno papīru, bet viņa pati atkārtoja nevarīgā balsī:

— Lūdzu, kungs, lūdzu, kungs ... Es padodos varmācībai ...

Burdonkls paņēma papīru, rūpīgi to salocīja un tūlīt noglabāja atvilktnē, teikdams:

— Jūs redzat, te ir vesela kolekcija; dāmas, kas mums apgalvo, ka viņas drīzāk nomirs, nekā rakstīs šādu dokumentu, pa lielākai daļai aizmirst paņemt atpakaļ šīs mīlas vēstulītes ... Katrā gadījumā es to uzglabāšu jūsu rīcībai. Izlcmjiet tad pati, vai tas ir vērts divtūkstoš

i franku.

Kamēr de Bova kundze sakārtoja savu kleitu, viņai atgriezās agrākā augstprātība, kad viņa šādi bija samaksājusi.

— Vai varu iet? — viņa jautāja aprautā balsī.

Bet Burdonkls bija jau nodarbināts ar cilu. Uz 2ūva ziņojuma pamata viņš nolēma atlaist Delošu: šis pārdevējs bija par daudz stulbs, pastāvīgi pieļaudams sevi apzagt, un nekad viņš negūs autoritāti pie pircējām. Dc Bova kundze atkārtoja jautājumu, un viņi to atlaida ar vienkāršu galvas mājienu, grāfiene uzmeta tiem iznīcinošu skatienu. Atturot lamu vārdu straumi, viņai izlauzās melodramatisks kliedziens pār lūpām.

— Nelieši! — viņa izgrūda, ar troksni aizcirzdama durvis.

Pa to laiku Blanša nebija ne soli atgājusi no kabineta durvīm. Nezinādama, kas tur iekšā notiek, un redzēdama, ka Žūvs iznāk no kabineta un atgriezās ar divām pārdevējām, viņa bija ārkārtīgi uztraukta, acu priekšā jau rādījās žandarmi, zvērināto liesa, cietums. Pēkšņi Blanša apmulsa: viņas priekšā stāvēja Valanjosks — viņas vīrs kopš mēneša, un tā nebija vēl pieradusi, ka vīrs to uzrunā ar tu.

— Kur tava māte?...Vai jūs pazaudēļāt viena otru? ... Nu atbildi taču, kas ar tevi noticis?

Viņa nespēja izdomāt kaut cik ticamus melus un izmisumā, čukstēja:

— Māmiņa ... māmiņa ... nozaga ...

— Ko? Nozaga? Beidzot viņš saprata. Viņu nobiedēja sievas tuklā seja, bāla kā maska un bailēs sašķobīta.

— Nu, mežaines ... lūk, tā, aiz piedurknes ... — viņa čukstot turpināja.

— Un tu to redzēji, tu biji tur klāt? — viņš murmināja, sastindzis no domām, ka sieva bijusi zādzības līdzzinātāja.

Viņi bija spiesti apklust, jo nu publika jau sāka plūst atpakaļ. Mirkli Valanjosks stāvēja nekustīgs. Ko tagad darīt? Viņš jau gribēja iet Burdonkla kabinetā, kad pēkšņi ieraudzīja ejam pa galeriju Murē. Valanjosks lika sievai gaidīt viņu un, satvēris savu veco draugu pie rokas, aizraudamies no satraukuma, viņš aprautos vārdos izstāstīja tam lietas būtību. Murē viņu steidzīgi ieveda savā kabinetā un nomierināja attiecībā uz iespējamām sekām. Viņš apgalvoja, ka Vatanjoskam nav tur ko iejaukties, un pastāstīja, kā šī dēka droši vien noslēgsies; pats Murē, šķita, nemaz nebija satraukts no zādzības un it kā sen to jau bija paredzējis. Bet Valanjosks, kaut gan to vairs nebiedēja tūlītējs arests, nespēja tik vienaldzīgi uzņemt šo gadījumu. Viņš atgāzās dziļajā krēslā un, atkal atguvis prātošanas spējas, sāka žēloties par savu likteni. Vai tad tas ir iespējams? Viņš iegājis zagļu ģimenē! Muļķīgas laulības, kuras viņš noslēdzis uz ātru roku, aiz simpātijās pret sievastēvu! Ļoti pārsteigts no šī bērnišķīgā izverduma, Murē vēroja, ka draugs raud, un atcerē-

jās viņa agrākos pesimistiskos spriedelējumus. Tik daudz reižu jau viņam bija jānoklausās Valanjoskā par dzīves galīgo bezvērtību, kurā uzjautrina tikai ļaunums! Un, gribēdams draugu izklaidēt, Murē, draudzīgi jokodams, ieteica tam turēties pie savas slavētās vienaldzības. Bet Valanjosks pēkšņi iekaisa dusmās: viņa nesenās teorijas bija jau sakompromitētas paša acīs, bet buržuāziskā audzināšana iedvesa morālu sašutumu pret sievasmāti. Tiklīdz pār viņu nāca pārbaudījums — visparastākās dzīves kļūmes, par kurām viņš agrāk bija augstprātīgi pazobojies, tā šis lielais skeptiķis zaudēja drosmi un galīgi apjuka. Tas ir šausmīgi, viņa dzimtas gods aptraipīts dubļiem! Šķita, visai pasaulei bija jāsabrūk!

— Paklausies, nomierinies! — teica Murē, kam bija drauga ļoti žēl. — Es nedomāju tev iegalvot, ka pasaulē viss ir blēņas un nieki, jo tas tev pašlaik nevar palīdzēt. Bet man liekas, ka tev tagad vajadzētu iet un piesolīt savu roku de Bova kundzei — tas būs daudz labāk nekā sacelt skandālu ... Kāda velna pēc! Tu taču pats sludināji vienaldzību un nicināšanu pret visu zemisko pasaulē!

- Jā gan, tas viss ir pareizi, — vaļsirdīgi iesaucās Valanjosks, — taču tikai tanī gadījumā, ja tas atliecas uz citiem!

Viņš piecēlās, izlēmis sekot vecā skolas biedra padomam. Viņi atgriezās galerijā tanī pašā mirklī, kad de Bova kundze iznāca no Burdonkla kabineta. Viņa cēli pieņēma znota roku, un Murē, godbijīgi palocīdamies viņai, dzirdēja to sakām:

— Viņi atvainojās manā priekšā. Kāds šausmīgs pārpratums!

Blanša tiem pievienojās, iedama nopakaļ, un drīz vien visi lēnām pazuda pūlī.

Pēc tam Murē vientuļš, domās nogrimis, sāka atkal klīst pa veikalu. Šis starpgadījums, kas viņu izrāva no mocošās svārstīšanās, tagad vēl vairāk sakairināja drudzi, mudinādams viņu pieņemt galīgu lēmumu. Murē smadzenes neskaidri analizēja notikumus: šī nelaimīgā sieviete, kas zaga, bezprāts, kas bija pārņēmis iekaroto, vilinātājam padevīgo pircēju pūli pie viņa kājām — viss tas neviļus izraisīja viņa gara acu priekšā Denīzes lepno tēlu, kas nesa atriebību, un tagad viņš juta sevi zem

uzvarētājas kājām. Murē apstājās uz centrālo kāpņu augšējā laukumiņa un ilgi raudzījās uz kolosālo veikala jomu, zem kura drūzmējās viņam pakļautais sieviešu pūlis.

Bija jau ap pulksten sešiem; āra diena pamazām dzisa, slēgtajās galerijās sāka tumst, un zālēs lēnām sabiezēja krēsla. Gaistošās dienas gaismā cila pēc citas iedegās elektriskās spuldzes, to blāvi baltie, apaļie kupoli spīdēja kā gaiši mēneši tālo telpu dziļumā. Šī baltā, nekustīgā, spožā gaisma, ko izstaro bezkrāsaini spīdekļi, izkliedēja krēslu. Bet, kad iedegās visas spuldzes, pūlis saviļņojās jūsmas pilnos čukstos, milzīgā, baltā izstāde šai jaunajā apgaismojumā guva pasakainu, prieka pilnu mirdzu. Šķila, visa šī grandiozā, baltā orģija iekvēlojās, izplūzdama žilbinošos staros. Baltā krāsa gavilēja, un šī dziesma lidoja augšup, it kā savienodamās ar balto rīta ausmas blāzmu. Baltā gaisma strāvoja no audekliem un madepolama, kas bija izstādīti Monsinjī galerijā un atgādināja pirmo sfiožo svītriņu pie apvāršņa austrumos, kad debesīs tikko svīst gaismiņa; gar Mišodjēras galeriju sīkpreču un pozamenta nodaļa, arī Parīzes sīklietiņu un lentu nodaļa meta atspulgus kā tālas nogāzes, zaigojot perlamutra pogu, apsudrabotās bronzas un pērļu baltumā. Bet centrālais joms dziedāja savu balto, kaislīgo dziesmu skaļāk par visiem; baltā muslīna mākoņi ap kolonām, baltie flaneļa un piķē audumi, ar kuriem bija drapētas kāpnes, baltās segas, kas nokarājās līdzīgi karogiem, baltās mežģines un gipirs, kas plivinājās gaisā, uzbūra sapni par debesu skaistumu, — it kā atvērtos starojošās Ēdenes vārti, kur svinēja nezināmās karalienes kāzas. Zīda nodaļas telts pārvērtās milzīgā alkovā, un baltā spožumā lāsmoja baltie aizkari, baltā gāze un baltais tils; šķita, tas slēpj pūļa skatieniem jaunlaulātās sniegbalto kailumu. Viss saplūda šai žilbinošajā mirdzā, ar neskaitāmiem baltās krāsas torņiem, kur zvaigžņu sijātais sudrabs bira, balti vizmodams, kā birst sniega pārslas.

Murē arvien vēl skatījās un skatījās uz sev pakļauto sieviešu pūli, kas drūzmējās šai liesmojošajā atblāzmā. Melnās ēnas krasi iezīmējās baltajā fonā. Pretim plūstošas pircēju straumes izvagoja pūli, šīs dienas izpārdošanas drudzis kā viesulis sabangoja ņirbošos galvu vilnīšus.

Pircējas sāka jau izklīst, audumu kalni pieblīvēja letes, kasē skanēja zelts; aplaupītas,kā pēc varasdarba uzvarētas, pircējas gāja projām, pēc apmierinātas baudkāres, izjuzdamas apslēptu kaunu par gūto gandarījumu savām tieksmēm kādā aizdomīgā viesnīcā. Tas bija Murē, kam viņas piederēja šādā veidā, kas viņas turēja savā vara, panākdams to ar nepārtrauktu preču plūsmu, lētām cenām, nopirkto priekšmetu apmaiņu, laipnību un reklāmu. Viņš bija iekarojis sev pat mātes, viņš valdīja pār visām kā patvarīgs despots; viņa iegribas ārdīja ģimenes. Viņš bija radījis jaunu reliģiju; baznīcas, kas pamazām kļuva tukšākas, un svārstīgo ticību nomainīja viņa izpārdošanas, dodamas saturu līdz šim dīkajām dvēselēm.

Sieviete nāca Murē uzņēmumā savās brīvajās stundās, satraukuma un pārdzīvojuma stundās, kuras tā agrāk pavadīja kapelu pustumsā; tā bija nepieciešamā izeja no kaisles skurbuma, no nebeidzamās cīņas starp savu elku un vīru; šeit viņa atdevās miesas kultam, debesu skaistuma pasaulē. Ja Murē aizvērtu savas durvis, tad ārpusē notiktu sacelšanās, izmisīgi vaimanātu fanātiķes, kurām atņem bikts krēslu un altāru. Jau desmit gadus viņš novēroja, ka greznošanās slāpes kļuva arvien lielākas, ka jebkurā dienas stundā sievietes staigāja šurp turp pa milzīgo metālā celtni, dzelzs kāpnēm un gaisa tiltiņiem. Martī kundze ar meitu atradās veikala pašā augšā un klīda pa mēbeļu nodaļu. Burdelē kundzi aizturēja viņas bērni, un viņa nevarēja atrauties no Parīzes sīklietiņu izstrādājumiem. Tad garām pagāja bariņš — de Bova kundze pie Valanjoska rokas Blanšas pavadībā; grāfiene apstājās katrā nodaļā, un viņai bija tik daudz drosmes uzpūtīgi cēlā gaitā apskatīt audumus. Bet visā šo pircēju pūlī, šinī ņieburu jūrā, kas trīsēja dzīvības spraigumā un alkās, greznots vijolīšu pušķīšiem kā tautas svētku dienā par godu karalienes kāzām, Murē saskatīja tikai vienu vienīgo — Deforža kundzes ņieburu, viņa bija apstājusies ar Gibāla kundzi cimdu nodaļā. Lai gan viņu grauza greizsirdība un naids, viņa tomēr iepirkās, un te nu Murē izjuta atkal, ka viņš ir valdnieks; viņš redzēja visas šīs dāmas sev pie kājām elektrisko uguņu mirdzā; tas bija padevīgs ganāmpulks, no kura viņš sev guva labklājību un mantu.

Automātiskiem soļiem Murē staigāja caur galerijām, tik dziļi iegrimis domās, ka nejuta apkārtējo drūzmu. Paceļot galvu, viņš ieraudzīja, ka atrodas jaunajā modes preču nodaļā, kuras logi izgāja uz Desmitā decembra ielu. Te viņš atkal apstājās un, piespiedis pieri pie loga rūts, skatījās uz ļaudīm, kas atstāja veikalu. Rietošās saules staros dzeltēja balto māju jumtu virsotnes skaistās dienās, dzidri zilās debesis lēnām bālēja, spirgtas vēja pūsmas atsvaidzinātas; iela grima jau krēslā un «Dāmu paradīzes» elektriskās spuldzes staroja kā zvaigznes, kas iedegas pie apvāršņa pēc saulrieta. Operas un Biržas virzienā aizstiepās trīskārtīgā rindā nekustīgi stāvošas karietes, pār kurām klājās ēna; paspīdēja tikai iejūgi lukturu atspulgos vai pēkšņi uzliesmoja sudrabotie laužņi zirgu mutēs. Ik mirkli atskanēja livrejā tērptā durvju sarga sauciens un piebrauca važonis vai arī kāda kariete, atšķīrusies no pārējām, uzņēma pircēju un aizveda to, attālinoties riteņu dūnām. Kariešu rinda pamazām saruka, sešas karietes piebrauca rindā, aizņemot ielu visā platumā, varēja dzirdēt, kā noklaudz kariešu durtiņas, nopliukšķ pātagas un noskan gājēju soļi, kas laipoja starp ratu. riteņiem. Tā bija nekad neapsīkstoša straume, kur pircēji izklīda starveidā virzienos pa visām pilsētas malām, un veikals tukšojās ar dobju rūkoņu kā dzirnavu slūžas. Bet «Dāmu paradīzes» jumti, izkārtņu lielie zelta burti, karogi, kas pacēlās augšup, vēl arvien kvēloja rietošās saules atblāzmā, slīpajos gaismas staros tie pieņēma milzīgus apmērus un izraisīja priekšstatu par nezvēru — reklāmas iemiesojumu, par falansteru, kas, vienmēr augdama un augdama, jau aptvēra veselus kvartālus un aizstiepās līdz pat priekšpilsētu attālajām birzītēm. Un Parīzes dvēsele, kas lidinājās tam visam pāri kā liega un arī varena vēsma, pamazām iemiga vakara dzidrajā klusumā, tinot maigā, bet tomēr aizejošā glāstā pēdēļās karietes, kas traucās tukšajās, tumsā grimstošajās ielās.

Murē stāvēja kā stāvējis, skatīdamies tālē; viņš juta, ka dvēselē notiek lūzums; kaut gan uzvaras prieka trīsas saviļņoja visu viņa būtni, kaut gan viņam pie kājām gulēja iekarotā Parīze un uzvarētā sieviete,

viņš pēkšņi jutās tik nevarīgs, bez gribas, ka pats šķita savukārt pakļauts kādai augstākai varai. Un viņu pārņēma bezprātīga vēlēšanās — kļūt uzvarētam savā triumfā, karavīra ģeķība, kas rodas kā untumainam bērnam nākamajā dienā pēc uzvaras. Murē cīnījās ar sevi jau vairākus mēnešus; vēl šorīt viņš zvērēja noslāpēt savu kaisli bet tagad pēkšņi juta, ka gatavs padoties, it kā būtu uzkāpis kalngalā un viņam apreibusi galva, laimīgs darīt to, kas viņam agrāk šķita muļķība. Šis pēkšņais lēmums ar katru brīdi kļuva viņā noteiktāks, tas šķita tagad pasaulē vienīgais, nepieciešamais un īstais viņa glābiņš.

Vakarā pēc pēdēļās maiņas pusdienām Murē gaidīja Denīzi savā kabinetā. Uztraucies kā jauneklis, kas liek uz spēles visu savu nākotni, viņš nevarēja nosēdēt uz vietas, ik brīdi gāja pie durvīm, klausīdamies skaņās, kas atlidoja, kur pārdevēji, līdz pleciem ierakušies uz letēm samestajos audumos, centās tos sakārtot. Murē jutās ļoti satraukts un pēkšņi strauji metās pie durvīm, jo bija sadzirdēļis arvien pieaugošu troksni.

Tas izrādījās Lomms, kas lēnā gaitā tuvojās kabinetam, nesdams dienas ienākumu. Šodien tas bija tik smags, vara un sudraba nauda ieplūdusi kasē tik daudz, ka Lommam nācās ņemt sev palīgā divus izsūtāmos. Aiz viņa nāca 7.ozefs ar savu biedru, salīkuši zem smagajiem maisiem — milzīgiem maisiem, kurus tie nesa uz muguras, kā nes kaļķu maisus, bet Lomms, iedams pirmais, nesa papīra naudu un zeltu portfelī, kas bija piepūties resns no papīriem, un divās somās, kas tam karājās kaklā, — šis smagums to lieca līku uz kroplās rokas pusi. Sviedriem plūstot, viņš aizkusis lēnām soļoja cauri veikalam, bet pārdevēju satraukums auga. Cimdu un zīdu nodaļā viņam jokodamies piesolīja atvieglot nastu, bet vilnas audumu nodaļa novēlēja paklupt un izbārstīt zeltu pa visiem četriem nodaļas kaktiem. Kasierim vajadzēja kāpt augšup pa kāpnēm, iet pār gaisa tiltiņu, tad atkal kāpt augšā, iziet caur vairākām zālēm, kur tam noskatījās pakaļ veļas, cepuru un sīkprečū nodaļu personāls, sajūsmā blenzdami uz šo bagātību, kas it kā aizpeldēja gaisā. Otrā stāvā gatavo apģērbu, parfimērijas, mežģiņu un šaļļu nodaļu pārdevēji svētsvinīgi nostājās ierindā, it kā tiem garām paietu pati dievība. Pamazām troksnis pieņēmās, pāriedams tautas jūsmā, kas pielūdz zelta teļu.

Pa to laiku Murē atvēra durvis. Lomms ienāca, divu palīgu pavadīts. Vīru kājas ļodzījās zem naudas maisu smaguma; aizelsdamies viņš pēdēļiem spēkiem izkliedza:

— Miljons divi simti četrdesmit septiņi franki deviņdesmit pieci santīmi!

Tad beidzot taču miljons — miljons, ieņemts vienā dienā, tas bija skaitlis, par kuru Murē tik sen jau sapņoja! Bet viņš nespēja apvaldīt dusmu pilnu žestu, un viņa balss skanēja nepacietīgi un vīlusies kā cilvēkam, kuru uzbāzīgs apmeklētājs traucē gaidās:

— Miljons? Ļoti labi; nolieciet to šeit!

Lomms zināja, ka šefam sagādā prieku redzēt uz sava galda lielos dienas ieņēmumus, iekāms tos nodod centrālajā kasē. Miljons apsedza visu galdu, saspieda dokumentus un gandrīz apgāza tintnīcu; zelta, sudraba un vara monētas, plūstot no maisiem un pārplēsdamas somas, izveidoja milzīgu kaudzi — tīrā ienākuma kaudzi, vēl pircēju roku siltuma un dzīvības pilnu.

Mirklī, kad saimnieka vienaldzības sarūgtinātais kasieris gāja projām, parādījās Burdonkls, jautri iesaukdamies:

— Nu, tad šoreiz tas mums ir rokā!... Pievācām gan to miljoniņu!

Taču tad viņš pamanīja Murē slimīgo, raižu nomākto seju, saprata visu un apklusa. Burdonkla acis iedzirk-stījās priekā. Brīdi klusējis, viņš teica:

— Tātad jūs esat izlēmis, vai ne? Goda vārds, es pilnīgi piekrītu jums.

Te Murē strauji nostājās Burdonkla priekšā un pārvērstā balsī iekliedzās, kā mēdza kliegt brīžos, kad viņam uznāca niknuma lēkmes:

— Ziniet mans mīļais, jūs priecājaties par daudz agri! ... Jūs mani uzskatāt par jau pazudušu cilvēku un trinat zobus? Bet sargieties, mani tik viegli nevar norīt!

Bezgala samulsis no pēkšņā uzbrukuma, ko pret viņu vērsa šefs, kura velnišķīgi asais prāts visu uzminēja, Burdonkls šjupstēja.

— Bet ko jūs runājat! Jūs jokojat! Jūs taču zināt, kā es jūs apbrīnoju.

— Nemelojiet! — turpināja Murē, arvien vairāk iekarsdams. — Atcerieties, mums abiem bija muļķīgs aizspriedums, ka apprecēšanās var pazudināt mūsu darījumu. Bet vai tad ģimenes dzīve nenes sev līdzi veselību un spēku un vai tā neatbilst pašas dzīves prasībām? ... Jā, mans mīļais, es viņu apprecēšu un jūs visus izmetīšu ārā pa durvīm, ja tikai iepīkstēsieties. Jā, jā, Burdonkl, arī jūs, tāpat kā kurš katrs cits varēsiet iet pie kases!

Ar rokas mājienu Murē to atlaida. Burdonkls juta sevi notiesātu, sievietes uzvaras iznīcinātu. Viņš devās prom. Bet šai mirklī kabinetā ienāca Denīze, un Burdonkls apdullis viņai zemu palocījās.

— Beidzot tomēr jūs! — klusi teica Murē.

Denīze bija nobālusi no satraukuma. Tikko meiteni bija skāris jauns sarūgtinājums: Delošs bija viņai paziņojis par savu atlaišanu, un, lai kā arī viņa centās jaunekli aizturēt, teikdama, ka viņa to aizstāvēs, viņš iespītējās savā neveiksmē un bija izlēmis pazust: kādēļ viņam palikt? Kādēļ stāvēt ceļā laimīgiem cilvēkiem? Denīze, asarām līstot, atvadījās no Deloša kā no braļa. Viņa taču arī pati grib kļūt aizmirsta! Tūlīt viss būs izbeigts, vēl tikai jāsaņem pēdēļie spēki un ar cieņu jāatvadās. Vēl dažas minūtes, un, ja viņai pietiks drosmes pašai salauzt savu sirdi, viņa varēs aiziet un vientulībā izraudāt visas sāpes.

— Jūs gribējāt mani redzēt, kungs, — viņa mierīgi iesāka. — Es tomēr arī pati būtu nākusi pateikties jums par visu labu, ko jūs man esat darījuši.

Denīze ieraudzīja uz galda izbārstīto miljonu, un ši apskatei noliktā nauda viņu aizvainoja. Bet pār viņu, it kā novērodama visu notiekošo, ģīmetnes zelta ietvarā gleznotā Heduēna kundze smaidīja savu sastingušo smaidu.

— Vai jūs vēl arvien gribat mūs atstāt? — jautāja Murē un viņa balss ietrīcējās.

— Jā, kungs, tam tā jābūt.

Tad Murē saņēma Denīzes rokas un teica maiguma uzplūdā, kas pēkšņi radās mākslotā, ilgā saltuma vietā, kādu tas bija centies sev uzspiest:

— Bet, ja es jūs precētu, Denīze, vai tad arī jūs ietu projām?

Taču meitene atrāva savas rokas, atgaiņādamās, it kā pār viņu brāztos pats lielākais posts.

— Ak Murē kungs, es jūs lūdzu, klusējiet! Nedariet man vēl lielākas sāpes!.. Es nespēju vairs, es nespēju vairs!.. Dievs ir mans liecinieks, es aizeju, lai izbēgtu no šās nelaimes!

Denīze turpināja aizstāvēties, aprautos vārdos. Vai tad viņa maz cietusi no tenkām, kas klīst pa veikalu? Vai tad viņš tiešām grib, lai viņa visu apkārtējo acīs un arī savās kļūtu par nelieti? Nē, nē, viņai pieliks spēka, un viņa tam nepieļaus izdarīt šādu aplamību! Bet Murē izmocīts klausījās Denīzē un kaislīgā aizrautībā atkārtoja vienu un to pašu:

— Es tā gribu ... es tā gribu ...

— Nē, tas nav iespējams! ... Un kur tad paliks mani brāļi? Esmu solījusies nekad neprecēties; es taču nevaru jums atvest sev līdzi divus bērnus, vai ne?

— Viņi būs arī mani brāļi... Nu, sakiet taču jā, Denīze!

— Nē, nē, ļaujiet man iet, jūs mani mocat!

Pamazām Murē spēki pagura. Šis pēdējais šķērslis to

noveda līdz neprātam. Vai tad arī par šādu cenu nebija iespējams gūt Denīzes piekrišanu? No tālienes atlidoja viņa trīstūkstoš kalpotāju balsu skaņas, tie apgrozīja un vairoja viņa karalisko bagātību. IJn piedevām vēl šis bezjēdzīgais miljons gulēja šeit! Viņš cieta no tā kā no jauna izsmiekla, un Murē bija gatavs to izmest uz ielas.

— Tad ejiet vien! — viņš iekliedzās, asarām ritot pār vaigiem. — Ejiet pie tā, ko jūs mīlat... Tas taču ir jūsu noraidījuma iemesls, vai ne? Jūs pali man to reiz teicāt, man vajadzēja to saprast un nemocīt jūs.

Denīzi pārsteidza Murē dziļais izmisums. Sirds viņai lūza. Bērnišķīgi sirsnīgā steigā viņa apvija rokas tam ap kaklu un, asarām līstot, čukstēja:

— Ak Murē kungs, tas taču esat jūs, kuru es mīlu!

«Dāmu paradīzei» vēl pāršalkoja pāri pēdēļie viļņi — tie bija pūļa skaļie izsaucieni. Heduēna kundze no zelta ietvara vēl joprojām smaidīja savu stingo smaidu. Murē bija apsēdies uz rakstāmgalda, viņš sēdēja uz izbārstītā miljona, kuru vairs neredzēja. Viņš neizlaida Denīzi no skavām, prieka mulsā spieda meiteni pie krūtīm, teikdams, ka tagad tā varot aizbraukt vienu mēnesi pavadīt Valonjā, lai pa to laiku apklustu visas tenkas, un tad viņš pats aizbraukšot viņai pakaļ, lai atvestu to šurp, roku rokā ejot, kā valdnieci un pavēlnieci.

Emils Zole

AU BONHEUR DES DAMES

Éditions en langues étrangères Moscou 1956

Эмиль Золя

ДАМСКОЕ СЧАСТЬЕ

ЛатпнПскос государственное издательство Оформление художника Г. Хер м а ново к ого На латышском языке

Emils Zolā DĀMU PARADĪZE

Redaktore H. Gintere. Māksi, redaktors A. Jē-gers. Teliņ, redaktors J. Sudars. Korektore A. Cakarc.

Nodota salikšanai 1960. g. 14. aprīlī. Parakstīta iespiešanai 19(50. g. 28. jūnijā. Papīra formāts 84Xl08,/82. 14,26 fiz. iespiedi. 23,G8 uzsk. iespiedi. 25,23 izdevn. 1. Metiens 45000 eks. JT 08418. Maksā 7 rbļ. 75 kap. Latvijas Valsts izdevniecība Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 1318-4-D1500. Iespiesta Latvijas PSR Kultūras ministrijas Poligrāfiskās rūpniecības pārvaldes 3. tipogrāfijā Rīgā, Ļeņina ielā 137/139. Pasūt. Nr. 251.

A(Fr)

1

Batinjoia — Parīzes priekšpilsēta.

Content

Zolā Emīls Dāmu paradīze

I

II

Ill

IV

VI

VII

VIII

IX

X

XI

XII

XIII

XIV

1